Kazalo

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

Aleš Čar

MADE IN SLOVENIA

(izbrano iz leta 2006)

Vsebina

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

1.

»Zato se take razmere ne dajo več dovolj uspešno obvladovati s starima tipoma etike (odvisnost, neodvisnost), saj vodita v spregledovanje mnogih važnih položajev, dogodkov in dogajanj.«

Ko sem skozi vhodna vrata zaslišal glas Lajovica, kako nekoga obdeluje na Odmevih, sem vedel, da je doma. Luč bi še lahko pozabila, televizije nikoli.

Previdno sem potisnil ključ v ključavnico in neslišno vstopil. Vrata v kopalnico so bila odprta, luč prižgana, zlati čevlji so ležali ob mojih strganih natikačih. Kupila jih je v Udinah za sestrino poroko, od takrat pa jih je povlekla iz omare samo še za lansko podelitev Gazel in ob premieri moje nove drame. Hočem reči, ti čevlji so najvišji razred, so korak nad »posebnimi priložnostmi«, so kratko malo samo za enkratne in neponovljive zadeve. Zdaj so bili malomarno vrženi, če že ne kar besno zabrisani na tla hodnika: prvi je bil prevrnjen, drugi je stal ob zidu, ves usločen na svoji tanki, skoraj desetcentimetrski peti.

Na omarici je ležal raztreščen šop tankih zlatih zapestnic, med vrati kopalnice pa zlat pas. To naj bi verjetno zaokrožilo črno Armanijevo večerno obleko z globokim izrezom, ki je ležala na pralnem stroju v kopalnici. Odvržena je bila, kot da gre za staro cunjo. Brisača je bila nemarno zgužvana na robu banje, in ko sem jo povohal (D&G parfum), sem na brisači opazil temne lise. Maskara. Mogoče je jokala, mogoče tudi ne, vsekakor pa brisače na ta način še nikoli ni umazala. Na to je bila strašno občutljiva. Iz pipe je rahlo kapljalo, na lijaku je ležala odprta šminka s topo konico. Packa, kamor je šminka priletela, je bila v zgornjem desnem kotu zrcala. Pokrovček sem med obratom začutil pod desno nogo. Šminkanje ustnic je bila pri njej vedno zadnja stvar v fazi urejanja, ki se veže na kopalnico. Očitno jo je spodneslo prav na koncu, zato je bil udarec toliko hujši.

V tistem trenutku bi lahko tipa, ki ji je to naredil, ubil.

Nekje iz smeri kuhinje sem zaslišal drsajoče korake. Iz kuhinje v dnevno sobo se je iz neznanega razloga vedno vračala prek hodnika, kar je pomenilo, da se bo vsak hip prikazala na vratih kopalnice. Najprej nisem vedel, kaj naj, nato sem vzel brivsko peno iz omarice in se pač začel briti.

Zgodba se začela zjutraj, ko sem zagledal njen mali elegantni Acer na mali mizi v dnevni sobi, ki je kukal v njeno glavo in, če hočete, v njeno dušo. Niti enkrat v vseh teh letih ga ni pozabila zapreti ali se vsaj odlogirati, to jutro pa je bil lepo parkiran v windowsih in je dobesedno vabil vase. Malo sem se zmeden pokladal tam okoli, med kuhanjem kave pa se mi je oglasil prvi alarm: je mogoče, da je to naključje ali pa ga je pustila namerno prižganega? Glede na to, da je silvestrovo, ko se rojeva vse novo …? Torej hoče, da pogledam notri? Kaj mi hoče povedati? Kaj bom videl? Kaj dobrega? Težko. To je scenarij, ki v vsakem primeru vodi v probleme. Očitno se je odločila, da mi bo nekaj povedala na ta način.

Obrnil sem nekaj telefonov in se odpeljal k Fredu v Zagreb. Prek dneva se nisva slišala, niti si nisva izmenjala SMS-ja. Ko sem se vrnil, sem našel situacijo, ki je dišala po njenem porazu.

Končeval sem z britjem, ko se je prikazala na vratih kopalnice. »Ej,« sem rekel s tako sproščenim nasmeškom, kot sem le zmogel. Vzel sem brisačo iz kadi.

»Ti si doma?« je rekla.

Bila je pri frizerju, na desni roki ji ni več manjkal noben noht in bila je pijana. Joka na obrazu ni bilo videti.

»Kako si?« sem vprašal.

»To je sveža brisača. Krvaviš,« je s prstom pokazala nekam na brado.

S palcem sem podrsal po velikem črnem fleku od maskare na brisači, ampak rekel nisem raje nič. Zložil sem jo na rob in vzel rumeno, ki je visela prek radiatorja in ki je bila na poti v pranje.

»Daj, vzemi vece papir al pa papirnat prtiček v kuhinji.«

Brez besed sem odložil tudi to brisačo in stopil v kuhinjo. Nova steklenica Finlandije je bila pošteno načeta, manjkalo je vsaj dva deci. Po pultu so bile posejane kapljice vode, verjetno stopljeni koščki ledu, ki so leteli mimo kozarca. Odtrgal sem košček papirnate brisače, ga trikrat prepognil, oslinil in ga pritisnil na rano. V dnevni sobi je ni bilo, prav tako ne v kopalnici. Našel sem jo v spalnici, diagonalno vrženo prek postelje.

»Si okej?« sem se priklonil in jo pobožal po gležnju.

»Trebuh me boli.«

»Spazmex? Boš kar zaspala?«

Po nekaj sekundah je rahlo premaknila glavo. Vrnil sem se v kuhinjo in odprl predal s tabletami. Ob spazmexu sem vzel še nalgesin, ultop, dva persena in rupurut. Natočil sem kozarec vode in se vrnil v spalnico. Najprej je gledala vse te tablete, potem pa jih je brezvoljno vrgla po grlu. Na koncu sem ji med ustnice potisnil še rupurut. Legla je in glavo zakopala v deko. Do konca je bila potopljena v molovsko tonaliteto.

»Nisem brskal po računalniku,« sem rekel od vrat. Dolgo minuto se je prek prostora raztezalo samo njeno dihanje in pomislil sem, da bo novo leto čez slabe tri ure začela s porazom, jaz pa z malo zmago. »Lepo spi.«

Zaprl sem vrata in se lotil pospravljanja. Ni se zgodilo, torej ne sme biti zjutraj nobenih sledi.

2.

»Letos mineva sto let, odkar je nemški zdravnik Alois Alzheimer prvič opisal bolezenske znake in spremembe v možganih, ki jih danes imenujemo Alzheimerjeva bolezen. Ta bolezen je najpogostejši vzrok za demenco. Tovrstne težave ima v povprečju šest do sedem odstotkov ljudi, starejših od 65 let, kar za Slovenijo pomeni več kot 20.000 bolnikov.«

Ko je Leja našla v predalu med Žaretovimi starimi fotografijami viagro, je pomislila, da gre za kak ljubek starčevski poskus, kako iz suhe limone iztisniti še kakšno kapljo. Po nekaj dneh, ko je stvar izginila iz predala, ne da bi se ji približal, je bila prepričana, da si je poskušal kaj dokazovati pri prostitutkah. Kar malo se ji je zasmilil, saj je bila prepričana v popolno blamažo. No, na viagro je popolnoma pozabila do večera kak mesec pozneje, ko ji je Žare med packanjem po pire krompirju povedal, da hoče ostanek življenja preživeti z drugo žensko. Pri dvainsedemdesetih, po petdesetih letih zakona, ko sta dala skozi vse mogoče in jima nič človeškega ni bilo tuje, vseeno pa se do konca nista nikoli izdala, se je med sprehodi z labradorcem tako zatrapal v dvajset let mlajšo lastnico ovčarja, da ni več znal živeti. Zdaj je viagra dobila svojo mesto.

Po prvem šoku je prišla do sklepa, da se proti zadnjemu Žaretovemu erotičnemu deliriju v življenju nima smisla boriti, hkrati pa se je začela privajati na misel, da bo ostala sama. Pravzaprav je že krajši premislek povedal, da bo skupaj z Žaretom izginila večina težav: imela bo enkrat več časa in pol manj dela, zvečer ji nihče ne bo štel kozarčke in v toplice bo lahko šla brez razmišljanja, ali bo doma brez nje preživel. Resen problem je bila edino hčerka Maja. Bila je vsa tako preklemano fina in poštirkana, da bi s fotrom brez dvoma prekinila vse stike. V najhujšem primeru je bila sposobna poslati celo venec na pokopališče, ne da bi se sama prikazala, in Žare je to vedel. Konec koncev je imela edino hči privilegij, da ga je terorizirala celo življenje. Po premisleku sta se odločila, da se bo Žare ob nedeljah z nekaj svojimi stvarmi vračal domov in da bosta za Majo in njenega Gorazda odigrala, kot da je vse po starem. Potem sta zagrizla še v zadnji problem: ženska je živela z ovčarjem na sedemindvajsetih kvadratnih metrih. Žareta bo ljubezen še stisnila na tisto kvadraturo, za Žaretovega psa pa je enostavno zmanjkalo prostora. Leja je pristala, da bo skrbela zanj že zato, da se ta cirkus neha in da se zgodi, kar se mora zgoditi. Potem pa je sledil tisti moment: najprej Žaretovo dolgo in solzno poslavljanje od psa ter kratko, formalno slovo od nje.

Za božične in novoletne praznike sta šla Maja in Gorazd na smučanje v Italijo. Takrat Žare ob koncu tedna seveda ni prihajal domov, tako da ga prvič v petdesetih letih ni videla skoraj mesec dni. Naslednjo nedeljo je bila prepričana, da bo prišel vsaj par minut prej (konec koncev se je vmes začelo novo leto, slišala pa sta se enkrat čisto na kratko), kar bi ji konec koncev tudi nekaj pomenilo, ampak ne – Žare je celo zamujal, in to konkretno. Zadnji moment mu je še nekako uspela navleči sprano trenirko, mu natakniti prežvečene natikače in poročni prstan, naslednji hip pa sta se na hodniku pojavila Maja in Gorazd. Med objemanjem in poljubljanjem je Žaretovo torbo komaj še uspela potisniti pod kavč. Hvala bogu sta Maja in Gorazd prinesla s sabo zgodbo, o kateri Maja po telefonu ni rekla nič, da Leja ne bi panicirala. Sredi snežnega viharja se je sedežnica namreč nenadoma ustavila in se več kot pol ure ni premaknila. Maja je bila že popolnoma panična in trda od mraza; pripravljala se je, da se požene deset metrov globoko v sneg, ko se je stvar le premaknila. Zdravnik ji je rekel, da bi lahko bilo naslednjih deset minut usodnih za njene prste na nogah in mogoče še za kaj. Še vedno je imela modrikasto rdeče, na nekaj mestih brez kože. Govorila je, nato pa je prišel eden tistih trenutkov, ko so se vsi trije kot na ukaz, čeprav ni bilo nobenega vidnega razloga, istočasno obrnili k Žaretu, ki je praktično že ves čas molčal. Zagledan je bil nekam mimo njih, skozi okno ali kam, najverjetneje v lastno glavo, spodnjo čeljust je imel rahlo povešeno, tanka nitka sline se mu je spuščala iz brade in v tistem trenutku je bil videti nenadoma strahovito star. V tistem je Maja, kot da bi povezala neke nejasne niti v prostoru, pokazala na omaro: »Kje je pa kipec, mama?«

Kipec je seveda ležal pod kavčem v torbi, ki jo Leja zaradi Žaretove zamude ni uspela sprazniti. Leja je nekako spravila skupaj laž in vse bi šlo verjetno mirno naprej, če se v tistem ne bi Žare prebudil iz otopelosti, posrkal slino in se začel razgledovati okoli sebe: »Kje so pa moji cajtngi …?« je vprašal popolnoma resno in se zavrtel na stolu, pogledal kavč in spet Lejo: »In kje so moji špegli? Pa Joškova slika?« Nato je kratko malo izgubil živce, češ da mu Leja itak že leta skriva stvari, zdaj pa mu jih je začela še prodajati, in da še dobro, da sta Goran in Maja tukaj, da vidita, kako on živi in da tako naprej enostavno ne gre več. Leja je situacijo rešila tako, da je Majo povlekla v kuhinjo, kjer sta se lotili pomivanja posode, tam pa jo je hčerka seveda zasula z vprašanji, kaj se dogaja s fotrom, zakaj izgleda tako star, kje so njegove stvari, o čem to govori in ali je res, kar govori, Leja pa je popolnoma zmedena lagala po najboljših močeh, kot je vedela in znala, hkrati pa obljubljala, da ga bo takoj spravila v bolnico na preglede, kar je seveda mislila resno, le da bo namesto nje tekala po bolnici ženska z ovčarjem. S tem dogovorom sta se Maja in Goran tudi poslovila, Žare pa je obsedel pred televizijo, kot je sedel petdeset let in se očitno ni imel namena premakniti, Leja pa tudi ni hotela spraševati. Tekla je odjavna špica Newyorške policije, ko je zazvonil Žaretov telefon.

»Zakaj se ne oglasiš?« ga je vprašala po tretjem pisku.

»Ob desetih zvečer me nima kdo klicarit.«

Bila je seveda ženska z ovčarjem. Ko je po kratki pavzi začel telefon zvoniti drugič, je kratko malo šel v spalnico in zaprl vrata. Ko je začel zvoniti tretjič, je Leja dvignila telefon.

»Pa kje si ti!?« je zaslišala jezen ženski glas.

»Halo? Leja pri telefonu.«

Nastala je tišina.

»Z Žaretom bi rada govorila. Prosim,« je dodala.

»Spat je šel.«

»Kam?«

»Spat. V postlo.«

»Mu je bilo spet slabo?«

»Ne počuti se dobro.«

»Lahko govorim z njim?«

»Pravim, da je šel spat.«

Nastala je zagrobna tišina, ki je kar ni bilo konec. »Jutri pokličite,« je dodala Leja, odložila in izključila telefon.

Natočila si je mali konjak in stopila k oknu: spodaj so trije smrkavci vlamljali v avto. Po drugem požirku ji je postalo jasno, da pravzaprav vlamljajo v Žaretov punto. Ko je malo bolje pomislila, je prišla do sklepa, da je Žare tisto popoldne zadnjič sedel za volan, ona pa itak ne vozi že od triinštiridesetega leta.

3.

»Nedavno sta bila obsojena dva »nadzornika« kamer, ki sta namesto nasilnežev na ulici opazovala ženske pri slačenju. Kamere so povsod po mestu, tudi v parkih, v katerih se igrajo otroci in poljubljajo najstniki.«

Stopil je do Sonyjeve digitalke in se lotil pregledovanja oken na bloku tam čez. Presenečenje ga je čakalo že na samem začetku: skrajno desno v desetem nadstropju se je po več kot tednu dni vrnil domov tip z brado. Predvčerajšnjim ga je videl na vrtu kafiča ob lutkovnem gledališču, kako je nekomu čisto iz sebe razlagal o kelnarici iz nekega drugega kafiča, ki jo neskončno ljubi. Zdaj je imel sredi svoje dnevne sobe zanosen monolog z isto profetsko mimiko in gestikulacijo kot tam v kafiču. To mahanje in vse bolj impulzivno govorjenje je trajalo vsaj minuto – bjonda je medtem naslonjena na kuhinjsko korito menda jokala –, dokler ni z roko zamahnil in prevrnil lončka s svinčniki, ki so se raztresli po tleh. To ga je ustavilo.

Zazvonil je telefon, stopil je do mize.

»Serbus, Lulu.«

»Motim?«

»Eh.«

»Kje si?«

»Doma.«

»Kaj delaš?«

Vrnil se je h kameri: ženska je po tleh pobirala svinčnike, mož z brado pa se je prestavil do okna in naslonil čelo na steklo. Gledal je točno v kamero in videti je bil precej povoženo. Pod njegovo glavo sta v akvariju plavali želvi, s strani pa se je spuščalo nanj gosto zelenje. Pritisnil je in vedel, da je posnel fotografijo dneva.

»Depra me grabi,« je rekla Lulu in ostro pihnila dim.

»Boruta seveda ni doma …«

Približal se je in naredil še eno fotografijo, pa še eno.

»Moj jasnoviden Gorči. Jasno, da tega kretena ni doma. Enkrat lahko ugibaš, kje je.«

Bjonda tam čez je sedla na posteljo, moški je še kar nepremično gledal skozi okno, zato se je prestavil dve okni levo, kjer je Bajsa pomivala posodo in se drla prek rame na mulca, ki je ležal s slušalkami na ušesih za sosednjim oknom na svoji postelji.

»Totalno sem crknjena, Gorči. Zmešalo se mi bo.«

»Ne bo, Lulu.«

»Bo. Verjemi. Tuhtala sem o tebi, Gorči.«

»Ajde.«

»Ja.«

»In? Imam problem? Sigurno imam problem, Lulu.«

»Kaj ko bi šli na večerjo?«

Hojnikova ledenica je bila v temi, nadstropje nižje sta foter in sin igrala igrice na računalnik. Stari je bil spet videti bolj zagret. Pritisnil je in naredil fotografijo v trenutku, ko je stari jezno udaril po mizi. Izgubil je.

»Si za, Gorči? Recimo drug teden? Recimo konec drugega tedna?«

Zravnal se je in se sprehodil po sobi. Kaj bi zdaj ta rada od njega?

»Kdo?«

»Midva z Borutom, ti in tvoja ženska.«

»Ni moje ženske, Lulu.«

»Povabi kakšno. Kakšno iz zbirke skrivnostnih.«

»Naj lepo ostanejo take. Skrivnostne, Lulu. Moje.«

»Samo pomagala bi rada, Gorči.«

»Dont du det, Lulu.«

»Zakaj recimo ne pozvoniš pri oni s šnavcerjem al kaj je že?«

»Lulu, nehaj.«

Kar videl jo je, kako sedi pred ogledalom in z velikimi, praznimi in žalostnimi oči gleda svoje prekrasne joške. Lulu, po poklicu sicer kraljica, je prihajala v enega od svojih trenutkov čudne zmedenosti, strahu in žalosti. S tem ima probleme, odkar pomni. Lulu včasih reče: najbolj od vsega se bojim, da se mi bo nekega dne enostavno odfucalo. Da bo v glavi nastala totalna packarija in mi ne bo nič več jasno. Tega se bojim najbolj. In tega se je zdaj bala Lulu.

»Ti povem, kaj ima v tašni?« je posmrkala.

»Lulujka …?«

»Pomirjevala, poživila in kondome s pretečenim rokom trajanja! Veš, kdo jo poriva?! Gorči?!«

»Ja, Lulu, poslušam.«

»Šnavcer jo fuka! Kriza, čista kriza! Z lune se vidi!« je Lulu bruhala ogenj in solze. »Poznam te naravne tipe, te sportašice. Evo, še ena s psom. Samo moment.«

V slušalki je rahlo počilo, sledila je nekajsekundna tišina, potem padanje vode v vodo. Lulu ga ni vzela s sabo na stranišče, kar ga je kar malo prizadelo. Vrnil se je h kameri: bjonda in bradati sta sedela za mizo in se mirno pogovarjala. Od tega si je obetal precej več, recimo vsaj nekajminuten filmček, ki bi problematiziral družinsko nasilje, torej pretep, ni pa si mogel pomagati, da ne bi še vedno upal na kakšen Hitchcockov citat. Ta kompromisarski pogovor, ki se je dogajal v kameri, pa se lahko razvije le v žanr sentiša, to pa se v boljšem primeru konča v amaterski pornografiji. Ampak ker moški z brado in svetlolasa soproga seksata izključno v temi, tudi od tega ne bo nič. V slušalki je zaslišal vodo iz kotlička, potem škrtanje.

»Ne resno, Gorči. Sosed. Gospod s pipo fuka falirano komunikologinjo s šnavcerjem.« Lulu je bila po lulanju še vedno jezna. »To so te kombinacije. Lidijca iz Celja. Pazi njeno zbirko: gospod s pipo in šnavcer. A? Buda in Bane! Gorči – se zavedaš, da edino ti nimaš take ženske s šnavcerjem?! Borut ima tako žensko, tip s pipo ima tako žensko, vsi imajo take ženske! Ti povem nekaj? Vse smo cipe! Tako se zmeniva, Gorči: ti bom jaz pripeljala tako žensko, ti samo pripelji sebe. Okej?«

Gledal je prvi poljub nad želvami tam čez, potem je v oknu ugasnila luč.

Zazehal je in se pretegnil: »Ne vem, Lulu. Spi se mi. Se slišiva jutri, prav? Lulu? Bodi pridna in reci kretenu lahko noč. Lahko noč, Lulu. Nočka. Lepo spi.«

Odložil je, preden je lahko kaj rekla. Bil je zadovoljen. Do takrat je vedno prva odložila ona.

4.

»Israel Siegel iz Miamija je leta 1994 dobil patent številka 5375430 za čevelj, ki ima v peti vgrajeno klimatsko napravo, Mark in Lorraine Moore, velika ljubitelja ptic, pa sta leta 1999 dobila patent številka 5934226 za ptičje plenice.«

Dedi je prišel kot vsak petek izpod tuša točno pred večernimi poročili in iz tretjega predala nočne omarice vzel svojih osem kamenčkov. Pred petnajstimi leti jih je natančno izbral na plaži v Rovinju, ko je patentiral svoj izum sušenja kože med nožnimi prsti. Izredno rad je plaval, ampak po prihodu iz vode se je hotel spraviti v red: počasi in natančno se je cel obrisal in preoblekel kopalke. Popolno idilo branja časopisov, biografij velikih vojskovodij in spominov politikov je rušila samo vlaga med nožnimi prsti. Ampak le do trenutka, ko se mu je med prvi in drugi prst na desni nogi zataknil mali jajčast kamenček. Takoj jih je vstavil med vse nožne prste in problem je bil v nekaj minutah sončenja in branja rešen.

S svojo kolekcijo kamenčkov je stopil v dnevno sobo, kjer je babi postavljala vaze in prtičke na omarah na svojo mesto, saj mu ob brisanju prahu nikoli ni uspelo stvari postaviti točno na isto mesto. Vedno je postavil malo levo, desno ali pa je malo obrnil. Tudi iz tega je pred leti patentiral izum: namesto da bi stvari dvigoval in obrisal prah s polic, je stvari samo malo premaknil ali obrnil in babi več kot teden dni ni ugotovila njegovega natega. Dokler ni v soboto zgrožena obstala pred polico in ponorela, da je prahu »kot v štali«.

Dedi je sedel v fotelj, si potisnil kamenčke med prste na nogi in čakal na dnevnik. Kmalu se mu je pridružila tudi babi. To je bil prvi dnevnik od osamosvojitve, ki sta ga pogledala v popolni tišini. Za to sta imela razloge: dedijevo fanatično navijanje za desne in babino prav tako brezkompromisno navijanje za leve je pomenilo vsakodnevno kreganje, in to na smrt. Zakon, ki bi ga po vseh človeških kriterijih verjetno lahko opisali kot srečnega, se je po osamosvojitvi zaradi politike začel spreminjati v pekel. In tako sta šestdeset let relativno srečnega zakona to dopoldne končala s sporazumno ločitvijo na občini. Pripeljala sta se brez besed v taksiju, ni se jima zatresla roka pri podpisovanju, na koncu pa sta se spet skupaj odpeljala domov in sedla h kosilu. Od takrat še nista spregovorila.

Pravzaprav nista spregovorila od prejšnje noči. Kot vsak četrtek se je vračal z vaje kvinteta violin. To so bili vsi prijatelji iz simfoničnega orkestra, ki so skupaj igrali že štirideset let. Med vračanjem je bila tako gosta megla, da ni videl niti lastnih čevljev, bil je sneg, ki je vse skupaj še dodatno spreminjal v zapackane bele lise, da pa je bila mera polna, so ulico na začetku Bežigrada zaprli zaradi del, tako da jo je moral ubrati naokoli. Od filharmonije do doma bi sicer prišel tudi z zaprtimi očmi, vzvratno ali če bi hodil po rokah, v to je bil popolnoma prepričan, no, tokrat pa ni šlo. Že po dveh ovinkih ni več vedel, kje je. Nekaj časa je še hodil v prepričanju, da se bodo ulice vsak čas spet sestavile v njegovo, znano Ljubljano, in da bo ugotovil, kje hodi, pa se kar ni zgodilo. Zaustavil se je šele, ko se je začela cesta nenadoma dvigovati, čeprav je bila od filharmonije do njegovega bloka – skupaj z vsemi okoliškimi ulicami – pol stoletja in več popolnoma ravna. Obstal je in pomislil, da se bo naslednje jutro po šestdesetih letih ločil in da ima vse skupaj gotovo nekakšno zvezo s tem. Nočno odisejado je končal šele nekaj po tretji uri zjutraj, ko se je že popolnoma iz uma od zmedenosti dobesedno zaletel v policaja, ta pa ga je odpeljal domov. Babi je sedela pred televizijo in ga čakala. Ko je vstopil, je brez besed zaprla televizijo, luč in se spravila v posteljo.

Oba sta se držala dogovora ob ločitvi, da o politiki ne spregovorita več, zato je bil to prvi dnevnik, ki sta ga uspela pogledati, ne da bi se skregala. Sploh je bil menda to prvi večer, ko nista niti pomislila na politiko. Zmeda je bila vendarle prehuda: niti besede še nista rekla o tem, kako bosta živela kot ločenca in kaj se bo zdaj pravzaprav zgodilo.

Pri vremenu je pobral kamenčke izmed prstov na nogi, jih spravil v predal nočne omarice in skoraj že pograbil karte za običajen petkov remi, ampak se je vrnil brez kart. V tistem se je babi dvignila in šla v kuhinjo pristavit vodo za njun petkov metin čaj: »Danes ti prvi mešaš,« je zaslišal.

Neskončno mu je odleglo. Brez metinega čaja ni prave partije remija, brez remija ni običajnega petka, brez običajnega petka pa življenje ni več življenje.

5.

»Veliko govorijo o kolektivni krivdi moških in zahtevajo, naj moški zaradi svoje nasilne narave plačujejo poseben davek.«

Moja žena Anita mi je že na samem začetku povedala, da se stopnja civiliziranosti družbe meri po njenem odnosu do ženske in mi hkrati lepo potrpežljivo razložila, da je pred mano praktično nemogoča naloga. Pod ena zaradi izvirnega greha svojega spola, in pod dva, ker se pišem Mujić. »Hujše kombinacije v Evropi praktično ni,« mi je stresla brado kot otroku in me nežno poljubila, »ampak ti boš moj. Čudo božje, ampak tako to je.«

Moja Anita mi je lepo povedala, da bo čiščenje patriarhalnih vzorcev, s katerimi sem prepojen kot goba z vodo, moralo postati moj nov način življenja in mišljenja. »Iz balkanske mase speči spodobnega človeka – to je sicer praktično nemogoča naloga,« je rekla Anita, »ampak jaz v življenju rabim izzive, sicer mi hitro postane dolgčas. Dve stvari,« je dvignila prst in jaz sem otrpnil. Povedala mi je, da bom prevzel njen priimek Horvat, in da se bom svoje prirojene patriarhalne deformacije zavedal v vsakem trenutku svojega življenja. »Narediti morava vse, da bodo najini otroci živeli v boljšem svetu,« je rekla. »To je vse.«

Takrat je umrl Emil Mujić in rodil sem se jaz, Emil Horvat.

Plan je bil, da se zaposliva, si urediva gnezdece, potem pridejo otroci, začneva dolgoročno varčevati in tako vsem zagotoviva varno in srečno prihodnost. Po diplomi iz francoščine in nemščine ji je teta, ki je bila v bruseljski diplomaciji že sedem let, uredila najprej delo v administraciji, kmalu pa je napredovala v uradno prevajalko. Jaz sem se takoj vpisal v večerno šolo in začel iskati službo. Tudi to je uredila Anitina teta – postal sem čistilec oken na stavbi parlamenta. Večkrat sem visel na fasadi in jo s ponosom opazoval, kako sedi v kabini s slušalkami na ušesih ali se sprehaja po širokih hodnikih, skupaj s samimi pomembnimi ljudmi.

Tri leta je bilo vse v najlepšem redu. Delala sva, pridno sem se učil in se vsako leto bolj veselil porodniškega dopusta. S tem seveda nisem sitnaril, saj sem se zavedal, da Anite nimam pravice priganjati. Sama je morala pretehtati, kaj pomeni otrok za njeno kariero in seveda, kateri je najboljši trenutek za to.

Potem pa je prišel ta nesrečni 1. februar. Anita je šla zvečer po službi kot vsako sredo zvečer s kolegicami v savno, le da je tokrat, prvič sploh odkar pomnim, telefon pozabila doma. Običajno je šel z njo celo v kopalnico in na vece. Nikoli nisem špijuniral za njo, prisežem. Seveda so me večkrat srbeli prsti, da bi pobrskal po njenem telefonu ali računalniku, vendar sem se zavedal, da gre za ostanek želje po dominaciji nad žensko in da je moja naloga, da te porive premagam in potlačim. In sem jih, vedno, do tiste srede. Celo uro je ležal telefon na mizi, ne da bi se ga dotaknil, potem pa je postala radovednost premočna. Ponavljam, radovednost. Anita je namreč vedno govorila, da bolj ko človeka poznaš, več mu lahko daš. In jaz sem hotel o svoji ljubezni, o svoji Aniti, izvedeti čim več.

Ne vem, kaj je pisalo v nemških, francoskih in španskih SMS-jih, no, nekaj angleščine znam, in tako sem izvedel, da ljubimka z nekim Gillbertom. Dobro, katastrofa, seveda, ampak pod ena se to menda dogaja vsem, pod dva pa boljše, da to počne ona, kot pa jaz. Ampak ljubimkanje je ena stvar, to, da je Gillberto moji Aniti pisal, kako ji bo zvezal roke na hrbtu, pa oči, kako jo bo tepel po riti, dokler ne bo rdeča kot paradajz, pa kako jo bodo še z ne vem kom skupaj zvezali na posteljo, jo sklofutali, popljuvali in podobne reči …

Da bo jasno: moja Anita je prava gospa. Tako na cesti kot v spalnici. Mirno mi lahko verjamete, da moja Anita tega prostovoljno ne bi nikoli počela. Zato je bil mogoč en sam sklep: ta Gillberto, ki ima Anito za svojo spolno sužnjo, jo nekako drži v šahu in jo izsiljuje.

Ko je prišla skozi vrata, sem mirno in razumevajoče načel problem s tem Gillbertom. Rekel sem, naj se ne opravičuje in naj ji ne bo nerodno, naj policija opravi svoje delo, ona naj mi samo pove, kako jo je dobil v svoje umazane in pokvarjene roke, da ji vem pomagati. Naj se ne boji, pa če gre za še tako nerodno stvar. No, na tej točki se je zgodilo nekaj skrajno čudnega: moja žena je za vedno izginila, namesto nje pa je stala tam zaripla in nasršena ženska, ki je od razburjenosti piskala in kričala komaj razumljive in še težje doumljive stvari. Vedela je, da sem jebena mehkužna mevža – takrat sem iz njenih ust prvič slišal besedo »jebena« – da nimam v sebi niti za pljunek živalskega instinkta in da sem jaz kriv, da je bila vsa ta leta popolnoma seksualno neizživeta, potlačena in nerealizirana, in naj se zavedam, da sem samo jaz kriv, ker ni razvijala te plati svojega življenja, ki je izredno pomembno in celo ključno za celovit osebnostni razvoj. Skratka, vse to je vedela, ni pa vedela, da sem tudi zahrbtna podlasica in da bom brskal po njenih stvareh takoj, ko se mi bo ponudila prva priložnost …

Stal sem kot kip, prepričan, da gre za nekakšno pomoto, ki se bo zdaj zdaj rešila in bo vse po starem. Prepričan sem bil, da gre za nekakšen napad ali zlom, razmišljal sem, ali mogoče tako izgledajo napadi božjasti, ki jih je imela kot otrok, potem pa so čudežno izginili. Tuhtal sem, da se je nekam izgubila zaradi pritiskov tega Gillberta in da moram samo malo počakati. Ampak ona me je začela histerično klofutati in kričati, naj jo udarim, če sem kaj dedca, kar seveda nisem storil, je pa šlo tako daleč, da sem jo moral prijeti za roke, kar pa jo je res dokončno vrglo iz tira. Začela se je histerično otepati in tako kričati, da ja paralo ušesa.

In to je to. V naslednjem kadru je bila v sobi policija. Ne vem, kdaj in kako so prišli notri. Spomnim se policijskega škornja, ki me nabija v trebuh, pendreka, ki pada po moji glavi, policaja, ki kriči, da pri njih v Bruslju žensk ne pretepajo … zadnji stik z Anito je bil šop las, ki mi ga je spulila. Vse ostalo je zame ena sama velika skrivnost: Anita ne odgovarja na klice in nikakor ne morem ugotoviti, kje je napaka.

6.

»Menda je padel z lestve in si pri tem zlomil hrbtenico,« razloži Jesse. Rok Jesse je v Direktu že nastopal kot lastnik iz Francije uvoženega porscheja 911, ki naj bi ga ukradli v Zagrebu.«

Miran je stopil v Gabrovo hišo kot inštruktor matematike za Gabrovega sina, vendar je že od samega začetka presedel več z Gabrom v diskusijah o poslu kot z malim ob matematiki. Kot ambiciozen študent ekonomije je sanjal o taki priložnosti, Gaber pa je po drugi strani v Miranu takoj zavohal perspektiven mlad kader, ki je pripravljen storiti praktično kar koli, da se pobere z dna. Pri vsem skupaj ni nepomembno, da je Gaber že počasi dvigoval roke od sina, s tem pa se je Miranu ponudila priložnost, da na nek način vskoči na izpraznjeno mesto.

Gaber se je zabaval, ko je začel Miran previdno omenjati razne ideje o širitvi posla ali ko je razpredal o možnostih notranje racionalizacije. Blagohotno je poslušal Miranova opozorila, da firma ne more biti odvisna samo od državnih razpisov in naročil firm, katerih večinska lastnica je še vedno država, saj se lahko oblast na naslednjih volitvah spremeni, s tem pa se bo tudi posel prenesel na izvajalce, ki so tako ali drugače povezani z drugo politično opcijo. In že prav z blaženim nasmeškom je poslušal malega, ko mu je začel predavati, da v poslu ni prijateljev. »Brez pravih prijateljev v poslu ne prideš nikamor,« ga je resno ustavil Gaber, »ne delaj si iluzij. Bille Gatese lahko prešteješ na prste ene roke.« Miran pa ga je pogledal iznad kravate in si z dlanjo drgnil kratko postriženo lasišče kot vedno, ko se s čem ni strinjal. Ampak poanta je drugje: stari Gaber se je vse bolj zavedal, da je iskal točno to, ne da bi vedel, da išče. Sin njegovega mesta ne bo zasedel, to je bilo že jasno.

Medtem ko je Gabrov sin rolal na partijih in goltal ekstazije, je Miran z Gabrom hodil po sestankih in delovnih kosilih. V enem letu je iz naslova dobaviteljev zmanjšal izdatke skoraj za desetino. Na tej točki ga je Gaber dokončno posinovil in mu dal v roke velika pooblastila. Miran pa je v istem trenutku ocenil, da je to pravi čas za ustanovitev svoje lastne firme. Začel je napletati lastne mreže in celotno poslovno okolje previdno in počasi pripravljati na prenos poslov na njegovo firmo. No, uspelo mu je še več: po dveh letih se je zamenjala oblast in Miranu je z veliko sreče uspelo prikrmariti svojo firmo na Gabrovo izpraznjeno mesto pri državnem koritu. Ko je videl rezultate razpisa, je sprožil še zadnji korak v dolgih pripravah in izvedel prenos še vseh ostalih poslov na svojo firmo.

Gabru je telefon nenadoma utihnil. Ne samo, da ga niso več klicali, večina mu ni več niti dvigovala. Enostavno je padel iz igre.

Prekanaliziral je denar iz firme in jo porinil v stečaj. Na Bahamih, kamor je šel na krajši oddih, ga je zadel rahel srčni infarkt. Med okrevanjem pa ga je doletela resna depresija. Iz luknje ga je povleklo šele novo osmišljanje življenja: Miranov finančni zlom, javna diskreditacija in še zapor. Odvetniki so sestavili tožbo in mu začeli odvzemati še preostali denar.

In tako se je začelo. Miranovi odvetniki so stvari proceduralno zapletali vse do prejšnjega tedna. V ponedeljek je prišel Miran nenajavljen domov že okoli treh. Bilo je očitno, da je pod strašnim pritiskom. V torek in sredo je bil v Črni gori, v četrtek mi je iz Berlina naročil, naj ne dvigujem stacionarnega telefona in neznanih številk na prenosnem. V petek je bil dve uri pri njem Čeferin. Ko sva šla v posteljo, mi je rekel: »Gabru se je kompletno strgalo.« In čez moment: »Nimam pojma, kako se bo to končalo.« Tu me je začelo skrbeti. V soboto sva šla v Udine po čevlje, v nedeljo pa na kosilo domov k njegovim. S fotrom sta cel večer mlela v sosednji sobi, mene pa je Marta dušila z modeli poročnih oblek. V ponedeljek je bil na Dunaju, v torek zvečer, v času, ko je Gaber na podstrešju padel z lojtre in si zlomil vrat, pa sva z Miranom sedela v Cankarjevem domu na proslavi kulturnega praznika. Nisem mogla verjeti, ko mi je rekel, da greva na to sranje. Očitno sva morala biti tam.

Danes je bila Gabrova nesreča prva novica na Pop TV. Videla sva samo do polovice, ker je sredi prispevka zmanjkalo elektrike. V dobri uri je vrglo dvajset centimetrov mokrega snega in potrgalo žice. Stala sva vsak na svoji strani štirideset kvadratov velike dnevne sobe in gledala v temo, kjer je malo pred tem na plazmi svetil Gabrov obraz. V nenadni temi je ogromna pametna hiša, vseh njenih 500 kvadratnih metrov, zadišala po steklenem grobu. Oziroma zdaj vem, da je bil tisto vonj Miranovega strahu. Prvič, odkar ga poznam, ga je bilo strah, in prvič, odkar vem zase, nisem čutila popolnoma nobenega strahu.

Zaslišalo se je brnenje v kleti in osnovni sistemi hiše so se začeli postavljati na noge.

»Popoldne me je klicala Nataša,« sem rekla. Kar ni in ni se premaknil, jaz pa se prva tudi nisem mogla.

»In? Kaj pravi?«

»Rekla sem ji, naj ne kliče več.«

Nasmehnil se je, globoko izdihnil in se podrgnil po kratkih laseh. Točno to je moral slišati, vem.

»Kaj je?«

Odkimal je.

»Ne morem se premikat,« sem se trapasto zarežala, da bi prekrila solze. V tistem trenutku sem bila preprosto srečna. Prišel je prek sobe in me močno stisnil k sebi. S tem mi je potrdil več, kot sem pravzaprav želela vedeti, ampak to ni pomembno.

»Vse bo okej,« sem rekla.

»Seveda bo okej,« je rekel. »Kaj pa.«

Glavo sem mu naslonila na vrat in dvignila nogo na stol. Spet je dobival svoj običajen živalski vonj, strah pa je spet začel počasi počasi lesti vame.

7.

»Novi frajer sporoča: če spremeniš imidž, spremeniš svet.«

Ljubljanska avtobusna postaja je bila seveda enaka (torej enako zanikrna), kot je bila pred dvema letoma, ko je zadnjič stopila na avtobus in se odpeljala od tu. Čakal jo je kot vedno parkiran na rob sosednjega postajališča za mestni avtobus, v istem rdečem meganu in že od daleč je videla, da bere isti časopis. Poljubila sta se enako toplo in pogovor je stekel z enako lahkoto, kot da bi se nazadnje videla včeraj, ne pa pred letom in pol. Vožnja skozi Ljubljano do stanovanja je bila ponovitev ene od mnogih vrnitev po krajšem obisku domačih v Sarajevu. Edina sprememba, ki je govorila, da je to obisk in ne vrnitev, je bila roka, ki med vožnjo ni pristala na njeni nogi, ampak je ves čas ostala na volanu.

Film, v katerem nje ni bilo, se je začel na vhodnih vratih. Stanovanje je bilo popolnoma prenovljeno. Novo moderno pohištvo, nov laminat, nove ploščice, nova vece školjka, nov telefon, novi kozarci, nov pribor, nov sesalec, nove rjuhe, nove vaze, celo novi pepelniki in nove rože, nov vonj, vse, ampak vse. Namesto kupov spominov, ki jih je s strahom pričakovala, se je vanjo zarilo nekaj povsem tretjega, nekaj hladnega in brezosebnega, kot bi nekdo izsrkal vse, kar je spominjalo nanjo, iz stanovanja. Hodila je po teh neznanih prostorih z znanim razporedom in iskala kakšno stvar, na katero bi lahko obesila težo svojih spominov in imaginarnih vrnitev, in to ji je uspelo šele pred policami s knjigami in cedeji, kjer je med znanimi naslovi in avtorji našla koščke sebe. Nato je kot pika na »i« namesto Vlatka Stefanovskega, ki je bil njuna običajna dobrodošlica, stanovanje izpolnil ambientalni jazz in dokončno zaokrožil na novo komponirano vesolje med zidovi, v katerem ni obstajala.

Seveda se je skupaj s stanovanjem spremenil tudi on. Deloval je nekako bolj umirjeno, še bolj kontrolirano, tudi bolj distancirano in na nek način celo bolj definirano. Vsekakor tudi bolj snobovsko, spolirano in na nek način trapasto. Takega ga enostavno ni poznala. Jasno je bilo, da gleda zrcalno podobo njegove nove ženske. Ni je še videla, ampak iz opreme stanovanja, njegovega obnašanja, njegovega novega imidža in glasbe, ki ju je obkrožala, bi v tistem trenutku lahko narisala njen portret, skupaj z njeno astrološko karto.

Najbolj jo je stisnilo, ko je z okna gledala vrt. Bil je seveda zakopan pod snegom. No, ona ga je videla v najboljši izdaji, pomladi, ko je pokal od svetlobe, ali pa v poletnih nočeh, ko sta se gola lovila pod okni sosedov in med režanjem končala na drevesu, kjer sta kot dva norca skovikala v noč.

V nekem trenutku se je obrnila in ga vprašala, kje so njene preostale obleke. Ko je obstala v garaži pred vlažnimi in plesnivimi torbami na tleh ob škatlah z barvami, se ji je stemnilo pred očmi. Zlaganje oblek iz omare je imela za najbolj oseben in dramatičen del selitve, pakiranje zadnje runde, kar naj bi to bila, pa sploh. Zadnji mesec, odkar sta uskladila datum njenega prihoda v Ljubljano, je v glavi preigrala tisoč scenarijev tega zadnjega pakiranja, tisoč variant njegovih delnih ali popolnih zlomov, pri prvi majici ali zadnjih čevljih, v vseh prostorih in tudi na vrtu, vse mogoče, edino tega scenarija – plesniv kup na tleh garaže – ni bilo v njeni zbirki. Jasno je bilo, da bo tudi konec scenarija drugačen od načrtovanega. V njeni glavi so se vse variante končevale s seksom; v polovici primerov je šlo za pomiritveni seks, v drugi polovici za zaključni, vedno pa je bil ta fizis neka pika na »i«, nek logičen začetek ali nek logičen konec. Še vedno je toliko upala, da je vračunala vse razen apatije in občutka, da bo vsak moment bruhala. Prišla je iz Sarajeva v to garažo, da bi racionalizirala, kar je dobro vedela že prej. Stopila je iz garaže, sneg je še vedno rahlo naletaval.

»Pusti,« mu je rekla, ko je zaslišala premikanje torb v garaži. »Itak so smeti.« Prižgala je cigareto in začela tipkati SMS osebi, na katero zadnji mesec, odkar je vedela, da gre v Ljubljano, ni pomislila. Zdaj je šlo za preživetje.

8.

»Panika ni potrebna, gre pa tokrat zares: vsi rejci morajo dobro opazovati svojo perutnino, spoštujejo naj vse ukrepe, ki jih je v zvezi s ptičjo gripo predpisala veterinarska uprava, prebivalce pa pozivamo, naj divjih ptic ne hranijo in naj se jih ne dotikajo, svetuje dr. Vida Čadonič Špelič, direktorica Veterinarske uprave Republike Slovenije.«

Miranda ga je gledala skozi kuhinjsko okno, kako se čudno obotavlja pred hišo. Čudno zato, ker ni iskal po žepih ali kaj podobnega, enostavno stal je in nekaj gledal. Predolgo. Zavila se je v haljo in stopila pred hišo:

»Kaj je?«

»Tisto tam.«

Pogledala je v smeri njegovega prsta in ob dovozu zagledala na snegu dva goloba. Očitno mrtva.

»Sta mrtva?«

»Po moje. Ne vem.«

»Kako ne veš?«

Stopila je do njega in mu z rahlih pritiskom na ramo nakazala, naj se premakne bližje. Razmišljal je, kaj je bilo rečeno za take primere. Verjetno je treba koga poklicati, da ptiče pobere in jih najbrž odpelje v analizo. Na naslovnici časopisa, ki je ležal v kuhinji, je bil mrtev labod. Zraven je brez dvoma članek, v katerem vse to lepo piše. Počepnil je in z vejico droznil v ptiča bližje dovozu.

»Mrtva sta.« Droznil je še v drugega. »Definitivno sta mrtva.«

»Pa zdaj?«

Skomignil je: »V časopis bova pogledala.«

»Izgledata, kot da bi jima kdo zavil vrat.«

Do tega trenutka tega ni opazil, zdaj pa, bolj ko je gledal v ptiča, bolj se mu je zdelo, da ima prav. Izgledala sta točno tako, kot da imata zavita vratova. In bilo je logično: ptiči so povsod in seveda bo mularija to izkoristila. Imelo ga je, da bi ptiča prijel kar z roko in med hojo proti smetem pokazal na vse tri strani visoko dvignjen srednji prst. Ampak ni. Vseeno je prijel telefon in poklical v službo, da ga ne bo.

»Vse ptiče v radiu deset kilometrov pobijejo, al kako že,« je nato pogledal proti oknu, za katerim se je papagaj zibal na svoji gugalnici.

»Pikija že ne. Ni govora.«

»Ti že veš,« je rekel in se odpravil v garažo. Tam je po tleh razprl stare časopise, vzel lopato, prinesel vsakega ptiča posebej v garažo in ju odložil na papir. Zavil ju je v več slojev, tako da je dobil dva debela papirnata tulca. Zavil ju je v dve vrečki za smeti in ju odložil v lijak. Ni se še odločil, kaj bo z njima.

Stopil je v hišo in vsa vrata za sabo skrbno zaprl. Potem si je v kopalnici zelo natančno umil roke.

»Bi palačinke?« ga je vprašala, ko je stopil v kuhinjo.

»Je mali pustil kaj nutelle?«

»Nekaj jo je.«

Sedel je za mizo tako, da je imel dovoz in cesto na očeh. Ker je kletko s papagajem z okna prestavila v hodnik, se je za spremembo lepo videlo skozi kuhinjsko okno. Ni mu dalo miru, da bi moral biti ta moment nekje drugje. Če odšteje poletne dopuste, par pogrebov in bolezni otrok, potem v petindvajsetih letih menda ni manjkal v službi niti enkrat. Zdaj pa je kar sedel tam, zunaj čisto navaden četrtek in nič se ni zgodilo. Potem pa ga je dosegel strah. Strah, ki se je, odkar pomni, usipal iz televizije in časopisov. Zadnje tedne je imel ta strah podobo ptičev. Prevzeli so štafeto iz rok teroristov, cunamijev, potresov, poplav in bog si vedi česa še. To ga je skoraj šokiralo: povsod in vedno strah, živel je z njim, vendar ga nikoli ni čutil kot zdaj. Od zadaj je objel Mirando, ki je mešala maso za palačinke, in jo zazibal v naročju. Naslonila se je nanj in zaprla oči.

»Te je strah?« je vprašal.

»Ne. Zdaj ne,« je rekla. »Večkrat bi moral ostat doma.«

Odločil se je, da bo ptiča vrgel lepo v smeti in da ne bo nikogar klical. Nastal bi cel halo. Njegovo hišo bi z vseh strani označili s plastičnimi trakovi, vse okoli hiše bi natančno pregledali, Piki bi moral iti in Mirandi bi se zmešalo, med njenim kričanjem bi se po hiši sprehajali ljudje v tistih groznih zaščitnih oblekah in z maskami na glavi …

»Glej.«

Pogledal je skozi okno in na cesti zagledal, kako se je na cesti začela nabirati gužva.

»Ptiči,« je rekla.

»Mogoče je nesreča.«

Gruča se je hitro večala.

»Sigurno so ptiči.«

Potem sta brez besed jedla palačinke in gledala, kako iz vojaškega vozila skačejo vojaki v posebnih oblekah za biološko zaščito. Kako tam zunaj četrtek neslišno razpada na male, nerazpoznavne kose.

9.

»Dežurna preiskovalna sodnica Marjana Tupy je včeraj zvečer za Silva Pluta, ki so ga policisti po celodnevnem iskanju v noči s petka na soboto prijeli sredi Šmartnega pri Litiji, odredila pripor.«

Najprej je butnil vanjo smrad. S čudnimi vonjavami v taksijih je imela že kar nekaj izkušenj, kaj takega pa še ne. Ni šlo samo za običajen smrad po zaležanem samcu, ampak za nek skrajno srhljiv, težak, nekakšen kiselkasto gnijoč vonj, ki se ji je v glavi takoj sprijel s sliko razpadajočega trupla v prtljažniku. Še preden ga je sploh pogledala, je že dihala na usta in nekako mirila želodec, saj se ji je dvigal že ob sami misli, da smrad lebdi okoli nje.

Povedala je, kam naj pelje in kolikor je lahko videla v tisti temi, voznik ne bi smel tako nagnusno smrdeti. Šlo je za fanta, starega kakšnih petindvajset let, mogoče je imel kakšno več. Bil je v kavbojkah, v usnjeni jakni in postrižen na krtačko. Ja, verjetno fužinar, ampak pri teh običajno ne moreš dihati, ker so kopajo v kolonjski ... Nerodno je speljal in ostro pospeševal, da jo je zalepilo za sedež. Prestave je menjaval, kot da bi dajal direkte, vmes pa je imel kar nekaj dela z nastavitvijo vzvratnega ogledala in z naklonom sedeža. Kot da bi sedel v avto minuto pred njo, kot da bi taksista vrgel iz avta za vogalom in … počasi, vendar nezaustavljivo, jo je začel objemati strah.

Razumljivo. Razni iztirjenci so se že celo življenje dobesedno lepili nanjo. Začelo se je pri šestih letih, ko jo je nek norec skupaj s prijateljico zaprl v klet, kjer sta preživeli dva dneva in dve noči. Ob njej so počenjali neumnosti ljudje, ki so bili sicer v življenju krasni možje in očetje, od najboljših očetovih prijateljev naprej. In seveda, kjer koli se je našel kak psihič, je v masi ljudi brez dvoma našel prav njo, da se ji obesi na vrat. Nekako je vlekla njihovo pozornost na sebe in proti temu se je bilo težko boriti. Njen strah pa je zaradi vsega tega seveda z leti samo rasel. Bila je popolnoma prepričana, da jo bo prej ali slej kdo ugrabil, zvezal, posilil, ubil in jo zakopal v gozdu. To bo njena smrt. O tem ni niti malo dvomila.

Da bi sprostila situacijo, je začela govoriti o polni luni, ki je prav to noč, in kako se nekaterim, recimo njenemu fantu, vsak mesec kompletno odpelje, tako siten je, da to ni več normalno, in prav zato gre zdaj k frendu na obisk, da si spočije živce. Na tej točki je po pomoti vdihnila skozi nos, tako da ji je smrad dobesedno odrezal sapo sredi besede. Obmolknila je in se zagledala naravnost skozi šipo, da bi pomirila želodec. Opazila je, da nista še niti na tretjini poti. Tišina se je vlekla; upala je, da bo zdaj on kaj rekel, no, rekel ni nič.

Na robu vidnega polja je opazila, da ima tik na vekah. Vsake toliko so mu trznile. Včasih mu je hkrati zategnilo še kotiček ustnic. Opazila je tudi, da mirno diha skozi nos. Smrad ga očitno sploh ne moti.

Potem je le spregovoril. Izkazalo se je, da strahovito jeclja. Boril se je s črkami in z zlogi, dobesedno trgal jih je iz sebe, hkrati pa se mu je tik iz vek razvlekel prek celega obraza. Povedal ji je, da ponoči tako ali tako dela, dopoldne, ko on spi, pa lune ni. Potem, ko se zbudi in poje, gre na Žale, kjer pomete mamin grob. Od tam se sprehodi do otroškega igrišča v Jaršah in gleda otroke, kako se igrajo. Molila je, da bi odnehal, ker se ji je zdelo, da se ji bo odtrgalo prav tam, tisti moment. Sploh, ko je videla, da iz ravne in skoraj prazne dvopasovnice brez razloga zavija na desno, v stransko ulico. V tistem delčku sekunde je bila prepričana, da je mrtva. Da je to to, kar je čakala in kar je vedela, da se bo zgodilo prej ali slej.

»Zakaj pa desno?« je rekla tako mirno in odločno, da sama sebi ni mogla verjeti.

To ga je povsem zmedlo. Najprej se je napel, potem pogledal okoli sebe, kot da šele zdaj opaža, kaj počne, nato je odprl usta in poskušal nekaj povedati, vendar je bil tako iz sebe, da ni spravil ven popolnoma nič. Bilo je strašno in z vsakim metrom je postajala situacija bolj nemogoča. Oba sta postajala histerična. Morala je zakričati, da je preglasila njegovo zatikanje: »V redu je! Na koncu levo in pri Plečnikovi cerkvi desno! V redu je! Saj je vseeno! Saj prideva tut tu okol!«

Ko je res zavil levo in sta spet zapeljala na dvopasovnico, sta bila oba v šoku. Na srečo je v daljavi zagledala Gogijev blok, svetilnik po nevihti na morju. Vprašal jo je, zdaj nekoliko bolj miren, če je ona včeraj iz njihove hiše naročila taksi, potem pa se ni prikazala. Odločno je rekla, da nikakor ne, kar je bilo tudi res, in dodala, da v njihovi hiši živijo štiri družine, na kar je on odgovoril, da to ve. To se ji je zdela pika na »i«, popolnoma nemogoč podatek.

Števec se je ustavil pri sedemsto tolarjih, istočasno mu je iz pripravljene denarnice pomolila pet tisoč tolarjev, ampak ker naj bi bila to, kot je rekel, njegova prva vožnja, je bil brez drobiža. Rekel ji je, naj ga pokliče, ko se bo vračala domov, pa bosta poračunala na koncu. Pobrala je vizitko, planila iz avta in globoko povlekla leden, čist februarski zrak.

Dejstvo, da je sta pri Gogiju sedela dva znanca, ki ju je videla prvič, in da je bil eden izredno podoben Silvu Plutu, za zgodbo ni posebno dobro, je pa res. To je bila tudi tema pogovora, medtem ko je Gogi kot običajno zvijal. In čeprav je dobro vedela, da ji bo trava po taki vožnji in s pogledom na Plutovo kopijo na kavču samo povečala strah, je vseeno kadila. In res je kmalu tam na kavču razmišljala samo še o taksistu, ki kroži po Ljubljani in čaka na njen klic. Če ji vsaj ne bi prijavil tistega, da gleda otroke, kako se igrajo, in pa, da natančno ve, koliko jih živi v njihovi hiši. Kaj še ve? In kako to ve? Je včeraj, ko pred njihovo hišo ni dočakal stranke, stopil iz avta, šel do nabiralnikov in si ogledal priimke? Je hodil okoli hiše? Je gledal skozi okna? Je šel ravno takrat kdo od sosedov ven in mu je uspelo priti v hišo? Je pritisnil uho na vrata njenega stanovanja in poslušal, kako se po dolgem času dajeta dol? In kaj je ta tip, ki vsak dan pometa mamin grob in gleda otroke, kako se igrajo na igrišču, še sposoben narediti? Cele noči ima čas, da v svoji glavi premleva razne bolne opcije …

Pretiravaš, je poskušala presekati plaz, ki se je neusmiljeno valil in jo požiral. Seveda je bilo prepozno. Ko je na koncu poklicala taksista, je bila popolnoma trda, pravzaprav v nekakšnem transu, nekako vdana v vse skupaj, kar koli že sledi. No, ko je odprla vrata taksija, ji je pod nos pomolil vrtnico. Začel je jecljati, da jo opazuje že mesece, da je zanj najlepša ženska na svetu in da si ne more pomagati. Da ve, da ne bo nikoli njegova, ampak naj ve tudi, da bo vedno samo korak stran, nekje povsem, povsem blizu.

10.

»In tudi to je že resničnost – le vprašanje časa je bilo, kdaj se bodo vzpostavili taki odnosi. Spletna igra Second life uporabnikom ponudi drugo življenje.«

Nisem ljubosumna ali posesivna oseba. Za njegov računalnik sem sedla, ker se je preprosto pokazala priložnost. Tako sem globoko v labirintih sistemskih fajlov našla folder z maili, ki sta si jih skrivaj pisala z njegovo bivšo ženo.

V redu. Vedela sem, da sta občasno v stiku, normalno. Ni problem v komunikaciji, ampak v masi pisem. Korespondenca je obsegala tudi po štirideset mailov na dan. Pisala sta vse mogoče. Ogromno je bilo recimo vsakodnevne rutine, torej službe, šopingov, čiščenja, košenja trave, cen, cunj in podobnega. Ko sem to prebirala mi je postalo jasno, da pravzaprav komunicirata, kot da bi bila še zmeraj skupaj. Hočem reči, menila sta se, kaj bo naslednji dan za kosilo, kdaj ima Maja plesne in Matevž karate, kdaj gresta v savno, načrtovala sta skupne izlete za vikende in si potem skupaj izmišljala, kaj vse so videli, kje so jedli in kaj kupili. Zaboga, izbirala sta skupna darila za znance, načrtovala skupno morje in si ponavljala, kako ju samo to skupno življenje rešuje, da ne znorita.

No, seveda so bile pisarije tudi polne virtualnega seksa. Popisovala sta vse do največjih detajlov. Večinoma je šlo za vse mogoče in nemogoče grupnjake. Skupinski seks z Georgom Cloonyjem, Bradom Pittom, Borutom Pahorjem, s športniki, z novinarkami, manekenkami, zgodovinskimi osebnostmi (z Napoleonom, recimo, pa s Shakespeareom, s kraljico Margot, s Titom in z Aristotelom), dalje kup imen, ki jih ne poznam, potem pa so sledili razno razni znanci, sosedi, pa tudi popolnoma izmišljene osebe, ki sta jih mimogrede sestavila kot lutke v izložbi. Te stvari so se dogajale povsod, razen v spalnici, kjer hočete, po parkih, v avtu med vožnjo, na plažah, v gozdovih, na javnih vecejih, po hotelih, v tunelu pod Karavankami, na Etni in ponoči v grmovju na Hvaru. V nekaj kombinacijah – ne boste verjeli – sem nastopala tudi jaz.

Da bo jasno: ta isti moški, moj mož, se (vsaj z mano) ni sposoben sproščeno dati dol v normalno razsvetljenem prostoru. Na jogiju v temi spalnice, s pozabljenim modrcem pod majico in z gatami ovitimi okoli kolen, to nima veze z mojo seksualnostjo. Če pa kaj sprovociram zunaj stanovanja, postane tako živčen in preplašen, da je erekcija na meji funkcionalnosti.

Grupnjak? Prav, kar zadeva mene. Nimam izkušenj s tem, ampak mi ni neprivlačno. Če bi to dvignilo najino seksualno življenje v novo kvaliteto, pa sploh, z veseljem, zakaj ne. Konec koncev sem mu jasno povedala, da v seksu rabim inovacijo in da tole, kar se greva, zame ni nič. Nadaljevala sicer nisem, je pa res, da me je zaradi te njegove zategnjenosti in štoravosti v bistvu vse skupaj minilo. Od moje seksualnosti je ostala samo še masturbacija z vsemi imaginarnimi svetovi, ki se pravzaprav ne razlikujejo kaj dosti od tistih, ki jih v mailih napletata z bivšo ženo.

Seveda se človeku ob tem začnejo postavljati vprašanja. Recimo, je mogoče, da je to slika seksualnega življenja, ki ga je imel z bivšo? Če ja – ali to pomeni, da sem ga jaz zaprla? S čim? Jasno in glasno sem povedala, večkrat, da v seksu rabim inovacijo. Kje je problem? Česa ne razumem?

In potem ona: zakaj se gre ta virtualni odnos? Mimogrede: pustila je ona njega in kolikor jaz vem, ji nikoli ni bilo žal. Ampak očitno ne vem vsega. Bi ga hotela nazaj? Vse kaže na to. Ampak tole traja že leto in pol – torej sta začela kakšne tričetrt leta po njenem odhodu iz Ljubljane. Ravno prav časa, da se začetna evforija, ki sta jo oba doživljala z novimi partnerji, torej on z mano, malo ohladi. Je sploh mogoče še kakšen drug odgovor? Da mu dela uslugo? Če ja – zakaj? Zaradi usmiljenja? Slabe vesti? Materinskega razumevanja? Res pada na ta virtualni seks? Ji celo plačuje?

Kakor koli, nekaj je bilo jasno: s svojo bivšo ženo je imel čisto pravi odnos. Dejstvo, da sta živela osemsto petintrideset kilometrov narazen, pri vsem skupaj ne igra nobene vloge. Konec koncev, če primerjam število napisanih besed v mailih in število besed, ki jih povprečno v enem dnevu nameni meni, potem je z njo komuniciral precej več kot z mano. In če pogledam ta kup virtualnega seksa, potem sta se dala dol veliko večkrat kot midva, predvsem pa bolj kvalitetno.

Ni mi ostalo drugega, kot da sedem za računalnik in njegovi bivši postavim par vprašanj. Napisala mi je, da je bilo življenje z njim (s seksom vred) precej nemogoča stvar. Ampak tako kot v resničnosti nikakor ne bosta mogla funkcionirati, tako se je v virtualnem svetu izkazalo, da sta na nek način popolen par. »Priznam, da imam že od začetka dvojen odnos do tega dopisovanja. Po eni strani me odbija, včasih se mi prav gnusi, po drugi pa ga imam, priznam, še vedno rada in kot rečeno, ta virtualni odnos mi na nek način res nekaj pomeni. Očitno imam nek problem, ne vem.« Na koncu se mi je globoko opravičila in obljubila, da bo takoj za dalj časa prekinila z njim vse stike. Odgovorila sem ji, naj naredi, kar hoče, ker me ne zanima več.

Realno in virtualno ženo je izgubil še isti dan, teden dni kasneje sem se izselila. Prvi njegov mail sem dobila približno pol leta kasneje. Jeseni sva že šla na svoje prve virtualne počitnice v Egipt in, verjemite mi, bilo je fantastično.

11.

»Rekel je, da ga duši in stiska pri srcu: sprva nisem vedela, kaj se dogaja. Potem ga ni bilo že skoraj vsak večer. Ko so se začeli vrstiti grozilni klici, sem postala bolj pozorna. Moj mož je skoraj vsak večer odhajal v igralnico in se zadolževal pri sorodnikih in prijateljih.«

»Mama, noge si moram depilirati,« je zaslišal enajstletno hčerko iz kuhinje.

»Kaj?«

»Nehaj,« mu je rekla Sanja iz kopalnice.

»Kdo?«

»Ti,« je dobil takoj nazaj.

Z rokami si je ravnal frizuro in razmišljal, da z okusom marelične marmelade nekaj ni v redu. Ko je k temu dodal še žgečkanje v nosu in suho grlo, je v seštevku kazalo na gripo.

S pogledom, ki naj bi dal Sanji vedeti, naj zaboga ne serje, se je postavil na vrata kopalnice. Pudrala si je zmrcvarjeno ranico na vratu, ki je bila v postelji še akna.

»Ene si jih še prej,« je rekla tišje. »Ene si jih brijejo že pri devetih.«

»In?«

»A naj se jaz malo zapustim?« Pogledala ga prek rame: »Kaj je?«

To je bilo ostro, preostro.

»Nekaj me kuha. Kakšna gripa.«

»Stran od mene.«

Povezal je vonj novega šampona ali balzama na njenih laseh s sanjami o neki neznani ženski. Kaj je sploh sanjal? Prebudil se je pet minut pred uro in pod tušem ugotovil, da nekaj ni v redu z grlom. Skuhal si je kavo, povlekel računalnik na noge in na čikaškem sajtu našel tri tipe, ki so igrali poker brez vsake potrpežljivosti in koncentracije. Brez dvoma so metali že pet, šest ur. Moral bi jih rutinsko obrati, no, do osmih, ko sta vstali, je izgubil nekaj čez sto evrov. Nič mu ni bilo jasno.

»Kaj je?« se je obrnila.

»Nič. Gledam te pač.«

Življenje pred tem v Postojni je bilo res mizerija, ampak vse bolj se mu je zdela to žlahtna mizerija. Najprej je on dobil službo v Ljubljani, malo za tem še ona. Za pogoj, da prvih pet let ne sme zanositi, sicer jo vržejo iz službe, mu je povedala šele, ko je bil splav že za njo. Potem pa je on zaradi neupravičenih izostankov izgubil službo, ona pa je napredovala. Tam v kopalnici se mu je vse skupaj nekako seštelo in nenadoma se je počutil dovolj zavoženo, da je zaprl vrata in rekel tiho, kar se mu je že dober mesec nabiralo v grlu:

»Jebemti Sanja, jajca mi bo razneslo.«

Odmaknila je šminko od ustnic in ga pogledala:

»Mirno si lahko kupiš Salamonca.« Podrgnila je ustnici med sabo. »Če ne moreš razumet,« je skomignila. »Resno. Brez panike.«

Če bi se je dotaknil, bi se ji koža od gnusa naježila. To ni metafora. Dobesedno otrdela je pod njegovim dotikom, njena koža je postala hrapava, gnus in strah je lahko dobesedno otipal. In tega se je bal najbolj od vsega na svetu. Vse je lahko požrl, razen njenega gnusa. Posledica je bila, da se je njun odnos v slabe pol leta zreduciral na koordinacijo dnevnih opravkov in na suho penetracijo. Zdaj je odpadla še suha penetracija, o vsebinskih stvareh pa se še vedno ni hotela pogovarjati.

»Da ne boš zamudil službe,« je rekla z glasom, v katerem je slišal ironičen podton. Je to rekla ona ali so to slišala samo njegova ušesa? Na srečo je v tistem tako kihnil, da se je stresla cela kopalnica. Najprej se je začela smejati ona, za njo še on. Iz dnevne sobe je pritekla mala, skakala po njima in spraševala, kaj se je zgodilo. Zazdelo se mu je, da so padli v časovno luknjo in se vrnili v Postojno.

Izza mize v kavarni Union je gledal, kako pelje hčerko za roko proti vrtcu. Po njegovem odhodu se je še enkrat preoblekla in začuda je tokrat izbrala celo bolj umirjen kostim. Kakor koli je obračal, mala je bila zanj še vedno otrok, popolni otrok. Odločil se je, da bo zvečer med depilacijo protestno zapustil stanovanje.

Prebiral je časopise in s pogledi pozdravljal ostarele meščanske dame in gospode, ki so bili tako kot on vsakodnevni gostje kavarne, nekaj po deveti pa je že sedel doma za računalnikom. Franko iz Varšave ni pošiljal dobrih novic. Bil je v treh kazinojih, ampak šibke mize zaenkrat še ni odkril. Opazil je enega samega krupjeja, ki je kazal nekaj nesigurnosti, ampak nič res omembe vrednega. Spreminjajo se v stroje, je napisal. Od kje se jemljejo?

Kaj počne Boris v Hamburgu in zakaj se še vedno ni oglasil, ve samo bog. Popoldne, ko se bo prebudil, ga bo poklical. Rabi to srečno mizo, rabi ta najšibkejši člen, nujno, sicer se mu slabo piše. To je bilo vse bolj jasno in pri tem ni šlo samo za bančni račun. Šlo je za družino, šlo je za otroka, šlo je za vse, kar ima.

Lotil se je dela. Pregledal je včerajšnje rezultate in seštel dobitek. Stave je previdno razpršil, igral je brez tveganja. Na koncu je vrgel še nekaj rund pokra, toliko, da je povrnil jutranjo izgubo in nekaj malega dobil. Igral je dobesedno za kruh.

Okoli enih, ko si je skuhal še tretjo kavo in se s svinčnikom v roki lotil pregledovanja Salamonovega oglasnika, je gripa že pošteno trkala na vrata. Vseeno je vzel telefon. Prvih deset številk je bilo nedosegljivih, šele pri enajsti se mu je oglasil zehajoči ženski glas.

»Kličem zaradi oglasa,« je rekel in tako kihnil, da ga je pošteno zazeblo. Ko je telefon spet dvignil k ušesu, je bila linija prekinjena.

12.

»V četrtek ob 7. uri se je zgodilo verižno trčenje, v katerem je bilo udeleženo triindvajset vozil. Nesreča se je zgodila zaradi poledenelega cestišča, ko je tovorno vozilo začelo zanašati. Vozniki za njim so, da bi se trčenju izognili, začeli zavirati, vendar neuspešno.«

Trčenje je bilo neizogibno in silovito. Vseeno je ostal toliko priseben, da se je začel takoj kopati izpod airbagov, ampak v tistem je od zadaj v njega priletel drug avto, še z večjo močjo. Vrglo ga je skozi razbito šipo pred avto. Splazil se je do ograje med pasovi in lovil sapo. Naslednji hip je v megana, ki je bil zarit v njegovo mazdo, priletel najprej clio, v cliota peugeot 206, v 206 pa nekaj črnega … Spredaj so rezale meglo v vse mogoče smeri obrnjene avtomobilske luči, zrak so polnili poki novih naletov, nekaj zataknjenih trobelj je kot razglašen zbor dopolnjevalo kaotično sliko.

Počasi se je pobral in pretipal. Če odšteje, da se je cel tresel, je bilo videti vse na svojem mestu. Kaos na cesti pa popoln: eni so lezli iz razbitin, drugi so poskušali pomagati, tretji so divje telefonarili, četrti so ležali po tleh, peti jokali, šesti kričali ... Vzel je telefon v roke in poklical domov, da pove, da bo zamudil, ampak ko je mama slišala za prometno nesrečo, je v hipu dvignila tak kraval, da se ni bilo mogoče nič zmeniti. Potem je slušalko vzel foter.

»Kje je?« se je zaslišal zadaj mamino kričanje.

»Kje si?« je ponovil foter.

»Malo pred Logatcem.«

»Pred Logatcem,« je foter povedal mami.

»Naj pride do izhoda Logatec peš, ti ga pa poberi na cestninski …«

»A lahko prideš do …«

»Ne moreta biti sami. A si normalen.«

»Res je,« je zaslišal po kratkem premoru, sledil pa je še izdih.

»Vse bo okej, samo pomiri jo,« je rekel fotru, čeprav je imel občutek, da bi moral glede na situacijo pravzaprav foter miriti njega.

Potem je poklical Mašo. Našel jo je v avtu pred blokom. Ker ni videla njegove mazde, ga je najprej čakala, ker pa se nikakor ni prikazal, ga je hotela prav zdaj poklicati, vendar jo je prehitel.

»Počakala te bom v avtu …« je izstrelila kot top, ko ji je razložil situacijo.

»Nehi noret …«

»Brez tebe ne grem gor.«

»Saj je foter gor.«

»Počakala te bom v tistem kafiču na vogalu …«

»Maša, ne delaj sranja. Pojd gor in …«

Prekinila je in mu ni več dvigovala.

Ljudje so se začeli zbirali v male skupinice. Posedli so se v avtomobile, ki so jim gretja še vedno delala. Največja gneča je bila kakih sto metrov više pri nekem kombiju. Postajal je vse bolj trd, kot bi se udarec začel gostiti v mišicah. Gledal je, kam bi se dal, ko je zazvonil telefon. Bil je foter:

»Oblekla se je in brez besed šla.«

»Kam?«

»Kaj jaz vem kam. Ven. Ne dviguje mi telefona.«

»Men pa Maša ne.«

»U kurac,« je zaključil foter.

U kurac ni rekel že leta in s tem je povedal vse. Že tretje leto sta se trudila na vse kriplje, da bi Mašo in mamo spravila za isto mizo. Od tistih špagetov Barilla, za katere je Maša trdila, da so cottura 3 minuti, mama pa, da so cottura 5 minuti. To nedolžno nestrinjanje okoli debeline špagetov se je seveda končalo pri Mašini teti in mamini sestri, ki sta se zaradi prometne nesreče že leta vlačili po sodiščih, s sabo pa sta v brezno žalitev in kopanja po družinskih smetiščih, ki so vedno bogata, če jih gledajo tuje oči, povlekli še obe familiji. Od tistih špagetov so minila tri leta in s fotrom sta poskušala vse, da bi ju spravila za isto mizo, ampak sta ženski vse njune poskuse minirali prav neverjetno spretno. Bila sta prepričana, da to počneta usklajeno, ampak dokazati jima tega seveda nista mogla. No, ko sta ju po dolgih mukah le prepričala – in to naj bi se zgodilo ta večer – pa, eto, tole.

Pojavljali so se prvi rešilci, prvi gasilci. Bolničar ga je pretipal, potem mu je posvetil v oči, moral je povedati svoje ime in datum, potem ga je posedel ob avto in mu rekel, da bo še vse v redu in naj se ne premika. Točno to je rabil. Da mu nekdo pove, naj ne skrbi in da bo še vse v redu. Sesedel se je kot ob četrtkih v slačilnici po uri igranja malega nogometa. Otrdele noge je povlekel k sebi, skril glavo med kolena in zaprl oči. V glavi mu je prijetno šumelo, bolel ga je križ, ramena je imel v nekakšnem krču. Pomislil je, da pojutrišnjem štarta prodaja novega jogurta, s katerim se je ukvarjal zadnje mesece, jutri mora pobrati tisti sako v izložbi Sisleyja, in največje sranje – fotru je obljubil, da mu bo registriral avto. Potem pa smučanje, naslednji teden peljeta z Mašo otroka v Italijo. Končno. Šele potem bo prišla na vrsto zavarovalnica in nategovanje okoli razbitega pleha za njegovim hrbtom.

Potem se je ulegel ob avto, da nabere moči za nadaljevanje. Pokrčil je noge, odvihal ovratnik na jopiču in skril dlani v rokave. Bilo je hladno, ampak prijetno. Hitro je zaspal, nato pa še tišje umrl.

13.

»Ponavljajoče se sanje so kot nekakšne obcestne oznake. Mirno noč vam želi Madame Mim.«

Zrinil sem se mimo Puca na sneg. Železni koli v kosteh so se premaknili in zavrtali. Pihalo je celo bolj kot zadnja dva dneva, sneg je nosilo vzporedno s tlemi, stati je bilo treba pod kotom, ampak odlašanje ni bilo več možno. Pasulj, ki je bil že tretji mesec edina hrana, je naredil neznosno razsulo v črevesju.

»Kam?« je Puc potisnil glavo iz transporterja.

»Dezertiram,« sem komaj premaknil čeljust. »Ko te jebe. Znajdi se.«

»Brez flaše. Daj to sem,« je pomolil dolgo roko iz goseničarja.

»Srat moram,« sem priznal.

Pucu se je široko zarežalo pod petokrako. Vzel mi je flašo iz rok in počasi zaprl vrata transporterja. Rabil sem zaklon, nujno.

Nov sneg je prekril na gosto posejane kupčke dreka med drevesi. Da sem hodil po delu gozda, ki je že več mesecev služil štirim četam kot stranišče, je bilo videti samo po trakovih vece papirja, ki so viseli po grmovju in drevesih. Vse skupaj je izgledalo kot gozd novoletnih jelk. Seveda sem vedel, da poštenega zaklona ni daleč okoli, vendar mi je hoja po globokem snegu vsaj poganjala kri po telesu. Gazil sem do kolen in čakal na trenutek, ko bo pritisk v črevesju tako močan, da mraz enostavno ne bo več pomemben. In v takšnem transu sem prišel do edine hiše v petdesetkilometrskem radiju.

Po splošnem prepričanju naj bi bila hiša minirana. Bila je pritisnjena ob breg, tako da se je na zadnji strani streha dotikala strmine. Tam sem našel odprta podstrešna vrata. Videti ni bilo nobene nitke ali česar koli sumljivega. Zadnji del podstrešja je bil sicer v temi, ampak tisti del me itak ni zanimal. Sploh pa je bil mraz v otrplih mišicah močnejši od min. Previdno sem stopil na tram, pa na deske, pa na drugi tram, med drugim in tretjim sem obstal. Popolno brezvetrje, dobesedno toplo. S hvaležnostjo sem spustil hlače in počepnil, naslednji hip sem padal.

Nadstropje nižje sem se znašel sredi prave kuhinje. Pretipal sem se in otresel prah s sebe. Na koncu hodnika sem našel električno omarico, privil varovalko in preskočila je iskra. Kava in sladkor sta bila v prvi omarici, v večji lonec sem nabasal sneg, v drugega sem vrgel kos merlotovega ledu iz zmrznjene in počene steklenice na mizi. V velikem loncu sem namakal roke in z detergentom za posodo drgnil tri mesece stare sloje olja in masti z rok. Potem sem še pospravil mizo in izbral najlepšo skodelico, našel sem celo pepelnik.

Matematika se je začela med pitjem kave: od te kuhinje do naših položajev je slabe pol kilometra, do njihove linije tam spodaj pa slab kilometer. Če se je zdel načrt »enostavno odkorakati« spodaj med tanki precej nemogoča zadeva, je za tisto mizo delovalo vse skupaj nekako izvedljivo in celo logično. To misel sem vzel sabo na deviško belo vece školjko, kjer je načrt dozorel.

V šotor sem se priplazil šele nekaj po enajsti. Zdelo se je, da vse miruje, da vsi spijo, ampak je hitro postalo jasno, da prsti globoko pod dekami ne mirujejo. Pravzaprav so po celodnevnem zmrzovanju so šele zdaj prihajali k sebi. Pogreti pod pazduhami, na stegnih, na trebuhih, stisnjeni, črni in mastni od olja, so počasi lezli proti razporku na hlačah. Ne, niti v gatah niso spali. Ležali so zviti v polsnu, puške pripravljene na strel.

Dihanje je bilo najprej enakomerno, mirno kot korak straže tam zunaj, medtem ko so se osamelci počasi dvigovali iz objema gat in vabili gole ženske prikazni, ki so stopale iz teme, naj se jim pridružijo. Ženske so se razkoračile nad posteljami vojakov in na površini dek so se zarisale prve sramežljive brce. Potem so bati zamleli močneje.

Nenadoma je veter utihnil, stranice šotora so obmirovale in nastalo je popolno zatišje, v katerem so vsi sramežljivo stisnili zobe in čakali, dokler ni spet povleklo prek prelaza in skupaj z vetrom so stekle naprej tudi zgodbe o vaginalnih, oralnih in analnih tunelih.

Končno trenutki čudovite enotnosti: vojska zbrana iz vseh vetrov je častila isto, vsi smo z zaprtimi očmi gledali v gole prikazni, ki so plesale svoje plese v temi. Nato smo začeli počasi, eden po eden, odpadati. Izstopali smo skozi šest različnih vrat v šest različnih resničnosti, kar je bilo veliko preveč za en šotor.

Menda se je prav tega zavedel poročnik, ki sem ga zagledal sredi noči nad sabo. Z leve ga je osvetljeval ogenj iz peči, za njim se je svetlikala tankovska cev obrnjena v dolino. Stal je tam sredi šotora in nas gledal, kot da se je pravkar zavedel, da stoji sredi minskega polja in da ni več poti ne naprej, ne nazaj.

14.

»Znani srbski ustvarjalec slovenskega rodu, ki je več kot pol stoletja ustvarjal v Srbiji, je po dolgi in hudi bolezni včeraj umrl, star 79 let.«

»Nič nimam,« sem rekel, čeprav so Džo, Hudi in Buda dobro vedeli, da ni res in natančno to se jim je izpisalo na obrazih. »Na pogreb šibam ob dveh. V Beograd. Stari mi je umrl,« kar je bilo res. Po tej moji izjavi so bili videti vsi trije – in ti tipsoni so kao moji najboljši frendi – kompletno zjebani. Isti hip niso več vedeli, kaj naj počnejo tam na mojem kavču; če ni motanja jointov, potem ni nič. To je bilo tako očitno, da je bilo prav ponižujoče: dobesedno vrgel sem jih skozi vrata in si prisegel, da na moji robi ne bodo več parazitirali. Če je to vse naše frendovstvo, potem, mislim res, hvala lepa in nasvidenje.

Hitro sem spakiral, vzel gram nove robe in ga odnesel na Inštitut Jožefa Stefana do nekega Štefa, ki je delal v laboratoriju, sicer pa je bil nepoboljšljivi ljubitelj koksa. Za gram mi naredi analizo vsake nove pošiljke in pove, koliko in kaj naj namešam notri. Ta pošiljka je kao spet direktno iz Kolumbije in kao tako čista, kot je kao v Ljubljani še ni bilo, kar se seveda itak govori za vsako novo robo. No, pri tej rundi so me skrbele male rjave pikice; če je to slučajno po kakšni čudni pomoti hors, potem bi me po nekaj dnevih lovila cela Ljubljana – od starih mam, večine ljubljanskega snobi šmineraja, pa do profesorjev, novinarjev, politikov in navlečenih kriminalistov. Ne bi verjeli, kaj vse se v tej državi drogira.

Enkrat sem se že vozil z vlakom v Beograd, ampak takrat je bil stari še živ. To je bilo pred približno štirimi leti, ko so mu odkrili raka na pljučih in je po ne vem koliko letih poklical matko, jaz pa sem bil slučajno zraven. Čeprav sem se tisočkrat zaklel, da ne bom spregovoril s tem tipom, sem vzel slušalko. Nič posebnega se ni zgodilo. Malo sva se menila, povabil me je v Beograd in čez kak mesec sem res šel. Seveda me je zanimalo, saj naj bi bil moj stari kao neka velika faca.

Zdaj, ko je mrtev, vem, da je bil na nek čuden način res faca. Pred štirimi leti, ko sem ga prvič in zadnjič videl živega, pa se mi je zdel navadna zagovedana katastrofa. Kot prvo je bil največji egoman, ki sem ga srečal v življenju. V dveh dneh, kolikor sem zdržal doli, je govoril samo o sebi. Skoraj me ni vprašal, kako sem, kaj počnem in kaj imam v načrtu. Kazal mi je svoje knjige, intervjuje v časopisih, mlel, kje vse je bil, kaj vse je igral in kaj režiral. Zvečer me je zvlekel v restavracijo, kjer so se mu natakarji in ves folk klanjali do tal (tudi taksist, ki naju je pripeljal do gostilne, ga je poznal in ni hotel niti slišati, da bi vzel denar). In tako so pri drugem litru Tuge za jug prišle na vrsto njegove ženske. Če je res – in po moje kar nekaj tega mora biti res –, potem je imel v življenju čuda tega. In on je kao vse »volio sa svim srcem«, jasno da tudi mojo matko. In tu mi je malo počil film. Naj flancari komur hoče in kar hoče, meni pa ne bo. Vsaj tiho bi bil. Niti enkrat se ni prikazal, telefoniral je enkrat na leto, poslal ni nikoli nič. Tu so se začele žalitve z obeh strani. Stvar se je hitro stopnjevala in se končala s kričanjem. Malo je manjkalo, da ga nisem usekal, čisto resno govorim. V žalitvah je bil prvak, čeprav je bil kao fin intelektualec. Najbolj je popljuval Slovence. V smislu, da smo najbolj brezjajčni narod na svetu, pa da je bil zadnji veliki človek Stalin in da imajo edino še Srbi toliko jajc, da se ne gredo vsega tega planetarnega sranja … Mislim, res je, da volim Jelinčiča, ampak to sploh ni pomembno. Kar koli bi stari rekel, bi mu šel kontra. Iz čistega inata. S tem je menda povedano vse. Na koncu mi je rekel, naj se ne sekiram, ker se prav z vsemi prej ali slej razide. Zato nima otrok in prijateljev. Iz Beograda sem šel, ne da bi se pozdravila.

V teh štirih letih od obiska sva se parkrat slišala. Potem je pa umrl in jaz sem sedel na vlak in se odpeljal na ta pogreb, kjer mi je dokončno postalo jasno, da je bil stari sicer težak zajebanec prvega ranga, ampak vseeno velika faca. V njegovi hiši v Beogradu so mi v roke najprej potisnili sožalne brzojavke od predsednika Lukašenka, iz Haaga sem dobil sožalje od Šešlja, dobil sem sožalje od Nikite Mihalkova, ki je hud režiser, in od kupa drugih tipsonov, ki se jih ne spomnim več. Starega smo pokopali zraven Iva Andriča, Danila Kiša in Zorana Džindžića – za tretjega vem, da je bil kar džek, predpostavljam, sta bila tudi prva dva. Polbrat Saša mi je med govori razlagal, kdo vse je med folkom, in med drugim so mi stisnili roko in izrekli sožalje brat Radovana Karadžića, Ceca, brat šefa zemunskega klana in kup podobnih pojav. Med to procesijo sem začel, priznam, starega spoštovati.

Zvečer sem doživel najboljši žur v življenju. Stari je imel prav: Slovenčki česa takega niso sposobni niti približno. Za piko na i me je dala dol še mala Nataška, v katero sem se še mimogrede tako zatreskal, da sem bil naslednji dan na vlaku proti Ljubljani čisto trapast in da niti približno nisem imel občutka, da se vračam domov. Kontra; zdelo se mi je, da odhajam od doma in da je samo vprašanje časa, kdaj bom prišel nazaj.

V Ljubljani sem najprej poklical tipa iz inštituta Jožefa Stefana – tiste rjave pikice niso bile hors, roba pa nič posebnega. Zvečer je matka na eni strani mize peglala in me spraševala o pogrebu, jaz pa sem na drugi strani pakiral koks v paketke po pol grama in navdušeno govoril o Beogradu. Čez kako uro, ko je šla spat, sem vključil službeni telefon in začel delat. Bil je petek in klici so se dobesedno usuli. Okoli pol polnoči so se oglasili še Džo, Hudi in Buda. Niti eden me ni vprašal, kako je bilo v Beogradu, niti z besedo ga niso omenili. Spet samo motanje teh jointov, parazitiranje na moji glavi. Stal sem zraven mize v čistem vakuumu in jih gledal. Ne vem, kako naj to povem, ampak v tistem hipu mi je bilo kristalno jasno, da se selim v Beograd ne čez leta ali mesece, ampak takoj. Da tega sranja nočem več gledati. Niti približno. In to je vse.

15.

»V raziskavi z naslovom Virus odkritosti so ugotovili, da je možnost, da vam neznanec pove resnico prek računalnika, trikrat večja, kot da bi vam govoril resnico iz oči v oči. Komuniciranje po spletu omogoča odprtje duše in deluje terapevtsko.«

Da moj Branko ni samo moj Branko, torej dober oče in malo manj dober mož, ampak tudi Blacky, šarmer in internetni avanturist, sem izvedela zadnji teden v marcu. Sodelavka, s katero sva se sicer poznali, nisva pa prijateljevali, me jo po službi povabila na kavo in mi začela previdno razlagati, kako si je prek kupida dopisovala z nekim Blackyjem, za katerega se je izkazalo, da je pravzaprav moj mož. Večer pred tem sta imela prvi zmenek. »Še dobro, da sem vaju videla v City Parku pred nekaj meseci ...« Res je; srečali so se v Humanicu pri moških čevljih, kjer sta Brankotu kupovala nove superge za košarko. »Saj je to on?« mi je pokazala fotografijo na svojem telefonu, ki sicer ni bila najbolj jasna, ampak ni bilo nobenega dvoma, za koga gre. »Brez skrbi, ni me videl,« je vrgla telefon v torbico.

Kaj naj vam rečem? Še isti dan sem se pod imenom Snežinka prijavila na kupido in poiskala Blackyjevo predstavitveno stran. Tam sem prebrala, da gre za sproščeno, uživaško, ležerno in veselo osebo, ki je odprta za vse nove ideje in iniciative. Izvedela sem tudi, da je poročen, star štirideset let (pomladil se je za tri leta), in da pa mu to kupid življenje veliko pomeni, zato za vse neresne – prosim, ne trudite se.

Torej, če povem takole: moj Branko vsekakor ni sproščena oseba. Prav tako ni v njem nič uživaškega ali ležernega. Konec koncev pa tudi ni ravno vesele narave. Ne, moj Branko je umirjena, dostojna, zadržana in topla oseba. V družbi težko kaj spravi iz sebe in tega se zaveda kot problema. Je tudi ena sama natančnost, včasih že kar sitnost, med drugim je veliko večji čistun kot jaz, pa nisem nobena packa, mi lahko mirno verjamete. Njegov največji problem se imenuje kronični tinitus. Gre za šum, včasih tudi za druge zvoke, ki mu nikoli ne izginejo iz glave. To je včasih razlog, včasih pa tudi samo izgovor za odmaknjenost, odrezavost, nerganje in netolerantnost. No, ko sem že ravno pri tem, je treba povedati, da je lepa stran tinitusa nočna glasba v spalnici, s katero mora preglasiti šumenje v glavi in brez katere se ponoči enostavno ne spočijem več.

To je moj Branko in ta definitivno obstaja. Če pa obstaja tudi kakšna druga resničnost, v kateri moj mož sliši na ime Blacky in v kateri živi sproščen, uživaški, ležeren in vesel Branko, ki je odprt za vse nove ideje in iniciative, pa sem seveda nameravala ugotoviti.

Pisala sem Blackyju, odpisal mi je in tako se je začelo. Med drugim mi je recimo zaupal, da ima svojo ženo rad in da jo ne bi nikoli zapustil. Rodila mu je hčerko, ki mu pomeni največ na tem svetu (na drugo mesto je dal jadrnico, na tretje potovanja, mene med prvimi petimi ni bilo, zato sem nehala spraševati). Trdil je, da je imel že več krajših avantur z ženskami, ki jih je spoznal prek kupida, potem pa mi je prodal datum, ko sva bila skupaj z Brakovičem v Španiji. Na koncu mi je na mojo prošnjo pisal, kaj ima rad v seksu, in opisal je človeka, s katerim jaz v življenju nisem seksala, bilo bi pa fino, če bi. Na tej točki se mi je vse skupaj zazdelo tako trapasto, da mu enostavno nisem več odpisala.

Začela sem raje brskati po drugih sporočilih, ki so letela v moj predal. Ker sem sestavila predstavitev z erotično tonaliteto, so v veliki večini že v prvem stavku ponujali svoj penis v neomejeno uporabo. Bila pa so seveda tudi drugačna pisma, razno razne stekleničke, ki so jih izgubljene duše pošiljale v digitalno vesolje, raznorazne roke, ki so tipale po temi. Nekaterim sem odpisala, na koncu so trije padli skozi sito in s temi sem se začela redno dopisovati. Po nekaj mesecih je ostal en sam.

Na predstavitveni strani je sicer pisalo, da gre za »par«, ampak mi je kmalu postalo jasno, da je to zelo verjetno samo privzeta identiteta. Ženske identitete in indentitete parov so imele na portalu status »tarč«, medtem ko so bili samski moški, ki so bili v veliki večini, »strelci«. Torej je bila za vstopanje v komunikacijo moška identiteta daleč najslabša, kar seveda moj pretanjeni dopisovalec z imenom Kjutpar, dobro ve.

No, seveda tega ne morem dokazati. Kaj to pomeni? To pomeni, da ne vem njegovega pravega imena, da ne vem, kako izgleda, ker mi nikakor noče poslati slike, in roko na srce ne morem niti dokazati, da je res moški ali da je sploh en sam. To drži. Prav tako pa tudi drži, da je dopisovanje z osebo brez imena, brez obraza in brez spola, dalo tem mojim dnevom nek nov zagon, napolnilo ga je s pričakovanjem in prijetnim ščegetanjem. No, še več: po treh mesecih rednega dnevnega dopisovanja, sem lahko samo še ugotovila, da sem pri štiridesetih spet polna tega nekega soka, zrela, da padem z drevesa. Samo še ugotovila sem lahko, da to ljubim, kar koli že to je.

In veste kaj? Prav vsak večer, ko v temi spalnice zadiha glasba, Blacky in Snežinka slavita zmago, ki jo lahko razumejo samo tisti, ki so pravkar izgubili vojno.

16.

»Voznik škode je s strani priletel v peugeota in ga zbil s ceste. Voznik peugeota je še vedno v kritičnem stanju.«

Črni športni peugeot 305, tablica LJ-43-32, ne morem verjeti. Pol leta sem ga iskal po mestu, čakal v zasedah na vseh koncih, vse živo, potem pa pade na obvoznici z neba točno pred mene.

Mimo izvoza za Šiško vozi zanj zelo umirjenih 120 km/h. Ob oknu se pokaže bela sled: vem, poznam ga kot lastni žep – s kazalcem leve roke frajersko drži volan, desno ima na menjalniku, v tej ima tudi cigareto, nažiga Radio City, in ker vozi samo 120 km/h, to pomeni, da je trenutno izredno zadovoljen s sabo in da nas, preostanek sveta, plebs, opazuje z umirjene, indiferentne, vzvišene in celo dobrohotne distance. Če je med službo dal dol kakšno svojo avšo – Vesno ali Sandro ali mogoče bog-ne-daj Brino –, potem se zdaj počuti sploh kraljevsko. V tem primeru ga nič ne more spraviti iz tira; niti dretje otroka doma, niti sitnarjenje Alme, ki je vse bliže živčnemu zlomu. Kajti on je On. In on je genij.

Pelje mimo izvoza Brdo. Stoprocentno gre iz službe domov. In glede na to, kako vozi, je imel uspešen dan. In to mislim spremeniti.

Tisti torek sva delala do devetih zvečer. Jaz sem tipkal, on je na robu moje mize obračal papirje, nabijal po kalkulatorju in si rezal črtice, eno za drugo. Zadnje ni vrgel v nos, ampak je ostala lepo poravnana na robu moje mize. In to je pravzaprav vsa filozofija mojega propada: Trakl je zjutraj v moji pisarni namesto mene našel lajno. V nekaj minutah je bila moja pisarna najbolj prometen prostor v firmi. Ta tip v peugeotu je prišel tisti dan v službo pred mano in ko je zagledal situacijo, je seveda samo skomignil z rameni: »Lajna ni na moji, ampak na njegovi mizi. Jaz nimam nič s tem,« je mirno prijavil.

Ključno je bilo, da je prišel v službo pred mano. Deset minut je v takih primerih odločilnih, saj se v firmi vsaka informacija (še posebno pa te vrste) v hipu prenese skozi vseh šest nadstropij. In v hipu začne vseh tristo ljudi, kot bi bili pripeti na ene same možgane, uporabljati skrivnostno in zapleteno komunikacijo iz mimike, gest, gibov, mrščenja, signalov in napol izgovorjenih besed. Telefoni zažarijo od klicev in SMS-jev, računalniki se bliskajo od mailov. V nekaj minutah se trač spremeni v resnico, eno in edino, ki je ne spremeni več niti bog. In če bi jaz prišel v službo pred njim, če ne bi moj taksist bolj zehal, kot vozil, če ne bi pozabil vključiti plina za kavo, preden sem šel v kopalnico, če in če in tako naprej, vem.

Črni peugeot po predvidevanjih pelje tudi mimo izhoda Vič in zavije na izhod Ljubljana jug. Sledim mu v varni razdalji. Na to sem čakal več kot pol leta, odkar sem zaradi tiste njegove lajne letel iz službe. Ideja mi je padla na pamet, ko sem moral prodati volvota in po dolgem iskanju zagledal to škatlo od karambolirane škode. Zmajana in rjasta kripa ima na sebi eno zadevo, nad katero sem bil takoj navdušen: prednjo masko varuje ogromen odbijač iz železa, ki ga je tja prišvasal prejšnji lastnik, nek kmet iz Ruš. Ko sem to zagledal, sem takoj dobil vizijo, kako odbijač neusmiljeno mečka mehek črn pleh športnega peugeota, njegov veliki ponos. In zdaj je moj.

Približujeva se prulskemu rondoju. Ja, domov gre. Šel bo desno, pa levo in zavil na Dolenjko. Prehitim ga in ga čakam v križišču, kjer zavije levo proti hiši.

Da bo jasno: popolnoma miren sem. Zasluži si to in zaslužim si to. Ma rabim to. Niti bu mi ni rekel, ko so me vrgli. Niti bu. Niti a. Njente. Najbolj si želim, da bi doživel isti tobogan, kot sem ga jaz: najprej utihne telefon, potem moraš prodat avto in kupiti recimo tako škatlo, v kateri zdaj sedim, in če še vedno ne dobiš službe, se moraš preselit iz dvoinpolsobnega stanovanja v centru v manjšo rupo v kakšnih Jaršah ali Fužinah, in če se še vedno ne postaviš na noge, se ti zna hitro zgoditi kot meni, da ženska spakira kufre in gre s tipom, ki ima recimo beemveja in stodvajset kvadratov … kot poceni limonada, ampak tako je.

Črn peugeot na koncu ulice. Pritiskam gas, stiskam volan. Bližje kot je, bolj se mi vidno polje oži samo na to črno piko sredi vesolja. Počasi zapelje v ovinek … vidim, da si nekaj prepeva. Popolnoma je v svojem svetu, ne vidi niti prsta pred sabo. Boljšega trenutka ni: speljem, gume zacvilijo, s prvo do konca pribijem v njegova sprednja vrata. Strahovito poči. Dobesedno prestavi ga, zvrne se na desni bok v kanal; kolesa se vrtijo. Nos moje škode visi točno nad njim. Havba moje škode ni niti malo skrivljena. Kmet iz Ruš je stvar odlično prišvasal.

»Je mrtev?« zaslišim Almin glas, ki z otrokom, njegovim otrokom, stoji ob avtu. Alma je njegova žena in zadnje tri mesece moja ljubica.

»Nimam pojma,« rečem.

»Kaj boš zdaj?«

»Nimam pojma,« ponovim.

»Če ni mrtev, si ti mrtev,« reče, se počasi obrne in stopi nazaj proti hiši.

17.

»Pomirite se z lastno materjo!«

Zadnji teden aprila sem v hladilniku ob salami in paštetah našel daljinca. V zadnjih dveh tednih je bila to že tretja stvar; najprej so se v smeteh skrivnostno znašla hčerkina očala, nato sem v avtu v predalu med cedeji našel ženino krtačo za lase, zdaj pa še to.

»Je kdo kaj videl daljinca?« sem vprašal na glas.

»V hladilniku je!« sem zaslišal malo skozi zaprta vrata.

»Si pogledal pod kavč?« me je vprašala žena, ki je za mojim hrbtom pripravljala sendviče s piščančjo salamo in kozjim sirom, in male očitno ni slišala.

»Jasno. Najprej sem pogledal pod kavč.«

»In ga ni,« je ugotovila, me premaknila stran od hladilnika, vzela ven stoprocentni ananasov sok in hladilnik mirno nazaj zaprla, ne da bi kar koli opazila. »Evo, prihajajo sendviči,« je rekla proti hodniku.

»Nisem lačna,« je se je zaslišalo sobe.

Zdaj jo je nedvomno slišala. Lahko bi zajokala, vem, verjetno bi tudi z olajšanjem zakričala ali kaj razbila. Za sabo sva imela dvodnevni obisk pri njenih starših in stvari so počile. Z mamo enostavno nista znali biti skupaj. Že lep čas se nista več zmogli niti objeti. Pogovarjali sta se, kot da bi hodili po ozkem drogu in ves čas samo lovili ravnotežje. Neprestano je bilo treba paziti, da ne blekneš neumnosti. Od časa do časa sem ji povedal, da to pelje v prekinitev komunikacije. Počili se bosta, sem rekel, potem pa se bosta grizli vsaka zase, na koncu pa po možnosti še zboleli. In tokrat je res počilo. Razlog je bila kdo drug kot mala tam v sobi, dejstvo, da nič ne je. Njena mama je trdila, da je anoreksična in če se zavedava, kaj to pomeni, moja žena pa je seveda ponorela, naj se že enkrat neha vtikati v njeno življenje in naj jo pusti pri miru. Od tu ni bilo več poti nazaj. S fotrom sva se lahko samo še spogledala.

Iz sebe sta vrgli vse, kar se jima je nabiralo leta. V obraz sta si zmetali stvari, ki se jih enostavno ne sme izreči.

»Sendvič in sok imaš v kuhinji, če ti zapaše,« je rekla mirno, čeprav jo je lomilo. Oddrsala je v dnevno in se zleknila na kavč.

Mene pa je v tistem trenutku bolj kot njena mama skrbel daljinec v hladilniku. Fino bi bilo, če bi ga opazila sama, in še boljše bi bilo, če bi slika daljinca ob salami sprožila enega tistih lucidnih momentov, ko si je sposobna priznati, da bo treba po nove tablete.

Prisedel sem k njej in gledala sva vse po vrsti, ne da bi si enkrat samkrat zaželela spremeniti kanal.

»Vprašaj jo, če bo zdaj jedla,« je bila prva stvar, ki jo je rekla.

»Daljinca še zmeraj ni,« sem ugotovil med pobiranjem s kavča.

»Aja?« je vprašala. »Ja kje pa je?«

»Ti pravim.«

Prek pulta v kuhinji sta tekli dve črti mravljincev. Sendvič in sok sta bila vsa črna. Vsak april isto – invazija mravelj, ki se nekje konec maja poleže. Takrat gredo na pohod pajki in muhe.

Zaprl sem vrata, vrgel sendvič v smeti, zlil sok v lijak in prijel v roke raid. Če bi vedela, da ji pult špricam s strupom, bi znorela, ampak s krpo mravljincev ne morem pobirati. Gomazenje se mi gnusi. Odprl sem okno. Ko sem pomival, so se vrata odprla.

»Kje je sendvič?«

»V smeteh. Mravljinci.«

»Šprical si,« je ugotovila in šele nato povohala. Odprla je hladilnik, vzela ven salamo in kozji sir ter hladilnik mirno zaprla. Nisem mogel verjeti.

»V dnevni sobi bom naredila sendviče,« je vzela desko in nož. »V tem strupu jih ne morem.«

»Kaj je bilo pa tisto tam?«

Stopil sem do nje, odprl hladilnik, vzel ven daljinec, ji ga položil na desko poleg salame in jo poljubil na čelo: »Še to nesi v dnevno.«

Dotaknilo se jo je, to je bilo očitno, ampak ne dovolj za lucidnost te vrste. Stopil sem do vrat hčerkine sobe, potrkal, počakal in vstopil. Sedela je na stolu s pokrčenimi nogami in z glavo med koleni. Mižala je. Vdihnil sem.

»Kaj je?«

»Mama ti dela sendviče. In to v dnevni, pazi to. Sendviči iz dnevne sobe,« sem se nasmehnil.

»Oči, kaj spet čakaš? Zakaj ji ne poveš, da se ji slabša?«

»Delam na tem.«

»Nimaš kaj delat! Čez deset dni po prepozno!«

»Ej,« sem jo utišal. »Trudim se.«

»To ne pomaga.«

V tistem so se vrata odprla. V eni roki je imela krožnik s sendvičem, v drugi kozarec ananasovega soka. In brez dvoma je vse slišala.

»Boš zdaj končno kaj pojedla?« je zajedljivo vprašala.

»Si končno našla daljinec?« je z istim tonom odgovorila hčerka.

Identičen prizor sem videl pred tremi dnevi med ženo in njeno mamo, le da se je ta ponovitev dogajala v mojem stanovanju. Rahlo odsoten in steklen izraz je tri ženske obraze treh različnih generacij, ki si kljub neposredni krvni povezavi niso bili prav zelo podobni, pretopil v četrti, vsem skupni obraz, ki ni spominjal na nobeno od njih. Ta obraz je bil čista iracionalnost.

V tistem sta obe hkrati odprli sta usta in zajeli sapo. Sklonil sem glavo.

18.

»Na milijone ljudi trpi zaradi alergije, nevarnost pa se še povečuje. Za cvetnim prahom so najpogostejši povzročitelji kihanja, kožnih vnetij in solznih oči sobni prah in živalske dlake.«

Namen je imel počakati na vrtu, da Eli v miru konča svoj večerni ritual čiščenja obraza, tuširanja, verjetno tudi umivanja glave, saj si jo večer pred tem ni umila, ostal pa je še dolgo potem, ko je bilo stanovanje v popolni temi in tišini. Razlog je bila verjetno prva res topla noč, konec aprila je prvič resno zadišalo po poletju. Za razliko od drugih je bil navdušen nad idejo o toplogrednih spremembah in je komaj čakal, da bo lahko začel na vrtu podirati jablane in hruške in saditi pomaranče in banane.

Iz kombiniranja ga je prebudila mačka, ki se mu je ovijala okoli nog. Če bi jo vzel v naročje ali pa samo božal, bi Eli uničil spanje. Najmanj to. Za Eli so bile namreč mačke smrtonosne. Dobesedno. Zaradi kosa obleke iz stanovanja, v katerem so imeli mačko, je bila v nekaj minutah popolnoma zaripla, grlo se ji je posušilo in zožilo, nos zabil, tako da je komaj lovila sapo skozi odprtino v velikosti slamice.

Brez klaritina se ni premaknila iz hiše, saj so se mačke, da je bila groza popolna, dobesedno lepile nanjo. Na vrtu gostiln so se vse mačke takoj znašle ob njeni mizi, če je bilo v stanovanju deset ljudi, je mačka šla naravnost do nje in začela lesti vanjo, vsak mladič bi hotel direktno na njeno rame in če je prišla iz mesta peš, je običajno za njo v previdni razdalji prišla do hiše vsaj ena mačka. Enkrat sta pustila vhodna vrata priprta in ko sta zvečer prišla iz Strunjana, je bilo v stanovanju reci in piši sedem mačk. Eli je morala za teden dni iz hiše, da se je vse opralo, vključno s preprogami in zavesami, pa tudi to ni bilo dovolj, da bi živela naslednje mesece v stanovanju brez dvojnih doz klaritina.

Seveda je bila sveto prepričana, da je razlog za to prejšnja reinkarnacija: »Mačka sem bila, definitivno, in to zlobna mačka, ali pa mogoče žival, ki jo je mačka ubila in požrla.«

Konec koncev je bila Eli res mačka, več kot mačka, supermačka, pa ne samo zato, ker je v vsaki ženski nekaj mačjega, kot je v vsakem moškem nekaj pasjega, ampak je bilo kratko malo nekaj mačjega v vsem, kar je počela: od mačjih gibov, hoje, predenja, če jo je praskal po hrbtu, prek mačje muhavosti, neodvisnosti in nepredvidljivosti, pa do pihanja in besnenja, če kar koli ni bilo po njeni volji. Je vredno govoriti, da je bila Eli vse življenje globoko prepričana, da bo umrla zaradi mačke? »Enkrat se bo ena priplazila v spalnico, mi legla poleg glave in to bo to.«

Zato je bila v njenem življenju zaščita pred mačko prioritetna stvar. Na okna sta montirala posebne mreže, da sta jih sploh lahko imela poleti odprta, ne da bi imela Eli pokonci ušesa in da sta sploh lahko mirno spala.

»Kaj gledaš?« je rekel mački. »Vohaš Eli? A? A to? Spi.« Gledala sta se. »Meni ne moreš nič. Jaz sem samo njen tip.« Brcnil je v njeno smer, prepričan, da bo zletela prek dvorišča, ampak mačka je samo elegantno odskočila, nato pa dobesedno zdrsnila v stanovanje. Samo švignila je skozi priprta vrata.

Našel jo je zleknjeno na kavču, kje drugje kot na Elini odeji. Vrata spalnice so bila kak meter levo od mačke, priprta kot vedno, ker se je Eli še bolj kot mačk bala teme.

»Spiš?« je previdno vprašal, ampak odgovor je bilo samo tiho in enakomerno dihanje. Previdno se je spustil v fotelj nasproti kavča, otipal mali vrh trave med časopisi in se lotil zvijanja: »Ko je bila mala, je vedno sanjala tiste stranske ulice iz ameriških filmov. Tema, povsod kante za smeti, vse razsuto, scenografija za klanje in milostne strele. E, pri Eli so te ulice polne mačk.« Iz spalnice se je oglasilo jamranje in premikanje, mačka je sunkovito obrnila glavo in otrpnila. »In potem vse skočijo v njo, da jo kompletno prekrijejo …« Mačka se je elegantno dvignila in zdrsnila v spalnico. »Začne se dušiti, in ko umre, se zbudi.«

Da bi spustil mačko v stanovanje brez Eline vednosti, je prvič resno pomislil pred lansko novoletno zabavo Eline firme. Na teh sindikalnih žurih se ga je vedno tako neusmiljeno napila, da je počela strašne neumnosti; od plesanja po šanku in mizah, prek nepotrebnega zaganjanja v ljudi, do joka in eksplicitnih seksualnih namigov. Ko se mu je lani približevala tretja repriza sramote in ko je odločno prijavila, da vsekakor gre na žur (in tako kot vsako leto seveda dodala, da tokrat res ne bo pila), se ga je lotila prava mala panika. Z Dolfo se je celo že zmenil, da mu bo zvečer po enajsti za kakšno uro posodil staro mačko Tilko, ki je komajda še hodila. V stanovanju jo je imel namen pustiti kakšnih deset minut, toliko, da bi imela Eli naslednji dan zabit nos, izbuljene oči ter lisasto in srbečo kožo. Toliko, da ne bi mogla na žur. Na koncu tega ni naredil in bilo mu je seveda žal.

Ko sta imela poleti resno krizo, je prvič resno pomislil, da bi pustil mačko v stanovanju celo noč (ob trdno zaprtih vratih spalnice, seveda). Ni videl drugega izhoda, kot da se Eli vsaj za kak teden, računal pa je na več, preseli iz stanovanja in da vsak na svojem koncu vse skupaj premeljeta. Ko pa mu je pred tednom dni rekla, da naj jo nikoli več v življenju ne vpraša, če bi se poročila z njim, je prvič pomislil, da bi pustil mačko ponoči v stanovanju in pri tem ne bi zaprl vrat spalnice.

Odprl je vrata spalnice in vstopil. Mačka je sedela ob Elini glavi in ga ni niti pogledala. Vedel je samo to, da se bo moral odločiti, ali bo mačka v njegovem življenju igrala vlogo usode ali privida.

19.

»V Postojni je A. T. iz neznanega razloga zapeljal na avtocesto v napačno smer in povzročil silovito trčenje, v katerem je umrlo poleg njega še šest oseb.«

Selmo je srečal na seminarju v Lyonu. Prihaja je iz Irske, njena mama pa je bila Kurdinja iz Afganistana. Imela je najlepši odtenek rjave kože, ki ga je videl v življenju. Že pri njegovi Maji ga je najprej pritegnil temnejši ten, ki ga je dobila po fotru, dvometrskem Črnogorcu iz Cetinja, ampak Selmina koža je bila neverjetna. Proti temu se ni znal in v tistem trenutku tudi ni hotel boriti. Seminar se je spremenil v besno dvotedensko avanturo in po vrnitvi v Ljubljano je prve dni preživel v pravem ljubezensko-erotičnem deliriju: Maja, Ljubljana, služba, nič ni bilo pomembno. Povsod je bila Selma in kdo ve, kako bi se nadaljevalo življenje, če ga od Selme ne bi ločevala cela Evropa.

Stvari so se korenito spremenile šele, ko mu je Maja povedala, da je končno zanosila. Isti hip je Selmo popolnoma zbrisal iz glave in še več: tako kot je rastel Majin trebuh, tako je rasla tudi njegova ljubezen do nje in do prihajajočega otroka. Postajal je že kar malo otročji in blesav, tako da je nekajkrat zaradi njegovega pretiravanja s pozornostjo začela kričati, naj jo zaboga neha tretirati kot invalida.

Vsak konec tedna ji je meril trebuh z njenim šiviljskim metrom. Številke in datume meritve je zapisoval v mali blokec na zlat ključek, ki mu ga je kupila prav zaradi te njegove trčenosti. Vedno, ko je brcalo v trebuhu, je moral biti zraven, in enkrat se ji je prisesal z ustnicami na popek in ni popustil, dokler ga ni fino zlasala. Takrat zanj na svetu ni bilo lepše stvari od nosečnice, ki se utrujena in izčrpana, vendar neskončno lepa, z ravnim hrbtom previdno spusti na stol in kar na lepem, brez jasnega razloga, zajoka.

Problemi so se začeli pred tremi tedni, ko so se zgodili prvi lažni popadki. Po vrnitvi iz bolnice je sanjal tako živo, kot ni že od petega leta, ko je padel s trimetrske škarpe v suho strugo in se po mesecu dni kome prebudil s popolnoma prazno glavo. Najprej je bil samo zmeden, nato pa ga je popadel strah: vsega se je bal na smrt. Zdaj je tako živo sanjal Selmo in ko se je prebudil, ga je popadel strahovit moralni maček: s Selmo je zasvinjal Majo in otroka. Počutil se je obupno. V naslednjih treh tednih je bilo ob vsakem lažnem alarmu – in bilo jih je kar osem v treh tednih – vse skupaj samo huje. Sklep je bil jasen in trden kot nič na svetu: Maje ne bo prevaral nikoli več v življenju. S trenutkom, ko bo njegova hčerka pogledala na ta božji svet, so bo zanj začelo popolnoma novo življenje. Vse Selme tega sveta bodo za zmeraj zbrisane iz glave.

Prišel je prvi aprilski petek in z njim rok. Čakala sta še do naslednjega četrtka, potem so Majo vzeli v bolnico. Če se ne bi tokom naslednjih dveh dni nič zgodilo, bodo porod umetno pospešili.

Sedel je pred televizijo s telefonom v roki in čakal na klic iz bolnice. Na vsak način je hotel biti zraven pri porodu, to se mu je zdela ključna stvar v vsakem smislu. Tista glavica, ki bo pogledala izmed Majinih nog, je začetek novega življenja ne samo za njegovo hčerkico, ampak tudi zanj. Za vse tri. Telefon s pravo številko je zazvonil naslednje jutro nekaj po deveti zjutraj. Takoj je sedel v avto, oddivjal v Postojno in ravno ulovil svečan trenutek, ko je punčka lezla iz Maje. Najprej se mu je zdelo, da se slabo vidi zaradi krvi. Potem zaradi utrujenosti. Ko pa je zagledal Majine široko razprte oči uperjene vanj, v katerih ni bila samo živalska izmučenost, ampak popolna groza, je vedel, da vidi prav. Punčka je imela tako temno polt, da je lahko imela samo temnopoltega očeta. In to vsekakor ni bil njegov začetek.

20.

»Veterinarski inšpektor je na podlagi pisne odredbe sodišča in ob pomoči policistov predvčerajšnjim nasilno vstopil v stanovanje stanovanjskega bloka (…) Med pregledom prostorov je našel pet podhranjenih sov in psov, v zamrzovalniku pa še tri mrtve pse. Eden izmed psov je bil tako podhranjen, da se je inšpektor odločil za evtanazijo.«

Mare je pojedel pol zrezka, razmetal krompir po krožniku in vstal od mize: »Tenks, bratec, res. Odlično je blo. Divjačina, praviš?«

Bingo je pokimal in žvečil naprej, Mare pa se s čikom stopil na balkon. Spodaj je bilo opuščeno gradbišče, cevi so rjavele v skladovnicah, v sredi je bila ogromna luknja z mlakužo rjave vode, vse okoli visoka ograja, obraščena z grmovjem. Gradili naj bi neko poslovno stavbo, ampak že tretje leto je vse stalo in kot je kazalo, bo še lep čas. Gledal je vse to in tuhtal, kako naj se loti stvari:

»Skuham kavo?«

»So spodaj?«

»Ja. Kakih petnajst komadov …«

»Enega sem včeraj.«

»Ja?« se je veselo obrnil: »S čim? Z nožem? S čim si ga?«

Mare je stopil nazaj v kuhinjo, kjer je Bingo počasi žvečil, kot bi bil v žiriji na kakšnem kuharskem tekmovanju. Očitno mu ni imel namena povedati, kako ga je ubil.

»To, bratec. Vse pobij.«

Bingo je skomignil: »Itak.«

Počasi je natočil vodo v džezvo in prižgal plin.

»Si vedel, da jih v tistih zavetiščih, za Ameriko govorim, vsako leto pobijejo dva milijona?« je vprašal Bingo.

»Česa to?«

»Psov. Sedemdeset procentov vseh, ki pridejo v zavetišče, pobijejo.«

»Kul,« je pokimal Mare.

»Oseminštirideset ur ima pes časa, da ga kdo pobere, sicer dobi injekcijo. No mrsi.«

Mare je pogledal proti dnevni sobi in obstal kot pribit. Zdaj je vedel, kaj ga je motilo od trenutka, ko je stopil v stanovanje: Bingo je prestavil pohištvo. Pravzaprav samo dve stvari: omaro v kotu dnevne sobe z zrcalom na vratih je zavrtel za 45 stopinj proti sredini sobe, tako da je izza kuhinjske mize lepo videl predalnik, v katerem je imel spravljen denar in robo. Druga prestavljena omara je bila na hodniku, prav tako z zrcalom na vratih. Zavrtel jo je za 90 stopinj, tako da je iz kuhinje videl hodnik in spet predalnik iz druge strani. Zdaj je iz katere koli točke kroga (dnevna–kuhinja–hodnik) nadzoroval celo stanovanje.

Maretu je postajalo vroče: ali to pomeni, da ve? Ja? In zdaj? Bo zaradi drobiža delal sranje lastnemu bratu? Bo? Sranje ali ne – dejstvo je, da ne bo nič z Bingovo robo in denarjem. Ne danes, ne v prihodnje. Bil je že prepričan, da bratec ve in da mu to pač pusti. Kar malo prizadet je bil. Pa nujno bi rabil za jutrišnje kresovanje. In zdaj? Konec prijaznega pristopa, se je v hipu odločil Mare. To mu bo vrnil. Nekaj mu bo nakuhal.

V tistem je zagledal sivega mačjega mladiča, ki je skakal po Džipu, velikem siamskem mačku, ki je po Kokijevi smrti, ko so ga spodaj na zapuščenem gradbišču raztrgali in pojedli potepuški psi, ostal sam.

»Kaj je pa to? Imaš že novega mačka?«

»Marž ga je našla v smeteh.«

»V smeteh?« Mare je stopil v dnevno sobo in si pobližje ogledal mačka. »Čakaj … Pa saj je slep.«

»Eno oko ima iztaknjeno, ni pa slep. Tip mu je iztaknil oko, ga zavil v vrečko in ga fuknu v kontejner. A si predstavljaš ti to? Pa kak človek naredi kaj takega? A mi to razložiš? Kakšna žival je to?«

»Kje je pa Marž?« se je namuznil Mare. Zdaj bo bratec dobil svoje.

»Odkar so strgal Kukija, je v totalni depri. Da ne govorim o Džipu.«

»A je v službi?«

»V službi. Kje pa.«

Marž je delala kot psihologinja v centru za zdravljenje od odvisnosti in tam prodala večino Bingove droge.

»Videl sem jo v Ortiču,« je rekel Mare počasi.

»Vre.«

»Razposajeno.«

»Voda ti vre.«

»Z nekim panksom,« je Mare z nasmeškom metal kavo v vodo. To je bila laž. Marž se je lizala z neko žensko, ampak Bingo ne mara panksov.

Bingo je prenehal jesti in se sprehodil do balkona: »Tem kuzlam bom res jebal mater.«

»To, bratec.«

»Ti nekaj pokažem,« je rekel Bingo in stopil proti hodniku. »V tem času se bo kava lih lepo usedla.«

Brata sta šla v klet kot včasih, ko sta se skrivala pred fotrom ali mamo tudi po več ur. Klet je imela okno obrnjeno prav na zapuščeno gradbišče, ki ga je osvobodilo potepuško krdelo psov, sicer pa je bila zatrpana s policami, starimi predalniki in omarami. Bingo je odprl zamrzovalno skrinjo in tam v tisti belini ledu in čudne bele svetlobe se je svetila pasja glava z napol odprtim gobcem in ledom na zobeh. Oči so bile odprte in gobec sovražno renčeč. Nato je pod glavo zagledal še ostale kose psa. Bingo jih je zložil na betonska tla kot puzzle in tako sestavil zmrznjeno žival.

Mare je bil navdušen: »Ej, Bingec, ludak … sesekal si ga? Jebote … S sekiro? Si ga s sekiro?«

»Ta je zjebal Kukija.«

»Kak veš?«

»Vem.«

»Kak veš?«

»Vem pač. Zdaj bom pa še vse ostale.«

Šele zdaj je Mare opazil, da zmrznjenemu psu manjka zadnja leva taca. Nič ni vprašal. Ni si upal. Bingo je zmetal kose psa v pleteno košaro in ga odnesel nazaj v stanovanje. Gledal je, kako zlaga zmrznjene kose na balkon.

»Počakala bova, da se odtaja, ga razsekala, kose nabasala s strupom in jih razmetala po dvorišču. Marž ima nočno, mirno lahko žurava do jutra in gledava, kako jih pobira dol na dvorišču.«

Mare se je vrnil v kuhinjo in odprl hladilnik. Manjkajoča pasja taca je ležala na zgornji polici med pariško salamo, kosom gaude in majonezo. Na stegnu je manjkalo za par zrezkov mesa. Divjačina. Želodec mu je hitreje zmlel, zaprl je hladilnik. Pogledal je proti dnevni sobi in v zrcalu zagledal brata na kavču, kako ga fokusira. Stanovanje, ki ga je spremenil v navzkrižno preslikavanje prostorov, se mu je zazdelo klavstrofobično.

»Kaj pa je?« ga je vprašal iz dnevne sobe.

»Nič,« je odgovoril. »Šibam. Mudi se mi.«

»Pa kava?«

»Šibam,« je ponovil in brez pozdrava pobegnil iz stanovanja. Pred hišo je opazil, da se trese.

21.

»Mirna Reynolds je pevka, ki je na letošnjih Melodijah morja in sonca nastopila z mačko, ki se je med nastopom polulala. To je pri varuhih živalskih pravic izzvalo burne reakcije, češ da gre za mučenje živali.«

Kreten, Irenin maček z rodovnikom, nikoli v svojem življenju ni zapustil stanovanja. Vedela je, da bi gospodič tam zunaj v nekaj korakih razpadel, se pravi, če ga ne bi povozil prvi avto ali popadli psi na drugem vogalu, bi na pločniku brez dvoma dobil psihozo in post festum padel v strašansko depresijo.

Čeprav je treba jasno povedati, da mene Kreten od samega začetka ni prenašal in tega niti malo ni skrival, sem imel jaz Kretena kar rad. Všeč mi je bil že zaradi svojega trčenega imena, predvsem pa sem cenil nek mačkov občutek za fair play. Irenino pozornost sva si pošteno razdelila in to tudi spoštovala. Formula zasilnega sožitja je delovala vse do prvomajskih praznikov, ko je šla Irena po dolgem času s puncami za deset dni v Lizbono.

Prvi večer Kreten očitno še ni popolnoma ozavestil situacije. Ležal je zvit na mizi ob računalniku in buljil v ohranjevalnik zaslona, kar je bila njegova priljubljena zabava, če Irene ni bilo doma ali pa če se je posvečala meni. Ko se je monitor zatemnil, je maček malomarno vrgel taco na tipkovnico, da so krogi na monitorju spet oživeli. Naslednji dan se je še obnašal kolikor toliko normalno, potem pa je začel postajati očitno len in čuden, in ko se je stvar skozi naslednji dan samo še stopnjevala, sem moral ugotoviti, da stvar ni na dobri poti.

Začel sem obračati telefone in lastniki mačk so me vsi po vrsti mirili, da je mačja depresija nekaj popolnoma normalnega, če šefa ni doma. »V redu,« sem rekel, »kupim,« in tako sva preživela še dva dni. Ko pa sem četrto jutro našel celo stanovanje poscano, v urinu pa kot mivka droben pesek, je bilo jasno, da se dogaja nekaj resnega. Konec koncev so to jasno potrjevale tudi Kretenove oči: tam notri ni več sijala depra, ampak strah, namesto brezvoljnega poležavanja pa se je začela gverila. Popoldne je bil maček že tako iz sebe – z njim pa seveda tudi jaz – da sem ga še isti dan zvlekel k veterinarju.

To je bil moj prvi obisk veterinarja in seveda sem si zaželel, da bi se rodil kot Kreten ali en od tistih psov, mačk, želv in ptičev tam v čakalnici. Zdravnik se je ukvarjal s Kretenom veliko bolj natančno in poglobljeno, kot so se v kliničnem centru z mojim tumorjem. »Maček je v hudi depresiji, to je enkrat ena,« je začel veterinar z glasom, kot da oznanja mojo smrtno obsodbo. »Kot prvo mora na strogo dieto,« sem dobil v roke list s spiskom hrane, ki mora biti najboljše kakovosti, »in dvakrat na dan mu v hrano zdrobite pol apaurina.«

Na pomirjevalih je maček postal ljubek: po stanovanju je opletal kot počasen posnetek, zanašalo ga je okoli vogalov, velikokrat je zgrešil kakšno stvar, postal je spet strahovito len, samozadosten in drugi dan tudi že spet kompletno depresiven. Poklical sem veterinarja in mu razložil stvar. Rekel je, naj prekinem s pomirjevali in naj pridem k njemu po antidepresive. Učinki so bili vidni že v enem dnevu, saj se je v Kretenu prebudila zver. Evforija se je skozi naslednja dva dneva samo stopnjevala. Skrival se je v zasedah, z nobenim znakom ni izdal, kje je, na noben klic ni reagiral, hkrati pa sem ves čas čutil njegovo dihanje za vratom. Kot bi bil zaprt v kletki z risom. Strah se je izkazal več kot upravičen, saj sem se drugo noč prebudil z mačkom na obrazu. Preden sem ga vrgel ob zid, sem bil popolnoma opraskan. Zaklenil sem se v sobo, zjutraj pa sem ga našel na balkonu z ostanki napol požrtega vrabca v gobcu in s kompletno norimi, svetlečimi očmi.

Posledice te pojedine so bile strašne: odpadla mu je dlaka okoli glave, po nogah in repu, pobruhal je vse rože v hiši in imel je strahovito drisko. Izgledal je, kot bi ga povozil avto, jaz pa popolnoma nič boljše. Pravzaprav sem bil tistih deset dni neke vrste Kretenovo ogledalo: vsaka sprememba psihičnega stanja v mačku se je natančno odslikavala na meni.

V trenutku, ko so se odprla vrata in je vstopila Irena, sem imel v glavi samo eno stvar: kako se dokopati do Kretena in mu zaviti vrat. Rahlo začuden sem ugotovil, da sem (oziroma sva) Ireno popolnoma izbrisala iz glave.

Z mano ni spregovorila nikoli več.

22.

»Objavljamo senzacionalne pornografske fotografije nesojene občinske svetnice, ki je poleg očeta kandidirala na listi ljudske stranke, njena teta pa je imela celo trgovino z nabožnimi predmeti.«

V senci je čakala trolo, ko se je na drugi strani ceste pojavil moški na začetku srednjih let in že od daleč začel pozdravljati, mahati in spraševati v pravilni angleščini, kje je najbližja pošta. Morala se je pošteno zbrati, ker je bila pot komplicirana, predvsem pa je hitro dobila občutek, da ga pošta niti malo ne zanima. Še preden sem končala, je začel brbljati, da je priletel iz Londona z Easy Jetom, da se je izgubil v Ljubljani, sicer pa mu je tu super in krasno in poceni, vmes pa so padali prvi komplimenti, medtem ko je ona vse bolj pogledovala v njegova očala. Med stekli se je običajen plastičen okvir razširil navzgor v proti čelu obrnjen polkrog. Kaj je počel dizajner, ki je oblikoval ta očala, ji ni bilo niti približno jasno, še manj pa, kako lahko tak zmazek kupiš in ga posadiš na nos. Sicer popolnoma lušten tip je bil zaradi teh očal kratko malo smešen.

No, on je mirno nadaljeval, da rad spoznava nove ljudi in se z njimi pogovarja, še posebno lepe ženske, sledili so spet komplimenti, potem pa ji je ponudil petdeset evrov, če se bo z njim odprto pogovarjala o seksu. Kot prvo ni imela koga izdati ali prevarati, kot drugo je bila sredi selitve in zato popolnoma brez denarja, kot tretje pa ni seksala že skoraj pol leta, zato se ji je zdela ta tema čisto okej. Vzela je bankovec in začel ji je postavljati običajna vprašanja na to temo, ampak še preden sta se resno zaklepetala, ji je že ponujal naslednjih petdeset evrov, če mu pokaže joške. Spet je natresel kup komplimentov na njen račun in čeprav ji je bilo jasno, kaj ima in predvsem česa vse nima, je bilo za njeno načeto samozavest vse skupaj več kot dobro. Vzela je denar, kratko ošinila cesto in preprosto dvignila majico. Prava mala osvoboditev: veter jo je objel okoli trebuha in ji lizal bradavice, medtem ko je ona nekako pomirjena s sabo in svetom pogledovala po zagrnjenih oknih na bloku in k zaporu na levi, kjer so kaznjenci s svojimi domačimi posedali po travi. Začutila je prste na bradavici, nato je celo prijel v roko, jo božal. Naslednji hip je imela njegov prst v ustih, mirno ga je polizala, ko pa je imela usta spet prazna, je rekla, naj jo počaka par minut. »Takoj bom nazaj. I will be back.«

Bog ve, kaj se je pletlo po glavi vozniku avtobusa edine linije, ki teče tam mimo, ko mu je moški s čudnimi očali in ogromnim nasmeškom mahal iz postajne hišice. Prizor je opazovala skozi okna trgovine, medtem ko je pobirala ostanek drobiža od britvice. Stekla je nadstropje nižje v gostilno na stranišče, kjer se je po mesecu in pol pobrila med nogami. Odkar se je zadnji moški v njenem življenju preselil v zgodovino, je padla v pošteno depro in približno tako je izgledalo tudi njeno telo. Oblikovala je vse skupaj v krajšo široko črto, pobrila notranjo stran stegen, se umila in namazala obrite dele z niveo iz torbice. Na cesto je skoraj planila, kot da bi se bala, da čudaka ne bo več na postaji. Ampak Anglež je bil tam, začel je takoj mahati sredi popolnoma prazne ulice in ona mu je prav trapasto pomahala nazaj. Prišla je prek ceste in sedla, Anglež pa je povlekel iz žepa naslednjih petdeset evrov. Vzela je bankovec, preverila cesto, dvignila krilo in odmaknila hlačke …

Zvečer, ko je stuširana ležala pred ventilatorjem, kadila in gledala televizijo, se je počutila odlično. Bila je bogatejša za tristo evrov in za prav lepo izkušnjo. Niti malo ji ni bilo žal. In ko jo je dva tedna kasneje dosegla informacija, da nastopa na nekem pornografskem sajtu in to ne s fotografijami, ampak s filmom, na Angleža najprej sploh ni pomislila. Prej je preklela vse svoje bivše, razmišljala, kdo od njih je bil toliko trčen, da bi jo skrivaj posnel in kdaj bi to lahko naredil, predvsem pa, kdo od njenih bivših je tako teslo, da bi mu posnetke lahko ukradli ali pa celo, da jih je sam dal naprej.

Na sajtu pa je zagledala sebe v postajni hišici, kako čaka na avtobus, in zaslišala smešen Angležev glas, ki govori, da se je izgubil in če mu lahko pove, kje je najbližja pošta. Posneto je bilo iz osebne perspektive, iz polkroga na okvirju očal. Fino. In zdaj?

Na sajtu so bili posnetki triinpetdesetih žensk. Vse je dobil po istem obrazcu. Boljša novica je bila, da je bila med tistimi, ki so mu pobrale največ denarja, še boljša pa, da je bila med najboljšimi na sajtu. Enostavno se je videlo, da ima rada seks in da v tem res uživa, mogoče je bila malo preveč očitna njena podhranjenost, sicer pa nad sabo ni imela pripomb. V redu. In zdaj?

Večer ji je minil v razmišljanju, ali se bodo slike pojavile v rumenem tisku. Ni bila slavna niti ni imela kakšne omembe vredne funkcije, zato sama po sebi za medije ni bila zanimiva, razen če bo postala slavna prav zaradi posnetka. Vsekakor stvari niso bile več v njenih rokah. Vzela je dve tableti za spanje in se počila na kavč. Tam pa jo je pravzaprav čakal edini pravi problem: nočne more, ki jo bodo spremljale iz noči v noč, v tej verziji ni skočila po britvico prek ceste in zato se je vsako jutro od takrat naprej prebujala mrtva od sramu in strahu.

23.

»Enostavno priselila se je k sestri in jo v njenem lastnem stanovanju sterorizirala.«

Tren končno stopi na hodnik, kot nalašč z vrečko smeti v rokah. Preden zaklene, že porivam svoji dve polni črni vreči skozi vrata. Obstane in me vpraša, če pomaga, na kar izjecljam ne, s katerim mislim ja, ampak vzame ga kot ne. Z malo vrečkico smeti odkoraka in mi predelna vrata skoraj spusti v glavo, nato se opravičuje in mi drži vrata dvigala. Čeprav je še ogromno prostora, me pusti samo in gre peš.

Vem, da me zalezuje. Vedno, ko čakam pred rampo, ki je točno pod njegovim oknom, se za zaveso pojavi njegova senca. Ko stopim v blok, ga čutim na hodniku. Voham njegovo nivea fresh bele barve po stopnicah in v dvigalu. Vem, da je prilepljen na kukalo, kadar koli pridem ali grem, in to me psihira. Spravlja me na rob poka in samo vprašanje časa je, kdaj me bo zdrobilo.

V kleti se spet srečava, on se vrača v blok, medtem ko jaz vlečem vreče šele ven. Ko se vrnem pred vhodna vrata, ugotovim, da sem ključe pustila doma v vratih, telefon pa na radiatorju. Zaradi njega. On je kriv, da v tanki jopici stojim pred vhodom, da se tresem na tem snegu pri minus pet. Ubila bi ga lahko.

Izmika se mi, priznam. Dobila sem številko njegovega mobitela, izvedela sem, da je slavist s Talinske univerze, da ima avstralske korenine, in da ima rad bowling, savno, belo vino in chill out kompilacije. Na enem od prednovoletnih žurov sem spoznala celo njegovega mentorja, pri katerem dela doktorat. Profesor, očitno pijanček, ki je izgledal kot Ivo Ban, je hvalil Trenovo delo, predvsem pa njegovo zavzetost. Kar mešalo se mi je.

Vhodna vrata mi odklene ženska s psom iz četrtega nadstropja. Premražena do kosti stopim v stanovanje, se stisnem ob radiator in pijem viski. Vse bolj se tresem, vse bolj postajam jezna. Mislim, res jezna. Pa še to prazno stanovanje, ki včasih dobesedno ubija. Strop mi leze v glavo, stene me nažirajo, prek sten pa me nažira seveda kdo drug kot Tren. Tam čez je. Ta moment. Tam čaka, tam preži name. Prepričan je, da zmaguje. Da je z mano konec. Ampak ni. Ne. Ni govora.

Zvonim na njegova vrata, naslednji hip stoji pred mano njegov presenečen obraz. Rečem, naj neha s tem, ali pa ga bom prijavila policiji. Vpraša me, kaj je narobe. Dvignem glas in ga vprašam, če se zaveda, kaj sploh dela. Odgovori, da ne dela nič, in prosi, da znižam glas. Ko sliši mojo pridigo o skrivalnicah, ki so dokazljive in dejstva o moji psihični bolečini in strahu, ki ju doživljam zaradi njega (in kar je iztožljivo), enostavno ne pride do sape. Po kratkem obotavljanju mu pomagam, da se odstrani z vrat. Ko si ogledujem stanovanje, hodi za mano in govori, mene pa zanima tole: stanovanje je večje, boljše opremljeno in bolj čisto od mojega. V kotu ima celo likalno mizo. Rečem, da bi bil kozarec belega vina super in medtem ko nataka vino, prižgem luč v stranišču in tam se zasveti školjka, iz katere bi lahko človek jedel. Vprašam ga, če ima čistilko, pa pravi, da ne, da se znajde kar sam. Rečem, da se očitno odlično znajde in potem mi v roke potisne kozarec belega vina in me končno povabi v dnevno sobo na kavč.

Z jezikom si grem prek sprednjih zob, odpijem požirek vina (odlično vino) in ga gledam: še vedno je v zadregi, zmeden, v šoku in v defenzivi, še vedno čaka na nekakšne odgovore in še vedno je prepričan, da gre samo za majhen nesporazum, ki se bo zdaj zdaj rešil. Odločim se, naj tako misli do jutra. Šele pri zajtrku mu bom povedala, da se selim k njemu.

24.

»Stavnice močno favorizirajo Nizozemce, vendar mislim, da neupravičeno. Kvota na zmago Slonokoščene obale je kar 4.60 in 3.40 na neodločen rezultat na stavnici Betandwin.«

V nekem trenutku je dvignila pogled z leptopa na kolenih in se zagledala v moževo roko v žepu trenirke. Bolj kot je gledala, bolj je postajalo jasno, da se za dlanjo pravzaprav skriva erekcija. Brez jasnega razloga so ji pred oči priplavali njegovi natikači, ki jih vsak dan po službi dobi pred svojo omaro z oblekami. Nikoli se ni vprašala, zakaj niso ob vseh ostalih copatih za vhodnimi vrati, čeprav bi se pravzaprav lahko, in še manj je bilo jasno, zakaj se je to vprašala prav zdaj na kavču. Niti se ni ustavilo samo pri tem: v glavi je zagledala film, kako se zjutraj pred službo postavi pred njeno omaro z oblekami, nato pa se preoblači in paradira pred zrcalom na hodniku kot po pisti …

Gledala ga je tako nepremično zabuljenega v televizijo.

Obrnila se je in zagledala temnopoltega rasnega lepotca s hudičevim pogledom, ki se je koncentriral in čakal na sodniški žvižg, da izvede prosti strel. V ozadju je napovedovalec govoril o neverjetnih sposobnostih nekega Didierja Drogbaja. Padel je kader nogometašev nasprotne reprezentance, ki so si v živem zidu z rokami pokrivali mednožje, nato pa se je kamera vrnila na izvajalca prostega strela, zdaj od zadaj, in tam je res pisalo prav Drogba. Ves sijoč v tistem oranžnem dresu je naredil dva koraka in žogo brcnil naravnost v živi zid.

Glavo je obrnila nazaj proti kavču: roko je imel še vedno v žepu, dihal je hitro in plitvo, adamovo jabolko mu je vsake toliko časa rahlo poskočilo proti bradi.

Pomislila je, da je pod vtisom najnovejšega dejstva o njihovem šefu oddelka, Mihi Prinčiču, ki so ga eni klicali Dolgi, drugi pa Glupi. O tem nesposobnežu, za tega mikroskopsko majhnega človeka v dvometrskem telesu z nenavadno dolgimi udi, ki je bil po duši velik peder, so izvedeli, da je gej. Za nazaj je bilo seveda vsem v firmi logično, da je imel že vseskozi poseben odnos do direktorja razvoja, Braneta Jazna, ki je bil tretji človek v hiši. Na začetku je za Prinčiča mislila, da je pač lizun z gumijasto hrbtenico, potem pa je ugotovila, da je dejansko nesposoben. Enostavno se ni bil znal odločati. Leta in leta se je cela firma spraševala, zakaj Jazen drži Prinčiča na tej poziciji, če pa je več kot očitno, da ne gre, pa ni nihče spregledal te njune igre. Kot rečeno, za nazaj je bilo vse logično: Prinčič ga je klicaril prav za vsako neumnost, in stvar je šla včasih tako daleč, da mu Jazen enostavno ni več dvigoval telefona. Takrat je moral Prinčič vzeti pot pod noge in poiskati šefa med nadstropji. Zdaj je bilo končno jasno, da ne samo zaradi nesposobnosti.

Bila je bila enostavno šokirana. Z razlogom. Z geji je bila namreč obkrožena, odkar ve zase. Ogromno jih je spoznala v življenju in za to se ji sploh ni bilo treba niti malo truditi. Iz njej neznanega razloga so prihajali k njej in se ji spovedovali in prav nič ni imela proti. V njihovi družbi se je počutila super, le redko je med njimi naletela na brezupno budalo. Všeč ji je tudi, ker v njihovi družbi ni bila del vseprisotne seksualne igre, in z njimi se je raje pogovarjala o tipih kot z ženskami, ker niso bili tako živalsko zavistni in maščevalni.

Glede na povedano se ji je seveda upravičeno postavilo vprašanje, kako je mogoče, da ni opazila tega pri Prinčiču, svojem šefu, čeprav ga je gledala leta in leta? Kako je to mogoče, če pa je dokazano razvila sposobnost, da prepozna geja še preden mu stisne roko, in to ne samo feminilne tipe, ki so ji bili itak najmanj všeč, ampak na videz popolnoma strejt tipe, pa tudi tiste, ki so se trudili to na vsak način prikriti.

Ne vidi stvari pred lastnim nosom?

Pogledala je svojega moža: roko je imel še vedno v žepu trenirke. Prsti so se prav počasi sprehajali po vertikali. Zgornjo ustnico je imel rahlo povlečeno med zobe, profil napet, veke rahlo spuščene. Bil je košček nekakšnega delirija, nedvomno.

Na televiziji je Drogba zaploskal v pozdrav, menjava. Moj mož nikakor ni mogel verjeti, da se to res dogaja. Gledala je v njega in razmišljala, ali je mogoče, da gleda skozi njega.

25.

»Lepa Kleopatra je plešastega Julija Cezarja mazala celo z mešanico pepela hišne miši, zdrobljenega konjevega zoba, medvedje masti in mozga iz jelenovih kosti. Po tej kuri mu je plešo zmasirala še s kačjo mastjo.«

Preden so se mu začeli redčiti lasje, je za kaso v H&M, kjer je delal, opažal samo ženske, oziroma natančneje, samo prsi. Zlaganje puloverjev, hlač, bluz, jaken, bund, torbic, šalov, pasov in ostalega je bilo do takrat znosno le zaradi jagodičastih, breskvastih, hruškastih, slivastih, melonastih, lubeničastih, robidastih, mandarinastih, bananastih in ostalih oblik. Moški so bili samo vmesne motnje, po novem pa se mu je vsaj tako pester svet odprl tudi na moških glavah, kjer je začel preučevati oblike in faze plešavosti. Seveda je pleše videval povsod, konec koncev je plešasta skoraj petina sveta in to sploh ne samo moškega spola, ampak pleša je bila zanj do takrat nekaj na ekranu, na oni strani šipe. Zdaj pa je svetlikanje kože izpod vse tanjše plasti las iz meseca v mesec, iz tedna v teden njegovo vesolje vse bolj krčilo na goloto, ki se je od čela nezaustavljivo širila po lobanji.

Treba je povedati, da so bili lasje njegov najmočnejši adut, ki mu ga je mati narava dala za borbo v tostranstvu. Svetleče temni, rahlo valoviti, upogljivi, voljni za oblikovanje, neverjetno gosti, debeli, kot narejeni za akrobacije spretnih frizerskih rok, ki so lahko iz njih naredile praktično vse. Konec koncev se je kot »faca« v Ljubljani ustanovil prav prek frizerskih salonov. Frizerji so bili njegovi prijatelji, frizerke njegove ljubice. Zdaj se jih je seveda začel izogibati, vse manj je komuniciral, ženske so izginile iz njegovega življenja, praktično ni dvigoval telefona in se skoraj ni več spravil od doma. Striči se je hodil k nekemu malemu v Cerkno, ki je bil popolnoma zunaj scene, hkrati pa talent, in mu je zaupal. Leto in pol se je boril in zlival litre najdražjih losionov na lasišče, preden je ponorel, kupil strojček in se prvič obril na balin. Presenečenje ga je čakalo že na samem začetku. Vse skupaj je doživel kot veliko olajšanje.

Sprememba imidža je prišla sama po sebi, bila je nekako logična. Kupil si je bulerje, črno jakno in zaloge črnih majic. Zdaj je spet začel hoditi ven, vendar namesto v Globalu je raje ždel v Orto baru, kjer se je po novem bolje počutil. Tam je pijan prvič vprašal neko punco za šankom, če mu iz goste grive podari šopek las. Njena reakcija je bila skoraj histerična in to se je ponavljalo tudi pri ostalih. Njegov nauk je bil zelo preprost: ženske darilo v obliki svojih las razumejo v večini kot strašno intimno gesto, kot gesto prav posebne naklonjenosti. In seveda, še bolj kot ženske pa so ponoreli njihovi tipi.

Že ko je odstrigel prvi pramen las brez dovoljenja z neke ženske glave, je bil pretep neizogiben. Tepel se je prvič po osnovni šoli in ugotovil, da mu gre odlično od rok. Deset centimetrov večjega in dvajset kilogramov težjega tipa, ki je deloval pred pretepom izredno vehementno, je dobesedno zlomil. Predvsem pa se je po pretepu počutil izjemno dobro, kot prerojen.

V dneh, ko se je alkoholu in planetom pridružila krivica, je v določeni fazi pijanosti postalo striženje po kafičih njegova priljubljena provokacija. Pretepi, ki so sledili, pa priljubljen hobi. Konec koncev pa je tako dobil tudi žensko.

Bila je ovčka, kar je pomenilo, da je imela trde, tanko nakodrane lase, podobno kot novinarka nacionalne televizije Simona Rakuša. Imela je tudi podobno dolžino, torej dolge nekje do ramen. S takimi lasmi je seveda težko: obliko je mogoče iskati samo znotraj naravne poti las. Vsako prestavljanje in usmerjanje pa zahteva od lastnika veliko časa, veliko kemije in veliko truda. Nekatere ženske take lase s časom vzljubijo, večina pa jih umre prepričanih, da so bili prav lasje – takoj za možem in kakšnim rakom – njihov največji križ v življenju.

Izbral jo je, ker je bilo take lase izredno težko odstriči neopaženo; med konicami las in korenom nimajo – ne glede na dolžino – nobenega »prostega teka«, las nikjer ne visi v praznem. Povezava z lasiščem je zaradi trdote lasu vedno neposredna. To je bil za njegov že rutiniran rez s škarjami pravi izziv.

Seveda ga je odkrila. Obrnila se je tako hitro, da ga je našla s škarjami v eni in z lasmi v drugi roki, kar se mu že lep čas ni zgodilo. Po krajši pavzi pa se je samo nasmehnila. To je bil prvi znak. Ko pa jo je naslednji večer zagledal na istem stolu za šankom obrito na balin, pa je vedel.

26.

»Pri splavu ne gre namreč le za zmanjšanje zdravstvenih pravic, temveč za globoko in občutljivo človeško, svetovnonazorsko in politično vprašanje.«

Vrata čakalnice so se odprla in vstopil je debeluhar s hruškasto postavo, v karirasti srajci, s hlačami dvignjenimi visoko nad popek in z debelimi očali na nosu. Pet žensk v čakalnici – najmlajša je imela sedemnajst, najstarejša štiriinpetdeset let – se je spogledalo. Dve sta se počasi vrnili k listanju revije, najmlajša, s slušalkami na ušesih, je zaprla oči, četrta, z zategnjeno kito, je prepletla blede prste v naročju, peta, najstarejša, pa se je zagledala v neko točko za oknom.

»Eno malo dete se je pozibavalo …,« je moški tiho zapel. Ženska s kito je prekrižala prste, zaprla oči in začela premikati ustnice.

»… in ko je ugotovilo, da stvar je zanimiva, je poklicalo še eno dete. Dva mala otročička sta se pozibavala …« je zapel močneje.

»Pa kaj bi ti zdaj rad?« se je najstarejša, ki je bila do tega trenutka zagledana skozi okno, sunkovito obrnila v prostor. Ženska, ki je do zdaj molila neslišno, je začela šepetati.

»Trije mali otročički so se pozibavali,« je moški zdaj pel že normalno glasno.

Najstarejša je pobrala torbico s stola in rekla ostalima dvema: »Po varnostnika grem …«

Ampak moški je bil na nogah pred njo in se naslonil na vrata. Osupla je obsedela, na obrazih ostalih dveh pa se je pojavil strah. Molitev se je zdaj zaslišala v pogovorni jakosti.

»Štirje mali otročički so se pozibavali na pajčevini tam pod drevesom …« je še pojačal glas, da je postajalo moreče. Tri ženske so se spogledale. Četrta je zdaj zdrsnila na kolena in molila še bolj na glas.

»Baraba!« je najstarejša zakričala in pokazala na žensko, ki je molila na kolenih. »Glej kaj delaš! Prasec! Sestra!!!« je zakričala.

»Pet malih otročičkov se je pozibavalo na pajčevini …!« je že skoraj vpil moški.

»Halo!! Pokličite varnostnika!! VARNOSTNIKA!!!«

»Šest malih otročičkov se je pozibavalo … !!« je kričal moški, ženska na tleh pa se je začela še glasneje moliti. Najstarejša ženska je popolnoma rdeča od besa stopila do vrat ordinacije, na katerih ni bilo kljuke, in močno pobutala s pestjo. Brez odgovora. In še enkrat. Isto.

Na obrazu moškega se je pojavil nasmešek. Bil je tako nekako samozadosten, tako popolnoma odpeljan v nek svoj svet, da je za ženske oči začela čakalnica izgubljati okus po resničnosti. Kot da je čakalnico spremenil v neko dvigalo in samo bog ve, v katerem mentalnem nadstropju, v katerem krogu blaznosti, se bo vse skupaj ustavilo.

V tistem je odprla oči najmlajša s slušalkami na ušesih, ki je do zdaj miže poslušala glasbo, in se začela razgledovati okoli sebe. Takoj ji je bilo jasno, da se v čakalnici nekaj dogaja. Ena je klečala na tleh in glasno molila, pred zaprtimi vrati je stal tisti hruškasti smeško in se trapasto, ali pa že grozeče, režal, od ostalih treh žensk pa sta bili dve zaripli, tretja pa popolnoma bleda. Počasi je snela slušalke in čakala, da ji kdo kaj pove.

»Osem malih otročičkov se je pozibavalo …« je zdaj zapel moški spet s tišjim glasom. Tudi ženska na tleh je znižala glas.

»Kdo je to?« je vprašala najmlajša.

»Debil!« je rekla najstarejša. »Ne pusti nas ven! Kriči! Provocira!«

»Kaj bi pa rad?«

»Vprašaj ga!«

»Čakaš na ženo?« se je postavila pred moškega.

»Devet malih otročičkov se je pozibavalo …«

»Še pobil nas bo,« je se je prvič oglasila ženska z revijo v roki.

»Deset malih otročičkov se je pozibavalo …«

»Utihni,« je rekla moškemu.

»… na pajčevini tam pod drevesom …«

Punca se je postavila v nekakšen borbeni položaj in bilo je več kot jasno, da bo sprožila udarec in vse na njej je govorilo, da bo bolelo. To je zadostovalo. Moški je snel očala in dvignil roke: »Okej. V redu je. Ni treba. Ne me tepst.«

Ženska na tleh je prenehala moliti, iz obraza sta ji izginila zamaknjenost in fanatizem. Nenadoma je izgledala popolnoma normalno: »Konc je. Midva sva naredila svoje.« Začela si je jezno razvezovati kito. »Evo. A je jasno? Finita.«

»Tut midva morva živet, jebiga,« je rekel moški in utrujeno povlekel kos pene izza hlač. Bil je pravzaprav precej suh in tudi škilil ni, kot se je zdelo za očali. Pobrala sta svoje rekvizite in se kot dva propadla klovna pobrala iz čakalnice. Po nekaj sekundah moreče tišine so se odprla vrata ordinacije in v čakalnico je pogledal blažen obraz medicinske sestre: »Katera je na vrsti?«

27.

»Policisti, ki so usposobljeni za razstreljevanje takih predmetov, so s pomočjo vodnega topa in bombe razstrelili kovček, ki pa je bil očitno last pozabljivega potnika.«

Od taksija do vrat je bilo samo trideset metrov, pa sem se vseeno komaj privlekel. Ne, to ni bilo samo zaradi šestnajstih ur vožnje. Veliko takih in podobnih poti imam že za sabo, pa še nikoli pa nisem bil niti približno tako sesut. Med pobiranjem pošte sem se komaj ulovil za vrata, tako da sem moral vso prtljago spustiti in se nasloniti na vhodna vrata. Vse skupaj je dišalo po gripi.

Bil je četrtek, ura okoli pol šestih popoldne, se pravi, da je Gordana na pilatesu, Tar na francoščini, Vanja pa menda na kreativnem neverbalnem izražanju ali pa mogoče na fitnesu, saj ne vem. Takoj, ko sem zvlekel kufre v prazno stanovanje, mi je postalo jasno, da ena torba manjka. Vem, da sem jo v Bostonu oddal skupaj z ostalo prtljago, pri bogu pa se nisem mogel spomniti, ali sem jo na Brniku pobral. Bilo je prav neprijetno, ampak ne bi bilo prvič, da stvari zaradi moje ali njihove zmede rešujem naslednji dan na Brniku.

Vbrizgal sem si inzulin, popil sem pol litra vode z vitaminsko mineralno tableto, sledil je tuš, namazal sem se z Loreal Natur soft, si na kavču masiral lasišče s Kerastase specifique K in prebiral časopise zadnjega tedna. Vse glavne novice sem seveda dobival sproti, pri nekaterih dogodkih sem tudi sodeloval. Perspektive člankov in komentarjev so bile kot vedno predvidljive: povejte mi avtorja članka in tematiko, pa vam bom povedal, kaj in kako je napisal in kje je objavil.

Po potovanjih, ki vključujejo menjavo časovnih pasov, nikoli ne zaspim do večera, čeprav je včasih hudo – in tokrat je bilo, zelo. Na kavču me je začelo odnašati, ampak se nisem dal; to je del takšnega življenja in stvari je treba enostavno sprejeti take, kot so. Ali kot je rekel tisti Francoz z žametnim sakojem in izrednimi platnenimi hlačami Arabcu na svoji desni, ko je povlekel uspavalne tablete iz žepa: »Naj se kemija ukvarja s časovnimi zamiki. In sploh, če letalo ugrabijo in ga zabijejo v Eiffelov stolp, je bolje vse skup prespati,« se je trapasto režal. »Hecam se. A bi eno?«

Arabec je pogledal tablete in se z očitnim odporom obrnil stran, kar nas je opazila večina, ki smo sedeli v bližini. Konec koncev smo ga opazili že na letališču pred prijavo in verjetno vsi po tihem upali, da ne bo šel na naše letalo, ampak zgodilo se je prav to. Od takrat smo ga imeli ves čas na očeh in že tu je začel med nami preskakovati strah. Z blebetanjem tega Francoza, Jacquesa menda, o uspavalnih tabletah, je samo dokončno dobil svoje mesto na letalu. Zanimivo je bilo opazovati, kako se to širi: ko ga je Arabec s prezirom zavrnil, je strah preskočil na močnejšo žensko na drugi strani koridorja. Nisem si mogel priti na jasno, ali se ženska ne zaveda, da prav očitno stiska pesti, menca prste in vrti prstane – v glavnem debele rinke z izrazitimi glavami, tako da je izgledalo, kot bi imela na roki boksar – ali pa mu hoče jasno pokazati, da z njo ni heca. Če je trenirala še kakšno borilno veščino ali imela vsaj kakšen tečaj samoobrambe – in glede na to, da je bila Američanka, ga je verjetno imela –, sem prepričan, da bi Arabec ob prehitrem, napačnem ali pa mogoče že samo nerodnem gibu dobil pošten udarec v glavo. Jasno, da je Arabec to opazil, in jasno je bilo, da ga obnašanje debeluške iritira. Tega seveda ni pokazal s kakšnim vreščanjem, ampak s hladno in odsotno masko polno prezira, ki smo jo mi ostali na letalu lahko brali samo kot fanatizem. Zdaj je začela živčnost počasi najedati vse. Ker ni vzel hrane, je bil še bolj čuden, in ker ni niti pil, je bil do konca čuden. Ostali potniki smo se začeli tipati s pogledi. V nekaj minutah smo se samo s pogledi vse dogovorili in ga dobesedno obkolili. Ko se je pozneje namreč dvignil, se je k njemu obrnilo vsaj deset glav iz njegove bližine. Prav neverjetna situacija in ne vem, kako bi se končala, če ne bi iz ozadja prišla Affete, temna stevardesa, ki se je s skrajno toplim in pomirjujočim nasmeškom pristopila, vprašala Arabca, če je vse v redu, in ko ji je bolj prestrašeno kot kaj drugega pokimal, ga je prijela pod roko in ga odpeljala proti veceju v zadnji del letala. No, ključno je bilo, da smo na obrazu Arabca videli strah …

Dvignil me je strahovit pok. Skočil sem s kavča in gledal okoli sebe. Kar nekaj časa sem rabil, da sem se umestil: zaspal sem, seveda. Drugi del odgovora se je skrival pod oknom. Na obeh koncih ulice je bilo polno policije z utripajočimi lučmi, za njimi večja skupina ljudi. Točno pod mojim balkonom, pred vhodom v blok, je bil človek v zaščitni obleki in z nekakšno cevjo v roki, ki je vodila do tovornjaka. Potem sem sredi ceste zagledal plašč. Moj plašč, brez dvoma. Potem razmetane knjige, pa čevlje, pa druge kose oblek. Točno pod balkonom ob vhodnih vratih pa je ležala raztrgana torba. Moja torba. Po ulici se je razlegel spontan aplavz.

28.

»Zamislite si jaso, kjer se domala ob vas pasejo srne. To niso sanje, ampak resničnost.«

S srno sta se gledala nepremično že več kot pet minut. V tem je bil najboljši, nikoli v življenju ni prvi odvrnil pogleda, ampak ta srna bi ga z lahkoto premagala in še hipnotizirala zraven, če se zunaj ne bi oglasil sosedov pes. Obrnila je glavo proti vratom in zastrigla z ušesi. Ko je tlesknil z ustnicami, se je spet obrnila k njemu.

»Zgubila si, dama.«

Zdaj ga je gledala že drugače. To ni bil več tista bambi panika iz začetka, ko jo je prinesel v garažo. To je bil prej pogled soborca, v smislu – kaj se nama to dogaja, stari moj? Kje sva? Kaj je to? Kaj bova zdaj?

Odpil je pošten požirek vodke in steklenico postavil nazaj na tla. Srna je s pogledom sledila steklenici, zato ji je natočil vodo v skledo in res se je pošteno odžejala.

»Na zdravje, bambina,« je še enkrat odpil. »Saj si bambina? Si punca?« Nagnil se je nazaj, ampak videl ni nič. Moral bi ji dvigniti in prestavljati zlomljeno nogo, ampak to bi bolelo. »Kakor koli že,« je sedel nazaj in v tistem je prvič pomislil na mrtvega fotra. Menda je situacija tam v garaži skoraj v celoti povzemala njun odnos. Štiri generacije nazaj so bili vsi po fotrovi strani familije lovci, in ko je staremu v srednji šoli povedal, da bo postal vegetarijanec, da pušča šolo in da gre v Indijo, sta si zmetala v obraz stvari, ki si jih dva pod isto streho ne smeta izreči, sicer postane življenje nemogoče. Kar videl je mamo, kako mu iz onostranstva govori, da kdor se ne zna pogovarjati za časa življenja, ne bo našel miru niti v smrti. In tega spora dejansko nista nikoli sanirala, kar ga je občasno grizlo. Konec koncev veliko pove, da se je v hišo vrnil šele, ko je oba pokopal. In še to pod pretvezo, da prazna hiša propada trikrat hitreje in da jo hoče vzdrževati do prodaje, da ji ne pade cena. No, resnica je bila, da v letu in pol ni objavil niti enega oglasa.

Prvi napad srn se mu je zgodil že zgodaj pomladi, ko so posmukale vršičke na drevesih. Ob drugem naletu so mu opustošile vrt in v tistem besu je prvič približno razumel fotra. Če bi imel v tistem trenutku puško in srno pri roki, bi jo počil. Od takrat naprej se je začel ponoči prebujati ob vsakem šumu, tako da je tudi do desetkrat na noč na oknu preverjal, kaj se dogaja pred hišo. Posledica je bila, da ga je Medina spodila spat v dnevno sobo na kavč. Saj ne, da bi mu bilo težko: ponoči je vedno dobro imeti televizijo pri roki, razen tega ima dnevna soba balkon točno nad vrtom, s tem pa je imel popolno kontrolo nad dogajanjem pred hišo.

Mesec dni je bil mir, to noč pa so ga prebudili čudni zvoki izpred hiše. Planil je na balkon in prižgal reflektor, ki ga je kupil prav zaradi srn, in spodaj v vrtu zagledal pravo orgijo. Vsaj deset se jih je mastilo po njegovem vrtu. Začela se je strašna panika, zaletavale so se v mrežasto plastično ograjo, ki jo je postavil po drugem napadu, hodile so ena po drugi … Njegov stari bi v tistem trenutku vzel puško, vsaj polovico pobil in verjetno bi bila s tem stvar rešena na generalni ravni. Vprašanje, če bi se še pojavile, ta trop prav gotovo ne. On, eden od pionirjev hipijevstva v Sloveniji, zagrizen pacifist in vegetarijanec, pa je pobral nož v kuhinji in zdivjal pred hišo. Spodaj je bila samo še ena srna, z nogo nerešljivo zapletena v mrežo. Takoj je bilo jasno, da ima zlomljeno, saj ji je dobesedno visela stran. Previdno ji je osvobodil nogo, potem pa jo je dvignil in odnesel v garažo. Niti poskušala se ni braniti.

V garaži je začel tuhtati, da jo lahko odnese do roba gozda in jo tam pusti, ali pa ji pomaga do lažjega konca in ji recimo prereže vrat. Na koncu je šel po vodko v hladilnik in začel piti. Trezen namreč ni bil sposoben zarezati, pa ne zaradi ideološke krame, ampak ker je bil preprosto strahopetec.

Potem je začel premetavati datume po glavi – nobene številke ni nikoli pozabil, tudi če se je trudil ne – in ugotovil, da se je prvi napad srn zgodil točno na fotrovo obletnico smrti. Od tu do razmišljanja o njunem odnosu, je bil samo korak. Konec koncev če bi ga stari videl tako nemočnega s steklenico vodke ob srni, bi bilo strašno.

Potem je stvari, ki bi jih moral za časa življenja razložiti fotru, razložil srni tam v garaži. Proti jutru, ko je bila vodka že skoraj prazna, mu je začela v fotrovem imenu tudi odgovarjati. Medina ga je dobila, kako se popolnoma pijan dere na srno in bila je prepričana, da se mu je zmešalo. Ker ni vedela, kaj naj si misli o situaciji v garaži, ga je vprašala, če bo zajtrk, on pa je rekel, da ne, prijel srno in jo odnesel nekam proti gozdu. Vrnil se je zvečer in od takrat naprej je rahlo jecljal. Medina ni nikoli uspela izvrtati, kaj se mu je tisti dan dogajalo. Prav tako ne, kakšno zvezo ima to z dejstvom, da se od takrat vsako leto na ta dan spustijo v mesto tropi srnjadi in napadejo vrtove.

29.

»Pred tednom so neznanci tudi vlomili v stanovanje, vendar niso ničesar ukradli, kar je sprožilo sume o politično motiviranem vlomu.«

»Vidiš?«

Bašler je topo buljil v Brajkovićevega kanarčka za šipo.

»Kaj?«

»Kanarčka.«

»Vidim,« je skomignil.

»Pol veš, zakaj morva not.« Seveda ni imel pojma. »Ker ptiča ne morva pustit crknit kar tak, Bašler. Ne mormo bit isti kot Brajkovići.«

Bašler je pomislil, pa pokimal, pogledal gor in dol ob hiši, kjer seveda ni bilo nikogar, saj so bile vse tri familije pri njem doma, kjer so praznovali rojstni dan njegovega mlajšega sina, in se spet zagledal v kanarčka, ki je v njegovih očeh nepričakovano postal mali misterij.

»Kam so pa šli?« je pokazal proti ptiču za oknom.

»Men so rekli, da jih ne bo tri tedne.«

»Kdo?«

»Tvoja draga, osebno, Bašler.«

Bašler je pljunil na tla in spet preveril dvorišče. Nekaj ga je motilo.

»Okno bova razbila. Ne, pa ne to. Zadaj, skoz kopalnico bova šla. Vzem cunjo iz garaže.«

Očitno je sicer bilo, da nad idejo ni pretirano navdušen, protestiral pa tudi ni. Prinesel je staro trenirko, s katero je delal okoli hiše, prepognil sem jo na pol, jo položil na steklo in brcnil. Seveda je zaropotalo kot hudič, ko je steklo padalo v banjo, ampak ni bilo nikjer nikogar, ki bi lahko slišal. Bašler je bil zdaj še manj prepričan, da delava pametno stvar.

»A ni najboljš vedet na čem si, Bašler?« Lep čas me je samo gledal. »Kaj je?«

»Saj itak nimata nič. Kaj boš pa vzel?«

Z roko sem segel skozi šipo in od znotraj odprl okno: »Bašler, midva ne greva not krast. Pogledat greva, a je res, kar pravi tvoj sine. Če je res, pol naj se s tem ukvarja policija, če pa ni res, se boš pa ti. Mormo pa vedet, na čem smo.«

Hja, zdaj ko tuhtam, vam pravzaprav ne vem povedati, s čim sta se nam Brajkovića iz pritličja tako zamerila. Saj v bistvu se ni zgodilo nič takega. V hiši smo štirje lastniki. Stanovanja smo vsi kupili v razmaku samo nekaj let, torej smo bili v celoti nova ekipa. Mi, Bašlerjevi in Trohovi smo se hitro začeli družit, Brajkovićeva pa sta ostajala zase. Da ne bo pomote – seveda imajo pravico do svojega lastnega življenja, to ni noben problem. Pravico imajo tudi zavrniti vljudno povabilo na piknik za hišo, ki sva ga organizirala z Bašlerjem v bistvu bolj ali manj prav zaradi Brajkovićev. Res sva imela najboljše namene, da jih povlečeva iz te njihove luknje in da se malo bolje spoznamo. S Trohcem sva se precej pogovarjala o tem in sva se strinjala, da je pomembno, da smo vsi iz manjših krajev, kjer v mladih letnih vhodnih vrat sploh nismo zaklepali in da hočemo zato vedeti, s kom živimo in ali mu lahko zaupamo. No, Brajkovićev to očitno ni zanimalo.

Malo zaradi piknika in malo zaradi splošne ignorance so postajali Brajkovićevi počasi naša obsesivna tema. Nenadoma med vsemi temi vsakodnevnimi kavicami in pivi dejansko nismo mleli drugega kot o sosedih iz pritličja. Kaj je na njih tako zanimivo ali posebno? Roko na srce nič, razen da so malo hohštaplerski. No, ženske so nekako vedno kaj našle. Potem sem nek večer, ko sem se vračal domov s tenisa, videl Trohca, kako je na Brajkovićevem audiju razbil zunanje ogledalo. Navdahnjen s Trohčevo gesto sem kak teden kasneje s ključem povlekel globoko črto po celem boku Brajkovićevega audija. Od takrat naprej parkira avto dvesto metrov više v ulici.

Neko popoldne sem ju dobil, kako sta se dajala dol na kavču in ob odprtem oknu, naši otroci pa samo petnajst metrov stran na vrtu. Brajkovićevi sem povedal pred nabiralniki, kjer sva se slučajno srečala, naj ga ne serjeta na tak način. Postala je rdeča in po nekajminutnem lovljenju sape in jecljanju me je prvič povabila k njim na kavo. Tega nisem povedal nikomur v hiši – zakaj pa bi? Prvo povabilo v naši hiši je vljudnostne narave, drugo pa se sprejme. Ampak drugo nikoli ni prišlo.

Potem je Bašlerjeva Natka v Janovih kavbojkah našla travo. Smrkavec sicer trdi, da jo je to našel za hišo pod Brajkovićevim oknom, ampak če mene vprašate, je to navadna laž. Mali je v bistvu povlekel pretkano potezo, ko je lasten problem zvalil na dežurne krivce v hiši. Pametno, ampak prozorno. Eto, to je bil razlog, da sem se povabil v njuno stanovanje, s sabo pa sem vzel še Bašlerja. Hotel sem priti temu do dna.

Kot rečeno: v kopalnici sva razbila okno in vstopila. Presenečenje je bilo popolno. Saj ne vem, kaj, če kaj, sem pričakoval, ampak tako dobro opremljenega in dizajniranega stanovanja, kot je Brajkovićevo, še nisem videl. Bašler je s široko razprtimi očmi pripomnil, da je že v redu, ker ne hodimo sem na kavo, ker bi njegova ponorela. Enkrat za spremembo je imel prav. Tudi moja bi brez dvoma v hipu ugotovila, da v bistvu živimo v štali in da je skrajni, ampak res skrajni čas za zamenjavo pohištva. Zaradi kave pri Brajkoviću bi se moral pošteno zakreditirati.

»Pa zdaj?« je vprašal Bašler, ko sva obsedela na usnjenem kavču in samo gledala okoli sebe, kot bi bila v kakšni galeriji.

»Predvsem pazi, da se česa ne dotakneš. Brez rokavic sva.«

»Pa kanarček?«

Enostavno sem vedel, da v tem stanovanju ni droge. Vedel sem pač, zato se nisva niti lotila iskanja. Skuhala sva si kavo, ki nama je Brajkovići – hvala bogu! – niso privoščili, nato pa sva vse natančno nazaj pospravila, obrisala in se pridružila še ostalim, dve nadstropji višje. Povedala sva, da imajo Brajkovićevi razbito šipo v kopalnici in da jima je očitno nekdo vdrl v stanovanje. Najprej so hoteli poklicati policijo, ampak sva z Bašlerjem vztrajala, da to ni naš problem.

30.

»Torej predstavo je mogoče gledati zgolj kot simpatično in kratkočasno predstavo o vsakdanjih pretvarjanjih in lažeh (začenši s sprehajanjem psov kot pretvezo za ljubezenska srečanja), nemara pa tudi kot globljo podobo izpraznjenosti sveta, ki nas obdaja.«

Ti bom dal primer: ko smo študirali prizor, v katerem midva na odru kot Charles in Ritta besno tuhtava, kam bi lahko šla, da bi lahko končno pomirila ta erotični delirij, ki naju grabi, sva ta isti prizor z minimalnimi modifikacijami par ur kasneje v kafiču kot realni osebi, se pravi kot Milena in Jan, tudi dejansko doživela oziroma odigrala al kako naj temu rečem. Smešno, res je, ampak rešitve iz drame so bile enostavno logične, da ne rečem, da so se nama že kar vsiljevale. Kar se mene tiče je bil to čuden občutek. Osebno nisem pretirano navdušen nad takimi igricami in skrivalnicami, njej pa so take nejasnosti pisane na kožo – konec koncev ne pozabi, da ima šele 27 let in da se v veliki meri še vedno igra. Torej gre za situacijo, ko se v kafiču zares pogovarjaš, hkrati pa ne moreš biti čisto resen, saj če začneš v kafiču ponavljati dialog z odra, bog pomagaj, kako boš resen, po drugi strani pa ti je kristalno jasno, da nikakor ne gre samo za zajebancijo, saj replike iz teksta natančno ustrezajo realni situaciji in zato zelo dobro veš, da se skozi to smešno citiranje pogovarjaš zelo resne stvari. O čem govorim? Ti bom povedal, o čem govorim. Recimo, Charles in Ritta se nimata kje dobivati, zato si naredita začasno ljubezensko gnezdece v stanovanju Rittinega prijatelja, ki je šel za dva tedna v London, in po tej logiki sva midva okupirala stanovanje Milenine prijateljice in sosede, ki je imela predpisano terapijo v toplicah zaradi posledic prometne nesreče, Milena pa ji je v tem času hranila mačke. Ja, lahko ti dam še kakšen primer. Recimo, sprožilec je v občem mestu, v vprašanju, ki se glasi: »Ali me ljubiš?« Preprosto. In jaz najprej mečkam, nato pa odgovorim z Charlesovimi besedami iz teksta, torej, da ne morem reči, da jo ljubim. Sledi Rittino vprašanje, zakaj ne, in zdaj mene dobesedno povleče v tekst, kar pomeni, da ji s Charlesom odgovorim, da vsak, ki ji reče, da jo ljubi, v bistvu laže, in da jaz nočem biti tak kot ostali in ji ne bom lagal, to pa preprosto zato, ker jo imam zares rad. Mislim, konec koncev boljšega odgovora skorajda ni in čeprav je bila na tej točki situacija v kafiču blago povedano čudna, saj bi se lahko začel po eni strani režati in bi s tem vse skupaj prestavil na nek zajebantski nivo, pa mi je bilo jasno, da se v bistvu pogovarjava hudičevo zares in da se izrečene vsebine z nobenimi krohotanjem in citiranjem ne da zbrisati.

Seveda so razlike. Celo ključne. Ritte te vrste vprašanja in odgovori niti približno ne zanimajo. Je predstavnica močnih, modernih, samostojnih žensk. Programsko in dosledno nastopa proti instituciji poroke, proti rojevanju potomcev, proti kakršni koli tradicionalni obliki sobivanja med moškim in žensko, vsako resno navezovanje (razen na sebe) je pri njej tarča ostrega cinizma, ki najprej analitično dekonstruira in nato še emocionalno destruira. Zaradi povprečne kvalitete teksta je Ritta v veliki meri stereotipna bogomoljka, ki po koitusu žre moške. Lik rešuje drugi del drugega dejanja in začetek tretjega, ko Ritta, sesuta, ždi v stanju psihoze ali depresije ali kar koli že to je. Takrat se njena destrukcija obrne v avtodestrukcijo, in takrat namesto sveta melje v prah sebe.

Milena karakterno nima veze s to Rittino vehemenco. Pravzaprav je bila najina resničnost veliko bližje romantičnim črno-belim komedijam iz 60-ih let kot pa modernim dramam, nobenega shoping and fucking, ampak čisto nedolžne oči, ki čakajo na kakšno malo pozornost, ki tiho prosijo za kakšen mali kompliment in podporo, ki izžarevajo ranljivost, v bistvu kot vedno in povsod en sama človeška zmeda in spraševanje, kaj se dogaja, kaj zdaj in kako naprej.

Tako kot je zorela drama, tako se je dvigal tempo najine avanture. Vrh je bil nekje pri premieri, nato pa sva skupaj s komadom stopila v zrelo fazo. Do točke, ko je postalo jasno, da se življenjska doba te konkretne postavitve izteka, da sledi še pet ali šest ponovitev in kakšno gostovanje, sva tudi v resničnosti prehodila celotno dogajanje v drami in vsebinsko pripotovala do zadnjih prizorov. S tem hočem reči, če kdo ni videl drame, da se je za najino afero razvedelo in da se je začelo najprej komplicirati njej, potem pa še meni. Bilo je jasno, da bova morala na nek način odnos formalizirati ali pa se raziti. No, zgodilo se je samo od sebe: tako kot je ravnatelj umaknil dramo iz repertoarja, tako je naju življenje umaknilo iz svojega odra. Tako kot se je iztekel dramski tekst in tako kot se je iztekla življenjska doba drame, tako sva se iztekla midva. Samo po sebi, kot vedno, pravzaprav.

31.

»Zaposlitev ali delo tujca v Sloveniji je možno le, v kolikor predhodno pridobi delovno dovoljenje ali drugo ustrezno dovoljenje, ki nadomešča delovno dovoljenje. Delovno dovoljenje se praviloma izdaja na vlogo delodajalca, temeljni pogoj za izdajo dovoljenja pa je trenutna situacija na trgu dela oziroma pomanjkanje ustreznih domačih kandidatov.«

Grenka kava brez mleka je pomenila, da sta bila finančno na psu. V četrtek je šla iz službe z osmimi tisočaki, zaradi drobnarij je prišla domov s petimi in pol. V petek je šel v mesto in se vrnil s petsto tolarji.

Nič ni vprašala.

Do petnajstega je manjkalo devet dni, njeno plačo je tako ali tako požiral kredit za avto, ki se je svetil v garaži, ker nista imela za bencin. V soboto sta začela zvijati tobak in molčala vse do večera.

»Veš, zakaj sem besna? Točno veš datum, točno veš, da je zadnji keš, pa ga zabiješ! Tisto je bilo mišljeno za čike in kruh še vsaj štiri dni, ti pa zagoniš! Kje naj vzamem? A? Veš kaj? Po treh letih, gospodič, ne pravim nič drugega kot to – ne morem več! Lebdiš na tem svojem kavču in jebe se ti!«

Roke so se ji tresle, tako da je zvila debelo in grčasto cigareto. Vrgla jo je v pepelnik.

»Uredi to, kakor veš in znaš. Zajebal si, zdaj pa uredi. Do petnajstega ne moreva crknit. Pet čukov bi bilo super za začetek. Spat grem. Jutri olupi še tisti krompir in v zmrzovalniku sta še dva zrezka. Zadnja dva, zato ne zajebat.«

Tisočkrat mu je rekla, da ni pomembno, koliko in če sploh kaj prinese v skupni proračun, pomembno je, da se bori. Da pokaže voljo za skupno stvar. Ob sebi je enostavno rabila borca, ki ji pomaga vleči voz naprej, ne glede na vse.

Naslednji dan ga je našla v dnevni sobi za mizo. Krompir ni bil olupljen, zrezki še vedno v skrinji, pred njim na mizi pa šest malih plastičnih vrečk za vlaganje mesa, nabito polnih kovancev, ki jih je očitno nagrabil po vseh predalih, žepih in kotih stanovanja. Zvijal je zadnji tobak in izgubljeno gledal pred sebe.

Slekla se je in se lotila lupljenja krompirja: »Kaj se dogaja?«

»Nočejo vzet!« je ponorel. »Svinje nočejo vzet! A si ti to predstavljaš?« Znervirano je vlekel cigareto. »Pošta je bla zaprta, v menjalnicah pa jih nočejo vzet! Nikogar nimajo za štet! Pazi to …«

»Pri avtobusni je pošta odprta.«

Odložila je zadnji olupljen krompir, umila nož, pristavila olje in se lotila rezanja krompirja.

»Jaz se ne bom več poniževal s tem in prosil …!« je kazal popolnoma iz sebe na vrečke z drobižem.

Saj ji bo še zajokal. Razrezan krompir je oprala v skledi in zmrznjene zrezke vrgla pod vročo vodo, da se odtajajo.

»Če ne bi bilo tebe, ne bi nikol živel v tej državi! Nikol! Tu ni človeka, ki ga lahko pokličeš, če ti bajta gori! Tu ni človeka, ki ga lahko pokličeš, če crkuješ … kaj se pa režiš?«

Ni imela občutka, da se reži.

»To ti je smešno. Moje ponižanje ti je smešno.«

»Ne smejim se. Zajokala bom vsak moment.«

Tiho sta pojedla, pomila je, nato je klicala Natalijo in jo prosila, naj ji posodi deset tisočakov do petnajstega. Šla je pod tuš in se v dnevno sobo vrnila gola. Njen najlepši in najboljši ljubimec je še vedno zmeden sedel pred šestimi vrečkami polnih kovancev. Prestavila jih je na omaro, da ga ne bi dekoncentrirale pri delu. Prav tam so kovanci dočakali prihod evra in svojo transformacijo v staro železo.

32.

»Zunanje ministrstvo je sporočilo, da je Križnar v dobrem fizičnem in psihičnem stanju in da osebje v zaporu z njim ravna korektno.«

V osrednji Afriki imamo spet situacijo. Zakompliciralo se je po prihodu nekega mirovnika, nekakšnega posebnega odposlanca predsednika države z imenom Slovenija. Gre za dvomilijonsko zadevico iz nekdanjega vzhodnega bloka, leži nekje na Balkanu, ena od držav, ki so nastale po razpadu Jugoslavije. V zadnjem valu širitve je bila sprejeta v Evropsko unijo, menda je celo med bolj uspešnimi, no, v mednarodni politiki so nam s svojim kompleksom malih, ki jih skomina po velikosti, zakuhali zelo nerodno situacijo.

Stvar se dogaja v afriški državi brez posebnega strateškega pomena, zato nam je pat položaj, ki je vladal pred prihodom tega mirovniškega odposlanca, popolnoma ustrezal. Med proafriškimi plemeni z juga in s severnimi proarabskimi plemeni se je v zadnjem letu dni ustvarilo ravnotežje, tako da so se dogajali le še manjši lokalni spopadi znotraj osnovnega konflikta, nekateri po etničnem, drugi po religioznem ključu. Ampak vendarle, dosegli smo določeno mero stabilnosti, begunska taborišča in humanitarni koridorji so funkcionirali zelo dobro, v državi je bilo kar lepo število zdravnikov brez meja in imeli smo kontrolo nad prodajo orožja v državi. Tudi same vojskujoče se strani so začele kazati znake izčrpanosti, predvsem pa zgodba za zahodne medije že dolgo ni bila več zanimiva.

Vedno, ko se pojavi kak zanesenjak, ki z mirovnimi predlogi rešuje svet, se nam seveda dvignejo ušesa. Običajno to pomeni problem, le redko je mogoče to speljati na svoj mlin in iz tega povleči kaj konstruktivnega. Tokrat o tem ni bilo niti govora: še preden smo resno prebrali poročila, ki so prihajala na naše mize, je temu mirovnemu odposlancu uspelo s svojim predlogi vse skupine v državi do te mere spreti med seboj, da smo se v hipu znašli sredi novega vala brutalnega, kljub vsem grozotam na tem področju še nevidenega nasilja. In stvari so se z vsakim dnem, ki ga je ta mirovni odposlanec preživel v državi, še dodano zapletale. On pa seveda kar ni in ni odnehal.

Predsednik te afriške države, ki je nadzoroval le še glavno mesto z okolico, nas je obupan klical. Strinjali smo se, da je potrebno mirovnika takoj spraviti s terena in hvala bogu se je izkazalo, da nekaj ni v redu z njegovimi papirji in da je v državi nezakonito. Ampak ko so ga enkrat legalno spravili za zapahe, ga je predsednik, besen zaradi nastale situacije, obtožil še vohunjenja. To pa je resna obtožba.

Kriza se je spet znašla na prvih straneh svetovnih medijev. Dobil sem visoka pooblastila in nalogo, naj takoj odletim v Afriko in stvari pomirim ne glede na ceno. Najprej sem se skrivaj sestal z vsemi štirimi generali, seveda z vsakim posebej. To je bila čudna druščina, ki je stopala drug z drugim v razne navzkrižne koalicije, ki so imele en sam cilj, in sicer uničenje tretjega, ampak z isto lahkoto, kot so koalicije nastajale, so tudi razpadale, in v tem navzkrižnem spletkarjenju se je po neki iracionalni logiki ohranjalo na terenu nekakšno ravnotežje.

Ko tudi po drugem krogu pogajanj še vedno nisem prišel nikamor, sem ubral ostrejšo taktiko. Zagrozil sem jim, da bomo aktivno posegli v spor. Seveda ne bomo pošiljali svojih fantov, da si mažejo roke s to godljo, ampak se bom preprosto odločil za enega od njih štirih – čisto mogoče, da bo odločil žreb, če ne bo šlo drugače. Konec koncev so za nas vsi štirje v prvi vrsti morilci in kriminalci, zato nam je vseeno kdo od njih bo zmagovalec in kdo poraženec. Vsa pomoč, torej ves denar in orožje, ki ga zdaj v tankih curkih spuščamo v vse štiri tabore, bomo skanalizirali samo v enega. Pa ne samo to, iz tankega curka bomo naredili slap, dali mu bomo praktično neomejena denarna sredstva, neomejene zaloge orožja, in če bo treba, mu bomo uvozili dodatne kontingente plačancev iz sosednjih držav. Z drugimi besedami – podarili mu bomo državo in mu dali kak teden ali dva za zaključna terenska dela. »Potem bo pa mir,« sem zaključil. »Tega sranja po svetovnih medijih nismo več pripravljen prenašati. Na vas je, da se odločite in veste, kje me dobite.«

Medtem ko so generali premišljevali o ponudbi, sem obiskal predsednika države, ki je bil brez dvoma najbolj prestrašena oseba daleč naokoli. Bilo je seveda samo vprašanje časa, kdaj bo ena od uporniških skupin prebila zadnje črte in vdrla v glavno mesto. Ukvarjal se je samo še z iskanjem najboljšega mogočega azila. Moja naloga pri njem je bila doseči pomilostitev za nesrečnega mirovnika in ga spraviti stran, da se spor iz mednarodne ravni spet spusti na nivo notranjega konflikta. Pomilostitev je predsednik podpisal šele po mojem trdnem zagotovilu, da bomo končno izpolnili obljube in mu dostavili obljubljeno orožje, denar in plačance, da končno vzpostavi red v državi.

Naslednji dan dopoldne so generali podpisali premirje. Zvečer sem odpeljal nesrečnega mirovnika iz Slovenije iz zapora in ga posedel na letalo, naslednji dan pa so svetovni mediji poročali o podpisanem premirju in o vrnitvi posebnega odposlanca domov v Slovenijo. Moja fotografija je bila tisti dan največkrat objavljena fotografija na svetu. Ko sem na domačem letališču izmozgan stopil iz letala, me je dosegla novica, da so predsednika države zajeli uporniki, ga postavili pred zid in ga ustrelili. V tistem me je po dveh letih in pol poklicala bivša žena.

33.

»Idealna destinacija za mladoporočence in za vse tiste, ki se želijo odmakniti iz vsakdanjega življenja in preživeti čudovite počitnice v razkošju. Popolnoma prenovljen leta 2004 ima namen postaviti nove standarde razkošja in luksuzne nastanitve.«

Zgodba se začenja na samotni kmetiji pri petinpetdesetletnem moškem, ki mu je krava zdrobila nogo. Gangrena mu je dveh letih požrla najprej poškodovano, potem pa še drugo nogo. Rezali so ga v etapah, dokler mu niso odrezali obeh nog do sredine meč. In ker je moški živel sam z močno retardirano sestro na 1000 m nadmorske višine, mu je država dodelila socialno negovalko. Ta čast je doletela mojo zaročenko.

Vsak dan se je začela voziti na 54 kilometrov oddaljeno osamljeno kmetijo. Rekla je, da jo je hiša na vrhu dvigajočega se travnika spomnila na Hitchcocka. Po prvem tednu nove službe je temu dodala, da je vzdušje v hiši morbidno, tretji teden pa je kao presenečena ugotovila, da je sestra »kljub zaostalosti sposobna prav neverjetne zlobe«. Zdelo se mi je logično, da je zaostala sestra ljubosumna nanjo, kar sem ji tudi povedal.

»Ne nori. Ona ni sposobna teh čustev.«

»Katerih teh?«

»Ljubosumja.«

»To si ti misliš.«

Priznam, obupaval sem zaradi te njene obsedenosti s človeškimi bedami. Odkar jo poznam, je bil največji problem povleči mejo med zasebnostjo in službo. Ona tega enostavno ni znala. »Ufukiči so sposobni čuda stvari,« je sekalo iz mene, »žlehtnobe, ljubosumja, pa še česa. Še pes je ljubosumen, daj mi mir.«

Kmalu se je izkazalo, da imam prav, le da je vse skupaj še veliko bolj zapleteno. Ugotovila je namreč, da ima kmet spolne odnose s svojo zmešano sestro, kar je mojo filantropko vrglo v tako zgroženost, da praktično ni več zaprla oči.

»Zaboga, ne vtikuj se v to. Kontracepcija – to je vse, kar lahko narediš. Oba boš imela na vratu, nehaj, preden se res začnejo resni problemi.« Zaradi te izjave ni spregovorila z mano teden dni, iz molka pa se je vrnila s presenečenjem. Vseskozi mi je bilo jasno, da je njena volja do žrtve praktično neskončna, ni pa mi padlo niti na konec pameti, da bi bila za prekinitev incestuoznega razmerja sposobna spolno servisirati breznogega kmeta. Pa ajde, zaradi mene se lahko pogovarjamo tudi o tem, če bi bila to rešitev. Ampak ni bila. Nasprotno. To bi ona morala vedeti in edino to sem ji res zameril: spolnega servisa je bila veliko bolj potrebna petintridesetletna sestra kot pa brat pri svojih enainšestdesetih. Logično. Seveda je s svojim početjem dosegla samo to, da se je sestri dokončno zmešalo in ko je nekega dne prišla domov vsa bleda, sem kar vedel.

»S šraufencigerjem je stala za vrati,« me je zgroženo gledala.

»Ajde! Vsakič, ko prideš domov živa, je zame čisti čudež!«

Seveda ni odnehala, kje pa. Reševanje brata in sestre je na tej točki postalo absolutna prioriteta in v skladu s tem se je odločila, da bo ostajala na kmetiji tudi prek noči.

»A se res ne zavedaš, da si edini problem tam gor ti?!« sem zakričal, ko mi je povedala, da ne more z mano na morje, ker jo brat in sestra potrebujeta veliko bolj kot jaz. »Pa naj se fukata, jebiga! To ni tvoj problem, ženska! To ni tvoj džob!« Kar bledela je. »Kaj pa ti? Kaj pa tvoj lajf?«

Nič. Odpeljala se je na kmetijo in tam ostala, jaz pa sam na morje.

Tukaj moram nekaj poudariti: ta dopust ni bil mišljen kot običajen dopust. Vplačal sem turistični aranžma Magic life, ki je za moj finančni doseg pomenil pravo malo bogastvo. Seveda sem ji hotel s tem nekaj povedati, stvari pa konkretizirati s prstani v koktejlu nekje pod palmami ali ob bazenu. Sem pač romantik po duši, kaj naj. Saj je ona tudi.

Nič od tega. Ne samo, da sem se znašal sam med bungalovi, raztresenimi po prekrasnem botaničnem vrtu, kjer sam nimaš kaj početi, ampak sem povsod srečaval zaostale osebe. Hotel jih je bil poln. Izgledalo je, kot da gre za organizirano skupino, ampak ni šlo za to. Očitno je bil Magic life priljubljena destinacija za bogate evropske družine z zaostalimi otroci. Zvečer ob bazenu, ko so se posedli in srkali sokove, viskije in koktejle, spredaj pa so plesale najboljše trebušne plesalke, so bili videti kot epilog filma o zadnjih primerkih izčrpane evropske aristokracije. Moja verzija Magic lifa je izgledala tako, da so z lesenega poda vame zevali štirje prazni ležalniki, iz hišice na desni je prežal name Francoz v štiridesetih, brez dvoma gej, z leve tri močnejše Angležinje sredi petdesetih, ob obali, na ozadju posladkanega sončnega zahoda, pa so se igrali oni, ki so bili za razliko od mene obsojeni na srečo.

34.

»Odkupujem vse vrste hlodov.«

Sredi popolnega uničenja, sredi razrezanih in politih oblek mi je pustil fotko, na kateri sva objeta in nasmejana na klopci pod češnjo, ki je vsa bela od cvetov. Kakih deset metrov za nama se lepo vidi skladovnica hlodov, njegovih hlodov. Slika je nastala pred nekaj leti, ko ga je pred tem dokončnim kolapsom prijel zadnji napad, da bo v svojem življenju nekaj radikalno spremenil.

Takrat je prišel s tezo, da lahko denar zasluži vsak, da to ni nobena umetnost in da gre samo za vprašanje volje. Bil je odločen, da mi bo to dokazal, vedel pa je tudi že, kako bo to dokazal. Evo kako: dobil je informacijo, da gredo v Franciji tramovi za med. Vsi, ki trenutno gradijo ali se pripravljajo na gradnjo hiše in vikendice, hočejo imeti hlode. Ponudba ne dosega povpraševanja in cene lezejo v nebo. »In česa je v Sloveniji največ?« »Gozda,« sem pokimala.

Z mojim jamstvom je vzel manjši kredit in začel po celi Sloveniji kupovati hlode in jih skladiščiti na stričevo parcelo – tisto na fotki. Vse v redu, ampak kako naj človek, ki je v poslovnem zanosu, pomisli na tako neumnost, kot je razlika med smrekovimi in hrastovimi hlodi? Kako naj človek ve, da Francoze zanimajo samo hrastovi hlodi, smrekovi in ostalo pa niti približno? Tisti na fotki za nama so vsi po vrsti smrekovi in bukovi, hrastovega tam vmes ni. Kolikor jaz vem, so še vedno na istem mestu in lepo gnijejo. Verjetno niti za drva niso več uporabni.

To je bil zadnji izpad. Ko se je zavedel, da z biznisom ne bo nič, je ponižan izginil nazaj v svoj slikarski brlog in se ni prikazal ven vse do nekaj tednov nazaj, ko sem na kuhinjski mizi najprej zagledala zlato bančno kartico z njegovim imenom na njej. In takrat se je začelo. Ampak lepo po vrsti.

Tisti dan je bil ena sama katastrofa: tiskovna je bila čisti debakl, potem mi je komaj uspelo priti do frizerja, sto petdeset metrov od frizerskega salona pa me je ujel strahovit dež. Pet korakov in frizure ni bilo več. Na banki je bila strahovita gužva, tako da sem zamudila na intervju, ne vem, zakaj sem začela švicati, čeprav nikoli ne švicam, in zvečer mi je Bobi odpovedal druženje. Nekaj sem morala storiti zase, sicer bi se mi zmešalo. Poklicala sem Simona, ki me je ob vsaki priložnosti vztrajno lovil in takoj je bil za pijačo. Popoldne po službi sva šla nekaj pojest, potem pa sva začela tolči jagermaistre in končala ob pol enih zjutraj v Tivoliju, naslonjena na neko klop, lepo prepuščena vroči avgustovski noči. V tistem se je izza drevesa prikazala postava.

Nikoli mi ni sledil. Pravzaprav me nikoli ni niti vprašal, kam grem ali kdaj pridem. Niti za nazaj s kom in kje sem bila. Enostavno je bil vedno dušica od človeka in kar zadeva mene, je bil postavljen na ta svet prav zato, da blaži vse te moje nevroze in psihoze. To je moj apaurinček in brez njega si življenja ne znam predstavljati.

V zameno sem ga jaz z veseljem in brez ene same pripombe leta in leta preživljala. Ni me motilo, da je po cele dneve visel s svojimi slikami v sobi in se sploh ni prikazal ven. Niti enkrat samkrat mu nisem očitala, da nič ne proda, nikoli se nisem niti ukvarjala s tem, ali je dejansko »nerazumljen« in ga pod vodo tiščijo razni slikarski klani, torej ali je žrtev zarote kustosov, galeristov in kritikov, ali je mogoče samo promocijsko premalo agresiven, ali pa so te njegove malarije res totalno zanič. Nisem spraševala, nisem tuhtala in ni me brigalo. Tako je bilo petnajst let in meni je bilo super.

Pred mesecem dni pa ga je nenadoma odkril nek pomemben galerist iz Salzburga. Tega nisem zvedela od njega, ampak od hišnika:

»Veliko pomembnih obiskov imate zadnje čase,« mi je rekel pred liftom.

»Prosim?«

»Dopoldne, ko ste v službi. Ljudje s kravatami hodijo gor. Samo nemško govorijo.«

Izkazalo se je, da je imel v Salzburgu neko razstavo, ki je bila popoln uspeh. Od njega sem izvedela ostalo, in sicer, da je bila razstava prodajna in da je večino šlo za med. In ljudje, ki so začeli hoditi k njemu, so bili ljudje iz tega sveta, v glavnem insajderski agenti, galeristi in privatni naročniki.

»Ljudje iz sveta slikarstva nosijo kravate?« sem vprašala.

Pokimal je: »Tudi. Večina galeristov, polovica kritikov, pa tudi kak kustos in slikar. Tisti akademski že. Zakaj?«

Veste kaj vam povem? Čisto odkrito sem bila navdušena, da mu je uspelo. Ampak stvar se ni ustavila pri tem. Prodal je še nekaj slik, pa še nekaj, začel se je pojavljati tudi v domačih časopisih, nato je prišel domov v novi obleki, spremenil si je frizuro, kupil še oblek in še oblek in potem nenadoma ni bilo nič več tako, kot je bilo.

Spremenil se je namreč tudi on. Spremenila se mu je drža, spremenila se mu je duša. Nenadoma ni bila več njegova naravna lega skrivanje, ampak oder. Ne mir, ampak sociala. Začel je hoditi na otvoritve razstav in na druge kulturne dogodke z družabno dimenzijo, in lepo prosim, včasih celo s kravato. Predvsem pa so stvari, za katere sem bila prepričana, da sva jih razčistila enkrat za vedno, nenadoma začele postajati problem. Pravzaprav so bili nenadoma vsepovsod sami problemi. Kam greš, s kom greš, kdo bo še tam, kdaj prideš in kje si bila, ne laži, nisi prišla ob enih, ampak ob pol treh, slučajno sem bil še vedno pokonci. Zakaj? Od kod? Za koga? Mogoče si nisva bila ravno zvesta, vsaj zase govorim, ampak mirno in odgovorno trdim, da ga nikoli nisem izdala. V nobenem smislu. In kar je najhujše, stvari so šle tako daleč, da pogovor med nama nenadoma ni bil več mogoč.

Stvari so kulminirale tisti petek, ko sem zaradi sesutega dne in Bobijevega »ne« poklicala Simona. Kar groza me je, če pomislim, da nama je cel večer sledil, hodil in vozil se je za nama po Ljubljani in mi telefoniral izza vogala 100 metrov stran, medtem ko sem jaz v njegovo dobro lagala, da sem pred wellness centrom.

In kaj naj bi si mislila, ko se je v parku prikazal izza grma, dobesedno iz teme? Nič. Posledice pa so pred nami: vse od plaščev do gat, celotno garderobo mi je razrezal v nekaj centimetrske trakove. Razrezal mi je čevlje, s kladivom uničil nakit, zmetal kozmetiko v smeti. Vmes je obrnil nekaj telefonov. Med drugim je telefoniral moji babici in ji rekel, da sem zasvojena s kokainom. Fotru je govoril, da me je dobil v parku s tipom in da se bo moral testirati za aids in za sifilis. Potem je telefoniral v Maribor, kjer tudi občasno delam, in govoril, kako sem kradla prek potnih stroškov in lažnih računov. In tako naprej. Da ne govorim. Telefon za telefonom, klic za klicem. Uničeval je vse do poldneva naslednjega dne in nato koščke polil z olivnim oljem. In to je to pred mano. Pogorišče. V sredi, na malem oltarčku, pa najina fotografija pod češnjo in z njegovimi hlodi v ozadju.

35.

»V Ljubljani je prvi moški homoseksualni par javno pred matičarjem registriral istospolno partnersko skupnost.«

»Zato se je Mahmet držal,« sem pokazal na televizijo, kjer so Izraelci kot nori sesuvali Bejrut. »Kdo?« me je kratko pogledal s tistimi očmi in takoj nazaj na svoje nohte. Dovolj, da sem videl, kako nevarno je. Pravzaprav ključno. Prvič v najini petletni zvezi sem ozavestil to točko, to minuto. Prevalil sem se na hrbet, nisem ga smel gledati. Kako je čudno vse skupaj: veš, da se bo nekaj zgodilo, rad bi, da se ne bi zgodilo, rad bi nekaj naredil proti temu in hkrati veš, da tega ne boš sposoben. Giblješ se po tanki meji med nočeš in ne moreš. Tisto debelo minuto se je zdelo vse skupaj res grozovito brezizhodno.

Evo, o čem govorim: puščava, sonce in kamele so mu načeli nohte. Ker je bil v svoji paranoji prepričan, da svojih škarjic, pilic in ostalega ne sme vzeti na letalo – čeprav sem mu dopovedoval, da prepoved velja samo za osebno prtljago – je že drugi dan živčen kot pes mečkal tiste prste. Jaz na drugi strani postelje pa nisem bil v nič boljšem stanju: besnel sem nase, ker v duty free shopu nisem kupil zaloge alkohola, čeprav sem vedel, da grem med jebene beduine. In tako je drugi dan safarija pomenil, da je on drugi dan brez škarjic, jaz pa drugi dan brez alkohola; konec koncev sva bila pa še brez tablet, ker jih je pozabil v hotelski sobi. Ležal sem na postelji, poslušal pokanje živcev v svoji glavi, poslušal daljne odmeve razbijanja v njegovi glavi in se spraševal, ali je mogoče eksplozijo, ki je bila tik pred vrati, na kakršen koli način preprečiti in ali sem to sposoben.

Evo, o čem govorim: lahko rečem, da sva se odlično razumela, ujemala sva se v življenjskem ritmu in v vseh ključnih navadah, edina nerešljiva uganka so bili poletni dopusti. Trapasto, vem, ampak očitno močnejše od naju. Iz vsakega dopusta sva se vrnila izmučena, drug drugemu sva se dobesedno gnusila, predvsem pa sva se strinjala, da je to to in da se nočeva več videti v življenju niti pod razno. Štiri leta zapored, po vsakem dopustu, je sledil isti scenarij: moja selitev iz njegovega stanovanja, približno enomesečna tišina in vrtinčenje med mimobežnimi avanturami, da bi septembra priletel njegov prvi mail, na videz nepomemben, zafrkljiv, vendar je vedno sprožil drugi, peti in trideseti mail, celo dopisovanje oziroma razčiščevanje, serijo obtožb, pojasnil, zbadanja in tudi žalitev, tej trdi psihoanalizi prek mailov in chata pa so sledili SMS-ji, torej že bolj redna komunikacija o sprotnih stvareh, nato pa sva že nekako poskrbela, da sva se srečala na enem od žurov, kar zaradi poznavanja istih ljudi ni bil nikakršen problem. Običajno sva se še isti večer dala rekreacijsko dol, po prvi skupni noči pa je takoj sledil prvi klic, ki je napovedal novo poglavje in nov krog. Za prvi november vsa že hodila s svečkami med grobovi in drug drugemu popravljala kravati, decembra pa sva zaživela kot prerojena – med serijo žurov in neskončnimi šopingi sva spet postala popoln par. Še pred novim letom sem se vsako leto spet preselil k njemu, tako da sva za novo leto ob svečkah že trčila in si obljubljala hudiča in pol. Pomladi sva preživljala kot zadovoljna in rutinirana partnerja, začetek poletja pa je vedno znova prinesel debato, ali se ne bi vseeno že enkrat odpeljala v Amsterdam in se končno poročila, saj registracija zveze pri nas še vedno izgleda, kot da bi na magistrat prikorakali dve izgubljeni žirafi. No, vsako leto sva se strinjala, da se bova poročila jeseni, vendar pa se zaradi vsakoletnega sesutja sistema na dopustu to nikoli ni zgodilo. Po Zadru, Pagu, Barceloni in Malti, tokrat še Tunizija. Tam na robu puščave, ob koncu drugega dneva safarija, sva bila tik na tem, da se zgodi. Petič zapored. To je bila ta točka. Z zaprtimi očmi sem ležal na postelji in nabiral moči za nemogoče.

Ko se mi je zdelo, da sem pripravljen požreti boga in pol, sem odprl oči in se spet obrnil proti njemu. Na digitalcu je pregledoval fotke zadnjih dni. Kurac je imel malomarno vržen prek mod in pomislil sem, da fafanje sploh ne bi bila slaba rešitev iz trenutne situacije. No, v tistem ga je streslo, oči so se mu razprle in cel je zaripnil. »Zakaj mi pa tega ne poveš?!« je zakričal oziroma zapiskal in mi kompletno zgrožen potisnil ekranček v glavo. Fotka je bila res hudo ponesrečena: bil je sklonjen naprej, tako da se mu je trebuh spremenil v vamp, zaradi mokre glave je bil videti plešast, zaradi mrščenja pa ves zguban. Bil je videti vsaj deset let starejši, ampak konec koncev tudi to je on. Potisnil mi je fotoaparat v roke, prižgal vse luči v sobi, se postavil pred posteljo in histeričen zahteval, da ga tisti moment pofotkam z vseh strani in na vse načine, da on to preveri. Samo gledal sem lahko, kako se iz hodnika dere name; vedel sem, da se ne bo ustavil toliko časa, dokler ne zajamem sape in ga steram v kurac.

36.

»Strokovne študije v en glas zatrjujejo, da je dopust nujna komponenta delovnega leta vsakega zaposlenega, saj stabilizira naše počutje in zmanjšuje stres, s čimer skrbi tudi za dobro telesno zdravje.«

Komaj sta dobila na mizo spomladanske zavitke, se je iz njegovega žepa že zaslišalo brnenje telefona.

»Če dvigneš, ta moment grem,« je rekla smrtno resno. »Majke mi.«

Pogledal je na ekranček, katera številka ga kliče.

»Glej, samo še tole …« je rekel, vstal, ne da bi počakal na njen odgovor in šel na parkirišče pred gostilno. Naslonil se je na rob vodnjaka in govoril.

Dopust? Zanjo to ni bil dopust. Zanjo je bila to grozljivka. Prvih pet dni potovanja po Španiji je za njima in sploh še ni preklopil. Ves čas je visel na telefonu in mailu in non stop mu je dopovedovala, naj zaboga neha, ampak vedno je bilo »samo še nekaj«. Konca pa nikjer. Ob vsakem klicu se ji je kar stemnilo pred očmi, ampak je požirala. Pet dni. Zdaj ima vsega čez glavo, to je to. Tam za mizo se je dokončno odločila, da ima te farse čez glavo in da gre naslednji dan na letalo in domov. Boljše tako, kot da poškoduje njega ali pa sebe. Kar tresla se je, ko se je dvigala izza mize. V mimohodu na parkirišču ga je poslala v kurac, dvignila sredinec in odkorakala.

»Kaj je bilo pa to?« je zaslišal Rankova na drugi strani telefonske linije.

»Nič,« je odgovoril.

»Pa kje si sploh ti?«

»V Madridu.«

Po kratkem premolku je Rankov zaključil: »Dobro. Potem sva zmenjena.«

Zdaj je res lahko izključil telefon.

Našel jo je v hotelskem baru, ampak še preden ji je lahko sporočil novico, da je telefon od zdaj naprej v offu, je eksala ostanek piva in teatralno odvihrala iz hotela. V baru je pil in čakal do treh ponoči, nato je šel spat. Prišla je samo dvajset minut za njim, ampak se je delal, da spi.

Naslednji dan sta se vsa mačkasta neusmiljeno gnala po vnaprej postavljenem načrtu. Kmalu jo je začel čakati pred muzeji in cerkvami, da si ona v miru pogleda in pofotografira vse te freske, slike in kipe. On jih enostavno ni več mogel gledati.

»Zakaj pa ne greš pol raje nazaj v hotel?« ga je nasadila pred Prado.

»Zato,« je rekel in se naslonil ob drevo, »zato, ker ne. Tu te bom počakal.« Ker ne bo poslušal, da je spet on vse zajebal.

»Prav,« je rekla in izginila, on pa se je zleknil pod drevo.

Do dveh popoldan, ko sta premočena obstala v hladu neke cerkve in se naslonjena na prazno spovednico uničena spogledala, je bila to vsa komunikacija tistega dne. Bil je nek rob in bilo je neko dno. Prvi dopust po treh letih in vse je kazalo, da se bo prav tam v tisti cerkvi, v tistem trenutku, dokončno vse sesulo. Zdelo se je, da je na vseh straneh, do koder je mogoče videti, ena sama agonija. Ampak ona je rekla:

»V spovednici ti ga pa še nisem povlekla,« in se ob tem proti vsej logiki celo nasmehnila. Šla je očitno prek sebe. Napora, ki ga taka akrobacija zahteva, on tam ob prižnici niti približno ni bil sposoben. Zavedel se je, da ga ženska trenutno popolnoma presega.

Sicer pa ja, res je, da mu ga še ni povlekla v spovednici in tudi tokrat mu ga ni, zato pa mu ga je v sosednji ulici za meter in pol visokim zidom, nad igriščem, na katerem je mularija metala na koš. Orgazem ju je prav čudežno izpljunil nazaj v življenje: v najbližji gostilni ob igrišču, ki je sicer ni bilo v načrtu, sta naročila kosilo in veliko pivo, začela sta se pogovarjati in kmalu tudi zajebavati, ob sladici pa mu je pripravila novo presenečenje. Iz žepa je povlekla paket viagre in jo položila na mizo:

»Eto ti. Darilo.«

Nič ni spravil iz sebe.

»Daj v žep. Al pa raje kar pojej.«

Škatlico je zaradi natakarjev res pospravil v žep in jo pogledal: čisto resno se je zarotila. Kaj je zdaj to? Premalo seksa? Bi se dalo strinjati, vsekakor, ampak, ali je to nenadoma postal problem? Zanj to že dolgo ni bil več problem. Imel je svojo Barbaro v Novih Jaršah, pri kateri vsak mesec pusti tristo evrov, s tem pa je kupoval, kot je verjel, njej svojo zvestobo, sebi pa njen mir.

»Je … problem?« je nekako spravil iz sebe.

»Ne, ni problema,« je odločno odkimala. »Sploh ni problema. Ne gre za problem. Gre za … glej: nekaj morava naredit iz te Španije, če ne je boljše, da sedeva na letalo in greva domov. A se ti ne zdi?«

Previdno je pokimal.

Nato se je zarežala, spremenila mimiko in glas: »Pripnite pasove – vzleteli bomo!«

Vzel je modro tableto iz žepa in jo poplaknil s pivom.

Izkazalo se je, da je imela s sabo celo zalogo te zadeve in tako se je dopust po katastrofalnem začetku spremenil v najbolj nor teden v življenju. Službo in Slovenijo je končno zbrisal iz glave. Popolnoma. Odgovoril ni niti na klic, za katerega je vedel, da bi moral.

V ponedeljek je bil v službi že takoj po sedmi uri zjutraj. Točno ob osmih ga je poklical k sebi predsednik uprave, ob osem nič tri je izvedel, da je odstavljen. Istočasno je pri Gabi podaljšal dopust in šestnajst minut čez osmo je že stal na pločniku, sredi čisto običajnega, sončnega in prekrasnega septembrskega jutra. Devetnajst minut do devetih je stopil v stanovanje in se vrgel na kavč. Pet minut čez deveto je prišla po stopnicah. Ko ga je zagledala, kako v najboljši obleki, z novimi čevlji iz Španije, sveže obrit in nadišavljen nemarno leži na kavču in nemo bulji v strop, je bila prepričana, da je umrla mama.

»Kaj je?« ga je vprašala. »Kaj počneš doma?«

Počasi je stopila do njega, ga prijela za brado in mu glavo zavrtela proti sebi. Tam notri, v tistih zenicah, v tistih očeh, v tisti glavi, ni bilo nič.

Prijel jo je za boke in jo posedel na kavč. Glavo ji je položil na trebuh in zaprl oči. Poslušal je. Med pretakanjem sokov po želodcu in tihim, violinskim zavijanjem črevesja je iskal še kakšen zvok, drugačen zvok. Iskal je potrditev, da se vsaj tam notri nekaj začenja.

»Dobila sem menstruacijo,« je rekla in ga pobožala po laseh. »Boš jajca s sirom? Je umrla mama?«

37.

»Predsednik republike Janez Drnovšek na spletni strani Gibanja za pravičnost in razvoj opozarja, da je vlada pred kratkim državnemu zboru po skrajšanem postopku poslala v sprejem popravek zakona, ki bo olajšal dostop do pesticidov in s tem posledično povečal njihovo uporabo.«

Bil je večer in zaradi nizke svetlobe je izgledalo, kot da bi iz obronkov gozdov proti travniku letali ogromni roji kresničk, dejansko pa so nam okoli glav letali koščki razbite prihodnosti. Majski hrošči so se brez konca in kraja usipali izza smrek, mi pa smo brez besed stali sredi te poplave kebrov in gledali v neko drugo temo, ki je legala v nas. Čuden občutek je, ko se končno zgodi, pa čeprav že kar nekaj časa veš, da se bo in da je vse skupaj samo še vprašanje časa.

Problem je imel tako neznanske dimenzije preprosto zato, ker nismo imeli orožja, s katerim bi se lahko borili proti kebrom. Lahko ga pokončaš edino s pesticidi, pesticidov pa nismo smeli uporabljati, ker je bilo pod planoto veliko vodno zajetje.

»To ni moja vojna,« je še isti zvečer zavzdihnil foter in zdaj vem, da je s tem napovedal, da je prišel njegov čas za umiranje.

Seveda smo besno zagrizli v nastalo situacijo. Obvestili smo vse uradne inštitucije, obvestili smo medije, postali smo celo vest dneva, z okoliškimi odredi tabornikov, skavtov in gasilcev smo organizirali pobiranje hroščev in čeprav je več kot dva meseca taborilo na naši planoti povprečno petnajst ljudi, ki so nam pomagali, in čeprav je vsak je pobral okoli pet kilogramov kebrov na dan, je bilo vse skupaj samo pljunek v morje. Sploh, ker je bila tisto leto travnata ruša zaradi suše redka, vreme pa toplo in vlažno, zato so imele samice najboljše mogoče pogoje za odlaganje jajčec. Katastrofa ja bila neizbežna: na kvadratni meter je bilo izleženih med 60 in 100 ogrcev. Ob tem prizoru je celo republiški inšpektor resno pretresen obmolknil in rekel, da takole ne gre in da bo treba nekaj narediti. Verjel sem mu. To je bilo zadnjič, da sem verjel državi.

Dve leti smo lahko samo gledali, kako ogrci pod rušo v valovih požirajo meter in pol travnika na dan. Kot uničujoči valovi so drsali proti severnemu delu planote in nič jih ni moglo zaustaviti.

Letos pomladi so se izlegli hrošči in se iz našega dela razleteli po celi planoti. V naslednjem triletnem ciklusu bo uničenih vseh 300 hektarjev zemljišč, predvsem pa bomo uničeni vsi, ki živimo na planoti. Že dve leti moramo kupovati krmo za živino, kar pa lahko delamo le s krediti. Vsi na južnem delu planote smo tik pred tem, da vzamemo hipoteke na hiše, to pa seveda pomeni konec. Novinarji se pripeljejo vsake toliko časa, ko jim zmanjka zgodb v dolini, z njimi se včasih primaje tudi župan in da krajšo izjavo, kako se občinska uprava trudi in išče vse mogoče načine, kako pomagati, ampak da v državi nimajo pravega sogovornika. Ko je to ponavljal petič, mi je počil film. Sredi snemanja sem zakričal, da laže kot pes, da se ni nič premaknilo in medtem, ko on daje izjave, mi crkujemo. Zvečer sem bil na televiziji.

Nato se je zgodil čudež. Vlada je sprejela zakon, ki je ne samo olajšala dostop do pesticidov, ampak tudi razširila možnost njegove uporabe. Tako je Hribar, ki se je s tem ukvarjal, našel pod posebnimi pogoji možnost, da zaradi elementarne naravne nesreče lahko po zakonu uporabimo pesticide.

To so nam to potrdili tudi pravniki in nenadoma, čez noč in brez jasnega razloga, se je vse spremenilo. Keber je v nekaj tednih popolnoma izginil. Je pa nekaj ostalo med nami na planoti: pesticidi so nas sicer povezali kot fronto proti ostalemu svetu pod planoto, hkrati pa so med nas na planoti zasejali razpoke. Brez jasnega razloga smo se povlekli v hiše. Pogovarjali smo se samo nujne stvari in videvali smo se veliko manj kot pred tem. Ko je po dveh tednih padel prvi dež na pesticide in se seveda ni nič zgodilo, je začela napetost popuščati. Spet smo se začeli počasi vračati v stare tire.

Pesticide smo začeli uporabljati vse bolj in vse je bilo v najlepšem redu. Začeli smo celo seštevati škodo, ki nam je nastajala vsa ta leta zaradi prepovedi uporabe pesticidov. Začeli smo že s pogajanji, ko se je zgodila strašna nevihta, ko nam je lomilo drevesa in odkrivalo strehe. Tisto noč se je na planoto zlila strašanska količina vode in do jutra poniknila pod našimi nogami. Prve novice iz mesta so me dosegle mesec dni kasneje, ko sem na Gordanovi strehi lovil ravnotežje in poskušal še zadnji strešnik položiti na novo streho.

38.

»V Demokratični republiki Kongo pogrešajo približno 11.000 otrok.«

»Za koliko let?« ga je prodajalka vprašala z zlatim nasmehom. Zajel je sapo, vendar ven ni prišlo nič. »Približno?« Pojma ni imel. Še več, tako trapast je bil, da ni niti pomislil na to, preden je stopil v trgovino, poleg tega pa sam ni imel otrok in zato ni šel skozi te procedure in številke. Ampak poti nazaj ni bilo. Ni se mogel enostavno obrniti in odkorakati iz trgovine brez odgovora, saj bodo ženske pomislile, da ni normalen, ali celo, da hoče temu otroku kaj slabega.

Na koncu je pokazal na neko kapico s šilcem in dobesedno zletel iz trgovine, nato pa je v bližnji trafiki, kjer je kupoval zobno ščetko, ugotovil, da se trese. Malo zaradi mačka, ker je sinoči pil in to sam, malo zato, ker ni mogel spati, predvsem pa seveda zaradi zmede, ki jo je Žemlja prinesel v njegovo življenje.

Spravil se je domov na kavč, zaspal kot ubit, prebudilo pa ga je zvonjenje na vratih. Še napol na oni strani je odklenil in ko je vstopil Žemlja z otrokom, je vse skupaj izgledalo kot nadaljevanje sanj. Mali je bil črn kot oglje, kot da bi stopil iz njegove glave, kjer je v sanjah gledal Animal planet.

»Ob desetih pridem po njega,« je rekel Žemlja, ga prijel za vrat in stisnil, da je zabolelo. »Pa brez traparij.«

Še preden je uspel postaviti prvo vprašanje iz dolgega spiska, ki ga je zadnjo noč sestavljal v glavi, so se vrata zaprla in obstal je pred velikimi belimi očmi, ki so nekako gledale skozi njega, pred slinastimi usti in smrkavim nosom in čutil, kako se hkrati prebuja in trdi.

»Si lačen?«

V odgovor se je mali začel dreti, kot da mu duša razpada na koščke, do konca brezupno in neutolažljivo. Prav tega se je najbolj bal od trenutka, ko je z muko pristal – ali je imel izbiro? –, da otrok prespi pri njem, preden ga odpeljejo k botru oziroma dobrotniku v Innsbruck, kjer ga čaka lepše življenje. Vedel je, da so se otroci sposobni dreti celo noč, kot bi jih vlekli iz kože. V naslednji uri je poskušal vse, kar mu je padlo na pamet, da bi pomiril otroka, ampak po krajših premorih se je vedno začel le še huje dreti. Vse je bilo, kot bi prilival bencin na ogenj. Začela ga je grabiti panika: to se brez dvoma sliši k sosedom. K spodnjim, zgornjim, levim in desnim. Kaj se jim recimo zdaj plete po glavah, ker se pri njem nenadoma dere otrok? Kaj bi si on mislil? Po eni uri še ne kaj dosti, po treh ali štirih urah, če se mali ne bi ustavil, pa verjetno že kaj. Brez dvoma bi preveril, pri katerem sosedu se to dogaja, in če bi vedel, da je to samski moški, ki nikoli v življenju ni imel veze z otroki, bi začel razmišljati. Vsekakor. Kdo ne bi pomislil, da se dogaja nekaj čudnega? Od kod nenadoma otrok in predvsem, zakaj se tako neusmiljeno dere? Temeljno vprašanje je, ali bi na njihovem mestu poklical policijo. Glede tega si ni bil povsem na jasnem. No, če bi dretje trajalo pet, šest ali sedem ur, potem bi brez dvoma začel resno razmišljati o tem. Verjetno bi najprej poskušal poklicati sosede (sploh če bi dretje prihajalo od Serafimovića na levi ali spodaj od Debenjaka) in vprašal, če je vse v redu in če lahko kaj pomaga. Recimo. V redu, kaj pa če mu ne bi dvignila telefona? Ja, kaj potem? Ja, poklical bi policijo. Eto, si je pritrdil, pa smo tam.

Na tej točki, ko je v mislih pripeljal policijo pred svoja vrata, je spet zlezel v svojo vlogo: in kaj zdaj? Kaj bo rekel policiji? Da je otrok na poti k dobrotniku? Kateremu dobrotniku? Kakšnemu dobrotniku? Kako se piše? Žemlja ve, on je samo pristal, da otrok prespi pri njem. Eno noč, nič več. Dobro, pokličejo Žemljo, ki pod ena najverjetneje ponikne in ga nikoli več ne vidi – če ga, potem ga vidi samo tik preden mu prereže vrat. Seveda se v tem primeru izkaže, da Žemlja nima urejenih papirjev, začne se zapletati v laži, moral jih je pustiti bog vedi kje in zakaj …

Otroka, ki se je še kar živalsko drl, je nekako le uspel dvigniti v naročje. Začel ga je zibati, mali pa se je spet začel še bolj dreti, zraven pa se je še otepal in opletal z rokami. Pri tem mu je zbil očala z nosa in po kratkem lovljenju so očala nekako pristala na otrokovem nosku. Napol zaprta očala so se lepo zataknila za štrleča otrokova ušesa, zakrivljen zaključek pa se je naslonil na otrokov vrat. V istem trenutku je začel jok izgubljati obrate, hkrati pa so se malemu začele širiti oči. Ko je dokončno obmolknil, sta stali pred njim dve razširjeni beli polobli za debelimi stekli z dioptrijo minus pet. Zavedel se je, da je popolnoma izmozgan, čeprav nima otroka pri sebi niti eno uro.

Mali je začel gledati okoli sebe, kot da je pravkar spregledal. Bilo je očitno, da je napol slep. Zase je vzel rezervna očala, malemu pa je nataknil na glavo kapico s šilcem, tako da je od zgoraj lepo pritisnila prevelika očala in jih utrdila. Potem ga je zvabil pred ogledalo, kjer se je mali začel smejati in skakati. Tam je tudi prvič spregovoril. Po sobi so začele leteti besede neznanega, verjetno afriškega jezika, in od tistega trenutka naprej je bilo vse lažje, saj sta se pogovarjala, kot da se popolnoma razumeta. Jedla sta sendviče, gledala dokumentarec o bengalskem tigru in govorila vsak v svojem jeziku. Ko se je otrok umiril v njegovem naročju, mu je celo povedal pravljico in poslušal je, kot da spet vse razume ali pa kot da posluša najlepšo glasbo pod soncem. Na rokah mu je tudi zaspal.

Položil ga je na kavč in ga pokril. Natočil si je viljamovko in začutil veliko zadovoljstvo, kot da bi pravkar opravil ogromno delo.

Prvi pravi strah ga je oplazil šele nekaj po polnoči. Skozi naslednjo uro je postajal vse hujši, dokler se ni spremenil v čisto grozo. Šlo je za dve preprosti dejstvi, ki ju je do te točke nekako uspel spregledovati, zdaj pa enostavno ni več šlo. Prvo je bilo, da bo edini dobrotnik v življenju otroka, če sploh bo kdo, on. Drugo pa, da Žemlja pride ob desetih in da je časa za prvo vse manj.

39.

»Črnogorski kriminalci so nam zatrjevali, da pri nas ne kradejo, ker so preponosni in ker je ceneje in varneje kupovati od naših tatov.«

Prišel je nekaj po tretji ponoči. Vrata je odprl praktično neslišno, tako da je prišel prvi zvok do nje šele s hodnika, kjer je zgrešil obešalnik in mu je jakna skupaj s ključi padla na tla. V spalnici mu je šlo slačenje kar dobro od rok, dokler ni vse skupaj prerezal glasen pok. Čevlji. Bil je tako pijan, da se je pozabil sezuti. Kaj takega še ne.

Počasi se je obrnila in gledala obrise njegovega hrbta. Seveda je bila jezna; ni prišel na Katjino večerjo, čeprav ga je posebej prosila, naj se tokrat ne dela norega in naj se Katji končno opraviči. Bog ve, če bo sploh še prišla iz Bostona, s tem na glavi pa noče živeti. Konec koncev je Katja njena najboljša in praktično edina prijateljica in on ji tega ne bo zasral.

»Kam pa greš?« je zazehala in padla nazaj v posteljo tako, da ga je imela na očeh.

Nikoli ji ne bo jasno, od kje ji je padlo. Ni bilo pripravljeno vnaprej in nič ni čutila ob tem. Nič. Ves tisti večerni afektiran bes se je vmes že ohladil na temperaturo preračunljivega prezira. V tisti sekundah tišine je kar slišala mletje njegovih pijanih možganov, ki so si prevajali »kje si bil« v »kam greš«: »Z Bitencom … imava eno robo …« na kratko se je obrnil in jo pogledal, »dol v Zagrebu … za pobrat …« je nekako končal in se začel nazaj oblačiti.

Bil je smešen. Govoril je tako očitne in popolne neumnosti. Med oblačenjem je videla, da je še bolj pijan, kot je mislila, in da se mu pravzaprav ne hodi nazaj ven. V bistvu je samo čakal, da mu reče, naj neha noret in se spravi v posteljo, preden naredi kakšno neumnost ali pa preden ga dvakrat poči po glavi ali kaj podobnega. Kadar koli bi lahko presekala to trapasto igrico, konec koncev je komaj stal, ampak je ni. Naj že enkrat ugrizne v lastno trmo, ki ga drži za vrat.

Na vratih spalnice ga je zadnjič videla živega. Tako, s čevlji v roki, vsega razmajanega in nikakršnega. Uro in pol kasneje je čelno treščil v zid, na katerem je bila velika reklama za motorno olje: cel plakat je bila cesta in na cesti smejoč se oljni madež.

Teden dni po pogrebu se je spravila na papirje in za začetek našla kup neplačanih računov. Naslednja vesela ugotovitev je bila, da je brez njenega vedenja vzel hipotekarni kredit na stanovanje, za desert pa so na vrata potrkali Črnogorci. Na svojem kavču je izvedela, da jim je dolžna štiriindvajset tisoč evrov, ampak ker razumejo razmere in ker smo vsi ljudje, so pripravljeni podaljšali rok, ki je sicer minil pred dvema tednoma, za mesec in pol.

To so bila osnovna dejstva njenega novega življenja. Najprej je šla kupit cigarete in po petih letih začela kaditi. Ko je prvi šok začel popuščati, je poskušala razmišljati: kaj je naredil z vsem tem denarjem? Kam je šlo skoraj sedemdeset tisoč evrov kredita in posojila od Črnogorcev? Premetala je stanovanje in po uri in pol obsedela sredi razsula, ne da bi našla sto evrov. Poklicala je vse te njegove kao prijatelje, kot poslovne ali kot frende, ampak seveda nihče ni imel blage veze o kakšnem denarju. Vsem je bil kaj malega dolžan. Zvečer jo je poklicala mama in začela s svojo litanijo, da ima vsaka stvar dve plati in da mora gledati na to smrt kot na novo priložnost, ampak tokrat je ni mogla poslušati. Počil ji je film in med kričanjem je mami razložila, da je njeno novo življenje sestavljeno iz neplačanih računov, hipotekarnega kredita in dolga pri Črnogorcih, in naj ne serje z različnimi platmi medalje, ker je samo ena, in ta se imenuje kompletno sranje in če je zanima, tuhta samo še o tem, kako bi se ubila. Potem sta skupaj jokali, dokler ni še vedno z mamo na telefonu pobrala nekaj cunj po stanovanju, sedla v avto in se odpeljala k njej v Celje, kjer sta stisnjeni na kavču jokali naprej, dokler nista zaspali pred prižgano televizijo, obe polni pomirjeval in jagermaistra.

Naslednje jutro se je začelo nevarno optimistično: Katja, seveda. Par tednov bo pri njej in njenemu Johnyju v Bostonu, toliko, da se znajde, da dobi neko luknjo in da si poišče službo. Se bo že postavila na lastne noge, saj je borka, trmasta, po potrebi tudi zajebana. Sedla je za računalnik in napisala Katji mail. Sosledje dogodkov se je začelo prav na Katjini poslovilni večerji pred odhodom, z njeno jezo, ker se ji ni prišel opravičit, namesto tega pa se je prikazal ob treh ponoči pijan, in ko ga je namesto »kje si bil« vprašala »kam greš« in ga s tem vrgla iz spalnice, je na nek način povzročila nesrečo in vse ostalo, zdaj pa je tukaj, kjer je in ne ostane ji drugega, kot da jo prosi za pomoč. Mail je poslala z občutkom, da je rešila stvar, nato pa je pomislila na mamo. Banka bo vzela njeno stanovanje v Ljubljani, tako da Črnogorcem ne bo ostalo kaj dosti za rubež. Se bodo spravili na mamo? Bodo vzeli mamino stanovanje in jo vrgli pri sedemdesetih na cesto? Po kratkem premisleku je bila pravzaprav pripravljena tvegati. Hitro se bo znašla v Bostonu in ji začela pošiljati denar za najemnino. Sploh pa ima, roko na srce, za razliko od mame pred sabo še lep kos življenja in včasih brez tveganja ne gre.

Vendar odgovora od Katje ni bilo ne tisti dan ne naslednje dni. Ne na mail ne na SMS. Pisala je še enkrat in stvari prikazala še bolj dramatično, ampak odgovora ni dobila.

Po tednu dni se je vrnila v svoje razmetano stanovanje v Ljubljani in začela prodajati vse, kar je lahko prodala in kar je imelo kakšno ceno. V dveh treh preostalih tednih ji je uspelo zbrati kar nekaj denarja in 30. septembra se je z največjim kovčkom usedla v taksi. Med vožnjo je telefonirala mami, ji povedala, naj jo ne skrbi, ker bo za nekaj dni izključila telefon. Še vedno ni vedela kam in kdaj leti prvo letalo, ki ima prost sedež.

40.

»Nekaj pomembnejših točk dnevnega reda včerajšnje seje so ljubljanski mestni svetniki izpustili. Tako islamska skupnost še naprej ostaja brez zemljišča za džamijo, avtomobilisti so ušli podražitvam parkirnin, prestavljeno je tudi odločanje o ureditvi območja Njegoševe ceste.«

»Alah je velik,« je rekel Zahir. Bil je čas. Mahdar je odgovoril z nekaj borbenimi boksarskimi izdihi in poskoki, Aldin je srepel v nevidno točko na drugi strani kuhinje, Kerim pa se je dvignil iz počepa, poljubil Koran in začel vleči nase razstrelivo. Skozi glavo mu je najprej zletela slika sinove zmendrane glave, ko ga je pohodila masa pred diskoteko, nato pa obraz pegastega Lukca, ki mu je moral to dopoldne v redovalnico (res ni imel druge izbire) zapisati cvek iz matematike. Nikakor mu ni mogel dopovedati, kaj so to decimalna števila. Tako so ga zmedla in vrgla iz tira, da je bil mali popolnoma nemočen. In čeprav je vedel, da se bo Lukec zaradi tega cveka jutri prikazal v razredu s plavimi klobasami po obrazu in telesu, ki se bodo zaradi čudežno lepega vremena lepo videle, in čeprav je vedel, da ga vidi zadnjič, mu ga je napisal.

Šel je v sobo in poljubil ženo. Ni jokala, pravzaprav ga še pogledala ni. Moral bi biti ponosen nanjo, ampak ni bil, niti malo. Pravzaprav kot bi dobil kamen v glavo: v trenutku, ko ga je zadnjič objemala, ni bila njegova ženska. Džihad – v redu, ampak do praga njegove spalnice. Stresel jo je, da bi jo prebudil iz transa, da bi ji za moment stresel preroke, ampak ga ni niti pogledala. Obstal je tam sredi sobe in prvič pomislil, da se ne bi razstrelil.

Spoznala sta se v K4 na študentskem žuru še v času Jugoslavije. Med neskončnimi žuri sta pridno diplomirala, dobila sina Emila in se poročila. Kerim je dobil prvo službo tako, da je nadomeščal nosečo učiteljico matematike, potem pa je to postal sistem: kolobaril je po šolah po sledeh nosečih profesoric. Povsod je bil priljubljen, tako med otroci kot v zbornici. Konec koncev sploh ni slabo izgledal, povrh vsega pa sta ga krasila še bosanski šarm in humor. Kolegice so ga imele zelo rade, njihovi možje pa običajno malo manj.

Potem pa je nenadoma udarilo: med neskončno proceduro urejanja državljanstva (ki ga nikakor nista uspela dobiti) se je moral spet zglasiti na Mačkovi. Srečanje s hladnokrvno rdečelasko na okencu je bilo zelo kratko: vzela je njegov potni list in ga pred njegovimi očmi prebila z luknjačem, ne da bi mu postavila eno samo vprašanje. Leto in pol kasneje pa še zadnji udarec, ko so jima edinca na eni od prvih poti v nočno življenje pred diskoteko pomendrali do smrti.

Najprej sta bila v popolnem šoku. Ničesar več nista znala premakniti v življenju. Ko je Fadila izjokala morje iz sebe, je za tri mesece in sedemnajst dni obmolknila, iz te gluhote pa se je prebudila versko blazna ženska. On je še vedno poskušal stvari spraviti v nek racionalen okvir, ampak se je ta zadnji okop sesul nekega torka pred dokumentarcem meseca o jezikoslovcu Škrabcu, ko je Fadila celo uro kričala vanj, naj ji razloži, zakaj sta prekleta in zakaj ravno ona dva. Lahko bi se sesul kadar koli, ker je bil neprestano na robu, no, počilo je ravno takrat. Izkazalo se je, da je bil problem samo ta prvi korak, ostali so si sledili lahkotno in v logičnem zaporedju: začel je prebirati Koran, moliti doma s Fadilo, začel je zahajati v molilnico, saj ta država, ki mu je vehementno preluknjala potni list, med svoje hribčke in cerkvice še lep čas ne bo nikoli spustila džamije. Spoznal je Mahdarja, Aldina in Zahirja, ki so mu uspeli precej hitro dopovedati, da ni preklet, ampak izbran. V letu in pol, je prekršil eno samo pravilo borcev celice: televizije ni vrgel v smeti, ampak jo je nesel na podstrešje. Bil je globoko prepričan, da je televizija hudič, no, on je hotel hudiču gledati naravnost v oči. Busha na CNN, izraelske tanke, Afganistan, Bejrut, Libanon, Irak, dokumentarce o Srebrenici, svoje brate borce po vsem svetu, kako razstreljujejo zlo na koščke … To je bilo njegovo gorivo za sovraštvo.

»Alah je velik,« je zaslišal Zahirjev glas za sabo. Žena je še vedno gledala nekam v zid, v njem pa je počil nek milni mehurček in iz njega se je mu je med rebri napihnila strašanska samota. Obrnil se je, stopil iz spalnice in zaprl vrata.

Ljubljana je počasi tonila v mrak. Bil je četrtek in ulice so bile polne. S tistim razstrelivom okoli pasu se nikakor ni mogel prav namestiti na zadnjem sedežu. Hiše so letele mimo za steklom, on pa je vse bolj razmišljal o malem Lukcu. Videl ga je, kako je odsoten buljil v tablo: 4,53435 + 2,423423 = ?, rezultat zaokroži na tri decimalke. Vedel je, da Lukec sploh ne razmišlja o računu, ampak o batinah, ki ga čakajo doma. Pretepala sta ga oba – vse mu je povedal – včasih mama, včasih foter, največkrat pa oba. Zaklenjen v sobi je preživel po več dni samo ob vodi. In podobno. Tega nikakor ni mogel razumeti. Pred otrokom ga je bilo sram zaradi vsega odraslega sveta.

Ko so parkirali, se je zavedel dveh stvari. Prva je bila, da se ne more spomniti niti enega samega stavka iz Korana – nenadoma je bila to knjiga praznih listov. In druga: če mu je že usojeno, da mora nekomu vzeti življenje, potem morata to biti Lukčeva starša. Vse ostalo je pesek v oči.

41.

»Policijska postaja v Umagu je sporočila, da so prijeli Ljubljančana, ki je skrivoma snemal gole otroke. 51-letnik je kamero skril pod brisačo in nemoteno slikal.«

Vse skupaj se je začelo kot igra. Moja Janička se je smejala in se mi skrivala po stanovanju, jaz pa sem lazil za njo s fotoaparatom in jo strašil. Ingrid je seveda znorela, naj dam otroku že enkrat mir s tem, saj je očitno, da gre za resno stvar, ampak nisem dal miru. Ne znam vam točno povedati, zakaj. Menda sem bil prepričan, da gre za otroško muho, ki ji bo padla iz glavice skupaj z mlečnimi zobmi. Menda sem bil prepričan, da se mora samo navaditi, saj v strahu pred fotoaparatom res nisem videl popolnoma nobenega smisla. Bil sem prepričan, da mora samo enkrat prek sebe, da se ga mora dotakniti, ga prijeti v roke, prisloniti k obrazu, pritisniti na sprožilec in občutiti užitek, ko svetu ukradeš sliko. Prepričan sem bil, da mi bo na koncu še hvaležna. Ampak ni šlo po mojih načrtih: starejša kot je bila, večji je bil strah. Scenarij je bil isti, samo intenzivnost se je stopnjevala: ob pogledu na to nedolžno škatlico so se ji oči napolnile s strahom, začela se je tresti, in če nisem fotoaparata takoj spravil izpred njenih oči, se je vse skupaj končalo v nekontroliranem joku in strahoviti paniki.

Zaradi moje trme je šla stvar tako daleč, da je Ingrid vse skupaj povedala zdravniku, ta pa mi je po pogovoru z Janičko strogo prepovedal fotografiranje otroka. S tem je bila stvar zapečatena. Za Janičko so bili problemi končani, moji pa so se začenjali.

Nekaj časa sem dal popolnoma mir, potem pa mi je začelo nekaj vrtati v glavi. V glavi so se mi sami od sebe pletli načrti, kako fotografiram Janičko, ne da bi ona to opazila. Iskal sem mrtve kote, iz katerih bi jo lahko pritisnil, ne da bi to opazila. Začel sem preizkušati te načrte, najprej brez fotoaparata, nato pa sem jo začel pod strogimi varnostnimi pogoji tudi fotografirati. Počasi sem to igro mačke in miši izpopolnil do mojstrskega nivoja. Da bo jasno: absolutno na prvem mestu je bila Janičina varnost, okoli tega ne more biti nobenega dvoma. Konec koncev me je odkrila samo enkrat in to je bila strašna lekcija. Pred jokajočim otrokom sem si želel samo tega, da bi me požrl beton pod nogami. Tako me je bilo sram, da otroka niti tolažiti nisem več znal.

In tako sem malo po malo, korak po korak, zagreznil v to svojo fotografsko gverilo.

In tako pridemo v zgodbi počasi do točke, ko smo se odpravili z mojim zelo dobrim kolegom Jocotom, njegovo ženo Miro in njuno hčerko Doro skupaj na morje v Umag. Preden pa povem, kaj se je tam zgodilo, moram reči par besed o mali Dori, ker v tej zgodbi nastopa kot lik. Torej takole: mala sladka Dorica je bila samo dva meseca mlajša od moje Janičke in za razliko od nje je fotografiranje oboževala. Tudi v ostalih pogledih sta bili mali dve kot noč in dan. Dora je odraščala v malo princesko, eno od mnogih, ki hodijo po svetu in preštevajo poglede, medtem ko se je moja mala umikala v kote, v sosednje sobe, pod mize ali za kavče, samo da bi bila sama v svojih svetovih. Janička je govorila vse bolj skopo, odrezavo in vsekakor preresno za svoja leta, male Dore pa praktično ni bilo mogoče ustaviti. Spreminjala se je v hudo koketo in notorno lažnivko.

V Umagu sta si mali dve takoj našli vsaka svojo družbo in se po pričakovanjih praktično nista družili, razen kar je bilo nujno. To je meni odgovarjalo, saj sem ju lahko tretiral ločeno. Po eni strani sva imela z Doro prave male foto sešne – mala je bila res prava koketa in včasih smo se ji nasmejali do solz – po drugi strani pa sem hodil za Janičko s svojim malim nikonom, ki sem ga kupil prav zanjo, in lovil varne trenutke, da sem jo lahko pritisnil. Tri dni je bilo vse v najlepšem redu, četrti dan pa so me iz prepolne plaže, dobesedno iz brisače, sneli trije uniformirani policaji in me prosili, če grem z njimi. Ko sem začuden vstal, je eden od njih dvignil brisačo in ob pogledu na malega nikona med kamni je bila zanje zgodba jasna.

Celo popoldne sva skupaj z Ingrid policiji razlagala zgodbo o strahu najine hčere pred fotografiranjem, in to sta morala potrditi tudi Joco in Mira. Pa še vedno ni bilo dovolj. Kriminalist je vztrajal na tezi, da sta hčerkin strah in skrivno fotografiranje samo maska, pod katero izživljam svoje bolne strasti. In nikakor si ni dal nič dopovedati. To je trajalo tako dolgo, da je žena enkrat ponoči doživela pravi živčni zlom. Takrat so popustili in rekli, naj se z mano ukvarja slovenska policija. Seveda je bilo naslednji dan dopusta konec. Spokali smo in šli domov.

Po tistem smo se z Jocotom in Miro slišali in videli vse manj. Ni se zgodilo čez noč, ampak počasi, korak za korakom. Nekajkrat ne pokličeš, nekajkrat nimaš časa, in preden se zaveš, se oddaljiš. V redu, jasno mi je bilo, kaj se dogaja, ampak oba z ženo sva to razumela kot normalno nihanje v odnosu, ki mu sledi novo zbližanje. Nato pa sta Joco in Mira sredi septembra prekinila vsako komunikacijo z nama. Še preden sva se zavedla, kaj se dogaja, je izšel članek v časopisu. To je bil zame konec sveta in začetek nečesa popolnoma novega.

Prišli so kriminalisti z nalogom za preiskavo stanovanja, odnesli so mi računalnik, digitalne fotoaparate, kamero in vse cedeje. Peljali so me na policijo, in medtem ko so me zasliševali, so pregledali celo stanovanje. Seveda so vedeli za incident v Umagu, vedeli so tudi za strah Janičke pred fotoaparatom in za moje skrivalnice, predvsem pa so bili popolnoma prepričani, da se za vsemi temi dejstvi skriva moj patološki pedofilski obraz.

Vzel sem bolniško, telefon sem zaradi novinarjev moral izklopiti, pogledi sosedov so govorili, da sem absolutno kriv ne glede na razsodbo sodišča, ko in če bo do nje prišlo. Začela sva dobivati listke z grožnjami v nabiralniku, za brisalci avtomobila, na predpražniku. Že skok v trgovino je postal problem. Vse bolj je bilo življenje podobno hišnemu zaporu, ne da bi nam kdo zaklenil vrata. Janička je že prej šla k mami, midva pa sva se ponoči iz 27. na 28. septembra z najnujnejšimi stvarmi odpeljala v vikend na Dolenjsko. Isti večer sva opazila prvega fotografa pred hišo. Potem so prišle vaške straže iz zapore slab kilometer nižje, ki sta jo včeraj zaobšla. Zvečer so skupaj s policaji obkolili hišo. In to je bil konec mojega sveta.

42.

»Danes bo Michael Schumacher, nosilec praktično vseh rekordov v formuli ena, vozil zadnjo dirko v karieri.«

Vstala sva šele nekaj po deseti. Po zajtrku, med pitjem kave, sem začel razmišljati, da si bo treba nekaj povleči, ker iz nič ni nič. Zadnjo dirko Michaela Schumacherja, največjega od največjih, niti pod razno nisem imel namena zamuditi. Prav tako nisem imel namena gledati dirke na prepihu, med ropotanjem sesalca, odmikanjem miz, kavča, sedežev, vlačenjem preprog na balkon in kaj vem kaj še vse. Tuhtal sem, kako stvar speljati, ko mi je Senada nepričakovano ponudila rešitev.

»Kaj ti pa je?«

»Kaj?« sem jo pogledal. Šele zdaj sem se zavedel, da poskušam z jezikom spraviti makovo zrno izza zoba.

»Te boli zob?«

Pokimal sem. Bilo je tako preprosto.

»Kateri?«

Z jezikom sem zdrsnil po zobeh in iskal največjo oziroma najbolj prepričljivo luknjo: »Desno spodaj. Petka menda … al šestka.«

»Pokaži …«

In tako sem prvič tisti dan široko odprl usta.

Da ne bo pomote: vedno gre za male, nepomembne laži. Ne vem, kako naj to dovolj jasno poudarim, ampak z laganjem nisem še nobenemu naredil škode. Sploh pa ne moji Senadi, ki jo imam res rad in ji za nič na svetu ne bi škodoval. Če odštejem kakšno uro miru, potem s temi malimi prevarami niti profitiral nisem nič. Ta moja čudna bolezen naju rešuje raznih odvečnih stvari in to je vse. Pravim naju, saj Senada uporablja to moje laganje in hipohondrijo vsaj tako pogosto kot jaz sam. »A te res ne boli želodec po tem postanem golažu?« me je recimo vprašala, ko bi morala na obisk k Marti, pa se ji niti približno ni šlo. »Ti, pa me res nekaj …« sem pokimal in Senada je telefonirala Marti, da ne more priti, ker bom vsak hip verjetno bruhal.

Opravka imam z dvema vrstama laži. Prva, kot recimo pri tem zobobolu, je zavestna, običajno tudi načrtovana laž. Druga je instinktivna in ta je veliko nevarnejša, ker se preprosto zgodi. Hitrejša je od mene, v prvi fazi nekontrolirana in zato nepredvidljiva.

Ampak največji problem je drugje: ko enkrat začnem lagati, enostavno ne znam nehati. Ne zmorem presekati, spustiti zaveso, prekiniti cirkusa, povedati, da me ne boli glava, da ne bom kozlal, da ne bom razpadel in da gremo dalje. Tega enostavno ne zmorem. Ali ne znam. Ali pa celo nočem. Saj ne vem, kdaj se zgodi katera verzija.

Torej: namišljen zobobol je nedelji (dan za tedensko generalko) spremenil strugo. Mojstrstvo je v tem, da je ni spremenil v nekaj popolnoma tretjega, ampak jo je samo kontrolirano modificiral v prijetno lenuharjenje. Razumete zdaj, zakaj si življenja brez laži enostavno ne predstavljam? V takem vzdušju sem dočakal dirko in dobil dokončno potrditev, da je Schumacher neponovljiv. Komaj sem zadrževal solze, saj je s to dirko v Braziliji formula ena zame prenehala obstajati. Res je, da sem rekel isto že ob smrti Senne, ampak zdaj mi lahko mirno verjamete. No, ko me je Senada v tistem zagledala vsega nagrbančenega in solznega, je v svoji dobroti takoj okrivila zob. V tistem trenutku, ko se je začenjala doba po Michaelu, mi je bilo vseeno. Lahko bi me posedli na časovni vlak in me odpeljali v Auschwitz, pa bi šel. Približno v tem smislu sem se mirno pustil posesti v avto in se odpeljati na Metelkovo k dežurni zobozdravnici, ki mi je odprla domnevno bolan zob, odstranila ostanke stare plombe in, evo, spodaj dejansko dobila začetek gangrene. Vstavila mi je zdravilo in ga zaprla z mehko belo maso. Čez teden dni naj bi moj zobozdravnik stvar uredil do konca.

Domov sem se vrnil boljše razpoložen. Malo sem si oddahnil, potem pa sem sedel k juhici. Srkal sem jo zelo previdno in samo po levi strani, ampak pri peti žlici mi je zob vseeno dobesedno raztrgalo. Zdaj je res bolelo in to tako, da mi je paralo glavo. Previdno sem odložil žlico in čakal. In spet. In spet … Sekalo je v ritmu srca in vsak sunek je bil brutalnejši. Senada je dvignila pogled z juhe. Zaprl sem oči.

»Zob?«

»Totalno.«

»Zvlečeva ven?«

Zobozdravnica je rekla, da bo mogoče bolelo, saj naj bi bila gangrena že rahlo razpasena po koreninah. Zdravilo bi bilo sicer dobro imeti čim dlje v zobu, ampak če postane prehudo, ga lahko izvlečem in stvar naj bi se umirila.

Prestavila me je pod luč v dnevno sobo. Med dvema bolečinskima vrezoma sem odprl oči in kak centimeter od svojega nosa zagledal tresočo konico razbeljene šivanke nad plamenom vžigalnika. Iz zoba mi je izbezala belo snov, potem pa prijela pinceto in izvlekla tri strahovito smrdljive žičke. Bili so videti kot mali črvi, ki se jim repi končujejo v svečanih modrih trakovih. Ko je bila zadnja zunaj, je nehalo boleti, kot bi odrezal. Nastal je popoln vakuum. Zavedel sem se, da sem ves moker, da mi srce nabija kot noro in da sem popolnoma prestrašen.

»No?«

Premaknil sem čeljust. Nič. Spustil sem jezik desno navzdol in se previdno dotaknil zoba. Nič. Nato sem jezik potisnil v luknjo, previdno pritisnil, pritisnil še bolj, nič. Ogaben okus po zdravilu, razboleno, vendar sekalo ni več. Pokimal sem. Z olajšanjem. Tako zaradi bolečine kot zaradi zavese, ki je padla sama od sebe. To je namreč edini način, da se mala laž spremeni v trdno dejstvo.

43.

»Predvsem fluidne spolne, generacijske in družinske vloge staršev predstavljajo za otroke frustracijo, težave z identiteto s posledičnimi neugodnimi vplivi na izoblikovanje občutka lastne vrednosti.«

Nisem hotela na lajno, ker mi je vse pulziralo v glavi, ampak si ni dala dopovedati. Vsa evforična me je zvlekla v tretjo kabino ženskega veceja, kjer sem se znašla ob nekem tipu, ki sem ga na videz poznala – nimam pojma od kod –, in ob ženski, za katero sem bila najprej prepričana, da je enojajčna dvojčica moje psihiatrinje, ko pa je odprla usta, je bilo jasno, da je moja psihiatrinja.

Štiri mesece sem čakala na vrsto in pred dvema tednoma le prišla do ordinacije. Lase je imela spete v figo (v veceju so dolgi valoviti padali po hrbtu), na nosu so ji ležala ozka elegantna očala (v veceju je imela očitno leče) in jasno je bilo, da ima v halji zavito zelo lepo telo (kar je z miniko v veceju potrdila). Po dobri uri v ordinaciji sem bila prepričana, da sem prišla na pravi naslov. Ste dobili pri kakšnem zdravniku občutek, kot da je študiral samo zaradi vas in da je ves ta čas v ordinaciji čakal samo na vaš prihod? E, ona je bila takrat tak angel. Dobila sem občutek, da je tam samo zato, da me spravi k sebi, in čeprav je jasno, da gre za neumnost, človeku pošteno odleže.

S toplim nasmeškom me je poslušala, ko sem kaotično odpirala vedno nove zgodbe, ne da bi kakšno zaključila ali pripeljala do zamišljene poante. Rekla mi je, da se nikamor ne mudi, ker si bova vzeli toliko časa, kolikor ga bova potrebovali. Predvsem se ne smem priganjati in do sebe moram biti prijazna. Na koncu sem jo vprašala po diagnozi, ampak mi je odgovorila, da po tem prvem srečanju ne more ničesar reči, ker pa sem vrtala naprej, je začela govoriti o nekakšni fluidni identiteti ali multiplih identitetah, več pa naj bi mi povedala na naslednjem srečanju čez dva tedna. To naj bi bilo danes ob šestih popoldne, ampak ko sem prišla tja, se mi je medicinska sestra v njenem imenu opravičila, ker je doktorica nujno zadržana, in mi dala nov datum. Nekaj ur kasneje sem jo srečala v veceju na partiju Modne Jane. Jasno, da ob šestih ni mogla, ker je sedela pri frizerju.

Če je v ordinaciji poslušala, je tam na veceju brbljala, če je bila v ordinaciji pojem prisebnosti, umirjenosti in kljub svoji mladosti tudi zrelosti, mi je tam v veceju delovala kot da gledam sebe v najbolj blesavi izdaji, ko me šponajo hormoni, da se mi kar bliska pred očmi, ko evforična blebetam in počnem razno razne neumnosti.

Zvit bankovec je pristal v moji roki, ampak mi kokain niti malo ni dišal, pa ne zaradi psihiatrinje, saj se ji itak ni niti svitalo, kdo sem. Ne. Snov bi me enostavno naredila samo še bolj nervozno in zmedeno in to je bilo zadnje, kar sem rabila.

Ostali trije so se že počasi odpravljali iz veceja, ko sem rekla, da ne bom, ker mi ne paše. Psihiatrinja je takoj pograbila priložnost, dvakrat je povlekla s kazalcem in zadevo razmazala po dlesnih.

Od tam sva šli vsaka na svojo stran. Verjetno sem tudi pod vtisom dogodka iz stranišča popila več, kot bi sicer, in tako sem okoli štirih zjutraj morala prav sesti za neko mizo v kotu, da pridem k sebi. Komaj sem še stala in bilo mi je strašansko slabo. Naslednja stvar, ki se jo spomnim, je psihiatrinja, ki sedi zraven mene in govori. Seveda si nisem vsega zapomnila, vem pa, da je govorila o tem, kako so ljudje blesavi, ker mislijo, da pozna neko skrivnost. Samo zato, ker je psihiatrinja še ne pomeni, da pozna vse skrivnosti tega sveta. Meša se ji, ker mislijo, da ima v žepu nek šop ključev, ki jih drugi nimajo. Ona to odgovornost oziroma neumnost strašansko težko prenaša in včasih se komaj zadrži, da se ne začne dreti v ordinaciji. Kar meša se ji od tega. Lomijo se ji nohti, ima suho kožo, tanke lase in blato je redno prepojeno s krvjo. Včasih cele dneve samo je, potem ji je slabo in jo boli trebuh, tako da po nekaj dni ne da v usta praktično nič, saj ji gre ob vonju kakršne koli hrane na bruhanje. Psihosomatika, seveda, jasno, v redu, saj vemo, ampak problem je destruktivnost in agresivnost te njene avtosugestije. Kot bi sama sebe parala na koščke. Rabi pomoč, ona ve to, ampak to bi pomenilo njen konec. In od tega se ji bo zmešalo. Ve, da bo počila. V bistvu je samo vprašanje časa.

44.

»Če amnezija ne bi obstajala, bi si jo moral Hollywood izmisliti.«

Pero je imel že drugi dan izključen telefon, zato sem sedel v avto in se odpeljal do njega. Odprla mi je punca z vijoličnimi lasmi, s kupom pirsov v nosu in v preveliki majici, nategnjeni prek bokov. Nekaj dolgih sekund sva se gledala in iskala nekakšen začetek.

»Kje je Pero?« sem pogledal mimo nje v stanovanje, ki sem ga poznal bolje kot svojega.

»Joco!? Jebote, Joco, pa kje si ti?!« me je povlekla naprej in nato sem že sedel v dnevni sobi in seveda tuhtal, od kod se poznava. Ampak v glavi se ni nič premaknilo; niti svetlikalo se mi ni, niti približno mi ni bilo jasno, kje naj se lotim. Verjetno sem zato buljil v materino znamenje pod njenim desnim ušesom in ga poskušal s čim povezati.

»Kje je pa Pero?«

»Ti ni povedal?«

»Ne. Že dva dni ima izključen telefon.«

Jasno, da me je skrbelo. Jaz sem ga vlekel na urgenco, ko je požrl škatlo pomirjeval, meni je popackal cel avto, ko si je kao rezal žile na roki. To sta bili resda bolj predstavi za občinstvo kot resna poskusa, ampak Pero se bo enkrat res fental, v to sem bil prepričan. Enkrat bo šlo nekaj narobe pri tem njegovem samomorilskem teatru in ga bo pobralo. Samomor po nesreči, tako rekoč.

Celo sanjal sem ga – zato sem tudi tako ihtavo prilezel k njemu. Ves evforičen mi je razlagal, da je nabavil novo slinavko, »made in China«, staro samo trinajst let, in da ima desetletno garancijo. Sredi noči me je dvignilo s kavča, kar se mi je nazadnje zgodilo menda pred letom in pol zaradi Teje, in do jutra sem bil prepričan, da si je pozabil vbrizgati inzulin in da leži sredi kuhinje v komi ali pa že mrtev.

»Za par tednov sva zamenjala flet,« je rekla in se mi nasmehnila kot se nasmehne nekdo, s katerim se srečate po desetih letih in za hip star magnetizem prebije vse te časovne nanose, da prav prijetno zaskeli.

»Zamenjala sta flet,« sem pokimal in hotel nadaljevati z opravičilom, da žal nimam pojma, kdo je, od kod se poznava in naj mi prosim pomaga, ampak me je prerezala sredi besede: »Ponudil je tak keš, da bi bila velika budala, če bi rekla ne.« Od kod Perotu denar? »Kako koleno?« se mi je nasmehnila. Kako ve za moje koleno? Leta nazaj sem ga razbil na stopnicah in tega ne ve prav veliko ljudi. »Boljše, hvala.« Potem mi je med režanjem razlagala o sekundnem lepilu, ki sem ga dobil kot nagrado za rešeno križanko (kar je bilo res) in ki sem ji ga dal (o čemer nimam pojma), da si je z njim lepila počene umetne nohte. Šele par mesecev nazaj je vrgla tubo, ker se je na vrhu lepilo povsem strdilo. Potem me je vprašala po Teji in nekako sem izjecljal, da več kot leto dni nisva skupaj. Samo čakal sem, da omeni materino znamenje na modih ali kaj podobnega in na nek način je bila blizu. Vprašala me je namreč po mini morisu. In v tistem sem mi je posvetilo. Nad minijem je bila navdušena ena sama ženska, in sicer Perotova sestra Mirna. Zadnja leta je živela v Berlinu z nekim Turkom, kjer sta furala trgovino s skejtersko in repersko robo. Res je, da ta ženska v Perotovem stanovanju ni bila ravno podobna Mirni, ampak ljudje se spreminjajo. In če temu dodate še vijolične lase in pirse, potem je to to. Z mene je padlo nekaj strahovito težkega: »Mirna, a se ti zavedaš, da do tega momenta nisem vedel, kdo si?! A si ti to predstavljaš?! Ne morem verjet!«

Ženska je okamenela. In to je kar trajalo in trajalo. Končno se je kislo nasmehnila: »Pojma nimaš, a ne?«

Naslonil sem glavo na roko. Imel sem občutek, da mi jo bo sploščilo: »Pojma nimam. Priznam. Sori. Nimam pojma, kaj se dogaja. Ampak nekaj se definitivno dogaja.«

»Si na čem?« je vprašala po kakšni minuti tišine.

»Ne. Majke mi.«

»Si bil v bolnici?«

Sedela je še kakšno minuto in ko sem se že hotel dvigniti in oditi, saj je postajalo neznosno, se je dvignila in šla v kopalnico odpret vodo. Polnila si je banjo. Potem se je vrnila in nabila Stinga tako naglas, da bi moral kričati, če bi hotel še kaj reči. Skozi priprta vrata spalnice sem videl, kako brska po ogromnem kovčku, vrnila se je s čistim perilom v roki. Med poplesovanjem je znosila v kopalnico še pepelnik, cigarete, dve svečki, velik kozarec vode in neko knjigo. Ko je bila banja polna, je Stinga zamenjala atmosferska elektronika, ona pa se je spravila v vodo.

Sedel sem še nekaj minut, nato sem pred priprtimi vrati kopalnice gledal svečko. Majhen plamen je utripal na pralnem stroju:

»Očitno imam problem,« sem rekel. Zaslišalo se je pljuskanje vode. »Grem.«

»Oglasi se kaj, če se boš spomnil.«

Na hodniku bloka sem sedel na stopnice in se zagledal v vrata Perotovega stanovanja. Naslednji prizor je ženska v spalni srajci. Očitno sem se zleknil prek stopnic in zadremal.

»Smrčiš! Totalno smrčiš!« je besnela. »Zgin v kakšno drugo nadstropje spat! Al pa še boljš – zgin iz bloka!«

Mraz pred blokom me je spravil k sebi. Enaintrideseti oktober, zadišalo je po zimi, sem v glavi napisal prvi stavek dnevnika, ki ga bom očitno moral začeti pisati. Pretipal sem žepe. Imel sem cigarete, vžigalnik, račun iz trgovine, članek izrezan iz časopisa in ključe od avta s toyotinim znakom. Ker na ključu ni bilo gumba za daljinsko zaklepanje, sem sklepal, da vozim nek starejši model. Pa tako lepo bi bilo, če bi me pozdravil iz enega od okoliških parkirišč s kratkim piskom in dvema utripoma vseh štirih žmigavcev. Tako pa je bilo pred mano na teh fužinskih parkiriščih stotine avtov. Začel sem iskati.

45.

»Vesela novica za ženske: cepivo proti človeškim papiloma virusom je tik pred zadnjim »blagoslovom« pristojnih oblasti! Namenjeno je zaščiti pred rakom materničnega vratu, predrakavim spremembam in nekaterim drugim boleznim, ki jih povzročajo človeški virusi papiloma.«

Mama je kot vedno vstopila brez trkanja. Pokleknila je in si najprej ogledala ožganine od laserja nad hčerkinim venerim gričkom, potem pa jo je obrnila in ji dvignila nogo na školjko. Nagnila se je naprej in opazovala zmrcvarjeno akno v ogledalu, ki jo je obdelala že v Ljubljani, in začutila mamino sapo med ritnicami. Bila je blizu, preblizu.

»A, mama! Boli!«

»Uleži se na tla.«

Še enkrat je stisnila akno, iz katere je tekla samo še voda, in prek rame pogledala mamo: »Kaj ti pa je?«

»Kaj mi pa je?« ji je vrnila enako začuden pogled.

Res je, golota med njima nikoli ni bila problem, ampak tokrat je bila stvar vseeno malo drugačna. Mama jo je na tleh kopalnice razkrečila kot na ginekološkem stolu in vse skupaj ni bilo niti približno udobno ali prijetno. V nobenem smislu.

»Lepo se celi,« je rekla, ko je z nekaj centimetrov gledala ožganini na pregibu med ritnico in stegnom, ki sta se ji edini zagnojili.

»Tam me še zmeraj boli.«

Potem je začutila prst, kako prodira vanjo. Kar sapo ji je vzelo.

»Nehaj … saj bo takoj …« je rekla mama in jo poskušala pogledati strogo. Ne, tja dol mamina glava vsekakor ni sodila.

»Mama, ne boš dosegla, ne nori. Previsoko je …«

Mama je bila v tem bolj sproščena kot ona. Konec koncev se je mama brez problema vrgla na kolena, obraz potisnila na hladne ploščice in dvignila golo rit pokonci. S čikom v roki ji je pripovedovala štorije, ki do nje v Ljubljani niso prišle, ona pa je čepela z nosom za njeno ritjo in jo depilirala okoli odprtine, iz katere je prilezla. Ampak če bi bilo samo to, bi z lahkoto ležala na tleh kopalnice. Problem je bil drugje. Odkar se je foter tam pred poletjem zaradi nočnih odisejad preselil na kavč v dnevno sobo, je bilo edino prosto ležišče ob mami v zakonski postelji. Do takrat sta trikrat spali skupaj in vedno jo je ponoči zbudila, ko se je od zadaj stiskala k njej in jo objemala. Prvo noč z roko. Rekla si je, da jo pač mama objema v spanju, ker je vajena spanja s fotrom. No, druge noči ni mogla odpraviti s tako lahkoto. V nekem trenutku je bila popolnoma prisebna. Začutila je mamino sapo na vratu. Nato je začutila njeno roko na prsih. Sledila je debela ura, ko se je mama vsake toliko časa malo podrgnila ob njeno nogo. O tem ni upala razmišljati, ker če bi, bi se morala sprijazniti, da je bila mama budna. Tretje jutro pa jo je prebudil mamin prst na hrbtu. Malo je počakala, nato je umaknila nogo in ji dala vedeti, da je budna. Ampak očitno je bilo nerodno samo njej, mami ne.

»Daljše ustnice imaš kot jaz,« je nenadoma rekla mama. »A veš, kaj mi je rekel ta nov ginekolog, Prinčič? Da je to zaradi neizživetih orgazmov. Kri se nabira, pol pa sili dol in razteguje.«

Strašno jo je zadelo. Povlekla se je nazaj, sedla je in objela kolena.

»Kaj pa je?«

»Operirat se bom šla!«

»Tega ne operirajo.«

»Ja, pa operirajo!«

Jezno je povlekla nase tangice in trenerko, mama pa se je slekla in sedla na školjko. Še enkrat je preverila akno na vratu, ampak se ni mogla odločiti, ali naj stisne.

»In katera ima zate najlepšo?«

»Silva,« je brez razmišljanja izstrelila mama.

»Katera Silva? Zina?«

»Ja. Skupaj sva rodili, saj veš. Dva dni po porodu je bila spodi kot nova. Nisem mogla verjet.«

»Meni pa je Mašina.«

Mama je v zrcalu preverila frizuro in stopila k vratom.

»Mama, umij si roke.«

Ni še dobro sedla v dnevno sobo, ko je prišel skozi vrata starejši brat z novo frizuro, v črnih hlačah, v črni majici in usnjenem plašču. Izgledal je strašno, bila je prav ponosna na njega. S fotrom sta se še vedno popolnoma ignorirala in ko je pozneje na balkonu mamo vprašala, kako je z njim, ji je mama odgovorila, da doma ne dila več.

Mama je šla spat ob pol polnoči, foter je zaspal na kavču malo po polnoči, z mlajšim bratcem pa sta sedela pred računalnikom skoraj do enih. Na koncu je ostala na balkonu sama. Šele pri drugi cigareti jo je začelo rahlo hladiti in takrat se je zavedela, da odlaga z odhodom v posteljo. Bližje je bila temu trenutku, večje nelagodje je čutila.

V spalnico je stopila malo po drugi uri. Mama je ležala na trebuhu diagonalno vržena prek postelje. Prvič je legla k njej popolnoma gola.

46.

»Vojna zakoncev McCartney se nadaljuje, saj je Heather Mills v svojem prvem televizijskem intervjuju dejala, da bi raje ostala brez vseh rok in nog, kot da gre skozi mučen ločitveni postopek.«

Težji od samega pričkanja in kričanja so bili dnevi »tihe maše«, kot sva vsak na svojem koncu stanovanja kuhala mulo. Ker sva oba trmasta kot bika, je v teh dneh sistem v hiši dobesedno razpadel: kosila so bila, ko in če so bila, pospravljalo se je, ko in če se je, komunicirala sva v enozložnicah, vsi izleti in družinski načrti so odpadli, mali je enkrat izbral enega za zatočišče, drugič drugega, še največkrat pa je zmeden letal vmes in se seveda drl.

Potem mu je v teh obdobjih tišine začela kupovati manjša darila z uradno razlago, da bi ga zamotila. To se mi je zdelo najprej celo smiselno in sem jo podprl, ampak ko je prišla po enem najinih hujših krešev iz službe z dresom Barcelone in z mini kopačkami, se mi je posvetil alarm. To ni bila pozornost, ampak resno darilo in to drago darilo, po vrhu vsega pa je bilo darilo še iz sveta nogometa, na katerega je bil mali popolnoma mahnjen in kar je bila seveda moja zasluga. Ko se je to zgodilo tretjič, je postalo jasno, da ima namen iz tega narediti redno prakso. Posledica je bila, da so ta najina sranja postala za otroka pravi mali prazniki.

Problem je bil seveda v tem, da ga je dobesedno podkupovala. To sem ji tudi povedal in jo prosil, naj neha s tem, ampak dobil sem seveda samo še en prepir več. Kratek premislek je povedal, da imam na razpolago dve možnosti: da se še sam pustim v to hudo vprašljivo igro podkupovanja otroka, ali pa da dvignem roke in – tako sem takrat verjel – tvegam poraz. Zdelo se je, da pravzaprav nimam izbire.

Moj adut je bila precej boljša plača, ona pa je precej boljše poznala otrokove želje, konec koncev je veliko več časa preživljala z njim. Če sem jaz vložil približno enako količino denarja v darilo kot ona, me je redno premagala (in v tem menda uživala še bolj kot mali v svojih novih igračah). Imela je preprosto odlične rešitve, kar ob kupih igrač v otroški sobi, verjemite mi, niti približno ni bilo lahko. Enostavno ji na tem področju nisem bil dorasel. Ko sem vložek povečal, je stvar postala bolj zapletena. Včasih je bilo namreč moje darilo, samo po sebi sicer nič posebno inovativno, enostavno dominantnejše zaradi svoje prestižne narave. Ko se je to zgodilo, je bilo jasno, da jo kar razganja od jeze, čeprav se je to na vse kriplje trudila skriti. In vem, da je v enem od teh malih porazov dobila motivacijo, mogoče pa tudi idejo za njeno naslednjo potezo. Vpisala se je namreč v tečaj o družinski vzgoji.

Nizali so se prizori, ki bi bili v filmu pokazani verjetno v počasnem posnetku: istočasno vstopiva v dnevno sobo vsak skozi svoja vrata in vsak s svojim paketom v rokah. Mali sedi s prekrižanimi rokami na kavču in velikimi svetlečimi očmi pogleda eno škatlo, pa drugo. To so strahotno napete in dolge sekunde, ko se odloča, katera škatla bo prodrla globlje v otrokovo srce in ga bolj zaklala, saj je bilo seveda od tega odvisno, komu bo mali čez sekundo ali dve stekel v naročje in kdo od naju bo iz bitke stopil kot zmagovalec. Otroško srce pa je, verjemite mi, hudo nepredvidljiva stvar.

Počasi je pritisk absurda pri meni postajal močnejši od iracionalnega besa, s katerim sva se šla te igrice. Enostavno ni bilo mogoče kupovati mega daril v neskončnost, pri čemer finančni razlog niti približno ni bil najpomembnejši. Postajala sva slab citat zakoncev Rose in šlo mi je na bruhanje, če sem samo pomislil na to. V nekem trenutku sem enostavno dvignil roke in prenehal s tem, mali pa je pričakovano zdaj stopil popolnoma na njeno stran.

Moj poraz ali izstop je dal za posledico relativen mir, dokler mi nista po nekem čudnem naključju prišli v roke vstopnici za el clasiko na Camp Neuvu med Barcelono in Real Madridom. Seveda je bila to popolna zmaga. Mali od navdušenja mesec dni ni prišel k sebi, njo pa je to spravilo na rob pameti oziroma, če mene vprašate, čez. Od tu naprej so se stvari začel obračati v čudno smer.

Odkar je obiskovala tečaj o družinski vzgoji, je začela spreminjati svoj odnos do otroka. Vse manj je bila mama in vse bolj njegova zaveznica, zarotnica, sestra in prijateljica, kakor je naneslo. Izumila sta nekakšno svojo govorico z rokami, mimiko in tihim premikanjem ustnic, ki je bila vse bolj kompleksna, predvsem pa sta jo vse pogosteje uporabljala. Seveda sem norel, da kaj se gresta in da ne bom prenašal tega izključevanja v lastni hiši, ampak jima nisem prišel blizu. Če je bilo treba, je ponorela nazaj, kaj se vtikam v njun odnos, mali pa je takoj stopil na njeno stran. Rezultat je bil, da sem se povlekel še nekaj korakov nazaj.

Ko na njune signalizacije nisem več reagiral, sta to opustila sama od sebe. Sledila pa je nova taktika. Ugotovil sem, da se do mene vedeta nekako bolj obzirno in bolj previdno. Nenadoma ni več dvigala glasu in po novem me je potrpežljivo poslušala. Ko mi je odgovarjala, je uporabljala razumevajoč pristop in miren ton in praktično ni več ponorela.

Pojma nisem imel, kaj naj si mislim, dokler nisem ugotovil, da po stanovanju kroži zgodba o mojih psiholoških problemih. Zgrožen sem protestiral in to ne enkrat. Ona me je mirno poslušala, mali pa me je iz dneva v dan gledal vse bolj, kot da gleda neko eksotično žival v živalskem vrtu. Ugotovil sem, da je vsak moj izpad pozneje v sobi prevajala otroku v razumljiv jezik in mu skozi moje reakcije počasi izrisovala podobo nekega novega, psihično bolnega očeta.

V lastni hiši sem postal objekt poceni analiziranja v nekakšni gledališki predstavi za otroka. Na tečaju se je očitno izkazalo, da ima izjemen talent za ceneno psihologiziranje in to je zdaj s pridom izkoriščala. Namreč, kar koli sem naredil, se je pred mojimi očmi spremenilo v naslednji dokaz moje domnevne psihične bolezni, ki je iz dneva v dan dobivala vse hujše oblike. Če sem odgovarjal mirno, sem bil depresiven, če sem dvignil glas, sem bil v fazi agresivne evforije ali pa mogoče na sledi borderline motnje, če sem vztrajal, da se neka stvar do konca razjasni, sem postal psihotik, ki se je zalepil za nepomemben detajl, če sem bil zaskrbljen, sem bil anksiozen, in če sem ji kaj omenil, ona pa kao ni vedela, o čem govorim, je razglasila, da gre za blage simptome shizofrenije. In tako naprej. Nič, kar sem rekel ali naredil v lastni hiši, ni bilo več normalno. Zavedel sem se, da imam zvezane roke in da tokrat ne izgubljam bitke, ampak vojno. Če sem se hotel boriti naprej, sem se moral umakniti v zaledje in zajeti sapo. Bil je čas, da spakiram kovčke.

47.

»Da krajani Želimelj in Iga mislijo resno, so pokazali s postavitvijo vaške straže.«

Ma začelo se je že s tistim domom za samohranilke, tam so hoteli imet to … vidiš tisti zapuščen trikotnik tam not, tiste stare tire? E, tista rumena hiša tam za vagoni. Najprej je treba vedet, da so te samohranilke, ki so nam jih hotel podtaknit, v resnici neprilagojene matere, da so bivše arestantke, ozdravljene alkoholičarke, kleptomanke, delikventke, ozdravljene narkomanke … mislim, da se ne bi tukaj kaj sprenevedali. In dalje, poglej, niti vratarja ne bi blo, nobenih zaklepanj vrat, nobenega urnika, nobenega pregleda nad stvarmi, nobenega reda, nič – not pa petdeset godnih bab. Pa lepo te prosim?! Čist navaden kupleraj bi bil. In pol bi se začele bolezni, pa kriminal in ne vem kaj še vse. In sem si rekel – e, to pa ne bo šlo. In sva z Lojzetom lepo mal pobarala sosede, mal pobrala podpise in mal stopila do župana. Zdaj pa tak, Bričko moj dragi, sem mu rekel, mi smo svoje otroke vzgojili, naj jih še one, ampak kje drugje. Tuki ne. Če bo treba, bomo stražili cesto dan in noč, če bo treba, bomo legli na cesto, če bo treba, bomo še kaj več – ti pa se ta čas odloči, al boš župan še eno rundo al boš pa spet malo delal, kot vsi mi. Seveda so nas po časopisih žalili, nas razglašal za fašiste, primitivce in ne vem kaj, ampak, ja, samohranilke niso prišle.

Potem pa so se tja not naselili klošarji. Predstavljaj si to. Cela ulica je tak smrdela, da ti ne znam povedat, da ne govorim o kolesih, ki ga še zaklenjenega nisi smel pustiti nikjer, pa v avte se je začelo vlamljat, pa kradli so po garažah, da ti ne govorim … policija? Lepo te prosim. Dvakrat se pripeljejo mimo, malo to pogledajo, popišejo, se nekaj pomenijo z njimi in se odpeljejo. In to je to. Jaz sem sicer vztrajal na hišnemu svetu bloka, da se vsaj vhodna vrata od zdaj naprej strogo zaklepajo, ampak so moj predlog zminirali … jasno kdo: študenti iz petega nadstropja skup s tisto narkomanko iz drugega, s pedroma iz osmega in z vsemi sedmimi čefurji.

Poklicat sem hotu Bojsija in njegove fante – Bojsi je sin mojega brata. Mal so trapasti, ne vem, kaj jim je treba noret s tem Hitlerjem, ampak v bistvu pa so vsi dobri fantje, resno ti povem. Dobri po duši in mehkega srca, pa vsi po vrsti pravi poštenjakarji in ta pravi patrioti! Res! Glavo bi dal za stvar! Mislu sem, da bi šli oni kak večer tja not in tiste klošarje mal prestrašil, tolk, da se poberejo od tam, ampak se je pojavil še večji problem, tako da sem Bojsija prestavil. V vagone pred hišo se je naselil trop potepuških psov. Kakih dvajset, petindvajset komadov. In da zdaj ti šele vidiš to! A misliš, da je še kdo upal pustiti otroka samega na igrišču!? Malo morgen! Ljudje skoraj niso več upal domov! Al si dobil podivjanega psa pod noge al pa pijanega klošarja v glavo! Jaz kličem po teh zavetiščih in policijah, ampak so me samo prelagal, in ko se midva z Lojzetom matrava to nekako rešt, en večer slučajno odkrijeva, da pedra iz petega hranita te garjave cucke! Ne, ne klošarje, tem nista dala niti kosa kruha, terala sta jih v tri lepe – cucki, to pa ja! A veš kaj sta rekla? Da ne napadajo, da jih je samo strah, ker nikol v življenju niso dobili šanse za posvojitev. Ti bom dal jaz šanso za posvojitev, mamo ti pedrsko! Ja pol jih pa pelji gor k sebi pa imej to tam not vse to lepo posvojeno, izrodek pokvarjen!

Potem so se le prikazal iz nekega zavetišča. Pobral so mladiče in nastavili par pasti, take kletke s hrano, ampak problem je bil, da so klošarji pokradli hrano iz pasti. Ti, dobesedno smo moral postavit straže okoli teh kletk, da smo odganjal klošarje stran. In medtem, ko se mi borimo s temi psi, se zgodi čudež: najprej so prišli in odpeljali te vagone. Nisem mogel verjet. Z vagoni so šli tut psi. Potem so spet prišli nazaj in mal popucal tisto dvorišče pred bajto in izselil klošarje. V tistem pa je men padlo … Cela država je govorila samo o tistih Ciganih, ki so jih selili okol in niso vedli kam z njimi, in točno sem vedel, kaj imajo v planu – hotli so nam podtaknit tiste Strojanove. Očitno je bilo. Najprej deset let nič, za Cigane pa vse v enem popoldnevu, če je treba. Veš kaj? Vse, kar v tej državi nimajo kam dat, kipnejo sem pred naš blok. A, ne, ne bo šlo! Z Lojzetom sva stopila od vrat do vrat (od pravih vrat do pravih vrat, da ne bo pomote, ampak hvala bogu smo v veliki večini) in smo postavli stražo na cesti. Seveda so prišli policaji, pa kup novinarjev, prišel je celo župan, ampak zarad mene, če pride specialna policija, vojska in vsi trije predsedniki – na moji barikadi sem jaz šef! Par dni je bilo zajebano, ampak so na koncu popustili. Ciganov niso pripeljali sem.

Od takrat je zaenkrat mir, ampak to se lahko spremeni vsak moment. Nikol ne moreš vedet, od kod se bo prikazala kakšna zalega. No, v tem času miru sva z Lojzetom pomislila, da bi probala malo sanirat situacijo v samem bloku. Zdaj pa pride čas za Bojsija in njegove fante. Danes ponoči se oglasijo, da jim razloživa, v katerem nadstropju živita pedra, kje živi narkomanka, kje čefurji in …

48.

»Informacijska služba Združenih narodov je sporočila, da je Antonio Maria Costa, izvršni direktor Urada za droge in kriminal pri ZN, župane evropskih mest pred dnevi opozoril na nevarnost prevelikega odmerjanja heroina zaradi rekordnega pridelka opija v Afganistanu.«

»Pa v čem je problem?« je stopila v dnevno sobo s temi krompirji v rokah že bolj zaskrbljeno kot jezno.

»Ni problema,« je odkimal. »Evo, že šibam.«

V tistem pa so se odprla še vhodna vrata in mala je že s praga besnela: »Nov kolo rabim, oči! Ne pustijo mi delat kolesarskega izpita na tem! Tehnično ni dobro …«

»Če mi to še enkrat narediš,« je odkimavala s tistimi tremi krompirji v rokah in se vrnila v kuhinjo. »Najprej roke umit, Katarina!«

»Mama, nov bicikel rabim!«

»Z očijem se zmeni.«

»Oči …«

»Dušica …« jo je dvignil v zrak in zaokrožil z njo po zraku, »oči mora po krompir.«

Starejša hčerka je stopila iz veceja. Vsaj njej je šlo vsekakor bolje.

»Oči, novo kolo rabim!«

»Dobiš ljubica! Pojd umit roke.«

»Krompir rabim!« je zakričala iz kuhinje.

Zaprl je vrata za sabo in najprej globoko vdihnil. Na hodniku bloka je vladala popolna tišina, kar je bilo v tem bloku ob tej uri redko. Dvigalo je čakalo nadstropje nižje, tokrat je v njem dišalo po zelju. V ozadju je sicer lebdela obvezna dišava, tokrat ženske narave, kaj več pa o tem ni bil sposoben ugotoviti. Med vožnjo je spet razmišljal o Hvalecu. Enostavno si ni mogel pomagati. Upokojen psihotični kriminalist iz pritličja sploh ni skrival, da z okna nad vhodom nadzoruje vse prihode in odhode, vsi pa so tudi vedeli, da takrat, ko ne tiči z nosom na šipi, posluša pri vhodnih vratih. Skliceval je sestanke hišnega sveta, na katere ni nihče več hodil, pisal obvestila na oglasno desko in včasih celo pozvonil na vrata, da dotičnemu sporoči svoje observacije. Je mogoče, da je Hvalec v skladu s svojo vohljaško naravo razvil čut, s katerim lahko sledi gibanju dvigala po bloku, recimo po zvoku in korakih pred in po vožnji? Je mogoče, da ima pod kontrolo, kje se dvigalo nahaja? Je mogoče, da bi policaj po svoji psihopatski logiki ugotovil, da se daleč največkrat v bloku pelje v klet nekdo iz četrtega nadstropja? Ali celo, da nekako po svoji usekani logiki izračuna, da je to prav on? Ne, ni, je bil edini mogoč odgovor. To presegala celo Hvalecovo usekanost. Ampak …

Nekdo je hodil po sosednjem sklopu kletnih prostorov, v njihovem pa je bila lepo tema. Luč vedno pomeni problem. Nasploh je klet strašno nepredvidljivo mesto, čeprav naj bi bil tam vladal relativen mir. Pa ni res. V kleti je recimo večkrat srečal klošarje, pa pijano mularijo, ki je spala po tleh, enkrat pa zmedene punce, ki so ga skoraj v solzah prosile, naj jim pokaže izhod iz bloka, ker ga ne najdejo. Našel je tudi senilno Bavdaževo mamo, ki je bila v kleti izgubljena celi dve uri. Pa živali, od blokovskih ali cestnih psov, pa do mačk in vrabca, ki se je neusmiljeno zabijal ob strop, dokler ni krvav obležal.

Prižgal je luč, odklenil in stopil v majhen prostor dvakrat dva in pol metra. Odslužena lesena omarica je ležala na tleh ob stalaži s krompirjem. Odklenil jo je. Notri je imel še kakšnih petnajst gramov heroina in vse kar je spadalo zraven. Špikal se je samo še zato, da ni bil bolan. Rutinirano se je ohranjal v pogonu in čakal na priložnost, da se dokončno odloči in očisti. Vbrizgal si je, pospravil, zaklenil, vzel krompir in se srečno, ne da bi srečal živo dušo, vrnil nazaj v stanovanje.

Pet krompirjev je odložil na pult ob tri olupljene. Pogledala je krompir, pa njega, pa še enkrat krompir: »Pet si jih prinesel?«

Nekaj je izjecljal in iskal nekaj, kar bi bilo treba prestaviti ali odnesti v dnevno sobo ali v hodnik. V tistem je v kuhinjo butnila mala. Takoj jo je dvignil v naročje in jo zavrtel po prostoru.

Bilo je tik pred eksplozijo, ampak mu je uspelo. Še enkrat jo je preložil za nekaj ur, mogoče celo za nekaj dni.

49.

»V zadnjih letih se je iz različnih razlogov povečalo število žensk, ki rojevajo po 35. ali 40. letu.«

»V drugem nadstropju si, Grega, spodaj pa meter snega. Pojdi not, da se ne prehladiš.«

»Zmrznit. Dobra ideja.«

»Si vzel tablete?«

»Vzel tablete.«

»In pil čez.«

»Požirek.«

»Pridem tja. Balkonska vrata zapri za sabo.«

»Tu pri meni je tista reklama za vece račko, veš, tiste male podolgovate živalice z repki za robom vece školjke, preden jih račka odplakne. Kamor pogledaš, vse miglje, katastrofa. Na tvojem mestu ne bi hodil sem …«

»Grega, posluš me zdaj. A si sposoben poslušat? Otroka hočem imet.«

»Super ideja.«

»Tuhtala sem. Otroka hočem …«

»Jaz tuhtam, kako naj se fentam, ta pa o frocu …«

»… pa magari če ima tvoje gene …«

»Ja, hvala ti lepa!«

»Prosim lepo.«

»Bod fer pa me najprej lepo pokoplji, pol pa tuhtaj o frocu. Noben drug mi ne more uredit spodobnega pogreba! Se ti zavedaš tega?«

»Jebi se! Ti boš enkrat za spremembo tuhtal name! Zmeri je govora o tebi! Zmeraj se rešuje samo tebe! Preden se boš res fental al pa preden se ti dokončno odpelje, mi boš dal spermo. Saj tvoja dva stara sta bila čisto okej, sam ti si mal čuden … »

»Ja, hvala ti lepa!«

»Tak pač je!«

»Čez deset let se boš itak lahko klonirala. Če ne na kopnem, pa v mednarodnih vodah, na predelanih vojaških ladjah pa …«

»Ne zanima me klon! Hočem otroka! Zdaj!«

»Pravijo, da je heroin super. Ampak definitivno me ne bodo dobili z injekcijo v žili – a si predstavljaš? Ne bom jim dal tega zadovoljstva, da bodo pol čvekal, ni govora. Puška mi isto ni več tolk všeč. Svinjarija me moti. Eden mora pobrat te tvoje možgane. Mislim, mora se sklonit in pobrat, košček po košček, prijet. In spustit v vrečko. Predstavljaj si to. Al pa, da se ti zatrese roka in si odstreliš samo čeljust …«

»Grega, spermo mi boš dal. Odločila sem se. Moj edini frend si in pričakujem, da mi boš pomagal, kot sem jaz tisočkrat pomagala tebi.«

»Okej, veš kaj? Ti bom zrihtal spermo. Prav? Ti bom jaz to uredil. Zadnja stvar, preden se fentam. Mislim, kak problem je pa to? Dobit spermo? Te prosim lepo. A veš kolk sperme konča med rjuhami, v kondomih, v raznih želodcih, v vece školjkah, pitaj boga, kje ne vse – tone, hektolitri!«

»Ja, jebiga! Kaj naj s tem?«

»A veš česa me je groza? Vem, da se bo slišalo paranoično, ampak nočem otroka, ker ne prenesem, da se moja blesava zavest množi naprej. Fotra imam konstatno v glavi. Boš rekla, da ti nimaš svojega? Pa staro isto. Pa še koga. In niti približno nočem viset po svetu …«

»Ne zanima me.«

»Glej, iz teh mojih zveriženih kromosomov bi bilo neetično naredit človeka. A veš kako to izgleda? Kot kilometer dolga verižna nesreča na obvoznici. Stegno mu bo raslo iz ušesa, možgane bo imel v rami, pa rep, garantirano bo imel tak kosmat, tak pravi, košat, kosmat, meter dolg rep …«

»Kaj ti sploh govoriš?«

»Vem, zakaj hočeš to. Otroka hočeš, da boš lahko mene skinla s programa. Ker me imaš poln kufer. A boš rekla, da ni res? Pol boš imela vedno razlog, vedno bo kaj …«

»Saj se boš fental al kako že.«

»To že …«

»Ovulacijo imam, Grega. In vse živce si mi popil. Utihni in pojd pod tuš. Čez pol ure bom tam.«

»Ti kar. Čez pol ure bom že truplo.«

»Pol mi jo pa pusti v kozarčku na mizi.«

50.

»V 756 delu je Maria obupana, ker je Sanches že pred poroko videl Mario Tereso v poročni obleki. Prepričana je, da je s tem priklical nesrečo nad Mario Tereso, zato se odloči, da bo oba očistila po ljudskem receptu.«

»Milada!« se je zaslišal hripav glas iz spalnice.

»Kristus, pa ja ne boš res šla nazaj …« je zamrmrala debela ženska v popackani brezbarvni halji na kavču, ki je hipnotično buljila v televizijo, kjer je Maria Viconte, lepa rdečelaska s solzami v očeh, odločno zakorakala nazaj proti vili z bazenom v lasti Eduarda Sanchesa.

»Milada!«

Miladi na kavču je z obraza izginila osuplost in nejevera, vsa je postala nekako utrujena: »Ja!« Z vzdihom je odracala v spalnico, vzela je kozarec z nočne omarice, se vrnila v kuhinjo po vodo in zgrožena obstala na vratih dnevne sobe: Maria Viconte je na kolenih rotila Eduarda, naj jo vzame nazaj. Ni mogla verjeti svojim očem. Maria je bila pametna mlada ženska, predvsem pa je bila podobna njeni hčerki Sanji, tako na videz kot po nesrečni usodi v ljubezni.

Ko je stala in osupla gledala, kako Maria grabi Eduardove noge in mu poljublja čevlje, je med kupom domačih keksov na mizi zazvonil mobilni telefon. Na ekrančku se ni izpisalo ime, ampak neka številka, oglasil pa se je neznan ženski glas: »Ti, kako se je končal včeraj zvečer film na Pop TV?« Milada ni imela pojma, kdo je ta ženska, niti svitalo se ji ni, ampak ženska njo očitno pozna, zato se ni hotela sramotiti in ji je povedala, da je Miče Daglas obril brado in dokazal, da ni on ubil svoje žene. Ubil jo je tisti z leseno roko, umor pa je naročil Mičetov prijatelj, prav tako zdravnik. Potem ji je ta ženska navdušeno povedala, da je bila na otvoritvi Mercatorja, kjer sta s Francijem kupila tri hladilne skrinje in pet likalnikov. Milada je rekla, da fino, in dodala, da mora iti, ker je njen Marjan zelo slab in mu mora dati zdravila. Poslovili sta se in odložili.

Ves čas pogovora je Milada seveda sledila dogajanju na televiziji: Eduardo je užaljeno zavrnil Mario in ji očital trdosrčnost, egoizem in nerazumevanje, v naslednji sceni, ko je Maria jokala na svojih ogromnih roza svilenih rjuhah, pa jo je poklicala Sandra Lopez in ji povedala, da jo Eduardo sploh ne vara s Cisijevo sestro, ampak z njeno, torej z Mariino advokatinjo Celestino Vasquez. No, Milada na kavču je vedela več kot Sandra Lopez v svojem razkošnem bazenu: ta baraba od Eduarda je Mario v resnici varal s svojim stricem Paulom Grazzio, včasih pa še s stričevim šoferjem Pedrom Farino, ampak konec koncev to niti ni bilo tako pomembno. Ključno za Milado je bilo, da je Marii ob lažni novici, da jo Eduardo vara z advokatinjo Celestino Vasquez, obraz spet zasijal. Milada je kar zatrepetala. Maria je seveda takoj poklicala svojo advokatinjo in jo odpustila. Čeprav po krivici, si je Celestina to po Miladinem mnenju v bistvu zaslužila: ona je imela afero z Mariinim drugim možem, česar Maria še zmeraj ni vedela.

»Milada!«

Kar nekaj sekund je potrebovala, da si je sestavila stvari v glavi in se orientirala v lastni dnevni sobi. V spalnici je ugotovila, da je kozarec z vodo pozabila na mizi pred televizijo, tja pa se je vrnila prav v trenutku, ko je Maria trgala slike, na katerih sta bila skupaj z Eduardom.

V temi spalnice, ko so kapljice rjavega tramala padale v vodo v kozarcu, se ji je zaradi olajšanja ob Mariinem spoznanju nabral cmok v grlu.

»Dost, zaboga …«

»Kaj?« je pogledala na posteljo, kjer sta sijali dve beli polobli iz teme.

»A me misliš ubit? Sedemindvajset si jih že spustila not …«

Pozabila je šteti kapljice: »Grem po novo vodo …«

»Dobro je. Itak nič več ne prime.«

Niti sopel ni več, ampak samo še nekako lovil sapo s preostalim koščkom pljuč. Kozarec je položila na nočno omarico in mu pomagala, da je dvignil glavo: v svetlobni črti, ki je padala iz hodnika, se je pokazala lobanja prevlečena s sivo kožo in nekaj šopi sivih las. Trdo hrano je nazadnje spravil vase pred dobrim mesecem dni, od takrat je samo še pil. Z eno roko ga je držala za glavo, z drugo mu je počasi zlivala grenko rjavkasto vodo med ustnice in se spomnila, da še vedno nima niti najmanjšega pojma, kdo bi lahko bila ženska, s katero se je pogovarjala po telefonu.

»Tvoje cunje bom dala Tončiju,« ga je počasi spuščala nazaj v senco. »Tolk da veš.«

»Še flajšter,« je rekel.

Šla je v kuhinjo po flajšter in vmes seveda postala na vratih, kjer jo je čakal šok: Eduardo je bil na kolenih pred Mario in ji prisegal, da ljubi samo njo; govoril je, da je bil tepec, da jo je zanemarjal, da šele zdaj ve, da je ona ženska njegovega življenja in da bo do konca življenja ljubil samo njo ne glede na to, ali bo njegova ali ne, da se je pripravljen spremeniti in zanjo narediti vse. Miladi so v oči privrele solze: točno tako ji je govoril Tonči pred petintridesetimi leti tam za debelo skalo, pa mu ni verjela. Saj ne, da bi ji bilo žal, res ne, le iz glave ji nekako ni šlo že ves ta čas. Če v življenju ne bi popolnoma propadel, bi ji bilo lažje, tako pa je imela ves čas slabo vest, kot bi bila ona del tega propada. Konec koncev mogoče celo pomembnejši del, saj se nikoli ni poročil in kolikor je vedela, tudi nobene ni vprašal. Zdaj je imela občutek, da bo z oblekami, ki mu bo jih dala, da bo vsaj spodobno oblečen hodil okoli, nekako zaprla še to zgodbo. Z enim pogrebom po pokopala kar oba in potem bo imela končno mir.

Odtrgala je star morfinski obliž iz koščene rame in mu na isto mesto prilepila novega: »Tvoje cunje bom dala Tončiju,« je ponovila med vračanjem v dnevno sobo in pristala na kavču prav trenutku, ko se je Maria Viconte – kaj se tu dogaja?! – skrila v omaro.

V sobo je stopil Eduardo in neka oseba, ki je ostala na hodniku, tako da se je videla samo senca. Eduardo se je sklonil naprej in to osebo poljubil. Kamera je zlezla nazaj v omaro k Marii in Milada je v sencih začutila močan pritisk, v nosnicah pa težak in postan vonj sivke. Imela je občutek, da se bo zadušila, če Maria takoj ne plane iz omare in barabo povleče iz sence … ampak ne: slika je obstala in prek ekrana pa se je izpisalo: konec 756. dela.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Aleš Čar:

PASJI TANGO

Beletrina, 1999

Cena: 7,99 €

Pasji tango je visokoenergetski napoj, osrediščen okrog mladega pisatelja z blagozvenečim imenom Viktor Viskas. Viktorja srečamo avgusta 1999, ko s »petko« drvi po ljubljanskih ulicah, z meglenim ciljem pred seboj, največkrat pa kar v tri krasne.

Andrej E. Skubic:

FUŽINSKI BLUZ

Beletrina, 2001

Cena: 7,99 €

Fužinski bluz je roman o življenju in ljudeh v sodobni Ljubljani, o dogodkih, skritih za stenami stanovanj, in predvsem o pomanjkanju dialoga, kjer so v ospredju vsakdanje reči, nogomet, pivo, ženske, predvsem pa notranji monologi, ki se dotikajo nedotakljivega.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-32(0.034.2)

ČAR, Aleš

Made in Slovenia [Elektronski vir] : (izbrano iz leta 2006) /

Aleš Čar. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2011. -

(Knjižna zbirka Beletrina)

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-419-0 (ePub)

258916352

Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, Jurij Hudolin,

dr. Matevž Kos, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec

Jezikovni pregled

Eva Horvat

Korekture

Jana Kuharič, Jerneja Zajc

Oblikovanje

Špela Trobec

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2011