Maja Novak

MAČJA KUGA

Vsebina

1

Prvi del: Ira, vodoravno

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Tretji del: Van Gölü

16

17

18

19

20

Epilog

Jurij Hudolin: Eksistencialni merkantilizem

Moji stari mami, mamiki Angeli Frece,

pripovedovalki,

in očimu Mirku Lipužiču,

arhitektu

Rav Zera je učil (drugi pravijo, da je bil to rav Jose),

da je pisano: »Polagaš temo in nastopi noč.«

To pomeni, da je ta svet kakor noč.

»Tedaj se plazijo vse gozdne živali.«

(Gemara)

Se c’è Iddio, è communista.

(Dario Fo)

1

Iz zvočnikov na letališču v Carigradu je grmela libanonska instrumentalna glasba. Ob tej temni, vinsko rdeči glasbi, ki je bila glasba brez omak in slaščic, glasba nohtov in kit, je ženska pomislila, da bi rada potovala daleč na Orient, na tako potovanje je pomislila z besedami: rada bi se vrnila domov. Le da še nikoli ni bila vzhodneje od Vana. Dom je pomenil Ljubljano in postala je poklapana ob misli, kako zadušljivo bo tam, kako bo ves ljubi dan čakala pred prehodi za pešce in kako se ji bo pri tem nenehno zdelo, da mora z rokami ob telesu negibno stati v velikem pločevinastem sodu, polnem hladne, nesnažne deževnice.

Na pisti za ženskinim hrbtom so v trebuh boeinga natovarjali kletke.

Pred njenim sedežem se je ustavila punčka in buljila. Navzočnost tako zakrnelega in zanemarjenega otroka v čakalnici prvega razreda se je dalo pojasniti samo z enim razlogom: njeni starši so bili Angleži ali Američani. Palec je vtaknila v usta, na široko opleskana s čokolado in slino, in zbrano buljila v žensko, nato pa z majhnim cmokljajem potegnila prst iz ust in premišljeno obrisala dlan ob koleno ženskinih belih hlač Laure Biagotti.

»Naj ti povem pravljico?« jo je vprašala ženska.

Punčka je nemo pokimala.

»Torej tako,« je prikimala ženska in vzela otroka v naročje. »Nekoč je živela deklica, ki se je bala dvigal. Ker pa je stanovala na vrhu prekrasnega stolpa iz stekla in kock, ji ni kazalo drugega, kot da se z dvigalom vsak dan vozi v vrtec in iz vrtca domov, prav vsak dan. In bilo jo je strah.

Ampak vedeti moraš, da ni deklica nikdar pomislila, kako bi se dvigalo z njo vred utegnilo utrgati in treščiti v klet; bala se je, da se preprosto ne bo zaustavilo v njenem nadstropju, ampak bo potovalo navzgor in navzgor, dokler ne bo prispelo do strehe in strojnice, kjer ga bo potegnilo med zobato kolesje in zmlinčilo v prah. Samo tega se je bala. In nekega dne se dvigalo zares ni ustavilo, ampak se je vzpenjalo kvišku in kvišku, čeprav je deklica v paničnem strahu udrihala s pestmi po vseh gumbih, kar jih je pri svoji, moram reči, neznatni višini lahko sploh dosegla, dokler ni dvigalo čudežno nepoškodovano spolzelo skoz streho in se kakor jegulja izmuznilo med zobatim kolesjem v hiški z železnimi vrati in se v ravni črti celo celcato kakor lepa srebrna raketa dvigalo više in više in više, med oblake in ptice, vse do Mesečka, zvezdic in Sončka ...

... ki je deklico spražilo, da je počrnela kakor košček zažganega pomfrija in razpadla, ko je iztegnila roko, da bi se popraskala po opečeni koži.

Nauk te zgodbe pa je kajpak ta,« je ledeno zavpila za bežečim otrokom, »da se v skladu z Borgesovimi trditvami nesreči sicer res ni mogoče izogniti, vendar ta nikoli ne pride tako, kot si vnaprej predvidel.«

Na pisti za ženskinim hrbtom so iz trebuha boeinga začeli iztovarjati kletke in Borgesova prerokba se je s tem uresničila.

To je zgodba o koncu sveta. Ob prelomu tisočletja je dotlej neznana epidemija zdesetkala narod, izbrisala nas je, tako rekoč, z obličja Zemlje, da se nikoli več ne bo govorilo po naše in še manj govorilo o nas. Mogoče je ženska že slutila, kaj se pripravlja. Morda je v tem videla kazen, težko pa je reči, ali je mislila, da jo zasluži ali da jo deli. Med ljudmi je nemogoče karkoli zatrdno izvedeti. Ta zapis je le eden od možnih poskusov, da bi pojasnili ženskino zgodbo.

Prvi del: Ira, vodoravno

2

Bila je nenavaden otrok. Nikoli je ni nič pičilo niti ugriznilo.

Zajetne perzijske mačke je nosila kakor krznene štole obešene čez roko. Zadnje tace so jim ohlapno bingljale na eno in prednje z glavo na drugo stran njenega lakta, pa je niso nikoli opraskale. Bilo je, kakor da bi razumele, da je Ira še mladič, ki mu je treba oproščati, in da si tako kakor one ne želi drugega kakor jesti in spati.

Pri dvanajstih je zbolela za skrivnostno boleznijo. Nihče je ni mogel zbuditi. V dolgih, nepretrganih sanjah je obiskovala čudaškega starca, ki je vzrejal namizne panterje. Da niso le črni mački z rumenimi očmi in mogočnimi pleči, je doumela šele, ko ji je pokazal druge miniaturne živali, slone, žirafe, antilope in gnuje, med katerimi so bile nekatere tako majhne, da se jih je dalo spraviti v žep. Pri njem je videla tudi v knjige vezane dolge sezname imen in zemljevide pokrajin, ki jih ni prepoznala. Bile so bledo zelene, to je pomenilo majhno nadmorsko višino, morda tudi močvirnost, in bile so raztrgane: široko razmaknjeni prsti ploskega, nizkega kopna so se lenobno namakali v morju in sladkovodna jezera, ki so bila celo na papirju nasičena s peskom in plitva, so se kakor jajčni beljaki razlivala takoj onstran morske obale. Človeška naselja so bila označena z najmanjšimi možnimi krožci, po čemer je sklepala, da gre samo za vasi. Večinoma so ležale v zaledju, na krajih, ki jih ni nič priporočalo ali razlikovalo od drugih, in cest med njimi je bilo zelo malo. Misel, da morajo tudi v tako hladno zelenih, vlažnih, pustih pokrajinah daleč narazen iz navade živeti ljudje, jo je užalostila. Od takrat je v sanjah včasih spala in sanjala, da se kopa v morju, ki ni imelo plaže: temna trava brez cvetov ali klasja je namreč na gosto poganjala vse do meje z valovi in celo dalje prek nje, tja pod vodno gladino; vendar jo je presenetilo, ko je ugotovila, da lahko v morju plava, čeprav v njem ni bilo drugih kopalcev, nobenih žog in blazin in poletnih počitnic, odbles-kov rumenega sonca in vreščečih otrok – da lahko v morju plava, čeprav je že legala noč ali pa je bila zunaj zima, ne da bi jo v vodi zazeblo, pred čemer sta jo mama in oma sicer zmeraj svarili.

Po več tednih je vstala iz postelje, ker se pomote dogajajo.

Zaradi nje se je Filip zameril učiteljici slovenščine.

Komaj kdaj je kaj rekla; in tudi tistega ni nihče razumel. Nihče ni sledil njenim asociativnim preskokom. Do tega je prišlo, ker je starec, o katerem je bila sanjala toliko tednov, prepoznavnim besedam, vsakdanjim, nenevarnim in na prvi pogled ustrežljivim glasovom, dajal svoje pomene. Prekrščeval jih je, brez prizanašanja, ker je bil tako sam. Rekel je maček, kadar je mislil namiznega panterja, in tako je Ira potem, ko je že ozdravela, po analogiji o mačkih govorila, da so namizni panterji, ker o pravih namiznih panterjih v svetu budnih z nobeno obče veljavno besedo, kakršna bi bila maček, ni mogla razpravljati. Ni jih namreč bilo. Ali pa je rekla sol, kadar je hotela povedati, da je ne zebe. Ali sol, kadar si je zaželela, da bi jo mama in oma nehali vzgajati. Toda oglasila se je redko: ni se ji zdelo potrebno, da bi razlagala ali naznanjala svoja dejanja. Teh ni bilo mnogo. O njej so menili, da je vase zavlečena najstnica. Tudi bebava, so včasih posumili. Vseeno pa so jo v omini vasi, kamor sta jo ob nedeljah pošiljala starša, vedno pritekli iskat, kadar je bilo treba umiriti popadljivega psa ali splašenega vprežnega konja.

V tisti vasi je bila Irina oma pomembna osebnost. Zaslovela je davno pred Irinim rojstvom. Ko je marca 1935 začutila prve popadke, si je nataknila gojzarje, okovane z žeblji, in se zložno odpravila mimo hiš in naprej ob potoku v pisarno uprave na žagi. Med potjo se je nekajkrat ustavila in počasi ter premišljeno dihala med zobmi. Pred direktorjem žage se je previdno spustila na stol, s pahljačasto razprtimi prsti levice prekrila severni pol svojega gromozanskega trebuha in razkrečila stegna na bidermajerskem stolu skorajda v moško špago, s prsti desne roke pa enakomerno bobnala po robu direktorjeve mize, medtem ko je čakala, da bo odgovoril na njen sorazmeroma mirno dan predlog, naj v zameno za njen takojšnji odhod spet vzame v službo njenega moža, ki ga je bil med zadnjo stavko skupaj s še nekaterimi komunističnimi agitatorji vrgel na cesto. Direktorjeva tajnica je po telefonu na ročno zaganjanje poklicala žandarje, vendar si niti ti niso drznili na silo odvleči ženske, ki je povsem očitno rojevala, do konca zbeganemu direktorju pa seveda tudi ni bilo do tega, da bi otrok ugledal luč sveta prav v njegovi pisarni. Tako so Irinemu dedu pod večer partijski kolegi v gostilno prinesli novico, da je istega dne dobil zdravo hčer in nazaj staro delovno mesto pri merjenju hlodov. Pozneje je bila Ira dolgo trdno prepričana, da je njena mama tista, ki je podedovala omine gene.

O sebi je mislila, da je nihče in da tako rekoč sploh ne obstaja, ampak konji in psi so zavohali njeno obupano mirnost, kakor da bi bila Irina sprijaznjenost z usodo telesna navzočnost, ki se je s samoumevno pravico do svojega bivanja postavila prednje in jih s tem ukrotila.

Od tistega dne, ko je ves Irin razred moral glasno prebrati domačo nalogo z naslovom Utrinek iz narave in je Filip branil Irino neartikuliranost, kakor da bi šlo za posebno odliko jezika, ter učiteljici nesramno zabrusil v obraz, da bi bil Irin spis mogoče boljši celo od njegovega, ko bi se kdo potrudil razvozlati značilnosti njene pisave (to pa je izjavil kljub temu, da je z nemogočo strastjo svojih trinajstih let hotel že takrat, pri trinajstih, v očeh sošolcev veljati za uglednega pisatelja; bolelo ga je, ko se je prav pri vprašanjih pisanja umikal v ozadje, v vlogo drugouvrščenega, pa čeprav prostovoljno), do trenutka, ko jo je skoraj petnajst let pozneje Gospa vzela v službo, so se v Irinem življenju zvrstile samo tri pomembne stvari. Prvič, njena mačka je padla z balkona, kar tako, ker to mačke počnejo, se zdi. Tega Ira ni videla. Povedala sta ji starša. Držala sta se za roke in govorila o mački. Iri se je zdelo, da njune sklenjene roke pričajo o zaroti, o zakonskem partnerstvu, svetu odraslih, kamor otrok nima vstopa. Repertoar njenih sanj se je po tem še povečal. Filipov tudi. Kadar so ju tlačile more, sta v njih skozi okno opazovala otroke, ki so na dvorišču Irinega stanovanjskega bloka v okroglo pleteno košaro posadili terierja, in dečka, ki je košaro kakor z vitlom počasi dvigal na balkon, na katerem je stal. V naslednjem kadru sta ostala samo še košara in psiček, ki sta mimo Irinega okna padala strmo navzdol. Dekle, ki je v morah živela nad Iro, se je stegnila skoz svoje okno in z nožem prerezala vrv, na kateri je visela košara. Tudi tega Ira ni videla; to je kratko in malo uganila. Jasno ji je bilo, da je dekle to storila zaradi zagrenjenosti, ker se je bila ponesrečila v gorah; hkrati je vedela, da zmerom nosi krinko, ker ji je obraz izmaličil vitriol, in še to, da je bila ona tista, ki ji je vrgla vitriol v lice, ker sta se obe potegovali za istega fanta. Ko si je mladenka začela z obrednimi kretnjami snemati masko, je Ira nalašč zavreščala, saj je iz izkušenj že vedela, da jo bo krik prebudil, še preden bo morala ugledati tisto najhujše. Fant iz Irinih mor je bil Filip in tudi on je imel iste more. Po pravici povedano jo je bil ob tisti nepozabni priložnosti zagovarjal zato, ker se je kot učiteljičin najljubši učenec počutil silno prevzetno in utesnjeno obenem in je hotel s slavistko odkrito pomeriti svoje moči kakor s sebi enakim; na ta način je poskušal postati odrasel. Nikdar prej ne pozneje se na videz ni zmenil za Iro. Vseeno pa sta bila dolgo edina njunih let, o komer sta si vsaj v morah drznila sanjati.

Irino naslednjo mačko je povozilo, še prej pa sta jo starša oddala na vas. Ko je Ira praznovala štirinajsti rojstni dan, sta namreč na tomboli, kamor sta jo peljala, ker sta mislila, da jo bo to predramilo iz onemelosti, zadela novo sedežno garnituro in mama se je bala, da si bo mačka na njej brusila kremplje. Kmalu po tistem, ko je mačko, ki sta ji jo bila vzela, sploščil kamion, sta se Irina starša ločila. Ira, njena mama in sestra so se preselile v podnajemniško garsonjero. Bila je pretesna za vse. Sedežna garnitura je ostala očetu.

Irini mami je bilo, vsaj tako je trdila, v novi stolpnici všeč: z oken garsonjere se ji je ponujal orlovski pogled na več mestnih četrti. Ženske so živele v najvišjem nadstropju. Nad njimi sta bili le z asfaltom prelita terasa, ograjena z betonskimi stebri, in hiška s strojnico dvigala. Med stebri so bile napete vrvi za perilo in mokre rjuhe na njih so vedno glasno pokale v vetru; nenehno so se prelamljale v vetru, kakor klofute so ploskale v vetru.

Do tretjega dogodka, ki je Irino življenje postavil na glavo, pa je prišlo po naključju, in sicer takrat, ko jih je štela že osemindvajset. Po osnovni šoli ni napravila nič. Medtem ko so njeni vrstniki marljivo sestavljali svojo prihodnost in se v pričakovanju neznanskih dosežkov zadovoljevali že z najneznatnejšimi, pokali od napuha ali pa se navajali trajno živeti z neozdravljivimi razočaranji, je drobec za drobcem izpopolnjevala tehniko spanja in do zadnjega grižljaja postrgala vse, kar so ji naložili na krožnik, kar je našla ali kar je ukradla. Zato je postala debela, ampak tako kot pri zdravih živalih je bila njena rejenost privlačna in ni je motila. Včasih jo je nejasno vznemirila luna. Tako je ob ščipu nekje izmaknila denar in z njim sestri za rojstni dan kupila šest akvarijskih ribic. Kitajske krape. Eden od njih je pri priči zbolel, postal je pegav, in ko so mu črne pege zalepile usta, da ni mogel več žvečiti, ga je Irina mama poparila s kropom in zabrisala trupelce v školjko: menila je, da je bilo to dejanje usmiljenja. Ira je za njim spustila venček, spleten iz vijolic: pokop na morju. Potem je sedla na školjko in rešila križanko. Bila je dober ugankar. V vsakdanjih pogovorih povsem nekoristna pravila, po katerih se je treba lotevati križank, teh specialnih in vase zaprtih vesoljstev, polnih komaj verjetnih besed (kakršni sta, denimo, pretuhtanost ali vsezaverodomcesarstvo), so bila dokaj podobna njenim lastnim metodam orientiranja v svetu. In šele pod sedemnajst vodoravno se ji je posvetilo, da sta ji starša nadela ime po rimski boginji jeze. To jo je resnično pogrelo. Zdelo se ji je, da bi se spodobilo, ko bi ji kaj tako lepega sama povedala. Da bi se pomirila, se je zazrla skoz okno kopalnice in videla, da zunaj sije sonce, in pomislila, da najbrž tako mora biti, saj se sicer ljudje ne bi vsakokrat toliko obregali ob dež, in (ker so z bližnje ranžirne postaje odmevali grleno levje predenje dizelskih lokomotiv, hripavi stoki zavrtih koles na tirih in zamolklo butanje odbijačev, ko so železničarji sestavljali vagone v vlakovne kompozicije) da od tisočev, morda milijonov vlakov, ladij, avtobusov in letal, ki se vsak dan znova zapodijo okrog zemeljske oble, le redki ne prispejo na cilj, in da se, relativno vzeto, malokomu zgodi, da bi ostal zasut pod ruševinami potresa: in zato, si je rekla, je krivično, da so bile v njenem življenju do zdaj za mejnike le smrti. Prisegla si je, da v njeni navzočnosti ne bo poginila nobena zlata ribica več. Ampak že naslednjega dne je najmanjši od preostalih petih krapov začel kazati znake bolezni, tančicam podobne plavuti in rep so se mu sprijemali v mrenasto štreno in na njegovih prsih so se pokazali madeži, kakor da bi ga popopral. Ira ga je iz akvarija pretočila v drugo posodo, da se okužba ne bi širila, potem pa je s švicarskim nožem vlomila k vdovi, ki je v visoki zastekljeni omari v kotu dnevne sobe hranila pokonci postavljen par lovskih pušk, spomin na moža. Od tam je k porcelanastemu jušniku, v katerem je plaval bolnik, pretihotapila nabito dvocevko. Udobno se je namestila v rustikalnem gugalniku, se do pasu zamotala v kockasto volneno odejo, se čez rame ogrnila s kvačkanim pledom in poprek čez kolena položila na strel pripravljeno šibrovko, da mama in sestra v svoji privrženosti evtanazijam ne bi mogli do ribe. »Samo preko mojega trupla,« je rekla in to so bile prve nedvoumne besede, kar sta jih kdaj slišali iz njenih ust. Ne da bi zatisnila oči ali vstala in šla na stranišče, se je zložno gugala in prežala več dni. Najteže je bilo ne zaspati. Čutila je, da ima namesto morja pod vekami steklo. Ker ves ta čas ni zaužila ničesar, je njeno salo začelo kopneti in tako je postajala iz dneva v dan bolj podobna vsem drugim ljudem, zaradi šoka, s katerim se je morala ob tem sprijazniti njena presnova, pa so ji obledeli lasje. Postali so peščeno plavi in njena koža je zadišala po trpkih rožičih. Mama in sestra sta oklevali, ali naj pokličeta policijo (to bi pomenilo škandal), psihiatra (to bi pomenilo javno sramoto), zasebnega zdravnika (to bi pomenilo stroške) ali nikogar (in to sta nazadnje resnično storili). Z vasi je kakor odred konjenice privihrala Irina oma z usnjenimi kovčki, ki bi zadostovali beguncu v večletnem pregnanstvu, in tako kot je splošno v navadi, kadar se v družinah kaj grozno zaplete, so se trije rodovi žensk potem z nadpovprečno natančnostjo in na videz hladnokrvno od jutra do večera posvečali gospodinjskim opravkom. Sredi maja so vlagale sadje in pobelile strop na podstrešju. Med sabo so se menile z narejeno vedrimi glasovi. Po tednu dni pa se je med podboji vrat, za katerimi je Ira bedela nad ribo, pojavila kakor moški visoka, plečata petdesetletnica s pordelimi zidarskimi dlanmi, oblečena v tvidast jopič z usnjenimi zaplatami na komolcih in obuta v pošvedrane mokasine. Kadarkoli je napravila korak, sta na teh čevljih pod težo njenih stopal popustila kak šiv ali dva. Ogorčeno je sopla zaradi klimakteričnih vročih valov, ki so plimovali čez njeno ogromno telo, in z ramami se je komaj spehala skoz vrata. Prišla je zahtevat nazaj svojo puško. Ira ni bila videti tako razpoložena, da bi jo bila pripravljena vrniti. Tedaj je velikanka ponesla svoj grdi obraz bliže h kitajskemu krapu, ki je z dna jušnika z usti mukoma pobiral drobne kamne, da mu ne bi zarastla, in začudeno rekla: »Ta riba bo živela.« »Verjemite mi, na te reči se spoznam,« je čez ramo pokimala Irinim mami, sestri in omi. Zatem se je ne neprijazno, a malce nejeverno zastrmela dol k Iri.

Da so take kot Iro sežgali v dneh njene mladosti, je bila mislila.

Kljub temu jo je, prepričana, da je oči ne varajo, poklicala: »Čarovnica.«

Ni sprevidela, da je Ira boginja, starejša od nje.

Nekaj minut je bilo slišati samo krapa, ki je rudaril pod vodo.

»Ali bi hoteli delati zame?« se je nazadnje spet oglasila orjakinja. »Z živalmi?«

Ob njenem basu so se sveže narezane vrtnice v vazi osule. Obnašala se je, kakor da bi bili v sobi samo ona in Ira. In potem je Gospa izgovorila besede, ki so tistega leta še zvenele popolnoma magično: »Ustanavljam zasebno podjetje.«

»Imenovalo se bo Imperij in bo mogočno cesarstvo.«

»Hišni ljubljenčki,« je imela navado govoriti Gospa (to je bilo po desetdnevni vojni, ko sta z Iro v opuščenem rastlinjaku v predmestju šele pripravljali za prodajo prve pritlikave kunce), »nimajo vrednosti, če ne štejemo mačk, ki pobijajo miši. Ampak ker nameravamo v kratkem kupčevati tudi z laboratorijskimi mišmi, se celo v tem izjemnem primeru to razmerje podre: mačke nimajo vrednosti. Pač pa imajo ceno. Če se nam bo posrečilo nenehno navijati ceno nečesa, kar je brez vrednosti, bomo držali Vsemogočnega za brado.« Gospa se je rada ponašala s tem, da je cinik. O sebi je pogosto govorila v množini. »Skrivnost je v povpraševanju, v tržni niši,« je podučevala svojo novo nameščenko, medtem ko je grabila živali za kožo na tilniku, snemala kunce s kunčevk in jih prestavljala iz zaboja v zaboj. »Psi, mačke, zajci, poniji, želve, papige skobčevke, lovski sokoli, celo mravljinčarji in udavi, če si dovolj prismuknjen, te lahko potolažijo. Vsaj nekaterim ljudem, pravijo, se odvali kamen od srca, če se jih včasih dotaknejo.« Nič božajočega ni bilo v njenih dotikih. »V novih časih bo večina ljudi potrebovala več tolažbe, kakor so slutili takrat, ko so prenagljeno rinili vanje,« je rekla. »Nekomu se bodo morali zjokati na ramenih, pa čeprav bo ta nekdo imel štiri noge. Ali dve, ali morda nobene. To potrebo bodo sami odkrili; druge jim lahko privzgojimo. Jutrišnjo jaro gospodo bo zažejalo po še nezasedenih simbolih premožnosti: domače živali se lahko spremenijo v nakit.« Ena od Gospejinih domiselnejših poslovnih potez je bila ta, da je javno opozorila na pomen lepo raščenih eksotov v državnih protokolarnih objektih. Ker je poskušala biti dosledna, so se v začetku leta 1999, ko je Imperij dosegel vrhunec moči in ugleda, tudi na njenih novinarskih konferencah na žametni tapeti med mikrofoni pred njenimi usti namesto rož šopirile rdeče are. Vseeno pa je njen cinizem brez škode pljuskal prek Irine glave kakor voda prek račjega perja. Ko ne bi Ira njenih povelj, ki so se tikala nege živali, zmerom izvršila pravočasno in tako, kot je treba, bi Gospa zagotovo že zgodaj zasumila, da je Ira večinoma sploh ne posluša.

Sčasoma je dognala, da jo lahko za več dni sámo pusti v rastlinjaku, ne da bi se zato kuncem kaj slabše godilo (Ira si je v slami, s katero sta jim postiljali, razgrnila spalno vrečo in se nič več ni vračala k mami), da pa je popolnoma neuporabna pri pogajanjih z obrtniki, ki so obnavljali mali lokal ob polkrožnem trgu v starem mestnem središču, v katerem bo prva od prodajaln nastajajoče široko razpredene mreže Imperija. Arka, jo je krstila Gospa, s steklenico šampanjca. Šlo je za čokato, vase zdruznjeno hišo. Njen portal iz peščenca je bil okrašen s kipi žensk v narodnih nošah, ki so bile takrat, ko so jih postavili tja, na pogled tako žive, da so jih lakomni mestni golobi že od prvega dne obletavali v strnjenih jatah in jim poskušali s kljuni z razgaljenih prstov in nosov odščipniti kose mesa, hoteli so jim izkopati oči, zato je bil vhod v trgovino dve stoletji pozneje s kraterji posejana lunarna pokrajina, rdečelične, postavne kmetice pa so se spremenile v nebeške prikazni predano trpečih kristjank, mučenic prave vere. Znotraj so med masivnimi nosilnimi stebri in pod opečnatimi oboki potekala prenovitvena dela, ali pa vsaj naj bi potekala, vendar so največkrat le zacinjeno vedro z utrujeno vodo in nekaj osamljenih vreč cementa kazali na to, da bodo v tistem prostoru že v kratkem živele živali. Nekdo bi moral obrtnikom dodobra napeti levite ter jih priganjati k delu, in to nalogo bi hočeš nočeš morala opraviti Ira, saj je bila Gospa še preveč zaposlena z najemanjem bančnih kreditov. Vendar ni stavbarstvo Ire nikoli zanimalo niti je še niso zanimali drugi ljudje, če niso tako kakor v njenih sanjah in morah nastopali v zgodbah o mačkih in psih. Ko je prvič stopila v Gospejin lokal, ni doživela nikakršnega déjà vu (ni si rekla, to hišo od nekdaj poznam in vem, da bom v njej lahko srečna) niti, če smemo temu tako reči, jamais vu (ni si namreč dejala, nikoli nisem videla česa podobnega niti ne bi verjela, da lahko kaj podobnega v svetu nespečnih obstaja, vendar vem, da je bilo ustvarjeno nalašč zame in da mi od nekdaj pripada), ampak preprosto rien vu, otopelo brezbrižnost, tako kakor zmerom. Z njenega zornega kota se s tem, da je postala Gospejina desna roka, ni nič spremenilo. Vsi prej našteti občutki (le da nazadnje ni ostalo samo pri občutkih, ker so prerasli v neomajno gotovost) so se v Iri začeli prebujati dosti pozneje in silno počasi, ko pa so se izoblikovali do konca, so tako njo kakor druge osupnili s svojo močjo. Ampak za zdaj jo je bilo treba šele nekako podkupiti, da bi nadzorovala početje soboslikarjev in inštalaterjev. Gospa je brž našla rešitev. Ubrala je bližnjico do Irinih možganov. Podarila ji je hrčka v kletki z vrtljivim kolesom, hrčka in kletko pa postavila v Arko med delavce. Tako je Ira tam prebila dolge ure, ne da bi se pritoževala ali se dolgočasila, pitala zlato in belo živalco, ki ji je jedla iz rok, ter jo učila novih gimnastičnih trikov, mojstri, ki so verjeli, da se Ira med njimi mudi zaradi njihovih pogodbenih norm, pa so se zato sukali malce hitreje, kakor bi se sicer. Potem je Iro začelo jeziti, da je v bližini Marinove kletke grdo razmetano, in prisilila je obrtnike, da so počedili kak kvadratni meter ali dva tal okrog nje. Kmalu pa je tudi to ni več zadovoljilo, postajala je čedalje bolj zahtevna in neprizanesljiva, in tako se je red iz osrčja lokala, kjer je Marino noč in dan tekal v kolesu, ne da bi kdaj kam prišel, širil v kote, na stene, podboje in strop. Prodajalna se je zableščala v svežem beležu in polirjeva žena je pomila brezhibno zakitano izložbeno okno, da je kakor diamant postoterjalo sončeve žarke. Hitreje ko je hrček poganjal svoje kolo, hitreje so delali mojstri, in trgovina je bila nared za primopredajo kak teden pred rokom. Gospa si je mela dlani in bila je ponosna na svojo zvijačnost.

Ko pa je osemindvajsetega avgusta 1991 zjutraj sunkovito zavrla svoj opraskani opel karavan z vdrtimi blatniki, zadaj zatrpan z zbezljanimi kunci, na tlakovcih pred razžrtim portalom in odtopotala skozenj v Arko, ki jo bo za stranke slovesno odprla popoldne, jo je pogoltnilo jezero črne teme: železna roleta pred izložbo je bila še spuščena: tema kakor v rogu in iz sosednje picerije pridih peteršilja, olivnega olja in česna. Izkazalo se je, da so obrtniki, ki proti koncu že niso več mogli dohajati neutrudnega hrčka, prehitevajoč sami sebe pozabili v stene montirati kakršnokoli stikalo za luč.

»Ali moram res zmerom vse sama?« je Gospa s strogim glasom okarala Iro. Tudi sicer je skoparila s pohvalami.

Ira je skomigala, ker ni videla, v čem je problem. V temi se je vedno izvrstno počutila.

»Naj bo,« je Gospa naveličano zamahnila z roko, »ampak tokrat je prav zares zadnjič.«

Z odmevajočimi koraki je odtacala še globlje v črnino.

In Gospa je ukazala, bodi svetloba; in bila je svetloba.

3

Medtem je Irin nekdanji sošolec postajal prekaljen udeleženec nagradnih natečajev dnevnika Stičišče za izvirno kratko prozo.

»V žiriji bo sodeloval nadarjeni mladi književnik Filip K.,« je v davnih dneh, ko je šele shodilo, bobnalo Stičišče. Laže ga je bilo včlaniti v žirijo kakor se vsakokrat znova ubadati z debelim snopom njegovih prispevkov. Kasneje je v razpisih pisalo: »Publicist Filip K.«, v sedmem letu izhajanja časnika pa so omenjali samo še njegovo ime. Zamolčali so, da je bil zadnjo knjigo objavil pri enaindvajsetih. Filip je z mazohistično jasnostjo vedel, da s tem niso hoteli prizanašati njemu, ampak piscem kratkih zgodb, željnim malo spodbude. Spreminjal se je v mojstra puhlic in fraz.

Zbujal se je kakor pretepen. Predtem je zmeraj sanjal isto. Sanjal je, da bedi, in v sanjah je bila njegova spalnica kakor podnevi, samo barve so se po robovih prelivale v rjavo sepijo in razmerja med stenami, tlemi in stropom niso bila v skladu z Evklidovo geometrijo. V sanjah je bil torej buden doma, le da ni mogel vstati ne zganiti mišic ne dvigniti vek. Nekaj ga je neusmiljeno tlačilo dol, in čeprav ga ni bolelo, je čutil tesnobo; ker pa mu je bilo pred časom pri duši tesno vsakokrat, kadar se je spopadal s čim novim (in je takrat novosti še ljubil), je bil tisti občutek tesnobe hkrati znan in grozeč ... in mikaven. Telesna otrplost in nemoč sta preprosto zato, ker ju prej ni nikoli izkušal, obljubljali tako zaželene spremembe, ki jih bo neogibno prineslo od zunaj.

Bilo mu je podobno kakor pri sedemnajstih, ko ga je nekega popoldneva – tekel je po bonbone v trafiko nasproti doma, rahlo je deževalo, platinaste štrenice pravkar izležene svile – sredi cestišča s stopalom na pretrgani beli črti spreletelo spoznanje, da bo kmalu izgubil nedolžnost. Za to trdno prepričanje ni bilo nikakršnega povoda razen adolescence, niti v najzasebnejših fantazijah ni koval načrtov, s katero naj bi se zgodilo in kdaj; ker pa je bil že takrat prenevrotičen, da bi si znal lagati, se mu je takoj za tem prebliskom ali celo hkrati z njim (ali pa se mu je, to je najverjetneje, preblisk utrnil zgolj zato, da bi lahko sprožil drugega, manj prijetnega) posvetilo, kako neprikupno neroden bo prvikrat z žensko; zato se je miril, kakor bi se pred obiskom pri zobozdravniku: »Seveda bo treba iti, ampak danes na srečo še ne.« Jasno mu je bilo, da se lahko tolaži z odlašanjem, brez strahu, da bi s tem kaj skazil, ker niti zavlačevanje ne bo ničesar preprečilo. V gole lakte so ga pikale drobne svedraste kaplje in ulica med trafiko in domačim stanovanjem je bila za hip malce bolj pomenljiva kot sicer. Več kot desetletje pozneje se je Filip ponoči vsakokrat znova prisilil k zbranosti, z močjo volje premagal obetavno omrtvičenost iz sanj in zavihtel bosi stopali na parket, da bi šel odtočit. Pri tem je vsakič opazil, kako se njegovi stopali iz dneva v dan večata in roženita; zagazil je v gosto temo v stanovanju, kjer ni prebival nihče drug; zdelo se mu je, da s stegni in prsmi odriva težko, želatinasto vodo v bazenu, lepljivo in dišečo, je v mislih strokovnjak za besede marljivo in z muko opisal temo, lica pa mu gorijo; in nazadnje ga je, ko se je razkoračil pred školjko, pod prižgano lučjo dohitela zavest, da so v njegovi življenjski dobi vsi dogodki odvisni izključno od njega, da ne sme več z ničimer zamujati in da mu kljub temu ne bo nikoli več dano popraviti ničesar bistvenega, okrog sebe pa lahko skoraj sliši, kako pod pernicami diha mesto, kjer v tistem trenutku nihče ne razmišlja o njem. Nič drugače se mu ni godilo kakor brodolomcu na rodovitnem, ampak pozabljenem otoku. In pomislil je, da je tako življenje, če ga podrobneje pogledaš, samo zaporedje prespanih noči, ki ga včasih pretrgaš zato, ker te tišči scat, in včasih zato, ker si moraš omisliti hrano, kurjavo in vodo, in da je tako življenje brez smisla. Filipove nočne more so se potemtakem začele takrat, ko je že nehal spati.

Vsak dan sproti je na računalniku, ki je delal na trdo gorivo, izpopolnjeval svoj življenjepis in bibliografijo. Moral ju je, ker je bil nadarjen mlad književnik: tako so ga krstili časniki. Nepreklicno, na veke, so ga vzeli za svojega. So ga prosili za mnenja o tem in o onem. So mu dali nalepko. Kljub kasnejšim pomislekom. Kljub sedmim jalovim letom. Držalo je kakor pribito. Niti toliko se ga niso usmilili, da bi ga javno odpisali in mu tako dali možnost začeti iz nič. Na to je pristal. Nikogar drugega ni smel kriviti za to. Ni znal biti drugačen. Časniki so terjali podatke o njegovi intimi. Kje živi. Ali ni na podedovanih sto šestdeset kvadratnih metrih nikoli osamljen? Ali pije pivo? Ali je zaradi tega zabuhel? Ali gleda mehiške televizijske limonade? Gledal jih je in to zamerljivo zanikal. Prevajalci v narečno litvanščino so ga nadlegovali po telefonu, klicali so ga iz spodnje Moldavije in ga spraševali o pogodbenem prenosu avtorskih pravic. Njegova življenjepis in bibliografija sta bila impozantna. V wordu ob smotrni uporabi tipke enter dvovrstičen haiku zavzame enako prostora kakor podatki o romanu. Od štirih do ene ga je preganjala skrb kakor žeblji v očeh. Bilo je ravnanje žebljev, bila je nekakšna sprevržena citatomanija. Preraščala je v preganjavico. Ali bi napravil samomor ali zblaznel (je mozgal, čeprav je vedel, da si s tem koplje grob), ko bi napisal povest ali knjigo vseh knjig ali pesem vseh pesmi, Gospejino pesem, po sedmih letih tišine napisal The Text, končno nekaj na novo, nekaj svojega, to se pravi, ne življenjepisa ali bibliografije, pa bi se izkazalo, da je natanko isto idejo obdelal že nekdo drug, recimo v cirilici, ki se je nisem nikoli zadosti naučil? – da me je torej nekdo prehitel, ne da bi bil jaz pravočasno obveščen o tem, pa bi me obdolžili plagiata. Zoper tako obsedenost branje Borgesa (Pierre Menard, avtor Kihota, Filipovo najljubše čtivo) čisto nič ne pomaga. Ni dosti manjkalo, pa bi ga pred leti zares doletelo. Morda zaradi strahu, ki ga je takrat malone pokončal, zdaj ni mogel ustvarjati. Gotovo je, da ni mogel pozabiti, kako se je skoraj osmešil. Popival je s stanovskimi kolegi, in ko mu ne bi nekdo slučajno posegel v besedo, bi jim zaupal zamisel za zgodbo, s katero se je tiste dni poigraval. Dogajala se je v Srednji Ameriki. Pravzaprav je šlo za pripoved o moškem prijateljstvu. Eden od mož je bil kajpak polkovnik. Njegove čete so pravkar zavzele prestolnico izmišljene otoške države. Z jahalnimi škornji na zloščeni mizi s pozlačenimi levjimi tacami se je pretegoval za zagrnjenimi zavesami iz belega tila pred francoskimi okni pisarne v predsedniški palači, zunaj utrjeni z vrečami peska in španskimi jezdeci, petelinil se je pod zlatimi mavčnimi štukaturami in propelerjem stropnega ventilatorja, ki je s tihim švistenjem plastil ekvatorialno vročino na tanke rezine, in klepetal z drugim moškim. Ta je bil mlad diplomat, član opazovalne delegacije Združenih narodov. Pisal se je Llewelyn-Jones. Moška sta si bila že na prvi pogled silno všeč. Prek mize v slogu empira je zaokrožila ponikljana ploska čutara bourbona, pretihotapljenega iz New Orleansa, in tudi Llewelyn-Jones je dal noge na mizo.

(»Vsega je bil kriv vtis,« je skoz Llewelyn-Jonesova usta nameraval razpredati Filip, »da sediva v kavarni s celostenskimi zrcali. V kavarni s celostenskimi zrcali razpravljaš z nekom drugim, ampak v steni za njegovim hrbtom se vsakič, ko dvigneš oči, srečaš s svojo podobo. Ne oziraš se na sogovornika. Poslušaš ga, vendar mu hkrati pripišeš vse svoje lastnosti. Ker med dialogom opazuješ le sebe, pred njegove besede postaviš svoj predznak, svoj šifrantski kod, in če se ti je zdel lastni obraz v ogledalih na steni za njim za silo dostojen ter primeren trenutku, si nazadnje s človekom, ki ga nisi pogledal, povsem zadovoljen.«) To pojasni, zakaj si je idealistični Llewelyn-Jones polkovnikov brezobzirni razum in merjaščevsko slo po življenju razlagal kot malokrat videno zrelost. Ker se častnik ni menil za običajne zadržke vesti, mu je diplomat pripisal modrost samurajev, po kateri je sam hrepenel. »Recite, kar hočete, ampak zares seksi baba mora biti tudi malce nagravžna,« se je v ključnem trenutku posmejal polkovnik in Llewelyn-Jonesu v podkrepitev svoje trditve pomolil fotografijo svoje najnevarnejše politične nasprotnice, gverilske generalice, katere amazonke v hlačah in z razpletenimi kitami so v ameriških džipih ob spretni uporabi topništva in genialni logistiki nadzirale sever otoka. Ko bi polkovnik in poveljnica upornic podpisala premirje, bi se položaj v tistem geopolitično nevralgičnem delu sveta takoj ustalil; ko ga ne bi, bi se državljanska vojna utegnila vleči še leta. Seveda pa bi bilo treba pred začetkom pogajanj generalico šele izbezati iz njenega tajnega oporišča med hribi. Llewelyn-Jones je očaran strmel v njeno sliko. Zagledal je zabrazgotinjeno prestrelino pod zavihanim rokavom vojaške bluze na njeni levici. Dolgo si je ogledoval tetovažo, s katero jo je poskušala skriti. Na bronasto zagoreli generaličini nadlakti je jezdila umetelno izrisana spaka, stvor z gotske katedrale, zmajevka s kozjo glavo in ostudno nabreklim trebuhom, ki je dajal slutiti brejost, nastalo v peklenskem razmerju. Bila je podrobna in skrbno osenčena risba, videl je gosto mrežo kakor las tankih črt, zapolnjenih z modrim črnilom. Pošast je imela hudoben pogled. Llewelyn-Jones je spoznal, da pozorno sledi vsem njegovim premikom. Ampak zapazil je tudi vojščakinjine oči. Bile so rumene kot suho zlato; in imela je rdeče lase.

Llewelyn-Jonesa rdečelaske načeloma niso privlačile. Ko jih je v ducatih srečeval na ulicah rodnega mesta, ki so dišale po granitu, čolnarskih privezih in ribah, se mu je zdelo, da njihove grive niso res njihove. (»Izza škrlatnih kodelj,« je med njunim zadnjim srečanjem poskušal pojasniti polkovniku, »kuka bled in koničast obraz; nekakšna živalca prebiva v brlogu, spletenem iz rdečega protja, vendar protje ni del zveriničinega telesa. Generaličini lasje pa so bili njena duša. Kot da bi v njej plamenelo. Kot da bi bili njeni kodri ognjeni jeziki, ki buhtijo iz terakotne žerjavnice njenega lica. Za njenim rjavim obrazom je gorel divji kres. Njeno lice v kontrastu s temnomodro ogabo na njeni razgaljeni roki: ni moškega, ki mu ob tem ne bi vstal. Zato ste celo vi morali reči: recite, kar hočete, ampak zares seksi baba mora biti tudi malce nagravžna. Celo vam, ki ne razmišljate z jajci, se je zdela omamna.«) Kadar je poslej diplomata pestila nespečnost, z notranjščine svojih trdno zatisnjenih vek ni mogel izbrisati generaličinega lika, podobe generalice z božjim imenom, ki ga je Filip pozabil v trenutku, ko je napravil križ čez povest, zato je pustil službo pri Združenih narodih in se na lastno pest odpravil po njenih sledovih. Iskal jo je dve desetletji. Z obrazom navzdol v suhem listju med ščurki na podih tovornih vagonov – vlaki so brez postankov drdrali po tračnicah med plantažami znamenitih ledenih limon, ki so uspevale le na tistem otoku in katerih lupine so Indijanci uporabljali kot ogledala – ter nazadnje peš se je po asfaltirani cesti, svetlejši od nebesnega svoda nad njo, prebil do puščavske planote pod strmimi hribi na severu, skopo poraslimi s prašno brnistro.

»Ne silite tja,« so ga svarili domačini, ki so pred svojimi kolibami tkali preproge. »Ni varno. Poglejte, kako se kadi. Še kuščarji bežijo izpod tistih pečin. Ne rinite tja.« Preproge so bile oranžne in rdeče, na njih so bili s fotografsko natančnostjo upodobljeni obrazi bogov. Ampak Llewelyn-Jones ni mogel več izbirati. Šel je naprej.

Med njim in obzorjem so drug nad drugim v isti ravnini, pravokotni na zemljo, lebdeli črni oblaki, čvrste kepe smodnika in mastnega dima, in tla so zaznavno drhtela: »Nad fronto vzhajajo krizanteme in cepelini topovskega ognja, ljubljena moja,« je glasno rekel Llewelyn-Jones, »med kroglami saj komaj vidim nebo, to pa je tako temnomodro, da bi bilo nespoštljivo, ko bi se pod njim vedel vsakdanje in ne bi storil česa slovesnega.« Prej še nikdar ni bil spregovoril sam s sabo, zato se je tokrat ovedel, da je z njim nekaj nepopravljivo narobe. Tudi utrudil se je vsak dan hitreje. Vsak dan je opravil manj poti. Spat je legal s kurami; včasih tudi s pasavci, vikunjami, kapibarami, svizci in lamami. Hodil je sam. Nič več ni govoril sam sebi: kramljal je s krokarji in mrhovinarji. Zato so ga Indijanci imenovali el santo in ga vabili, naj se naseli v njihovih kočah, medtem ko so na glave bogov vezli kljune, čekane in perje. On pa se ni menil zanje. Že davno se mu je bilo posvetilo, da ga je polkovnik izrabil za svoje namene. Hotel je doseči (in res je dosegel), da bi se zaljubil v gverilkin portret in ga tako kakor psa krvosledca naščuval za njo. Llewelyn-Jonesu so tudi prišle na ušesa novice o vojščakovem padcu. Otočani so vedeli povedati, da so ga privrženci prejšnjega predsednika z bajoneti nagnali iz bele in zlate palače v prestolnici. Mirovna pogajanja z amazonkami so torej postala postranska zadeva. Jasno mu je bilo, da se je celo njegova oboževana v dveh desetletjih postarala, da so se ji vojaščina, tropske bolezni in stradež gotovo zarezali v lice ter da na njem ni več tiste lepote, ki mu ni bila dala počíti; nazadnje se je dokopal do edino razumnega sklepa, da je bila njena fotografija sama samo ponaredek in da predmet njegove ljubezni nikdar ni bil videti tak, kot mu ga je kazal polkovnik. Vendar je moral še stopati dalje, postavljal je nogo pred nogo, ne da bi premišljeval, sicer bi njegovo življenje v trenutku ostalo brez cilja. In tako je končno pred črto, vzdolž katere so potekali boji, spet srečal polkovnika. Bežal je pred vladnimi silami. Zatekel se je v rove opuščenega fosfatovega rudnika, katerega čela so bila na dotik kot iz mila. Po turško je čepel na petah, tresla ga je mrzlica, krčevito se je zavijal v preprogo, s katere so bolščali kovač in bog vojne Ogú ter guédi smrti: baron Samedi, baron Cimitière, baron Croix ter mama Brigita – in pljuval sluzasto kri. Nalezel se je bil jetike. Llewelyn-Jones mu je pretreseno rekel: »Ko bi vi vedeli, Gabriel García, kako sem vas zasovražil v teh letih!« nato pa počepnil predenj, z dračjem zanetil ogenjček med tremi ali štirimi ploskimi kamni in na preprostem ognjišču pogrel mastno juho. Ko je potiskal menažko s krepčilno tekočino umirajočemu starcu med prste in ga ogrinjal s svojim plaščem, je spoznal, da je konec njegove poti in da je odkril njen namen, ki ga je bil dve desetletji zaman skušal najti drugje.

Če je bila drastično sentimentalna, ne posebej izvirna in je pri umeščanju živalstva, rastlin ter poganskih božanstev na napačne zemljepisne vzporednike širokopotezno zanemarjala odkritja pokolumbovske geografije, pa je bila pripovedka vsaj zgledno odštekana; ampak medtem ko je Filip mencal, ker ni mogel dočakati, da bo smel z njo na plan, se je z grozo zavedel, da jo v istem trenutku živahno obnavlja prav oni, ki je bil nekaj kozarcev nazaj nanaglo pretrgal njegov samogovor. Oni pa je bil gorečen Jugoslovan: zgodbo, ki jo je bil prvi napisal nek Srb, je navajal v dokaz, da so naši tedanji sodržavljani že kmalu po drugi svetovni vojni v literarnih revijah objavljali danes malo znana besedila, ki jih moramo šteti za predhodnike in potemtakem za edine avtentične primere magičnega realizma. In Filipu je srce za sekundo prenehalo bíti. Zdelo se mu je, da je slišal, kako je pokrov zadušljivih oblakov tlesknil ob strešna slemena in ga za zmerom zaprl v hermetično past. Ni si mogel odpustiti, ker se je rodil pol stoletja prepozno, da bi lahko dokončal svoje najboljše delo. Že pred tridesetim je potemtakem začenjal verjeti, da prihaja v stik s tisto vrsto strahotne svobode, ki ti je dana takrat, ko nimaš ničesar več (Albert Camus, Kuga, Filipovo drugo najljubše čtivo – kajti književnost očitno pozna gravitacijske točke, ki nezadržno privlačijo šibke značaje, da bi bili ti potem še nesrečnejši in še bolj zbegani), ter da mu v tolažbo ostanejo samo še občasni umiki v prikrito sanjarjenje in samopomilovanje.

Ker se je poskušal razvedriti v paralelnih vesoljstvih in si v umišljenem svetu nabrati moči za obstanek, so njegovo pozornost v začetku devetdesetih pritegnili časnikarski zapisi o belih mačkah pasme van: o tako rekoč pravljičnih mačkah, ki plavajo. Kakor starci si je iz časopisov izrezoval članke o njih in njihove fotografije, v pismih bralcev opozarjal na netočnosti v člankih, te datirane lepil v mape ter nabavljal priročnike o pasmah in lastnostih mačk ter skrbi zanje. Ne da bi leta 1991 kdorkoli vedel za to, je s tem v Sloveniji utiral pot za mačjo kugo.

4

Jeseni 1991 so v Arko prihajale nove živali in dobivale imena s seznamov dežele z namiznimi panterji. Teh Gospa ni prebirala, zato si ni mogla misliti, zakaj je ta in ta morski prašiček lahko samo Mordehaj Sedmi pa nič drugega, niti je to ni zanimalo, kakor ji tudi ni bilo mar odgovora, ki ga ne bi bilo, na nezastavljeno vprašanje, kako se lahko Ira brez trenutka oklevanja s kazalcem dotakne vihrov živali takoj za možgani in nezmotljivo določi vsako vrsto in pasmo sesalcev, plazilcev in ptičev, za katerih goli obstoj je bila sama izvedela šele iz britanskih katalogov kolonialnega blaga in iluminiranih srednjeveških bestiarijev. Gospe je bil tak čudež manj kakor nič. Slehernemu živemu bitju je namreč namenila uro, ko bo ob ubranem zvončkljanju blagajne v zapečateni kletki, pleteni košari ali vrečki, napolnjeni z vodo, za zmerom zapustilo lokal, zato je Iri vnemarno in s ščepcem pokroviteljske vzvišenosti prepustila bežno otročje veselje ob nesmiselnem poimenovanju nečesa minljivega, kar je na svetu za to, da nam služi. Ona je imela tehtnejše skrbi. Po incidentu z lučmi v trgovini si je zabičala, da mora takoj zaposliti še nekoga, ki bo skrbel za notranje opremljanje tega in prihodnjih poslovnih objektov Imperija; v mislih je že načrtovala bajni sedež podjetja, ki je pozneje kraljeval nad črnuško obvoznico, Arki pa je manjkal izvesek.

Ko se je nekega večera sprehajala z Iro po parku (kadar se je med stenami lokala začel vkuhavati rani mrak, tak lepljiv in dišeč, taka slastna modra marmelada, kakor voda v globokem bazenu, je mimogrede brez napora pomislila Ira, jo je Gospa na usnjenem povodcu peljala na zrak, le da se od dne, ko je bila Ira za botro prvemu ducatu morskih prašičkov, ni več vedelo, kdo vodi koga), sta v podrasti zagledali žensko, ki slika. Ime ji je bilo Erzulíe. Njen oče je bil častnik vojne mornarice. Po razpadu države je zamenjal strani, natančneje, trmasto vztrajal na tisti, ki ji je bil kot kadet zaprisegel zvestobo, to se pravi, prebegnil, ne da bi se z besedami ali medvedjim objemom (nevajen izrazov ljubezni, ozirajoč se prek rame, prisluškujoč morebitnim korakom in rožljanju orožja pred vrati) poslovil od hčere, to pa je pustil brez premoženja, zaradi svoje neprilagodljivosti, ki je nova država ni znala ceniti, tudi brez državljanstva, in niti tega ni vedela, kam naj mu piše za god. Lastnoročno je izdelala voščilnico v tehniki monotipije: izbrala je tehniko, ki jo v vrtcih učijo otroke: hotela je biti otrok; trudila se je, da bi bila grafika lepa in govorila o tem, kako se rada spominja očeta ter praznikov, ki so mu nekdaj veliko pomenili, pa ni poznala naslova njegovega novega doma. Tako se je čestitka prašila med pravoslavnimi ikonami pod admiralovo sliko. Spadal je med tiste žilave moške, o katerih potomci smeje se trdijo: »Ta bo pokopal vse nas.« Erzulíe je nosila dolgo škrlatno obleko z ravnim visečim ovratnikom iz belih bruseljskih čipk; bila je pokrita s kardinalskim klobukom. Bila je Irinih let. Pod obodom klobuka se je dalo razbrati samo drobno, koščeno brado in tanke, dolge, gibke rjave ustnice, med katerimi je bila trdno vkleščena ugasnjena oslinjena cigarica. V presledkih med svetilkami na kandelabrih – te so kakor borovi prelci samo zase tkale vlaknaste bele zapredke slabotne svetlobe visoko nad tlemi – se ni videlo ped pred nosom, slikarka pa se je s platnom zarila še globlje med glogove veje pod hrastovo krošnjo, kot da namenoma išče popolno temo. Ni bilo dvoma o tem, da lahko v temi slika zato, ker je slepa.

In potem netopir, ki je sklatil klobuk. Erzulíe je skočila z zložljivega stolčka na noge in prepadeno vrisknila. S stegnom je prevrnila platno. Žive barve na njem so se rjavo razmazale. Nihče ne bo nikdar izvedel, kaj bi bilo po opravljenem delu na njem. Netopir se ji je zapletel v lase. Neslišno je cvilil in utripal s perutmi, Erzulíe je otepala z dlanmi po temenu in glasno jokala; Ira je nežno, ampak komu je bila namenjena nežnost, s pogriženimi nohti kakor s kvačko izzankala krempeljce Chiropterae vespertilio murinus iz stičišč med osnovo in votkom Erzulíjine neukrotljive pričeske. Gospe se je zdelo v skladu s pravili nenapisane igre, da ženski z imenom, ki ga nihče ni znal izgovoriti, če ga je videl na listu papirja, ne črkovati, če ga je slišal (in ni nihče razen Erzulíjinega očeta, ki je bil zamlada prebral eno samo novelo v cirilici, ta pa se mu je vžgala v spomin, ker so v njej nastopali častniki, vedel niti tega, da je Erzulíe najmogočnejša med loáji karibskega vudúja, Ayidá Oueddó, boginja rožnatega šampanjca, sladkih kolačkov, steklenega nakita, svilenih nogavic in nebrzdane ljubezni na steptanih tleh v krogu opazovalcev in bakel, preobražena mati Marija, ki ji verniki prinašajo topeče se sveče in enako gnetljiv barvni marcipan), ponudi mesto aranžerke v prodajalni brez izveska. Ko jo je nagovorila, brez okolišanja, kakor je znala Gospa, je Erzulíe sunila tilnik na pleča, napela je grlo, da se ji je sapnik med vratnima tetivama zarisal kot valj, in je dolgo oglušujoče zavijala v nočno nebo. Tako je bila vesela, da nekomu končno pripada. Potem je neučakano zdirjala tja, kamor ji je s prstom pokazala Ira. S spotegnjenimi, opletajočimi koraki je grabila pot pred Gospo in pred Iro, skoraj v galopu so njeni veliki podplati požirali pot. Drncala je s sklonjeno glavo in zgrbljenim hrbtom, v Arki pa je legla na pult, s fantovskimi zapestji med preizrazitimi koleni, in zaspala zvrnjena na bok. V tem položaju ali pa zvita v lasato potico je dremala z odprtimi zamrenjenimi očmi, poudarjenimi s temnimi robovi vek, ki so bili še bolj opazni zato, ker so bili zmeraj vlažni, večino časa, kolikor ga je Imperiju še preostalo.

Takrat so se čudno zverižile Irine sanje. Nekateri elementi so izginjali iz njih, namesto njih pa so se začeli pojavljati novi, ki so jo navdali z nelagodjem. Če je zamižala, se je znašla v sivomodro tapeciranem vogalu tretjega nadstropja veleblagovnice nasproti poštnega poslopja. Tam je bilo šest z zaveso zagrnjenih separejev, v katerih so izvedenci proti plačilu opravljali barvno analizo osebnosti in ponujali dokaz za obstoj Vsemogočnega. V eni od kabin je kakor španska stena narahlo preganjeno stalo tridelno beneško zrcalo, v katerem naj bi s kotičkom očesa za sabo uzrl pekinškega dvornega psa z rdečo pentljo vrh glave, ki ga, če bi se zasukal proč od zrcala, da bi si ga pobliže ogledal, sploh ne bi bilo za teboj. Čeprav se je Ira na vso moč trudila videti žival, za katero so ji izvedenci zagotavljali, da se zmerom prikaže, pa v ogledalu ni bilo drugega bajeslovnega bitja kot nje. Ob zrcalu je visela slezasta večerna obleka iz zmuzljive tkanine, ki ti je, če si jo poskušal sneti z obešalnika, da bi jo pomeril, vsakokrat znova spolzela med prsti. To naj bi dokazovalo, da Bog je in da je vse drugo ničevo. Toaleta je bila ukrojena zelo zadržano, imela je visok ruski ovratnik in s srebrnimi nitmi pretkano poprsje. Ampak Iri se je zdelo samoumevno, da obleka iz svile drsi, to se ji ni zdelo nič nenavadnega, zato jo je pobrala s tal, potem ko je najprej potrpežljivo počakala, da ji bo padla iz rok, in si jo je nadela. Ko pa je na goli koži začutila rahli, vendar nepopustljivo čutni dotik oljnate svile – bila je umetna svila, ki koži ne da dihati, jo je obšlo poželenje. Zahotelo se ji je, da bi se ljubila, s komerkoli, pa čeprav bi bil grd, vendar v kabini ni bilo nikogar in še najmanj Boga, zato se je nevešče poskušala zadovoljiti sama in tako je iz poprsja obleke izstrigla podolžen oval. Njene mlečno bele dojke z bledo modrimi žilami so zanihale skozenj in z ružem v čokoladnem odtenku, ki se je vzel kdove od kod in ni bil njen, si je počasi potemnila bradavice na njih. Všeč ji je bilo ogledovati si svoja pobarvana prsa. Dotlej ni bila uporabljala ličila. Njegov trpko sladki vonj je izbrisal predsodke in jo nosil, jo razpenjal od znotraj navzven, ko se je sam dvigal kvišku in vel po kabini. Razcefrani robovi blaga, ki ga je bila v ihti napadla z zakrivljenimi škarjicami za striženje nohtov, so se pri priči zacelili, kakor da bi bili skrbno obšiti na roko in bi bil kroj obleke že vseskozi zamišljen tako, kot ga je preuredila: z izrezom. Nevidnega pekineza, ki je pričal o večnih resnicah, še zmerom ni bilo na spregled, Irina sla pa je ob vsakem premiku – udje pod svilo so jo ščemeli, hkrati pa jih je svileni oklep tudi utesnjeval in določal meje njihovih kretenj – naraščala, zlasti medtem ko si je z mastno, hladno, mazavo šminko, z rdečilom nekih tujih ust, risala poljube na nabrekle bradavice, dokler ni v globokem snu doživela orgazma. Ko jo je ta v prvi od takih noči vrgel pokonci, je bosih nog odcapljala iz čumnate s pogradom in kocem nad prodajalno, kamor je bila prenesla spalno vrečo in Marinovo kletko, do pulta v pritličju, tam pa zalotila Erzulíe, ki je bridko ihtela v spancu brez vonjev, dotikov in slik. Takoj je spoznala, da je prišlo do pomote, da so se sanje v Arki pomešale in da bi morala slikarki vrniti njene podobe.

Pa vendar jih ni. Bila je devica. Erzulíjina domišljija ji je prinašala prej nepoznane občutke. Zaradi svoje prezrelosti jih je znala ceniti bolj kot drugi. Ampak to ni bilo najpomembnejše. Po začetni zadregi in sramu je odločilo nekaj tretjega. Dognala je namreč, da je telesna ljubezen precenjena in da bi jo tudi v prihodnje zlahka pogrešala, postalo pa ji je všeč preučevati nemir in tesnobo v Erzulíjini duši, ki ni mogla brez nje, ki je venomer premišljevala o njej, mrmrala razčustvovane popevke o njej in se prikrajšana zanjo premetavala v krčih kot riba na suhem. Ob stene je butala. Ira muham v otroštvu nikoli ni pulila kril ali lepila orehovih lupin mačkam na tace; muhe in mačke so se ji smilile, vseeno pa je dostikrat opazovala, kako jih trpinčijo drugi otroci, in v zalezovanju Erzulíjinih stisk je bilo nekaj enako mamljivega. Ogleduštvo ji je omogočalo, da se je počutila dobro, ker je vedela, da so njej Erzulíjine muke prihranjene in da ji bo z njimi vedno prizaneseno; bila je torej vzvišena nad bolečino, ne da se bi morala zaradi zadovoljstva ob svoji premoči počutiti krivo. Nekaj ji je reklo, da je podobnih med zidove vklenjenih duš z neizrekljivim imenom okrog nje še veliko.

Tudi Erzulíe ni omenila, da ji Ira dolguje kaj njenega. Pametneje se ji je zdelo prilizovati. Nagonsko je vedela, da ni zmerom Gospa tista, ki obrača kolo.

Za nameček pa oskrbnica živali slikarke spočetka ni marala (zdelo se ji je, da se preizzivalno oblači, in o njenih salonarjih je govorila, da bi morala vanje vstopati z lestvijo) in kar prav ji je bilo, da jo vidi trpeti. Nato je pozno v decembru, ko je Gospo zaradi Erzulíjine lenosti že začela minevati potrpežljivost, Erzulíe povabila Iro in njo v ozko, dolgo pisarno za pultom, da bi jima pokazala nazadnje le dokončani izvesek. Od srede meč do podpazduh je bila stisnjena v oprijet triko iz luknjavih črnih sintetičnih čipk (v nekakšno dolgo nogavico, so se šalili gospodje s prenosnimi telefončki v prsnih žepih, ki so se takrat motali med policami trgovine, na katerih so škrebljali, rovarili, praskali, puhali, vohali, momljali, se parili in se za mrežami prerivali krempeljci, smrčki in tačke), okoli ledij pa si je, ne zaradi spodobnosti, ampak kot modni dodatek, ohlapno zavezala rdečo in modro smučarsko bundo. Tedaj so se odnosi v Arki nepričakovano izboljšali. Ira je namreč žolčno pripomnila (in njeno izjavo je Gospa uvrstila k mnogim drugim, s katerimi ni vedela kaj početi): »Če kdo sanja, to še ne pomeni, da ima lepo dušo«; ker pa ji je bilo tokrat izjemoma dosti do tega, da bi se jasno izrazila, je še polglasno navrgla: »Erzulíe sploh ni to, za kar se izdaja. Če mene vprašate, je navadna lovača.« Tako je nastal drugi stavek v njenih osemindvajsetih letih, ki ga ni bilo treba prevajati. Nekolikanj zastarelo besedo lovača so pogosto s posebno slastjo izgovarjale Irine neoporečno vzgojene mama, oma in sestra. Ko ji je zdaj po dolgem času spet pljusknila ob ušesa, je Iro prešinilo, da se že tedne ni spomnila nanje, ker je imela toliko dela z imeni živali, ob tem pa sta jo od kostnega mozga do lasnih konic vroče ter gostljavo preplavila nerazložljivo olajšanje in nekakšna drobcena sreča. Zaradi velikodušnosti, ki je naravna posledica dobrega razpoloženja, je torej do nadaljnjega obrzdala mržnjo do umetnice, ki je bila zanjo pritepenka in tujka, in tako se je začel proces Irinega udomačevanja v podjetju in v svetu nasploh. Ves dan bi bila židane volje, ko ne bi Erzulíe z enim samim na učinek preračunanim gibom z izveska v širokem loku zavihtela platnene zaščitne ponjave, ki ga je skrivala prej. Erzulíe je zamahnila kakor torero, ki trdno ustopljen izvaja veroniko: bilo je ogrinjalo in za njim je bil meč.

»Nismo se tako domenili,« je zanosljala Gospa. »Naročili smo Arko.«

»In kaj,« je nič manj visokostno vprašala Erzulíe, »bi s podobo trabakule? Če na kaj, se spoznam na plovila. Ko bi vam, skratka, namalala ladijski trup, tak prsat in iz brun, na izvesku ne bi bilo kam postaviti slonov. Ti bi bili namreč spodaj, zadaj tik nad kobilico, zaradi obtežitve seveda: kaj pa bi se to reklo, privezati slone k ograji palube. Vse skupaj bi se prekucnilo že na mandraču. Ampak vi bi morda raje barko v prerezu, táko, kakršne so na ilustracijah v Oxfordovem nemško-slovenskem slikovnem slovarju, da bi bili vidni vsak notranji krov in kaštel? Tudi to ne bi nič pomagalo. Živali bi bile še zmerom komaj opazne. Štirideset dni so bili na razburkanem morju in z nečim so kajpada krmili slone. Zagotavljam vam, da so jih Noetovi sinovi med tolikimi balami sena, kolikor so jih vkrcali v ta namen, morali krepko iskati. Zapovrh pa je Arka vaš prvi lokal. Torej je zanjo Eden, prvi zemeljski raj, kakor nalašč.«

»Ko bi vi vedeli, koliko Ednov sem se nagledala v svojem življenju: ad nauseam ...«

»Tako kot jaz morja,« je reklo dekle in prek obraza sta ji temno zaplala tako nostalgija kot stud.

»Že, pa vendar, Hieronimus Bosch? Doba merkantilizma? Ponujate mi reprodukcijo petsto let starega dela? Saj se norčujete. Mar niste znali ustvariti česa izvirnega?«

Erzulíe je nepopustljivo otresala s štrenami las.

»Paradiž z izobiljem živali ali pa nič. Sami veste, da pri tem ni mogoče odkriti Amerike. Poudarjam, na izvesku morajo kupčev pogled pritegniti živali. Kot podjetnici vam najbrž ni treba posebej razlagati, da svojih prodajnih artiklov ne ponujate sebi?«

Trgovka je dvignila obrvi, zrasli nad nosnim korenom.

»Prodorno ... resnično prodorno,« je svoji volji navkljub godrnjavo soglašala, potem pa premerila Iro od glave do pet, da bi ugotovila, kako nanjo učinkujejo Erzulíjini oglaševalski prijemi, in videla, da Iri oči neobvladano rastejo in da drgeta kakor šiba na vodi.

Na izvesku je bil do poslednje potankosti preslikan Boschev zemeljski raj.

Ne da bi lahko preučila izvirnik, je slepa kopistka na hrastovo ploščo zvesto prenesla vsako sled čopiča blaznega Flamca. Pod svežo plastjo impregnacijskega laka so sijale mahovno zelene, kovinsko modre, veliko žarečih oranžnih in rdeča. Tudi razmerje med širino in višino izveska (zaradi njegove namembnosti kajpak manjšega od gromozanskega madridskega platna) je bilo táko kakor pri Boschu. To se pravi: izvirnik je širok petinsedemdeset centimetrov in v višino meri skoraj dva metra ter je tako razmerje med razsežnostima panela ena proti dva cela pet v prid višine; že ob tej nenavadni obliki celote pa tistemu, ki ga zanese prednjo, če je količkaj preobčutljiv, po hrbtu zagomazijo mravljinci. Ena proti dva cela pet ni naravno. V spodnjem levem kotu slike poganja z vinsko trto obraslo drevo ločevanja med dobrim in zlim. Ko bi ga izruval iz tal, bi zverinsko zatulilo kakor mandragora. Pod njim s predse izproženima nogama oprt na togo desnico sedi malce bebav ali pravkar iz sanj zdramljen Adam. Pijano se nasmiha, kakor da bi se sončil. Preveč resnoben Odrešenik odet v pomarančna oblačila galantno pestuje Evino zapestje, ne da bi ji posvečal drugo pozornost. Eva nespretno kleči ob njegovi levici, ne ob Adamu, iz čigar rebra je pravkar izšla. Težko je dognati, kaj v paradižu počne Jezus Kristus: po bibliji naj bi žensko ustvaril Bog Oče. Ali sta naša prastarša že v trenutku stvarjenja napravila greh, zaradi katerega bi ju bilo treba odreševati? Bosch je bil nor: ni pa bil slab teolog. Zato nekateri umetnostni zgodovinarji domnevajo, da je olesenele postave na spodnji tretjini panela dodal brez premisleka, v zadnjem trenutku, da ne bi površina, kolikor je zavzemajo, neposlikana še neprijetneje bodla v oči: kajti Eden nesporno pritiče živalim. Vanje je Flamec položil vso svojo ljubezen, njim je dal vse svoje znanje in skrb. Podoba pulzira v ritmu tisočih žil. Na tisoče žlez dela svoje. Nad rajem lebdi vonj po mošusu, runu in stelji v živalskih vrtovih. Slon, brez katerega izveska nad Arko ni smelo biti, muli travo na enem od gričev in na hrbtu nosi opico. Tudi nekatere druge živali so še prepoznavne. Med tistimi, ki niso, najdemo dolgouhega psička z dvema nogama in čopastim repom do tal ter bronasto ptico s tremi koščenimi glavami. V tropu osupljivih prikazni se zdijo samorogi in zmaji malone krotki. Prizor obvladuje visoka in vitka fontana nad Kristusom, navpična os slike. Barvno sicer povzema bleščeči inkarnat Odrešenikove toge, ampak vidiš jo prej kakor njega in je najbrž poslednje, kar se ti pred smrtjo posreči pregnati iz spomina. Je členovita in polna robatih izrastkov kakor rakove klešče. Tiho sope in čaka, da se boš spozabil: »Stopi bliže,« potuhnjeno vabi. Na njej posedajo črne rajčice, v duplini v njenem ploskem okroglem podstavku se je ugnezdila sova. V vodoravni smeri deli podobo na pregledne pasove dvoje stoječih voda. Na sredi je bister ribnik ali zatok večjega jezera (ta oblizuje čer pod fontano, inkrustrirano s hematitom in granati), spodaj črnikasta mlaka s kričeče rdečimi, v skalo izžlebljenimi robovi. Na Erzulíjinem izvesku sta bila mlaka in ribnik enaka, kakor si ju je bil želel Bosch, vseeno pa je Iri preslikava razkrila, da se admiralova hči na smrt boji vode. Ustrašila bi se same misli, da si mora umiti telo in lase. Hrbte dlani so ji kakor pozlata prekrivali sloji pigmentov in olj, ki jih je potrebovala pri delu. Bili so paleta. Ira kratko in malo ni mogla verjeti, da lahko Erzulíe pesti strah pred nečim, kar je sama ljubila. Zato se je njeno prepričanje, da je vredna več od brezdomne slikarke, še okrepilo. Pri Flamčevem ribniku nadalje pijejo biki, jeleni, po njem veslajo vodne ptice, iz mlake poskušajo vzleteti krilate ribe, na njen breg se je skobacal majhen tjulenj s človeškim obrazom. Iri se je posebej prikupila mlada in zdrava, snežno bela žirafa z zelenkastim vzorcem na koži, ki se je ponosno izprsila poleg dvonogega psa. Dobro se ji je zdelo, da je tudi Hieronimus Bosch rad zahajal k njenemu znancu z namiznimi panterji in zato lahko naslikal belo žirafico v naravni velikosti, si na starčevih zemljevidih morda dolgo v noč ogledoval rodno Flamsko z njenimi blatnimi polderji ter se, medtem ko je s sveče kapljalo na atlas, razsvetljeno domislil, da bi bilo v paradiž pametneje postaviti niz ostrorobih gora; srh pa jo je spreletaval ob sklepu, ki se je sam vsiljeval, da Erzulíe, ta briljantna kopistka in pravkar odkriti talent za reklamo, ne le nezaprošena posoja svoje ljubezenske sanje, ampak tudi vdira v sanje pokojnih slikarjev ter tam krade in ropa in pleni, ker brez vonjev, podob in dotikov ne more drugače.

Kljub vsem naštetim čudaštvom pa so jo na Erzulíjinem izvesku najhuje pretresle prvine, ki jih je Bosch, ljubljenec Filipa Drugega, najbolj katoliškega med španskimi kralji, zajel iz svetovja nespečnih in tam veljajo za nekaj vsakdanjega.

Pod drevesom spoznanja je mačka zadavila miš. Miš ji binglja med čekani. Zagotovo je mrtva. Živali ubijajo druge živali. Ob mlaki fantastični ptiči požirajo žabe. Samo zadnji kraki še štrlijo iz nazobčanih kljunov in trzajo. Iz ribnika na skalo, podobno spečemu moškemu profilu, lazijo salamandri, žužki z več sto nogami in gumijaste kače mokasinke, nad žirafo naščeperjen merjasec z nameni, ki jih sploh ne poskuša prikriti, zalezuje podlasico, korak dlje pa je nekaj premajhnega, da bi se dalo zanesljivo presoditi, ali je lev, zakopalo gobec globoko v drobovje nečesa prenežno naslikanega, da bi mogli razločiti, ali je bilo pred zakolom gazela.

Ira ni vedela, da je tisto, kar vidi pred sabo, posnetek prvega panela slavnega Boschevega triptiha z naslovom Vrt zemeljskih užitkov, ki ga je mogoče občudovati v madridskem Pradu; ni vedela, kje je Madrid, ni vedela, da tretji Boschev panel prikazuje pekel, niti tega, da so slike pravzaprav tri, vendar je pri priči vznemirjeno vprašala: »Kaj je na drugih dveh?« s takim glasom, da je Gospo in kopistko polila ledena mrščavica.

Očitno je bilo že v svetopisemskem raju, na kraju, kjer naj bi jagnje in lev miroljubno počivala s pleči ob plečih, to in ono pošastno narobe.

Te grozovitosti potemtakem ne bomo izobesili, je menila Gospa in Ira se je obvladala ter ji nameravala reči: zakaj ne? Naše more so tu, tu so bile tisočletja pred nami in ali jih upodobimo ali ne, to nanje nič več ne vpliva. Namesto tega pa je izrekla tretji sklenjeni stavek, s katerim je dokončno pretrgala osemindvajsetletno zaobljubo molka in hkrati malone nezaznavno prevzela zakonodajno oblast v Gospejini Arki: »Bodite no resni: ta plošča se bo zibala v soncu in dežju več metrov nad tlemi; mar res mislite, da bo nekdo normalen opazil detajle?«

5

Prav na detajle Filip ni bil pozoren: bele mačke pasme van so ga očarale kot entiteta, z lahkoto, s katero so se natančno prilegale v prostor krog sebe. Zanj so bile alabastrni kipi, z vseh strani osvetljeni z disperzno lučjo, in na njihovih trupih ni videl zarez ne vdrtin, v katerih bi zastajale mlake teme. Zdelo se mu je, da jih luč oplakuje od znotraj in da mlečno žarijo v nočeh, ko ga je ščip gnal na strešne kapi, kjer je sédel s koleni pod brado, da bi mu pogled na ogrlice cestnih svetilk omogočil verjeti, kako sam ni pomemben, ker bo tudi brez njega svet stal, vsak dan lepši in bolj urejen.

Iz knjig in revij je o mačkah izvedel naslednje:

Turčija se ponaša s tremi mednarodno priznanimi avtohtonimi mačjimi pasmami; to je glede na njeno velikost, število prebivalstva in vključenost v svetovne gospodarske tokove seveda veliko. Vsi prijatelji domačih živali so že slišali za dolgodlako angoro, ki je dobila ime po mestu Ankara, vendar se bodo resnični navdušenci strinjali, da za njo po odlikah v ničemer ne zaostajata drugi dve mački, ki jih felinologi v skladu z delitvijo mačjih pasem na dolgodlake in kratkodlake uvrščajo med slednje in sta v zahodni Evropi nekoliko slabše poznani. Kajpak gre za turško mačko v ožjem pomenu besede in van.

Žal celo nekateri pisci strokovne literature ne razlikujejo med prvo in drugo. Res sta obe predstavnici edinih vrst, ki slovita po tem, da se tu in tam prostovoljno odpravita plavat. Katerakoli od njiju si poišče prijetno ogreto zavetrno plitvino ob obali tega ali onega turškega jezera, potem pa z visoko privzdignjeno brado pridno, vendar brez naglice s tacami mesi valove, z ravnim hrbtom in strumno iztegnjenim repom, da je videti kakor majhen remorker. Režiserji poljudnoznanstvenih dokumentarcev posnetke obeh plavajočih živali običajno opremijo z zvočno podlago, ki zveni: »Čuga čug.« Tu pa se podobnosti med pasmama nehajo, kajti če je turška mačka v ožjem pomenu besede precej postavna, okroglolična gospa z zalitimi šapami in značilnimi rjavooranžnimi poudarki na uhljih, golenih in repu, je van vilinsko sloka, trikotnega obraza s plemenitim čelom, brez dlake, ki ne bi bila bela; zadnje noge ima opazno daljše od prednjih (po njej so se zgledovali konstruktorji športnih avtomobilov) in – to je najvažnejše – ima eno modro in eno zeleno oko. Zaradi te njene posebnosti nekateri verjamejo, da je gluha, vendar to ne drži. Raznookost pri nepasemskih mačkah sicer res lahko kaže na gensko mutacijo, s katero je sekundarno povezana gluhost, ampak van je kljub neskladnosti svojih očes zdrava kot dren. Čistokrvna predstavnica pasme je najlepša mačka na svetu.

Bela je kakor kost. Njena dlaka prelamlja svetlobo. Giblje se, kot da nima telesa. To je vitko in skladno razvito in težje, kot bi človek pomislil na prvi pogled. Je močna in vztrajna plezalka z ostrimi kremplji in zagrizena lovka. Tako kakor siamke in burmke si rada prisvaja drobnarije: vžigalnike, nalivna peresa ali avtomobilske ključe, da jih lahko nosi v ustih. Je samozadostna, vendar dobra družica otrok, ostarelih in drugih ljudi, ki jim vsakokratno soočenje s svetom pomeni soočenje z grozo pred nedoumljivim. Ker imamo opraviti z vzhodnjaško mačko, se samo po sebi razume, da je zgovorna – kadar jo ošteješ, celo jezikava, vendar za razliko od perzijke nikdar ne kuha zamere, če ne štejemo njenih razmerij z mladiči. Celo v primerjavi z drugimi mačkami, ki so vse izvrstne mame (kot pri levinjah, ki so v bistvu le de luxe izvedba hišne muce, pa so znani tudi primeri, ko so sestre, tete ali matere prezgodaj preminule samice posvojile njene mladiče in skrbele zanje, kakor da bi bili njihovi), ima namreč van nadpovprečno razvit materinski čut in budno nadzoruje vragolije potomcev. Tudi potem ko spolno dozorijo, jim še prinaša svoj plen in jim hkrati med vrsticami daje na znanje, da ji morajo biti hvaležni za njeno požrtvovalnost; ne dovoli jim, da bi raziskovali po svoje, in jih nežno, ampak vzgojno oklofuta, kadar se med prepovedanimi pustolovščinami zaplezajo. Nato jih z zobmi zvleče dol in le malo je takih, ki bi si pozneje drznili ubirati neuhojena pota. Značaj van je kremenit, ampak na zunaj priljuden, in kdor živi z njo, bo nehote pomislil, da ima smisel za šalo.

To seveda priča o njeni bistroumnosti.

Medtem ko se inteligenca povprečne mačke po Binetovi lestvici giblje med štiridesetimi in petdesetimi pikami IQ (to je le malo manj kot pri nemškem ovčarju), smemo van brez zadržkov pripisati šestdeset točk inteligenčnega kvocienta, torej več kot Binetu in njemu enakim razumnikom.

Morda je predsodku o gluhosti van botrovala zadrega ob spoznanju, da podobno kakor skozi posrebrena okna sodobnih stolpnic skozi njene oči lahko gledaš ven, noter pa ne. Vsaka raznooka van zase je središče vesoljstva, v katerega ne more zaiti nič takega, česar ne bi bilo od nekdaj v njem. Nikoli ni mogoče uganiti, o čem mačka van premišljuje. In mogoče jim pripisujemo gluhost zato, ker dandanašnji ne znamo verjeti, da bi pod soncem lahko obstajalo nekaj lepega in popolnega hkrati. Filipa so oči mačke van spominjale na mitološke kraljice in mitološke kraljice na čas, ko je bil še naivno prepričan, da se bodo zato, ker je bil izdal dve dobri zbirki kratke proze in knjižico pesmi, njegovi bratranci, za katere je vedel le iz pripovedovanja pokojnih staršev, pripravljeni odzvati na njegove plašno nespretne poskuse, da bi z njimi navezal vsaj vljudnostne stike.

To je bilo, kot rečeno, nekaj let pred nastankom Imperija; in ni se izšlo kakor v knjigah.

Mešanica bele, zelene in modre v fenotipu mačke van daje misliti na razvaline antičnih svetišč med srebrno kosmatim pelinom pod sinjim nebesnim obokom nad morjem. Čeprav Turki te grško obarvane metafore najbrž ne bi sprejeli z neskaljenim navdušenjem, je tako kakor Filipa slikovitost njihovih ljubljenk uročila tudi domačine. Morda je prav gorečno narodno čaščenje pasme krivo za to, da je zunaj turške Armenije skoraj ni najti. Največ van danes živi na obalah prostranega slanega jezera Van Gölü, ki leži v kotu med turško-iraško in turško-iransko mejo, kakih sto kilometrov oddaljeno od obeh. Tako je v prispevku, objavljenem v felinološki reviji Small Feet (No. 215, 23. april 1990, Swansea), Kemal Çilit, predstojnik veterinarsko-fitopatološkega oddelka carinarnice na letališču v Istanbulu, felinolog, redni dopisnik revije in certificirani sodnik na mednarodnih mačjih razstavah, popisal svoj jalovi trud, da bi odkupil nekaj primerkov te izredne živali in jih na razstavi v Bruslju pokazal funkcionarjem zveze Nato:

»V terenskem vozilu sem se pripeljal pred prodajalno trgovca s preprogami. Z mano sta bila dva orožnika, ki mi ju je zaradi varnosti vsilil krajevni prefekt: turška Armenija ni gostoljubna dežela. Prodajalna trgovca s preprogami je bila votla kocka z garažnimi vrati, tako rekoč brez prednje stene, brez oken, vendar so njeni notranji zidovi v polmraku prasketali od barv. V zeleno ali sinjo volno so bili s srebrom in zlatom vtkani ajéti in sure iz korana. Eden od mojih spremljevalcev je nosil zarjavelo karabinko, oprtano čez ramo na lovski način, drugi je jahal osla, osedlanega s prav tako preprogo, kakršne so bile naprodaj v hiši pred mano. Bil je sončen in topel oktobrski dan: dan, ko plavajo mačke. Za vasjo so obzorje prebadale kamnite, termitnjakom podobne šivanke. Bile so izvotljene kot golobnjaki. V njih so nekdaj prebivali puščavniki in z njihovih stropov še danes strmijo široko razprte oči bizantinskih svetnikov. Trgovca s preprogami, ki je bil lastnik čistokrvnega mačjega samca, sem povabil k pogajanjem. Ponudil mi je sladek čaj in se široko zarežal. ‘Za noben denar ga ne boste dobili,’ je pribil. ‘Morali bi ga ukrasti. Ampak lahko mi ukradete moje preproge, lahko mi ukradete ženo in hčere, lahko mi ukradete moje imetje, če pa mi vzamete mojo prekrasno van, mi boste zarili bodalo v srce.’ Mačke van so svetinja, katere nedotakljivost spoštujejo celo tolpe cestnih razbojnikov.«

Çilitov članek je bil prvotno daljši, vendar ga je tehnični urednik revije Small Feet, tako kakor bi ravnali vsi tehnični uredniki tega sveta, oklestil, da bi na strani izkrčil prostor za fotografijo. Prikazovala je srčkane mačje mladiče med štrenami barvaste preje: bile so mlade burmke, črne kot oglje. Tako ljubitelji malih živali niso bili nikoli deležni blagrov Çilitovega nadaljnjega razmišljanja o vrlinah belih van, ki naj bi bile tudi v tem, da mačke preprosto obstajajo; častihlepni vodja oddelka letališke carinarnice je v svojem besedilu zavistno pripomnil, da še ni bilo van, ki bi občutila neprebolevno krivdo zaradi svoje svobode in si nenehno izpraševala vest, kaj mora storiti za upravičenje dejstva, da je rojena.

Rojena. Noben turški domoljub ne bi o van prozaično rekel, da se skoti.

Kolikor je Kemal Çilit lahko ugotovil iz empiričnih študij, Turkinje plavajo natanko tako kakor turške mačke v ožjem pomenu besede ali žlahtnejše van, pa tudi sicer kot vse ženske, kar jih je kdaj poznal: torej s krčem v vratu, da si ne bi omočile las na zatilju, in z nogami globoko pod težiščem telesa. Med plavanjem ženske z dlanmi tik pod vodno gladino okoli prsi brez predaha zarisujejo klavrne četrtinke ali osminke polkroga, zato ob primerni telesni vzdržljivosti kljub neučinkovitosti svoje drže včasih premerijo znatne razdalje. Ko ne bi bil carinik, ampak Filipov brat po peresu, bi Çilit ob tem prav mogoče naduto izjavil, da z literarnega vidika njihovo plavanje do pike ponazarja tisto, čemur je Filip kot knjižni recenzent pogosto nadel evfemizem: ženska pisava.

Ampak Filip je bil sit evfemizmov in vsakih pisav.

»Ko bi pustil vse skupaj in šel v turško Armenijo,« je koprnel.

Časa za potovanja je imel na pretek; zadržki, povezani z njimi, so bili gmotne narave. Kljub ustvarjalni blokadi se je Filipu sicer nekako posrečilo obdržati dušo v telesu na rovaš ugašajoče slave. Hvalil je Vsemogočnega, ker je v svoji neskončni modrosti izumil institut, imenovan male avtorske pravice; eno od njegovih zgodnjih pesmi je komisija pri šolskem ministrstvu uvrstila v učbenik slovenščine za višje razrede osemletke in zanjo je Filip od založnika prejel honorar, ki je zadostoval za dva skromna obeda v gostilni. Kuhati Filip ni znal, turška Armenija pa se je sproti odmikala dlje.

»Ko bi zmogel kljub svojim letom,« in ta je Filip pri sebi označil za srednja, »biti skromen turist; ko bi zmogel uživati v dvomljivih čarih avtoštopa, se preoblačiti iz nahrbtnika, ponoči vedriti pod zvezdnatim nebom, pri obcestnih stojnicah tolažiti lakoto z nekvašenim kruhom in sadjem, okrog katerega orbitirajo ose, se odžejati s postano vodo iz plastenk – ko bi si lahko še nadel zguljene kavbojke in bulerje, ne da bi bil videti smešen, ko bi mi ostalo vsaj malo življenjske moči, potem bi mogoče še šlo,« se je opravičeval in nikakor ni krenil na pot. Njegovi izgovori so postajali iz dneva v dan bolj prepričljivi, to že. »Ko bi kdaj videl van iz mesa in krvi, ne le njihovih slik,« je sanjaril in cincal, »ko bi jo držal v naročju kot žensko, ko bi jo kakor ponosni oče otroka opazoval, kako plava, ko bi eno od njih v potovalki uspavano pretihotapil čez mejo ...«

Kakor nevihtni oblak je mačja kuga visela preteče nizko na nebu Filipove nedavno osamosvojene domovine.

6

Maja 1993, v znamenju bika, je Ira dopolnila trideset let. S presenetljivo odločnostjo je zavrnila Gospejino ponudbo, da ji priredi praznovanje. Zaman jo je Gospa skušala z obljubami o obloženih kruhkih, ocvrtem krompirčku, tatarskem bifteku z majonezo, jagodah s smetano, pisanih svečkah na torti (pogojno užitnih), narodnozabavni glasbi iz kasetofona, ki to ni bila, in papirnih konfetih. Požrešnice ni stalo malo truda, da je goltala sline in odkimavala. Ko bi se povprašala po koreninah svojega odpora do rojstnih dnevov, si ga ne bi znala pojasniti. Njena povožena mačka je v njenem spominu poginila vdrugo. R.I.P. Ni je bilo. Čeprav si je Gospa to takrat razlagala drugače, je Ira s tem nevede prestopila naslednjo stopnico k normalnosti: postavila se je zase, pa četudi z odrekanjem.

Prvič, odkar je začela premišljevati o sebi, jo je po tridesetem vsaj tu in tam za trenutek nehal mučiti, pa hkrati pehati v inertnost občutek, da so vsi, ki ji prekrižajo pot, dosti starejši od nje. Njeni nagoni in slutnje, ki so pri njej tudi poslej večinoma nadomeščali abstraktno razmišljanje, včasih celo z zavidljivim uspehom, niso bili več mehko obliti z gibko, a nepredirno žolico podzavestne, ampak v bistvu krute vere, da je nesmrtna in da se – to je pri tem najbolj strašno – čedalje na slabše spreminja le svet okrog nje. Ker se je prej ali slej morala posloviti od vsake živali z imenom (in nekatere od teh so iz Arke odnašali s kremplji naprej, namesto njih pa so se v njeni oskrbi s čudežno naglico kotile nove, bolj sveže, z imeni, kot jih ni nosil pred njimi nihče), so bili ti nagoni in slutnje celo manj zalepljeni v gmoto zatohlosti kakor tisti večine ljudi, ki se do spoznanja o plimovanju narave nikdar ne dokopljejo, dokler jih to – dobesedno – ne pahne čez rob. O marsičem, kar jo je obdajalo, si je zdaj smela reči: táko je, kakršno je, ampak dokler je tu, je popolnoma moje: to sem poosebljena jaz. Čustev, ki so hkrati s tem stavkom vselej čisto potihem zabrcala v njej, kakor da bi se bala, da jih bo zadušila, če bodo postala preveč nadležna, ni niti poskušala ubesediti. Vedela je samo, da so izključna posledica tega, kar se dogaja le njej, in mislila, da ji ločenost njenega bivanja od bivanja drugih živih stvari daje moč in oblast, pa čeprav le približno, nad enim in drugim. To je prijalo tistemu drobcu prevzetnosti, ki ji ga je bila vcepila oma, čeprav ni bila zmerom gotova, da ji ne bi bilo brez te zavesti še bolje. Med takšnim prebujanjem, ki je bilo kakor druga prebujanja sladko zato, ker samo po sebi še ni pomenilo, da mora tudi že zlesti iz rjuh, prijetno prežetih s telesno toploto, se je tisočdevetstotriindevetdeseto dokaj brezbrižno do Irinega ugodja prevesilo h koncu.

Leto poprej je Gospa kupila, Erzulíe pa opremila dve trgovini: Babilonski stolp in Skrinjo zaveze. Tisočdevetstotriindevetdesetega je bilo lokalov petnajst, leto zatem sedeminpetdeset. Podobna globokomorskemu navtilusu, ki zida svojo spiralo, ne da bi natančno razumel, kako, je Ira okoli sebe videla rasti Imperij (ali v svoji prvinski preproščini sveto verjela, da je ona tista, ki ga z delom postavlja na noge – tej Gospejini potegavščini pa je toliko laže nasedla zato, ker se ji je včasih zazdelo, da tako kakor navzven obrnjena rokavica njegova ustroj in videz zrcalita njene želje in notranjščino), le da se za razliko od navtilusa, ki ga imenujemo tudi brodnik in ki zmeraj prebiva v skrajno zunanjem, najpozneje nastalem od zaporednih prekatov svoje velikanske apnenčaste lupine, Ira ni v duhu nikoli ganila iz Arke. Vse, kar je nastajalo okrog te prodajalne, je bilo čedna, a v resnici nepomembna glazura na krofu. Arka je bila krof in tako kakor vsi sladkosnedni ljudje je Ira prisegala na marmeladno sredico.

Septembra 1995 je bilo dokončano upravno poslopje Imperija. Imelo je enaindvajset nadstropij. Irina pisarna je lepa, ampak večinoma prazna ležala v najvišjem od njih. Gospa jo je imenovala za podpredsednico podjetja. Od tedaj do aprila 1999 so njegov osnovni kapital, dividende in število dejavnosti, s katerimi se je podjetje ukvarjalo, nezadržno naraščali, ne nazadnje zato, ker se je Gospa brez sprenevedanja okoriščala s pridobitvami sodobne tehnologije vključno s svetovnim medmrežjem. Takoj ko je marca 1992 Babilonski stolp odprl svoja vrata, je prek modema povezala novi lokal s tedanjim sedežem v Arki. Vendar oskrbnice živali, ki si ni pustila soliti pameti, če je razprava nanesla na to, kaj in kakšna je miš, dolgo ni mogla pretentati, da bi se poskusila dotakniti priprave, o kateri ji je kljub otipljivim nasprotnim dokazom zatrjevala, da je prav tako miš, in aranžerka Erzulíe se iz načelnih razlogov ni marala spraviti z mislijo, da je delo več tednov lahko utelešeno v triinpolinčni disketi, ki nima nikakršne omembe vredne zunanje podobe. Obe sta se kakor levinji upirali temu, da bi ju potlačila za računalnik. Ko je Gospa Iri hinavsko predlagala, naj mu vendar nadene ime, misleč, da bo to pomagalo, je bila deležna pogleda tako globokega zaničevanja, da se je celo ona zamislila nad njim. Tako sta v Imperij vstopili dvojčici Marga in Greta.

Korak nazaj v času.

7

Med draveljskimi bloki je kipelo belo mleko pozne zime, v spalnem naselju so še gorele luči in po velikih, okroglih prsih Margine hčere sta se zlivali vroča voda in milnica, ko se je Marga v nogavicah prikradla k hčerinemu šolskemu nahrbtniku ter ji izmaknila bankovec za petsto tolarjev, ki ga je skrbno zravnala med prsti in priložila k dvema stotakoma v svoji lični usnjeni denarnici. Dokler je še delala, je v samopostrežbi pod zgradbo, v kateri je bilo njeno računovodstvo, vsak dan dala vsaj petsto za pisarniško kavo, tampone in najlonke; dvajset let je prihajala v službo, da bi zaslužila dovolj za spodobnost na delovnem mestu. Tako si tudi zdaj ni upala z doma s samo dvesto tolarji. Imela je triinštirideset let, v višino je merila meter petdeset, plave lase si je strigla na paža in v navzočnosti hčerinega telesa ji je postajalo iz meseca v mesec tesneje.

»Lastnemu otroku sem ukradla denar,« jo je prešinilo in zgrozila se je.

»Grem na zavod za zaposlovanje,« je zaklicala malo pozneje, ko si je na hodniku natikala pedantno očiščene čevlje. Zlagala se je, da ji mož ne bi rekel: »Odkar si ostala na cesti, se kar naprej klatiš po obiskih.«

Šla je čez travnik in mimo doma za ostarele občane na avtobus mestnega prometa. Odvadila se ga je že in navdal jo je s strahom. Mimo nje so polzele fasade, zabuhle in mehke zaradi megle, in peške z dlanmi v plaščnih žepih. Sumljivo veliko ljudi je dopoldne brez cilja hodilo po mestu. Marga je sedela pod zvočnikom, po katerem je glas voditeljice televizijskih iger na srečo napadalno razlagal, da bo kmalu postaja, in napeto opazovala obnašanje najlonke na svojem nartu. Za zdaj je bila na srečo še cela. Bila je dobra, ampak pusta ženska, in od drugih se je razlikovala samo po zametkih posebnega tipa duševne bolezni.

Za zmenek se je bila dogovorila po telefonu, poleg omarice z aparatom je čepela na petah, obračala se je in pogledovala za hrbet, da je ne bi zasačila mati, ki je čez teden še zmerom prihajala z vlakom, kakor da pazi na Margino hčer, medtem ko je Marga v pisarni, da materini sokrajani ne bi izvedeli za Margino nezaposlenost. »Dobimo se v Muci,« je Marga predlagala svoji nekdanji sodelavki.

»Ne v Muci. V Muci se po novem ne sme več kaditi.«

»Saj ni res, v Muci po novem kadilci ne smejo več jesti,« kakor da krivdo za to jemlje nase.

»Ista figa. Ne maram v lokal, kjer se česa ne sme.«

Marga je skrušeno čakala, kaj bo sledilo.

»Dobimo se v Vukovarju,« je odločila druga.

Tako je bilo urejeno.

Vukovar je bil vzdevek, ki sta ga bili odpuščeni računovodki nadeli bifeju iz pohodne opeke in keramičnih ploščic blizu njune nekdanje pisarne, in izvrstno se mu je podal. Bilo je v dneh novic o vojni na Hrvaškem, tik preden jo je, še zmerom trajajočo, zasenčila vojna v Bosni. »Če je na svetu kaj enoličnejšega,« je izza temne, težke, nepogrnjene mize votlo spregovorila Margina znanka in z desetimi koščenimi prsti objemala kozarec s krvavo rdečo tekočino, »ali zamudnejšega od pasjanse, je to treba čim prej odkriti.« Poleg njenega zapestja je ležalo Stičišče. Deveti marec 1992, je pisalo v zaglavju.

Marga je potočila solzo.

»Danes sem hčeri edinki ukradla denar,« se je spovedala in pokesala.

»Tisto, kar me razjeda, namreč ni dolgčas,« je zavzdihnila druga. »Bog ve, da sem se ga v službi navadila. Ubija me ura, ki se ne premakne nikamor.«

»Tako globoko sem padla,« je zasmrkala Marga.

»Zjutraj kuham kavo s posebnim obredjem. Sama živim. Štedilnik je poleg kuhinjskega okna. Sladkor in kava sta v kredenci poleg kuhinjskih vrat. Sladkor je v plastični, kava v kositrni škatli. Nobena od njiju ni nova. Ko voda zavre, bi lahko vzela oboje in šla s škatlama k štedilniku. Vendar najprej stopim po sladkor. Tri žličke ga odštejem v krop. Štejem z besedami. Vsako v mislih pazljivo zlogujem, vsak zlog zase iz črk, da bi trajalo dlje. Nato nesem sladkor v kredenco. Počasi. Šele takrat sežem po kavi. Z njo grem ponovno čez kuhinjo. Štejem. Preštevam korake. Potem štejem žličke. Ena, dve, tri, štiri, pet. Počakam, da kava skipi, črna skorja, pod katero mehurjasto vre. Odstavim džezvo, postavim jo na okensko polico. Pogledam skoz okno. Ponovim postopek, pogledam skoz okno, trudim se, da bi se zavedala vsakega giba posebej in vsega, kar vidim, silim se, da ne bi mislila na nič drugega. Pustim džezvo na oknu. Preštejem golobe in srake na ravni strehi bloka pod mojim. Vsak dan je več srak in manj drugih ptic. S kavo v kositrni škatli se vrnem h kredenci. Iz nje šele zdaj vzamem krožnik, skodelico in čisto žličko. Postavim jih na okensko polico k pripravljeni kavi. Takó kuhanje kave, ki bi ga lahko opravila samodejno in pri tem premišljevala o drugih rečeh, traja dlje. Vsako jutro isti, ponavljajoči se gibi. Tolažijo me. Počutim se bolje, ko pogledam na uro in vidim, da se je medtem, ko sem kuhala kavo, minutni kazalec premaknil.«

»Zadnjo trohico človeškega dostojanstva so mi vzeli,« je potožila Marga. »Mož mi očita službo v podjetju, ki je šlo v stečaj. Po njegovem je to, da se nisem znala zaposliti v uspešnejšem, znak nesposobnosti. Nič, kar storim, mu ni prav. In danes sem hčeri edinki ukradla denar. Žepnino ji je dala moja mama. Jaz ji je ne morem.«

»Po kavi polagam pasjanso. Po kavi, ne medtem ko jo pijem. Odlašam s pasjanso, zato da bi trajalo dlje. Sedemindvajset vrst pasjanse poznam, tudi Napoleonovo, ki jo je iznašel na Sveti Heleni. Ampak ali ni vrag, da se tudi ta včasih izide. Redko. Pa vendar. Nekako se mi ne bi zdelo prav, da bi potem, ko se pasjansa izide, spet začela polagati isto. Ampak včasih že dopoldne preigram vseh sedemindvajset različic pasjanse. Karte me ne potešijo.«

»Kako naj se torej vsaj sama spoštujem?« je vzkliknila Marga.

»Še enkrat isto,« je ukazala druga natakarici.

Margi so zašklepetali zobje.

»Bloody Mary, dopoldne, še enkrat? Opila se boš.«

»Tako te bom laže prenesla. Okajena laže prenašam to tvojo prijaznost in tisti tvoj smešni priklek, s katerim oprezno pritisneš rit k robu klopi: tako kot na žici sediš, kakor da boš zdaj zdaj spet šinila kvišku, tekla streč, tekla služit, da bi bila ljubezniva s kom drugim. Ampak kdo drug, če ne ti, bi dopoldne prihitel čez mesto z edinim namenom, da bi mi krajšal čas?«

»Spet zamuja,« je pripomnila Marga o tretji.

»Včasih vezem gobeline, s posebnim obredjem, z najtanjšimi nitmi, v prešibki svetlobi napenjam oči, da bi trajalo dlje. Pa me ne poteši.«

»Tako je bilo tudi v službi: vedno je bila pozna. Samo takrat, kadar je bilo treba oditi domov, se je znala podvizati. Odhajala je kakor vihar. Vedno sem prižigala računalnik namesto nje, vedno sem ga ugašala za njo.«

»Vpisala sem se na univerzo za tretje življenjsko obdobje, pa me ne poteši.«

»Brez mene računalniki v pisarni ne bi delali, kakor je treba. Vedno sem brskala za datotekami, pomembnimi datotekami, ki sta jih ti ali ona založili v napačne direktorije; kakor da jih sami ne bi znali izslediti. In jih res nista, niti ti niti ona: preveč sem vaju razvadila.«

»Zmerom si govorila, koliko dela imaš, toliko si govorila o tem, da ti je zmanjkalo časa za delo. Nič posebnega nisi in nisi mi všeč. Ne bi se ukvarjala s tabo, ko mi ne bi pomagala premikati minutnega kazalca naprej.«

»In zdaj – to. To je moje plačilo za dve desetletji garanja: mož in mama mi očitata nezaposlenost. Rada bi pobegnila njunim očitkom, vsaj osem ur dnevno bi rada imela svoj mir, ampak kdo me bo vzel? Njej je lahko. Mlada je še. Čeprav vedno zamuja in vedno odhaja domov kot vihar, se bo že našel kdo, ki jo bo zaposlil. Nekdo bo nasedel njenemu hvalisanju. In potem mu bo žal. Nikoli ne bo nič iz nje. Predolg jezik ima. Kaj pa jaz? Sama veš, da mi ni odveč poprijeti za delo, ampak v štiriinštiridesetem sem. Kdo me bo vzel? Boš videla, kako bo, ko boš prišla v moja leta.«

»Petnajst več jih imam kakor ti,« jo je brez nasmeška opomnila druga. Bila je višja od Marge in mršava. Kljub sopari v Vukovarju ni odložila temnega jahalnega plašča na pole, prek katerega oramja je v debele volnene plasti nakopičila ruto. Tako kakor plašč je tudi barva njene rute oznanjala, da ženska žaluje. Mogoče za sabo. Njena koža je bila prosojna in neelastična kakor povoščen papir, toda tam, kjer bi se skoznjo morale risati žile, je zijala praznina. Skoznjo si lahko videl mizo in zrcalo na steni za njo. V ogledalu ni bilo nikogar. Pila je bloody Mary.

»Petnajst več kakor ti, zato so mi pogrebci naše firme ob stečaju dokupili delovno dobo. Predčasno sem upokojena in nimam družine. Bolje se ti godi kakor meni. Ob nedeljah hodim kosit k sinu, ampak snaha mi ne privošči pogleda, medtem ko pred mano razvršča jedilni pribor. Če mi hoče kaj oponesti, to pove njemu. On za njo ne ponavlja besed, saj dobro ve, da jih nisem preslišala. Kadar odgovarjam nanje, se obračam k sinu, da mi ne bi bilo treba gledati nje.«

»Zjutraj sem hčeri ukradla denar,« je pokimala Marga.

Prisedla je tretja, dolgo pričakovana, zviška se je spustila na klop, z veliko hrupa in presedanja je postavljala težko malho iz platna k nogam, kakor da ziba kroglo za rušenje stavb, in: »Kako lepo, da se spet srečamo!« sta jo cvrkutajoče pozdravili Marga in druga.

»Kako dolgo je že?«

»Odkar sem na sončni upravi, izgubljam občutek za čas.«

»Večkrat bi morale tako sesti skupaj in se pogovoriti.«

»Upokojena sem in moj sin ni več moj. Pokojnino dobivam, zato lakote še ne trpim. Torej moram vsako jutro znova poiskati drug razlog, da bi odprla oči,« je gnala svojo vampirka. »Pomembno je včasih ugledati znane obraze. Vpisala sem se na univerzo za tretje življenjsko obdobje, ampak v meni ni več prostora za novotarije. V meni je steklo, ulito iz enega kosa, in v njem ni razpok. Nič novega si ne morem zapomniti.«

»Saj nič novega ni: nič se ni spremenilo. Ti in Marga sta se vedno ujemali kakor ogenj in voda,« je razsodila tretja. »Menda ti je jasno, da se Marga ne bi dobivala z nama, ko ne bi verjela, da nama mora biti hvaležna?«

»Včeraj smo pri ezoteričnih predavanjih na univerzi za tretje življenjsko obdobje govorili o katarski doktrini. Ta se mi ni zdela nova. Zdela se mi je samoumevna.«

»Vedno je bila slabih živcev, naša Marga: prenapeta in ambiciozna. Bala se je lastne sence. ‘Kaj govorijo o meni v podjetju?’ naju je strahoma zasliševala.«

»Naj vama povem o katarski hereziji? Zelo zanimiva, katarska herezija.«

»Seveda niso govorili ničesar. Nikomur se ni zdelo vredno, da bi ubožico Margo opravljal.«

Marga je ihtavo zatrdila cigaretnemu dimu nad mizo: »Kako lepo smo se imele v našem računovodstvu!«

Tretja je rekla: »Ampak Marga je zmerom verjela, da ji sodelavci mečejo polena pod noge.«

»Po katarski doktrini Bog ni ustvaril sveta. Ustvaril je snov, da bi zakril svoje bistvo. Bog je dober ugankar.«

»Vedno sem se lahko zanesla samo na vaju. Se še spomnita, kako so mi drugi sodelavci zmerom metali polena pod noge?«

»Nato v dogajanje poseže demiurg. Ta je po činu za Bogom. Nekakšen polkovnik. Če je ženska, je Bog general.«

»Ti pa si Margo prepričala, da je njen strah upravičen in da brez najine pomoči ne bi bila kos šefovim kadrovskim spletkam.«

»Stvarnik, ki je torej le demon z omejenimi močmi, iz božje snovi oblikuje resničnost.«

»Zato Marga verjame, da nama mora biti hvaležna. Vedno je pikolovsko pazila, da se nama ne bi nehala zahvaljevati za najino pomoč. Ampak v mesecih, ki so minili od stečaja, je zagotovo že potihem prepričala samo sebe, da je zagate, ki jih v resnici nikdar ni bilo, prebrodila sama. To vidim po njenem obnašanju.«

»Potemtakem nima smisla iskati Boga v tvarni domeni zunanjščine, ampak morajo katari prisluhniti božji iskri, ki se skriva v vsakem od nas.«

»Odpustili so jo in zdaj potrebuje vsaj to drobno laž, da bi se še spoštovala. Zato pa je Margina hvaležnost do naju zdaj čisto mogoče igrana,« je zaključila tretja.

»Tako lepo smo se imele v našem računovodstvu in zdaj, ko polagam pasjanso, da bi laže čakala na smrt, je pomembno ugledati znane obraze,« je vampirka sklenila predavanje.

»Zmerom sem vesela, kadar srečam koga iz računovodstva,« je Marga razčustvovano, vendar pretrdo, da bi prihajalo res od srca, pokrila z dlanjo upokojenkin hrbet dlani in ga strastno ožemala. »Človek bi pričakoval, da se bomo razšle ... zaživele po svoje ... da nas bo stečaj hkrati s službo prikrajšal za edino temo pogovora, ki nam je bila skupna ... pa vidim, da le ni tako. Kako sem vesela!«

»Bomo še kaj popile?«

»Pokojnino dobivam in lakote še ne trpim.«

»Kako me je sram ... Zmerom častiš, jaz pa sem zjutraj otroku ukradla denar. Petstotak.«

»In jaz sem ga sunila tebi, pa nisi opazila,« je nenadoma revsknila tretja. »Spominjala si se računovodstva in nisi se zmenila zame.«

»Tako globoko sem padla ...«

»Že več mesecev kradem, pa s tako predrznostjo, da bi me že zdavnaj prijeli, ko bi bili ljudje samo malo manj zaverovani vase. Čedalje bolj si želim, da bi me končno razkrinkali. Potem bi se morali pogovarjati z mano. Segla sem v tvojo torbico in ti vzela petstotak, medtem ko si ti govorila.«

Marga je rekla: »Kako naj se sploh še spoštujem? Prejšnji teden sem morala v posteljo z možem, da bi nehal sitnariti.«

»Si mi povedala. Po telefonu,« je rekla tatica.

»Med seksom je negodoval: ‘Ko boš tokrat prejela podporo, glej, da boš plačala položnice.’«

»Povedala si mi po telefonu, jaz pa sem ti hotela zaupati svoje težave. Hotela sem ti priznati, da postajam kleptomanka, ker me nihče ne zaloti, pa nisem prišla do besede.«

»Moja mama daje moji hčeri žepnino, kupuje si njeno ljubezen, jaz pa sem deklici davi ukradla denar.«

»Tudi jaz kradem,« je vstran rekla steklena vampirka. »Petstotaka, ki si ga vzela Margi, nimaš več. Ne žeparim zato, ker bi bila lačna. Pokojnino dobivam, ampak v meni je steklo iz enega kosa namesto krvi in sedemindvajset različic pasjanse mi ne zadostuje, da bi se strlo.«

»Telefonirala si mi, Marga,« je usekala tretja, »in jaz nisem prišla do besede, obsedel me je vrag in na slepo sem zinila: ‘Morje se je razdelilo na dvoje in na zemljo so začele deževati žabe ter pečatni vosek,’ ne da bi se ti začudila. Bila si slepa in gluha v kletki svojih težav, rešetke tvoje stiske so ti zastirale pogled in me sploh nisi slišala.«

»Nezaposlenost je zid,« je pobito zatarnala Marga.

Drugi dve sta nagubali čelo. K omizju se je prihulilo čustvo: nekakšna bojazen.

»Nezaposlenost je zid, pred katerim stojimo,« je stavek za stavkom počasi razglabljala Marga. »Visok je, na vrhu posejan s črepinjami in onstran njega cveti španski bezeg. Iz očitnih razlogov ne moremo čezenj, zato otrplo ždimo in čakamo, da se bo v njem pokazala razpoka. Dokler si mlad kakor ti, ki si zmerom odhajala kakor vihar, se prej ali slej vedno pokaže. Dovolj je, če skrbiš za kondicijo, uriš telo in možgane za to, da lahko smukneš skoznjo, brž ko se odpre. Dokler si mlad, se prej ali slej vedno odpre. Ampak me smo utrujene. Prav zato, ker ne moremo v službo, smo iz dneva v dan huje utrujene. Hromeča utrujenost je, ki nas vleče na dno. In pa staramo se. Tudi ti, ki si zmerom odhajala kakor vihar, pa čeprav se še vedno oblačiš v svoj jeans; ampak ta te ne bo pomladil. In mogoče je zdaj že tako, da bi samo še obležale pred razpoko, ko bi se pokazala, in utrujeno obračale oči v španski bezeg za zidom. Ne bi se mogle več ganiti. Najprej ti ne pustijo skoz zid. Potem otopiš in ne moreš več skozenj, prevzame te strah in ne moreš več skozenj. In nazadnje več nočeš.« Skoraj je zaihtela. Lastnemu otroku sem ukradla denar, je njena dobra cankarjanska duša ni hotela pustiti pri miru.

Drugi dve sta molčali: čedalje hujši preplah, ledene srage bojazni v trebuhu. Marga je bila pravkar izjavila nekaj, s čimer sta se obe strinjali in se poistovetili s tem: tako je nakazala možnost, da se začnejo zares pogovarjati, ob napovedi take nevarnosti pa bi bilo pač obema zmikavtkama ljubše, ko ne bi vse tisto, kar se jima je bilo zareklo, postalo središče pozornosti.

Kazalec stenske ure je glasno preskočil minuto, nek gost je odsekano mrmral pod pleksiplastično maternico javnega telefona ob šanku, ki je bila z Boscheve slike, voda je šumela v korito, v katerem je ena od natakaric hrupno in neprevidno pomivala kozarce.

Vampirka iz stekla je s petstotakom Margine hčere plačevala zapitek in s prosto roko odsotno obračala liste Stičišča. Na kulturni strani je bil že osmič razpisan nagradni natečaj za izvirno kratko prozo. Ni je brigal. Obrnila je stran.

Na lepem je rekla: »Hočeš reči, da se ne bi odzvala na oglas, ki ti je pisan na kožo?« Rekla je to, ne da bi odvrnila oči s časopisa, bolj je rekla kot vprašala, monotono, kakor da moli, zazdelo se ji je nujno preusmeriti samogovora Marge in tretje drugam.

»Takih oglasov ni,« je odkimala Marga. »Vse, kar znam, sem se naučila za računalnikom v računovodstvu in tega ni več.«

Tatica v platnu se je nagnila v levo in mimo rame steklene vampirke poškilila v časnik.

»Pokaži ji ga,« je polglasno velela vampirki.

To, kar sta občutili, ni bila nesebičnost. Bil je samo mrzel piš nelagodja pod srcem.

Ko je brala seznam prostih delovnih mest, si je Marga mencala pordele oči: zanikala bo, da je katero ponujenih zanjo. Da si ga sploh ne želi, se ji ni niti sanjalo, dokler se ni bila razgovorila.

»Podjetje za vzrejo in tržni promet z domačimi živalmi Imperij, d.o.o., išče zrelo in umirjeno osebo, ki dobro pozna sodobne informacijske sisteme ...? Beži no. Kaj pa vem o domačih živalih?«

»Tvoja hči nima želve?«

»Včeraj je crknila, reva.«

»Se razume: od starosti.«

»Kako? Te živijo sto let.«

»Tvoja je bila druge baže, to pa vemo po tem, da je crknila.«

»Kaj izgubiš, če se javiš in vprašaš, ali te marajo?«

»Pozabi. Saj veš, da od doma ne morem klicati. Prisluškujejo mi.«

»Si mi povedala. Po telefonu. Bila si doma.«

Steklena vampirka je rekla: »Zakaj ne pokličeš od šanka? Pojdi z njo, da bo laže vzdržala,« je namignila tisti, ki je zmerom odhajala kakor vihar, da bi se otresla obeh in odnesla pete. Njeno krajo bi kajpak opazili dve.

Margi je šlo na jok.

Vedela je, da je zajec, ampak tu ni bilo pomoči. Njena usoda se je kakor tisti njen zid znova vzpela nad njo. Bila je močnejša od nje in nazadnje se je vedno končalo enako.

Nikoli ni znala reči ne. Njen strah pred tem, da bi morala koga odkrito zavrniti, je bil zmerom močnejši od nemajhnega, vendar razpršenega, na nič oprijemljivega osredotočenega strahu pred še neizmerljivimi posledicami ubogljivosti ali neiskrenega pritrjevanja. Tako so jo vzgajali. Tako se je bila poročila. Tako je bila sprejela novico, da bo mati. Tako je opravljala službo: pogovora o novi službi jo je bilo groza; vsega neznanega se je bala, pa se je kljub temu vsakokrat znova podala v neznano, ker je strah pred odklanjanjem čutila tukaj in zdaj, posledice drugačnega ravnanja pa so bile varno oddaljene v neki še brezoblični prihodnosti. Ni imela dovolj domišljije, da bi si jo znala naslikati. Jutri: strah jo bo jutri.

»Bom že sama,« je rekla.

Skoz natekajoče se solze je našla pot h govorilnici.

Vrtela je številko; ni klicala Imperija. Groza in slaba vest sta jo mleli v pesteh, zato je lahko samo komaj še slišno izdavila:

»Greta?«

8

Bili sta enojajčni dvojčici in nihče ju ni ločil med sabo. Dokazano je, da v otroštvu nista nikoli segali po zrcalih. Odraščali sta v mirnem trgu z avtobusno postajo in s pravico do maloobmejnih prepustnic, kjer je bila njuna mati šivilja in oče čevljar, v alpski hiški, na Primorskem zloženi iz vafljev. Rečeno jima je bilo, da smeta glodati omet in žlebove in skodle in vse, kar jima srce poželi, razen italijanskega tapisona in televizorja v ohišju iz rumenega furnirja, ki sta bila prva, kolikor daleč je nesel pogled. Njuno babico je zaživa neprestano tresel mraz, zato se je nekega dne, da bi se ogrela, z glavo naprej stlačila v žekno krušne peči, takrat krvavo razžarjeno. Do ogledal sta čutili prezir. Če je ena nakremžila lice; če je z mezinci vlekla ustne kotičke k ušesom; če je božjastno zavijala z belim; če se je trudila pogoltniti spodnjo čeljust, je druga točno oponašala njene grimase, pa sta se šli spakovanje, to igro, značilno za milo nedolžnost, brez tistega živosrebrnega stekla, ki mu književnost tako rada podtika simbolen pomen – pri tem pa pozablja na dejstvo, da je zakone odboja in loma svetlobe v primerjavi z drugimi fizikalnimi zakoni absolutno najlaže pojasniti in razumeti. Elementarna geometrija. Čuden svet, ki se ne zmore oplajati s tistim, kar je zares zagonetno: denimo z obrestnoobrestnim računom. Morda je tako za razvoj leposlovja celo še spodbudno, da v teh težkih časih, ko mačja kuga šele pojenjuje in se le najhrabrejši preživeli že plazimo iz zaklonišč pod kompostnimi kupi in hlevi odročnih kmetij, ogledal primanjkuje. Poleti 1999 so se namreč razbijala kakor zakleta in tako napovedovala sedem let trajajočo nesrečo.

Poudariti kaže, da se je med otroškimi igrami pačila Marga in Greta posnemala. Prva je bila poosebljen nemir, druga prežvekovalec. Čeprav ni bila nič manj požrešna in nič bolj izbirčna od Ire, je Greta o hrani razmišljala. Marga je jedla veliko in hlastno, ne da bi opazila, kaj lopata vase, a se brez opominjanja ne bi nikoli domislila, da si je treba privezati dušo. Z mislimi je bila vedno kak teden pred uro kosila, njene misli pa so bile, kot rečeno, amorfne skrbi.

Sestrama je bilo že ob krstu usojeno, da se bo Greta začenjala tam, kjer se bo nehala Marga. Ko ju je nosila pod srcem, njuna mati šivilja še ni mogla vedeti, da bosta dve. Nadejala se je le ene, zato je dokaj jasnega čela dočakala porod. Otroku je iz pratike namenila ime Margareta. Tako se je takrat po véliki vojni izbiralo v trgih. Pokazalo se je nato, da se je bila bridko uštela, vendar je po začetni zaprepaščenosti gospodarno preščenila Margareto približno na pol, da vsaj z imenoma ne bi bilo nepredvidenih stroškov. Take vrste ženska je bila. Poleg šiviljstva je vodila še krčmo in možu nudila streho nad glavo ter prostor za delo v domačiji svojih davnih očetov in mater.

Šivilja je bila dolgo tudi edina, ki je zmerom vedela, katera od dvojčic je katera – do trenutka, ko se jima je nekako v petem letu začel oblikovati značaj. Po tistem se ji je vedno dosledno posrečilo, da ju je poklicala narobe, čeprav se je verjetnostni račun pretrgal od muke, da bi ji šel na roko. Pravzaprav bi v danih okoliščinah celo naključen mimoidoči v petdesetih poskusih od stotih uganil pravo, pa četudi bi bil topoumen in mutast. Ne pa mati, seveda. Mati pozna svojega otroka do obisti in ima o njegovem značaju izdelano mnenje in to mnenje le redko ustreza resnici in je trdoživo in edino zveličavno in se ga mati trmoglavo oklepa, dokler ne stopi v stoprvo leto ali otrok v petinosemdeseto ali dokler otrok ne odneha in se ne prilagodi, če pa nobeden od njiju ne doživi teh mejnikov, so vsaj v en nagrobnik vklesani napačni napisi. In mogoče v oba. Vseeno je treba materi Marge in Grete pošteno priznati, da je dopuščala možnosti zmot. Tako je napočilo obdobje, naporno za dvojčici kot za čevljarja, ko se je na vse pretege, vendar v svetem strahu in dvomu, ki sta se ji tudi na glasu poznala, drla izza cepetajočega črnega šivalnega stroja znamke Singer, velikega kakor tank, okrašenega z cvetjem v emajlu in z nožnim pedalom, podobnim umetno kovanim rešetkam na oknih: »Marga ... ne, Greta ... ne, Marga ... ne, Greta ... ne, Franci!« Franci je bil njen soprog. Volčjak je bil »kuža«. Mačke ali kanarčka niso pri hiši nikoli imeli. »Mirno kri,« so šiviljo tolažili sorodniki, »ti le zavpij, bosta punci že sami vedeli, da v resnici misliš ono drugo.« Kajpak to ni zaleglo, kajti ko je upoštevajoč ta nasvet mati mojškra zahtevala Margo, sprašujoč se, ali ni Marga mogoče res tista, ki se po njeni presoji obnaša kot Marga, je po krajšem premisleku kriknila: »Marga!« In pritekli so vsi razen Marge. Morda bi se splačalo v dejstvu, da je bila zaradi etimološkega porekla svojega imena Marga pri preštevanju čet zmerom prva na vrsti, iskati začetke njenih poznejših duševnih tegob.

Kakor se v dobrem romanu spodobi, so dvojčici po rojstvu zamenjali v porodnišnici. To se pravi: Margo so osem dni po tistem, ko je povila edinko, z ambulantnim vozilom pospremili v Gretino stanovanje, kjer so jo pričakali tihi hodniki in molčeče sobe, ugasnjene luči in zapahnjena polkna, Greta, ki je bila neporočena in se je istega dne mudila na kliniki, da bi ji vstavili maternični obroček, pa se je znašla z dojenčkom na prsih v naročju ljubeče družine. In tam je bila tudi Margina tašča. Kukala je Greti čez ramo, pokala šegave, na trenutke opolzke priložnostne vice, neutrudno povpraševala po njenem počutju, jo tapljala po licih in jo silila piti rumenjake s sladkorjem, penasto vmešane v pivo, kar je dobro za mleko. Sestri je ta preobrat presenetil tako nepripravljeni, da sprva nista dojeli, zakaj se jima vse, kar ju obdaja in se jima godi, na lepem dozdeva ... drugačno. Tako se je Margi razkrilo, kako je mogoče podaljšati človeško življenje. Hotela ga je zajemati z véliko žlico. Hotela se je izkazati v službi in hotela je imeti moža in otroke, tako kot vse druge. Hotela je biti, skratka, časti vredna ženska: soseda, spoštovana med sosedami. To sta ji velevala pamet in materin zgled. Hkrati pa jo je neizbrisno zaznamovala očetova obrt. Čevljar je preudarno, da se ne bi prenaglil, zabijal cveke v podplate; pri tem sta bili zaposleni le roki, razum pa je lahko prosto taval. Torej je medtem, ko je vlekel dreto, čevljar umoval in obujal spomine na vojno, tržani pa so se radi zgrinjali k njemu, kadar je razčlenjeval dnevno politiko. In pa kakšen flaškon se je tu in tam našel. Učinki so bili pogubni. Marga si že ob polnoletnosti ni mogla zamisliti dneva brez tiska, televizijskih poročil in globokih disputov ob šilcu domačega. Srce ji je poslej vedno utripalo v tempu kladivca iz očetove delavnice: adagio, zelo sostenuto; prepričana je bila, da je to edini razumnika dostojen ritem. Ker pa mezdno delo, združeno z materinstvom, že sámo zahteva vse ženske moči in bliskovite strateške premike, ni težko razumeti, zakaj je bil Margin vek dosti prekratek, da bi bila »celovita osebnost«. Če naj bi se posvečala vsemu, kar si je predstavljala pod to lepo feministično skovanko, bi morala bivati kakor očaki iz Stare zaveze: dvakrat dlje ali vsaj dvakrat več od povprečja. In slednje je tudi storila. Zaživela je dvojno življenje. Z Greto sta znova menjavali vlogi. Vsak parni dan je Greta stopila na sestrino mesto in se pred materjo, svakom, nečakinjo ter Marginim vsakokratnim delodajalcem mojstrsko pretvarjala, da je Marga: napeta kot struna. Tačas je Marga sama posedala za linolejasto kuhinjsko mizo v Gretinem stanovanju, si s časopisi kalila duha in si v papirnate robčke brisala od tiskarske barve počrnele prste, zrla skoz okno, kako se mrači, premišljevala in tuhtala, si prižigala eno za drugo ter srkala tisto domače. Ob deževnih zimskih dneh, ko je čez dan pri umetni svetlobi v zaprtih prostorih turobneje kakor ponoči, ni prižgala luči. Poletja in sonca ni marala. Miza se je polnila z jabolčnimi ogrizki, cigaretnimi ogorki in zmečkano papirnato galanterijo. Ob lihih datumih pa sta dvojčici spet zavzeli položaja, ki sta jima bila zakoličena v družbi. Njunim rokadam je Marga rekala kolobarjenje; domnevala je, da bi zadobila nekakšno nesmrtnost, ko bi zanj nanovačila vse prebivalce planeta in tako okusila vse mogoče različice bivanja. Teorijo kolobarjenja je postavila Marga, Greta pa se je strinjala z njeno pobudo, da jo uresničita v praksi. Ni bilo predloga, s katerim se Greta ne bi strinjala, da bi le videla, kaj se zgodi. Včasih se ji je podobno kakor Carrollovi beli šahovski kraljici posrečilo, da se je že pred zajtrkom strinjala s šestimi različnimi nemogočimi stvarmi zapored.

Kleč pa je v tem, da dvojno življenje Greti ni škodovalo, Margo pa je pahnilo v funkcionalno shizofrenijo. Čeprav je namreč Greta tako prepričljivo hlinila sestrino živčno razrvanost, da jo je ob sodih datumih tudi telesno občutila, jo je po koncu predstave vsakič odvrgla z ramen kakor plašč in pozabila nanjo, kot da je ne bi nikoli bilo. Greta si je rada natikala tuje obleke. Nikoli ni imela moškega, ne da bi mu zaplenila suknjič ali pulover, in če se je po žurki, ki se je zavlekla do jutra, ovedela v neznankini postelji, je bil zanjo vrhunec zabave trenutek, ko se je vračala domov v tujkinem spodnjem perilu. Mislila je, da je take nihče ne spozna in da bodo zato ljudje z njo ravnali drugače kot z Greto ter ji s tem pokazali tiste posebnosti svoje narave, ki bi ji sicer ostale prikrite. Tako je tudi Greta v količinskem presežku iskala nesmrtnost. Morda se je potihem zavedala, da je z njeno nezmerno sposobnostjo vživljanja v druge in nenasitno željo po empatiji posledično povezana nezmožnost obstoja an sich. V nasprotju z njo Marga ni mogla iz svoje kože. Ob lihih dneh je zanemarjala gospodinjstvo in naloge v službi, ker je sanjarila o parnem dnevu, ko se bo smela razvajati; ko pa je ta zazoril, je med štiriindvajseturnim brezdeljem v samoti svoje duše jadikovala in si pulila lase zaradi šefa in hčere, ki je iz šole prinašala slabe ocene. Navzlic nadčloveškemu trudu, da bi si osmislila bivanje, ni potemtakem nikoli učakala tistega, k čemur je ves čas iztezala roke. Nikoli ji ni bilo dano, da bi ji njeni najdražji privoščili malo počitka. Nenehno je morala misliti nanje. Namesto tako zaželene spretnosti pri kabinetnem dušeslovstvu in poznavanju medčloveških razmerij brez osebne vpletenosti je v sebi ponovno odkrila samo tisti strah pred neznanim, ki je bil toliko star kakor ona. Ker pa ji je koprnenje po nedosegljivem kljub vsemu polepšalo dni (tiste lihe seveda), se ni vdala in je vztrajala v igri rokad. Tudi bela dama je vztrajala: z levo roko. Igraje.

Tako je naneslo, da se je na informativni razgovor v Imperij napotila Greta in z odliko opravila vse preizkušnje, ki jih je Gospa nalagala kandidatom za delovna mesta in o katerih morda več pozneje, prvi dan službe pa je v Arki nastopila Marga. Pa tretjega, petega in tako dalje. Greti je Irin Marino vsak parni dan zaželel dobro jutro. Za hip ali dva je nehal med kočniki razstreljevati ječmenova zrna iz svojih mešičkov in je upiral gumbasti črni očesci navzgor proti njej. Kdorkoli drug bi postal ljubosumen; Ira se s tem ni zamujala. Gospa in Erzulíe nista zasumili nič nenavadnega, ona pa je privzdigovala obrv, saj so na lihe datume okoli osme dopoldne živali začele begati v krogih in se vsaka po svoje tožeče oglašati, kot da jih nekaj črviči in grize. Ampak ko je njihova boginja stopila v aleje med kletkami, s prsti desnice drsela po mrežah, kakor da prebira harfine strune, medtem ko gre z mislimi čisto drugod mimo nje, in izgovarjala tetragrame živali, sta v lokalu ponovno zavladala mir in spokoj. Iz začasnih lesenih brlogov se je po Arki spet širil mogočen in ritmičen šum, stkan iz tisočih majhnih, komaj slišnih oglašanj živali med krmljenjem. Bilo je, kot da bi zobali konji; bilo je, kakor da bi se pretakal pesek v velikanski peščeni uri, nekaj svetega in pomirjajočega je bilo v tistem zvoku. Do poletja 1992 je potemtakem potekalo vse kot po maslu. Gospa bi imela o novi delovni moči pripomniti kvečjemu to, kar je bila o Margi/Greti dejala steklena vampirka, poznavalka katarske doktrine[*]: »Zmerom govoriči o tem, koliko dela ima; toliko govoriči o tem, da si ne utegne utrgati časa za delo.«

* Vsemogočni ni ustvaril sveta.

Ustvaril je snov, da bi zakril svoje bistvo: Bog je dober ugankar. Nato v dogajanje poseže demiurg. Ta je po činu za Bogom; nekakšen polkovnik. Stvarnik, ki je torej le demon z omejenimi močmi, iz božje snovi oblikuje resničnost, kakršno poznamo, to pa pojasni, zakaj je svet takšen, kot je. Nič takega, da bi se splačalo pošiljati razglednice tistim, ki so raje modro ostali doma. Zato nima smisla iskati Vsemogočnega v tvarni domeni zunanjščine, ampak morajo katari, tisti, ki so čisti, prisluhniti božji iskri, ki se skriva v vsakem od nas.

V zgodnjem srednjem veku so samo katari priznavali ženskam pravico do pismenosti.

Zaradi čistih je papeška vojska pregazila cvetoče provansalsko mesto Béziers, v katerem je na sto marljivih čolnarjev, vinogradnikov in trgovcev prišel en katar (vendar je bilo križarjem ukazano: pobijte vse – Bog bo prepoznal svoje), temu pa sta sledila obleganje trdnjave Monségur in krvava rihta, ko so se obkoljeni vdali. Medtem naj bi vodja heretikov in njegov sin po podzemnih hodnikih iz utrdbe na varno odnesla sveti gral (če ga seveda niso skrili pariški templjarji, častilci Behemota, in če nista po učenju, ki ga je mogoče kodiranega prebrati z nekajkrat oplenjenega in vsakokrat znova spet najdenega gentskega oltarja bratov van Eyck, krivoverca zbežala zato, da bi dokazala, kako grala nikdar ni bilo in sta bila potemtakem Kristusovo življenje ter smrt samo virtualna resničnost), tako da sta se lahko pozneje z ugankami kratkočasila še Wolfram von Eschenbach in Hitlerjev najožji štab. Kadar so poleti 1992 Ira, Erzulíe, Marga in Greta prisluhnile vase, so ugotovile, da bi se jim prilegel sladoledni frapé in da bi jim morala Gospa podobno kot viktorijanci svoji služinčadi ob sredah dati prosto popoldne od štirih do ene naslednjega jutra.

9

Ira je sanjala, da se utaplja. Tako se ji je sanjalo šest dni in sedem noči.

Zarana sedmega dne je Gospa z zunanje strani odklenila železno navojnico na prednjih Arkinih vratih, jo s krepko desnico do tretjine potisnila kvišku, ne da bi se spotila, in se nizko prepognjena v pasu postrani razkoračila pod njo s praga v lokal. Pozneje si bo razlagala svoj nepričakovani prihod v prodajalno tako, da je hotela preveriti, kako kaj v nedeljo živali; v Arki pa so se Ira, Erzulíe in Marga, ki naj je tistega jutra tudi ne bi bilo tam[**], lasale, mikastile, praskale, grizle in se s petami salonarjev brcale v meča. Presekane zanke na njihovih nogavicah so kakor potoki brzele vzdolž njihovih nog. Spopad je bil zabrisan vrtinec lakiranih nohtov in polomljenih sončnih očal. Tu in tam kakšna r oka, visoko nad glavo ukrivljena v kremplje, tu in tam kak komolec, ki je zgrešil želodec, to je bilo vse, kar je kdaj zaštrlelo iz njega. Ptiči so se s prsmi zaletavali v mreže in vreščali kakor džungla nad tigrom. Ruske mačke so pljuvale. Ženske niso kričale. Niti zavzdihnile niso. Boj je bil nem, na življenje in smrt. Srditost je nadomeščala spretnost in moč. Frčalo, treskalo in lomilo se je povsod naokoli. Nemogoče bi bilo fizično poseči vmes. Tedaj je Gospa zavpila z močnim glasom in zgrudile so se na tla, tam, kjer so stale.

Gospa je odrobantila iz prodajalne. S pospešeno hojo je poskušala utišati butanje v žilah na sencih. Zunaj je neusmiljeno pripekalo poletje. Gospa je s pogledom zanetila nekaj grmovja. Bila je maščevalen bog. Hodila je in postajala z vsakim korakom bolj besna. Pretepi med uslužbenkami so bili zadnje, kar je potrebovala. Vse njene misli so bile uprte v izgradnjo Imperija in v resnici se je bila zapeljala do Arke samo zato, da bi na svojem premoženju napasla oči in tako laže prenesla brezvetrje sedmega dne, ko naj stvarnik počiva.

Ženske pa so obležale po kotih, ker jih je po bitki zmagala utrujenost. Zagrnil jih je spanec in tako so se sporazumele med sabo.

Erzulíe je rekla, nobene pravice nimaš privihrati tja, kjer je moje ležišče na pultu, in se kakor risa zaganjati vame. Kjer je moje ležišče, je dom.

Marga je odvrnila, ne moreš ponoči prihajati v Dravlje in zase terjati tistega, kar je bilo dvajset let moje.

Erzulíe je prhnila.

Le kdo bi hotel take sanje.

Marga je rekla, pa čeprav. So, kakršne so. Mogoče se tebi ne zdijo dovolj imenitne, vendar so moje in to moraš pač spoštovati.

Tako je nastala mantra, ki si jo je Ira ponavljala v letih po tridesetem.

Zdaj je vprašala, katera od vaju dveh pičk me ponoči utaplja. Saj ne, da si ne bi mogla misliti, je sarkastično dodala.

Prav ti je. Kaj pa si se naslajala nad mojim nevidnim dvornim pekinškim psom.

Ira je rekla, kako bi bilo, ko bi si vedve izmenjali svoje fantazme in mene pustili ob strani.

Erzulíe se je posmehnila, bova storili tako. Se razume. Tebe se tisto, kar se dogaja krog tebe, seveda ne tiče. Mater, si ti egocentrik.

Marga je rekla, poglej si no, kdo se oglaša.

Pa kaj sikaš, stara. V tvojih sanjah gostujem, pa kaj. Bi rekla, da ti je še odleglo, ker si smela oddati tak dolgčas.

Moje so, kolikor so pač vredne. Že dvajset let sanjam o mirni sobici z radijskim sprejemnikom v draveljskem domu za ostarele občane, pogosto ga gledam z balkona. Prav luštno jim je, tistim starčkom na klopcah pod mojim balkonom, na soncu se grejejo in pomenkujejo se, preskoka z zimskega na poletni čas sploh ne opazijo, parčki se sprehajajo z roko pod roko, nekateri se v domu celo poročijo. Moje pokojnine bo ravno dovolj za osnovno oskrbo, upam pa, da mi bo hči kdaj stisnila v žep kaj drobiža za čike in liter merlota.

Erzulíe je dejala, počakaj no malo.

Vem, da zate to ni dovolj dobro. Ampak ko boš v življenju dala skozi vse tisto, kar sem morala jaz, me boš že razumela.

Erzulíe je dejala, počakaj no malo. Saj ne sanjaš o tem.

Kako pa.

Erzulíe je dejala, trenutek, obe. Če ne sanjaš o njej – čigava je potem picerija?

Marga je odgovorila, ne moja.

Ira je vprašala, katera picerija.

Erzulíe je pokazala na Arkino severno steno.

Rekla je, tista zraven.

Marga je rekla, madonca. To je pa sanjala Greta. Pravi, da v odmoru za malico rada je tam.

Ira in Erzulíe sta jo vprašali, kdo da je Greta.

Na, pa sem bleknila nekaj neumnega.

Ira je rekla, pomenimo se. Da ne bo spet pomot. Kje je kdo v tem trenutku. Mislim, v sanjah.

Erzulíe je povedala, v piceriji tu zraven.

Ira je rekla, in jaz sem na morski obali.

Erzulíe je vzrojila, je na tem sploh kaj novega? Vsako noč čofotaš. Človek bi rekel, da si kakšna prekleta reinkarnirana vidra. Kako sem se že naveličala tvojih travic in morskih bregov.

Ira je zmagoslavno dejala, ampak tale je tvoj, ljuba moja. Vsaj domnevam tako. Lepa utrjena morska obala s pomolom. Na pomolu stoji mlada ženska in zre prek morja. Veter ji dviga krilo in mrši lase.

Marga, ki je včasih prebirala knjige, je rekla, zveni kakor Ženska francoskega poročnika.

Erzulíe je dejala, zares. Moji mami ni bilo treba prav nič zreti čez morje. Kadar je bil moj stari z rušilcem na vajah bratstva in enotnosti v neuvrščeni Luandi, ni čisto nič spremenilo na stvari, ali je bila moja stara medtem na obali ali v osrčju celine. Če jo je kdaj luna nesla na morje, je šla tja samo zaradi sentimentalnosti, ki se je je nalezla iz ameriških filmov. Kazala je na njeno pomanjkljivo inteligenco in že kot otroku se mi je zdela močno deplasirana.

To je rekla oholo.

Marga je vprašala, kje je tvoja mama zdaj?

Erzulíe je zganila z ramami.

Kdo bi vedel. Katera pa ne bi spakirala kufrov, če bi bil njen stari nenehno v Luandi.

Marga je rekla, ampak ti ji še danes zameriš, a ne?

Erzulíe je odgovorila, saj sem ti že rekla, da ni moja. Irino žensko na kamnitem pomolu bo treba iskati drugje.

Marga je rekla, ne pri meni. Ženska francoskega poročnika je bila lahkoživka. Moja je svetnica in jaz znam ceniti njene žrtve, ki še danes niso kar tako.

Erzulíe je dejala, pa ja. Zato najbrž sanjaš o domu za starce.

Kaj naj spet to pomeni?

Erzulíe je ponovno skomignila.

Bi rekla, da starci nimajo živih staršev, ki bi jim težili.

Ira je rekla, tudi moja dva sta se razšla.

Marga je rekla, ubožica.

Potem sem nekaj mesecev lulala v posteljo. Mama je ponorela. Vsakokrat me je oklofutala in za kazen sem morala sama obešati rjuhe, na tisti prepišni terasi z betonskimi stebri.

Erzulíe je dejala, no, evo.

Nič evo. Saj nikoli ne sanjam o tem.

Marga je sočutno dejala, kako se ti neki posreči?

Preprosto. Sem razčistila s tem. Starša sta, če natančneje pogledaš, samo dva človeka, ki sta te slučajno rodila. Hočem reči, slučajno prav tebe. In samo zaradi tega naključja od njiju že ne moreš zahtevati, naj bosta zmerom popolna, drži. Saj sta samo ljudje. In tudi sebe ne moreš kriviti za to, če jima kdaj ni kaj všeč. Vse to obremenjevanje s kompleksi pa z nesrečnim otroštvom pa kaj vem s čim še ... Saj s pogrošno psihoanalizo nima smisla zapravljati časa.

Marga je rekla, ne vem, res ne vem. Jaz imam svoja dva rada. Brez njiju ne bi bila celovita osebnost.

Erzulíe je dejala, nikarte me basat. Kakor da ne vemo, koliko je ura. Naša Ira in njene živali.

Ira se je nasmehnila, prosim, izvoli. Imej svoje slike. Imej svoje izložbe in pridno sestavljaj barvno shemo tapet v Gospejini Skrinji zaveze. Nič ti ne brani. Razen tvoje lenobe seveda.

Pusti mojo lenobo pri miru. Dejstvo je, da je tista ženska na tistem pomolu lepo tvoja mama. Bi rekla, da ni nikoli zares prebolela ločitve.

Pazi, saj še ni konec. Tisto, kar pride po tem, je namreč tipično tvoje. Nek moški zvleče deklico v vodo. Na vsak način jo hoče učiti prsnega plavanja. Če bo to zadnje, kar bom storil v življenju, te bom naučil plavati, pravi. Mora se naučiti. Vidiš, ta deklica zanesljivo nisem jaz. Plavala sem, preden sem spregovorila. V sanjah pa ne znam, ampak hočem ostati v plitvini. Peščena plitvina je, pod valovi je mivka, kadar premakneš stopalo, se dviga v oblakih, cel kilometer je lahko prebrodiš, preden ti voda seže do brade, nebo je jasno, vendar ni modro, ampak biserno sivo, nekako otožno, in hočem se igrati v plitvini. On pa me sili v globoko vodo. Tudi voda je siva.

Erzulíe je dejala, sivo morje, peščena plitvina, cel kilometer peščene plitvine. Otožno. Devin ali Trst ali Gradež. Marga, a nisi ti rekla, da ste se ob vikendih kopali v Gradežu, ko si bila še otrok? Ker vam je bilo z maloobmejnimi prepustnicami bliže kakor do Ankarana.

Samo da moj oče ni bil tak, da bi me na silo gnal v vodo. Moj oče mi je bil vedno za zgled.

Ti je bil. Le zakaj ga ni več?

Hočeš reči, da mislim, da ga je moja mama pahnila v grob, še preden je dočakal šestdeseto. Da tako mislim zato, ker je moja mama po horoskopu vodnar. Ker so vse ženske iz vodnih zodiakalnih znamenj nevzdržno tečne. Hočeš reči, da tako nesramno mislim o lastni materi.

Erzulíe je dejala, ni treba biti prav nič napadalna. In ne podtikajta mi svojih horoskopov.

Ira je rekla, smem povedati sanje do konca? Moški me torej sili v vodo, ki mi sega čez glavo, njemu tudi, in pravi, sprosti se, sprosti se. Igrajva se vajo za sprostitev, pojdiva se balet. Jaz te držim pod rokami, ti pa mahaj okrog sebe z nogama, lepo elegantno, kakor da plešeš balet. Sprosti se. Uživaj v vodi. Jaz pa sem eno figo sproščena in hočem v plitvino. Rada bi se sama učila plavati prsno v plitvini, da bi lahko zmerom stopila na mivko, kadar bi pogoltnila vodo. In ni mi do tega, da bi plesala balet. S prsmi sva obrnjena drug proti drugemu. Če razširim noge, med stegni začutim njegov mastni trebuh. Najine mokre kopalke se dotikajo. Tako je, kakor da jih ne bi bilo. Kakor da bi bila pod pasom oba brez kopalk. In nočem plesati baleta. Brcam ga v meča, da bi odnehal, on pa pravi, ne delaj tega, če me boš brcala v meča, bova oba utonila.

Marga je rekla Erzulíe, kaj, a zdaj si pa tiho?

Ira ji je rekla, pejd, ne cmeri se, no.

Marga je vprašala z glasom požiralke tabloidov, ali ti je kdaj storil kaj hudega?

Erzulíe je molčala.

Nato je povedala, splavala sem šele tisto poletje, ko je bil s svojim rušilcem v Luandi. Obljubil mi je, da mi bo kupil gumijast čoln, ko bom znala plavati. Tak ovalen, oranžen, na plastična vesla ali na izvenkrmni motor z dvema konjskima močema, saj se še spomnita, kakšni so bili. Zelo sem si želela takega čolna. Pa niti te obljube ni držal.

Marga je rekla, ubožica.

Pa mi kljub temu manjka, moj oče.

Ira je rekla, ja, saj se pozna.

Mislim, da sem se prav zaradi njega tako veselila te službe. Vseskozi čakam, da bo ob mojem ležišču na pultu zabrnel telefon, da me bo oče poklical in rekel, kar je bilo, je bilo. Moral sem izstopiti iz družinskih razmerij, zmerom je tako neumno govoril, izstopil sem iz družinskih razmerij, razumi, bi rekel, ta nova država, ta kurbirska politika. Če bi ostal, bi me postavili pred vojaško sodišče, in če bi se uprl ukazom nadrejenega ter delal za novo državo, bi me postavili pred vojaško sodišče tam, kjer sem rojen, jaz pa ne morem živeti brez tiste pšenice in zrelega maka, gosi in puranov krog hiše, v kateri sem rojen. Moral sem zbežati in zdaj sem natakar, spremenil sem ime, si spremenil obraz in prodajam šabeso, ampak rad bi ti povedal, da še mislim nate in da sem ponosen na tvojo umetnost. Pa je telefon zabrnel.

Marga je razumela, da ni zabrnel.

Ira je rekla, zato se pa trudiš, da se v službi ne bi pretegnila. Ker si misliš, da brez očeta v resnici ni vredno.

Marga je rekla, oh, pusti jo, no. Saj je reva.

Ira je rekla Margi, bodi tiho in raje priznaj, o čem v tem trenutku sanjaš ti. Zdaj ko se je Erzulíe pred nama šla takšen lep striptiz.

Marga je nakazala medlo kretnjo in ognjeno zardela.

No, saj veš. O tvojem pekinškem psu.

Ira je rekla, o Erzulíjinem pekinškem psu. Bi res rada izvedela, kdo je dobil moje panterje.

Marga je plašno rekla, jaz bi bila prav vesela tistega tvojega starca z namiznimi panterji, veš. Kar tako, za spremembo.

Erzulíe je dejala, se mi zdi, da tu nekdo ne mara seksa.

Marga je rekla, z mojim možem, se hecaš.

Po dvajsetih letih zakona, je rekla.

Po tem, ko se ni niti malo potrudil, da bi kdaj razumel lastno hčer, je dejala.

Pretrdo jo privija, je povzdignila glas.

Samo to me moti pri njem, je dejala.

Samo tega mu ne morem odpustiti.

Ira je rekla, zakaj se ne ločiš še ti?

Da bo moja hči zrasla v tako zmedeno dušo, kakor sta vedve.

Erzulíe je pribila, to bo itak. Ampak eni se očitno radi matrajo.

Ira je rekla, pa saj se ne konča vedno enako. In ni verjela svojim besedam.

Erzulíe je dejala, a da ne? In potem so molčale.

Ira in Marga sta rekli v en glas.

Je življenje en šit.

Erzulíe je dodala, če si v šitu, ne čivkaj.

Marga je vzdihnila, točno zares. Punce, ko se zbudimo, se počimo dol v picerijo in si skupaj privoščimo kakšen kozarček. To je vse, kar nam sploh še ostane.

Erzulíe je ponovno povprašala, kaj da je s to picerijo in kdo da je Greta, ki sanja o njej.

Ira je rekla, daj mir, danes je bilo že dovolj razburljivo. Nato so odprle oči.

»Žive mrličke,« je rekla Gospa. Vrnila se je v staro mestno središče po opel in bolel jo je križ. Bila je ravno prav nastrojena zoper vse stvarstvo. »Najprej se tepete in potem se zapijate. Ampak na srce vam polagam: ne pozabite, da ste Imperij. In Imperij je firma. In v firmi se dela. Če vam kaj ni pogodu, je na borzi brezposlenih trideset takih, ki bi si obliznile prste na nogah, ko bi jim dala priložnost, da delajo tisto, kar delate ve. A smo se razumele? Zavedajte se, da niste nenadomestljive. Še en tak izgred kakor danes dopoldne, pa boste letele. Vas raje ne vprašam, zakaj ste se sprle. To ni moja stvar. Jaz sem vaša Gospa. Potrpite med sabo, kakor veste in znate. V obdobju tranzicije moraš biti presrečen, če sploh imaš službo, pa če je še tako slaba, in dokler boste v službi pri meni, boste plesale, kakor bog zapove. A smo se razumele?«

Razumele so se: še več, postajale so prijateljice. Ira in Marga sta bušnili v smeh: za Gospejinim hrbtom se je Erzulíe spačila in ji pokazala osle.

** Ker je nedelja zapovedan praznik spontanega zbliževanja z družino.

10

Filipov sinopsis za nizkoproračunsko televizijsko reklamo; tema: hrana za pse. Nastopajoči: eden, rekvizit: pes. Predvidenih snemalnih dni: eden.

Pes in njegov gospodar pohajkujeta po redko poraščenem gozdu. Prijetno utrujen možakar se sesede na klop in pes se dekorativno zloži prednjo, da bi pomalicala. Klop je pol neobtesanega debla na štirih nogah (rustikalna, prikrito sklicevanje na narodove tradicionalne estetske vrednote). Nad njunima glavama se zeleni cekini raztapljajo v zlatu in v grmovju neka živalca prizadevno ponavlja: čiv, čiv. Mogoče je ptič.

Pes je zlati prinašalec. Gospodar stopa kakor Charlie Chaplin, njegova obleka je že zdavnaj iz mode in kaže, da možakar že mesece dela vestno in točno kot ura, vendar plača zamuja. Iz žepa vzame sendvič in konzervo s pasjo hrano. Sendvič je tanek, lastnoročno izdelan doma, neugledne vsebine, po robovih, do katerih nespretno narezana suha salama ne seže, se ovelo pobeša. Zamotan je v zamaščen časopisni papir. Gospodar z eno potezo odpre konzervo s pasjo hrano. (Zasuk na konzervo v gros planu, poudarek na ličnosti in priročnosti embalaže.) Razvije svoj sendvič in si ga s časopisom vred položi na kolena. Z očmi večkrat poroma med konzervo v desnici in sendvičem; videti je, kakor da pozorno spremlja teniški match. V ozadju klasična orkestralna glasba, dramatična, zajezen notranji boj, mogoče klavirski koncert Petra Iljiča Čajkovskega, prvi stavek. Zlati prinašalec dviga lepo glavo in neučakano zre v gospodarja. Nenadoma se gospodarjev obraz razsvetli. Spoznamo, da se je končno odločil. Sendvič pomoli psu, sam pa s prsti zlakoteno zagrebe v konzervo.

Konec leta 1995 je ta reklama na mednarodnem festivalu oglaševanja prejela zlate činele, zlato trobento, zlati triangel ali nekaj podobno uho parajočega, in zaradi nje je Gospa postala pozorna na Filipove ustvarjalne potenciale.

Drugi del: Imperij, navpično

11

Potem pa je majhen in trd kakor krušna drobtina stal v panoramskem dvigalu, ki se je spuščalo vzdolž vrtoglavo visoke zunanje stene šesterokotnega atrija v upravni zgradbi Imperija.

Po intervjuju z Gospo je v dvigalo stopil sam, zato se je zdaj neopazovan, nič več tehtan ne štet, z olajšanjem zasukal k vratom iz motno bleščečega jekla, ne da bi skoz steklo občudoval mnoga druga dvigala, ki so prozorna in razsvetljena, kakor da bi bila napolnjena z zlatim sokom (prekrasen prizor), brezšumno drsela ob marmornih črnih zidovih prostranega nadzemskega vodnjaka v osrčju podjetja; ni pogledal navzgor proti enaindvajsetim nadstropjem pisarniških oken, razločno očrtanih, belo razžarjenih, v temni zrak vrtajočih, ne k spletu požarnih stopnic, s katerih ograj in podestov so tu in tam bežno poblisnila mačja očesa, ne proti modro zadimljeni strehi, ki je pokrivala šesterokotnik in zaradi katere je skoznjo precejena luč v atriju ob vsakem vremenu spominjala na poletni večer z mesečino; in ni tvegal pogleda navzdol v temnozelen, s škrlatnimi iskrami barve pretkan, skoraj indigovo moder, tu in tam črn pragozd guzmanij, amarilisov, fikusov, praproti, lokvanjev, mesenega, usnjatega, povoskanega, ovalnega, sabljastega ali srčastega tropskega zelenja, rebrastih stebel, rdeče-zelenih, debelih in prožnih kot bič, belih talnih reflektorjev, skritih pod listjem rastlin, in z dnov osvetljenih azurnih pretočnih bazenov, ki so se mu naglo primikali. Pod okriljem večne noči so na otokih sredi vijugavih ribnikov, ujeti med globoke betonirane kinete, ki jih niso mogli preskočiti ne preplezati, zavijali tapirji, okapiji, vepri, medvedi. Tukani so z mesarskimi kljuni udrihali ritem po brunih v obokani ptičnici. Filipa to ni ganilo.

Preden je bil v Gospejini pisarni, zaviti v oblake, ki so obljubljali sneg, podpisal pogodbo o delu, je obiskal ogrevane, zračene, ravno prav vlažne, steklenjakom podobne prostore, kjer je Imperij razplajal blago za prodajo. Za sedežem firme so se med plevelom in šikaro razprostirale planjave k tlom prihuljenih steklenih streh, pod katerimi so nepreštevne variante na temo vretenčarjev dosti žrle in dosti izločale. Presenetilo ga je, ko je videl, kako si je Gospa, prej opazno preutrujena in vzkipljiva, s temnimi podočnjaki na testenem licu, opasala črn predpasnik iz gume, si nataknila škornje in grebla po blatu, dokler se ni zdelo, da je kot prerojena. Gazila je po iztrebkih in vodi, z vilami je preobračala s slamo spremešani gnoj in je rila po njem, kvišku so pognali gradovi iz blata in med njimi je kopala zavite kanale ter ceste, gnetla je umazanijo, kot da je plastelin, čepe je vlekla s prsti desnice po njej, hlastno, da je zardela v obraz, je široko razmaknjenih nog predevala cele lopate smrdljivih snovi, da jo je oškropilo po gležnjih in laktih. Čeprav ga je njeno početje osupnilo, ga ni ganilo. Popolnoma neprizadet je pomislil, da je za strogo prepolovitvijo Gospejinega cesarstva na veličastno izložbeno okno iz črnega kamna, zrcalnega v beli in zlati svetlobi, ter na vzrejališča, v katerih je preobilje organskega pljuskalo v jarke, izdolbljene v sredo cementnih steza med živalmi, zagotovo mogoče zaznati tesnobno hlepenje človekove duše, ki se venomer muči, da bi iz sebe iztisnila vse, kar je v njej sram zbujajočega, pa zato takrat, ko ne gre več drugače, pristaja na dogme o telesno realnih hudičih in zlu, ker bi se sama želela počutiti čisto ter kot nečemu tujemu vladati vsemu, kar je drugačnega; nečednega; nezaželenega. Ne da bi ga njegova domislica vsaj očarala, si je rekel, da mogoče prav ta nuja duše po trdnih mejah lahko pojasni, zakaj so v tretjem rajhu ob Speerovih mamutskih spomenikih, urejenih paradah praporščakov in neznosno lepih filmih Stevena Spielberga[***] morala nastajati tudi koncentracijska taborišča s svojimi nesmiselnimi, ujetnikom namenjenimi nesnažnimi deli. V resnici ni šlo za poniževanje ne za dokončno rešitev kateregakoli vprašanja – bili so zasilni, gasilski ukrepi. Več ko je bilo v ljudeh zla, več ga je bilo treba prestaviti ven, na samo obrobje obstoja, sproti ga je bilo treba povnanjati, da bi mu bili lahko kos – začarani krog se je sklenil in postajal čedalje tesnejši. Ampak Filipa to ni ganilo.

Moral si je priznati, da so Imperijeva vzrejališča takšna, kakršna so, celo nadvse priročna; tako, kakor je bilo donosno in praktično, da je imel Imperij svojo lastno veterinarsko kliniko; o tem naj bi pisal. Podjetju se je splačalo, da je z izdajanjem knjižic o malih živalih in več revij na debelem, bleščečem papirju (zaradi katerih so padali deževni gozdovi, ki so bile drage in med katerimi Stičišče, ki ga je bil Imperij odkupil za svoje potrebe, žal še ni zaživelo), sámo skrbelo za publiciteto. Odslej naj bi Stičišče vodil Filip. Smiselno je bilo sponzorirati dokumentarce o igvanah in galapaških ščinkavcih, razstave perzijskih mačk in tekmovanja psov mešancev v razredu agility. Nekatera je podjetje tudi sámo prirejalo. Bilo je večinski lastnik pasjega hotela in jahalne šole s kobilarno. V tej so bili petičnim turistom namenjeni lipicanci, otrokom in alkoholikom grivasti islandski konji v krznenih copatah, ki ne galopirajo in na katerih hrbtu se, medtem ko tečejo, ne polije niti kapljica piva iz zvrhano napolnjene čaše. Le da Filipa to ni ganilo.

»Ali prodajate van?« je povprašal Gospo.

»Mačke van ne obstajajo,« ga je takoj zavrnila. »Ko bi obstajale, bi jih prodajali.«

Filip je trpko nakremžen pokimal.

Dan poprej si je bil ogledal večje od sedeminpetdesetih Gospejinih prodajaln. Vse so si bile podobne. Povsod je prevladoval vtis vesele razmetanosti, bile so kakor lope za orodje doma pri hipotetični babici s kmetov. Vreče s pasjimi makaroni so se grmadile na samokolnicah, grablje in motike so slonele ob visokih pozlačenih kletkah za ptice, pod pulti so se oljne emulzije proti izpadanju dlake v blaženem neredu valjale med zamaščenimi naročilnicami in fakturami. Na tleh pesek, žagovina in senene steri. Bile so pisane in dobrodušne štacune, bile so sproščene, bile so, je rekla Gospa, kupcu prijazni lokali. Ne spreglejte, ga je opozorila, kako je do kupca prijazno, da si v naših prodajalnah poleg novega družinskega člana lahko omisli vse priboljške, ki bi jih zverinica bojda kupila, če bi njo povprašali, vse klobase in kekse, vse vitaminske dodatke, vse praške in razpršilce proti bolham in klopom, vsa cepiva in medikamente, vse žepne koledarje in rokovnike s petdesetimi najpogostejšimi imeni kakadujev, vse sipine kosti za brušenje kljunov, vse napajalnike in solne kamne za morske prašičke, vse plastične igrače za žvečenje z okusom po čokoladi, govedini ali vaniliji, vse zbirke nasvetov z naslovom: Tudi vaš volk naj bo vegetarijanec, vse usnjene povodce, pletene ali z vtisnjenim psevdoarabskim, renesančnim ali new age okrasjem, vse ovratnice z medeninastimi zakovicami za pitbulle in ujemajoče se motociklistične jopiče za njihove gospodarice, vse terarije in mreže za lov na metulje, škatle z bucikami, ribiške palice, muhe, blestivke, svinec in plovce, samostrele in loke, kapuce za sokole, pasti za podgane in srne, vse hranljive tablete iz zmletih in komprimiranih norveških rakcev, ki jih prilepiš na steno akvarija, da jih brazilske Hasemiae nanae lahko glodajo ves teden in so site kot boben, medtem ko si sam na dopustu, vse termometre, vodne filtre, prave in umetne akvarijske rastline, resničnim školjkam svetega Jakoba nič kaj podobne keramične školjke, miniaturne plastične Neuschwainsteine in makete ljubljanskega gradu s pripadajočimi gradbenimi žerjavi vred, vse živobarvne otroške medvedke, lesene spominke v obliki čapelj in (po naročilu) plišaste dvojnike vašega ljubljenčka, risalni pribor in fotografske aparate za perfekcioniste, videokasete, ostroge in sedla, žvale – navadne in ukrivljene levantinske z dvema paroma vajeti, ki režejo v jezik, vse zgoščenke s kitovim petjem za uspavanje mačk, ki jih daje nespečnost, vse krznene miške in žogice s kraguljčki v notranjosti, vsa odvajala, da kraguljček potem pravočasno spet pride na dan, vsa zvirala, sobna kolesa, trenirke in telovadne uteži za šimpanze, vse diske, kladiva in kopja, kopačke in čevlje za golf, vsa »drevesa« za ostrenje mačjih krempljev in ščipalke za njihovo prirezovanje, vse zobozdravniške klešče, škarje za striženje pudlov in ovc, vse pletilke in kvačke, modne revije: Reciklirajte psa – iz njegove dlake izdelajte makramé, vse vrečke s semeni mačje trave in mete, da ju lahko zaseješ v glinastih lončkih na oknu (kadar mačka grizlja mačjo meto – in na meto so nore – se s tilnikom drgne ob tla in preganja umišljene miši), vse glinaste lončke, seveda, vse dude, krtače, vse žametne rokavice, vsa mačja stranišča in potovalne torbe z razglednimi linami in taksimetri, vse to je bilo fantastično zreti na policah Imperija, toliko mavričnih odtenkov in pestrih oblik, ves svet je bil tam, toliko mehkih in voljnih snovi živih barv te je moralo neogibno spomniti na otroštvo, moralo je prebuditi atavistično željo, da bi se spet razvedril in zamotil z igračami, moral si si spet zaželeti, da bi dal ropotuljico v usta in si s tem, ko jo glodaš, lajšal srbenje dlesni, ko ti začnejo poganjati prvi zobje, in nič od tega ni Filipa prav nič ganilo.

V njem je bil molk, zatrpan s tujimi članki o van, oglušujoča afazija v letu Gospejinem 1995, ko je postmodernizmu drugje že pohajala sapa. Globoko spodaj je čutil, kako se porajajo nove besede, vendar si kot novopečeni vodilni kader Imperija ni smel dovoliti, da bi jih slišal. Bili so ubogi, preprosti in neotesani glasovi, naivni in grobi glasovi več sto zaposlenih v podjetju; izza pultov, v uradih in razplajališčih so se dvigali prvi glasovi upora in jeze.

To je naša najstarejša trgovina, je nekoliko obotavljaje se rekla Gospa in ga za roko povlekla v polmrak pod oboki; nič več ne prinaša zaslužka in samo sentimentalnost nam brani, da bi jo zaprli. V Arki je kaos razstavljene robe dosegel vrhunec. Na pultu je leže na trebuhu počivala najčudovitejša ženska, kar jih je Filip kdaj videl. Med zobmi je stiskala črnega petelina, ki mu je bila pravkar pregriznila žilo, in njegova kri je kapljala v plitke skodele, v katerih so bile z voskom pritrjene sveče. Petelinova kri je bila temnomodra in Filipu se je ob svečavi zazdelo, da so slepe oči lepotice rumene kot suho zlato.

»Zakaj strmiš?« mu je rekla.

Filip je zmajal z glavo.

»Nič posebnega ni,« je odvrnil. »Nekoč sem si pač izmislil povest o generalici z božjim imenom, ki jo je namesto mene napisal nekdo drug. Samo vprašal sem se, kako grozno bi bilo, ko bi si te izmislil grdo.«

Zvil ga je histeričen smeh; sključen v dve gubi se je tolkel po kolenih in se krohotal svojim na novo zbujenim spominom, pretakal je solze hihota in gnusa nad sabo.

Onstran prehoda v pisarno je Marga razdraženo rekla: »Današnja mladina. Kako naj ob tem človek dela?«

»Ne meni se zanj,« je rekla Erzulíe. Preobrnila se je na hrbet, si podložila petelina pod tilnik in si z laktom desnice zaslonila čelo. Vtem se je Gospa med vohljanjem po trgovini spotaknila ob meter visoko piramido iz pločevink. Zaropotale so po tleh, kakor da bi se stresli orehi, in z zbranostjo na licu jih je začela spet zlagati.

»Kako se razvija zgodba o italijanski piceriji?« je Erzulíe vprašala proti pisarni, od koder so prodirali zvoki administratorke, ki ne tipka na računalnik.

Marga je s prižgano cigareto med prsti stopila med prazne podboje. Bili so slepi podboji, v njih ni bilo vratnega krila. S plosko levico je nenehno krožila po trebuhu: krožila, krožila. Krožila. Krožila, kakor da je njena dlan umazana in jo otira ob grobo tkanino obleke. Trebuh ji je štrlel, kot da bi pričakovala, seveda pa je bilo to v njenih letih bolj malo verjetno. S kotičkom očesa je ošinila Gospo, ki je zamaknjena vase postavljala stopničast stolp iz kositra, in ocenjujoče premerila Filipa.

»Kakor si najbrž lahko sam zavohal,« mu je pojasnila Erzulíe, »je v sosednjem prostoru italijanska picerija.« Filip je uganil, da ima slepka nadpovprečno izostrene druge čute, kajti duhal je le trgovino z živalmi. »Je takle prikupen lokal s šestimi polkrožnimi klopmi ob dveh stenah, z udobno okroglimi mizami, rdeče-belo karirastimi prti, belim bavarskim ometom, šankom iz umetnega kamna, ob katerem teče medeninasta palica v bunkastih zlatih nosilcih, s porcelansko črpalko za točenje piva in visečimi geranijami, obešenimi pod stropne tramove. Poleti na pločnik postavijo mizice. Najbolj zabavno pri tem pa je to, da v resnici sploh ne gre za picerijo. Lokal je le fasada postojanke mestne mafije. Vsi to vedo. Zato nihče ne hodi vanj in picerija je vedno brez gostov. Ljudi je strah ali pa so mogoče obzirni do mafije. Tudi ko bi tja zašel tujec, mu dejstvo, da tam sedi le on, slej ko prej ne bi ušlo – ob tem, da se strežno osebje ukvarja le z njim, bi mu postalo nerodno in nikdar več ne bi prestopil praga te picerije. Zato se ljudje izogibamo praznim lokalom in zato so ti venomer prazni. Ampak Marga in ... tista druga,« je znižala glas in z ušesi strigla proti Gospe, »dolgo nista zaslutili nič nenavadnega. Zlasti ... tista druga ... je nenehno hodila jest k našim sosedom. Natakarji (ti so v resnici mafijski operativci, ki tam čakajo na povelja kapotenentejev) so ji vsakokrat znova postregli z vročo lazanjo in veliko skledo mešane solate, da se ne bi razkrinkali. To so počeli z začudenimi obrazi, pri srcu jim je bilo nelagodno, saj se jim je zdelo komaj verjetno, da jih ima nekdo tako rad. Tolikšna neobveščenost, ali pa morda neobčutljivost, jih je kratko in malo osupnila. Niso pomislili, da je obiskovalka policijska vohunka, ampak njeno vedenje jih je presenečalo. Rekli so si, da mogoče res nič ne vidi, ko pa pred jedjo, med njo in po njej bulji v Stičišče. Vendar so morali vztrajati v igri, gostji – pravzaprav gostjama, ki sta prihajali izmenično, niso mogli namigniti, naj se ne prikažeta več, sicer bi se izdali. Marga in tista druga pa nista opazili zaprepaščenja na njihovih licih in sta jo še naprej točno kot ura vsako opoldne s časopisom pod pazduho mahali v picerijo. Šele ko je ona druga začela sanjati vsako noč iste sanje, se nam je posvetilo, kam pes taco moli.«

»Niti besedice ti ne verjamem,« se je zarežal Filip.

»Včeraj se je pripoved razširila v nadaljevanko, natančneje, moja sestra je sanjala, kaj se je v piceriji zgodilo pred leti,« je predirno rekla Marga.

Tudi njej ne verjamem, se je poskušal pomiriti Filip. Njenemu glasu ne morem verjeti. Njen glas mi daje misliti na porjavele stare krpe in spužve za brisanje tal; na v pločnike tisočkrat zmlinčeno brozgo pozimi. Na staro spodnje perilo s komaj opaznimi luknjami, ki ga ne smeš zavreči, ker je za vsakdanje priložnosti čisto primerno; na pogrete obroke včerajšnje hrane. Na včerajšnje špagete s sirom iz mikrovalovne pečice, ki se ti jih zdi potratno vreči v smeti. Na razpokan rumen omet v pisarnah brez oken. Pisarne niso na svetu za to, da bi bila v njih okna. Na bagre, ki spet in spet trgajo asfalt z mestnih ulic, da pred tabo sred zime zazeva razdevičeno mestno ožilje s koreninami zdavnaj že mrtvih dreves in se ti blato prilepi na čevlje. Komunala mora biti. Na mestne ulice pozimi, popljuvane, vlažne in črne kot rov premogovnika, črne s sajasto, mastno črnino, ki vsesa vsako luč. Vendar je zima koristna. Njen glas je poln vseh tistih stvari, s katerimi se je treba brez ugovora sprijazniti in jih jemati takšne, kakršne so: bandere zmagoslavja zdravega razuma nad zadnjimi drobci lepote. Njen glas je sajast in rjav, njen glas je vsakdanji, njenemu glasu ne morem verjeti, njena roka pa kroži in kroži. In sanje: sam nič več ne sanjam in vsi naj se zgledujejo po meni.

Njeno krilo, nekakšen izpran škotski kilt, je bilo prekratko za žensko krilo te vrste.

»Nekega dne pred davnimi, davnimi leti,« je rekla, »je v piceriji obedoval mafijski boter. V mesto pa je istega dne na vozu pripotoval konjski mešetar s sinom, ki je bil še majhen deček. Bil je semanji dan. Na tržnici za stolnico so kriki tolstih branjevk v več plasteh volnenih nogavic maltretirali zrak in nad cerkvijo je na večer, ko je z reke vstal vetrc, vel vonj po paradižnikih, ki so jim čez dan pognale goste belomodre brade. Mešetar je dopoldne sklenil nekaj dobrih kupčij. Opoldne pa je dečka zgrudila lakota in z očetom sta zavila v picerijo.«

»Kaj so takrat že bile?« se je posmejal Filip. »Že pred davnimi, davnimi leti?«

»To je zgodba tiste druge,« ga je podučila Erzulíe. »V njeni zgodbi je picerija zmerom stala tam, kjer je danes.«

»Mafijski boter,« je povzela Marga, »je s svojimi pribočniki sedel za zadnjo mizo v lokalu. Izza nje se mu je ponujal lep razgled čez vso picerijo. Nosil je suknjič z žametnimi zavihki in belo srajco s svilenim metuljčkom. Mešetar in deček sta sedla k mizi za vrati.«

»Bila sta v zadregi,« je pokimala Erzulíe. »Tujca v vélikem mestu, podeželana, sol zemlje. Bila sta v zadregi.«

»Ne,« je zanikala Marga. »Nista čutila zadrege. Bila sta zadovoljna s sabo in niti pomislila nista, da so drugi drugačni od njiju. Kvečjemu bi bili lahko slabši. Tepčki iz njune vasi so bili kajpak slabši. Ko bi se zamislila, bi bila bržkone voljna priznati, da se na svetu tare genijev, zdravnikov, inženirjev, raziskovalcev starodavnih kultur, univerzitetnih profesorjev, pametnejših in boljših od njiju, vendar v globinah svoje duše tega nista resnično verjela. Tako duša in pamet pogosto oporekata druga drugi. Tudi ko bi pogovor nanesel na vélike ljudi in bi bila zato primorana poslušati svoj razum namesto svoje podzavesti, bi zatrjevala, da imajo drugi več šol od njiju in se vedejo lepše od njiju samo zaradi spleta ugodnih naključij. Ker sta bila tako prepričana, da so vsi ljudje enaki, se nista menila zanje. Pa tudi zato ne, ker sta verjela, da delata vse prav. Nista jih videla, drugih ljudi. Bila sta neotesana kmetavza, hrupno sta se menila o denarju in konjih, predvsem o denarju, in kvarila mir v piceriji. Deček je hodil v šolo s prilagojenim učnim programom, vendar je znal na pamet preračunavati marke v tolarje ...«

»V dinarje,« je rekel Filip. »Bilo je pred davnimi, davnimi leti, še pomnite?«

»Celo finske marke; celo švedske krone. Natakar jima je prinesel mineštro in konjski mešetar jo je začel glasno srebati.«

»Mafijski boter ni prenašal ljudi, ki glasno srebajo mineštro,« je rekla Erzulíe.

»Točno. To je bilo najhujše, kar ga je lahko doletelo. Ni jih prenašal in zdelo se mu je, da mu s svojim obnašanjem dajejo vedeti, kako nepomemben se jim zdi; nepomemben kot človek, ne nepomemben kot mafijski boter; zdelo se mu je, da mu s tem, ko se pred njim prostaško vedejo, kratijo človeško dostojanstvo. Ni se dosti motil. In žvečila sta z odprtimi usti. Mafijski boter je zavijal z očmi, a zaman. Bil je trebušast človeček s podbradkom, temnopolt, žabi podoben in brez izobrazbe, vendar je nagonsko znal spoštovati omiko in lepoto. Bilo je nekaj v njem, kar mu je bilo najbrž prirojeno. Zbiral je terakotne konjičke dinastije Ming, do visokega sijaja zapečene pod rdečo, zeleno in zlato glazuro, in violončela. Nikoli ni vprašal, koliko kaj stane, seveda pa si je on to lahko privoščil. To je pač treba reči. Kupoval je Stradivarijeva violončela. Svetila so se, kakor da bi dihala. Njegove priležnice so mu morale igrati na violončelo, trdil je, da se ženskemu naročju od vseh glasbil najbolj poda, è il più adatto per il grembo femminile. Onadva pa sta cmokala, mlaskala, rigala in se trepljala po trebuhu.« Njena roka je krožila. »In jedilni pribor jima je padal po tleh, natakarju sta pravila: ‘Hej, ti,’ in solati ‘salata’, kar je mafijskega botra bodlo v ušesa, kakor da bi mu vanje zasajal razbeljene žeblje, in s prsti sta si trebila usta. Dokler mafijskemu botru niso popustili živci, planil je na noge, iztrgal brzostrelko eni od svojih goril in do mrtvega pokosil konjskega mešetarja.«

»Brezobzirnost,« je zarenčala Erzulíe. »Bolezen naših dni, brezobzirnost. Ljudje kratko in malo ne vidijo drugih ali pa se jim zdi, da bi postali ogroženi, ko bi jim začeli delati usluge. Čisto majhne usluge, samo to bi želela zahtevati, da naj s svojim telesnim zadahom ne vdirajo v mojo zasebnost. Pa se ne zadržijo. Ne umivajo se. Odrivajo me na cesti, odrivajo me pred vrati v dvigala, v vrstah pred poštnimi okenci in blagajnami se zrinejo mimo, kakor da bi bila jaz v tistih vrstah nevidna. Vsak pozna samo svoje pravice. Kolikokrat se je tudi meni zahotelo, da bi lahko v restavraciji koga ubila.«

»In današnja mladina,« je zavzdihnila Marga.

»Ki z nahrbtniki na ramah objestno zavzame ves pločnik in nikogar ne spusti mimo, ko se cel šolski razred prav počasi vali vštric po ulici; če jih opomniš, naj se bolj čilo zasukajo, ker se ti namreč mudi, ti zabrusijo: ‘Stara, ne sikaj.’ Vendar jih ne kaže obsojati. Otroci so psi. Zrcalna slika svojih gospodarjev so, biciklisti, otroci in psi.«

»Zdaj, ko si nam to zaupala – ali se bolje počutiš?« se je blago pozanimal Filip.

»Ne norčuj se iz resnih zadev,« mu je rekla Erzulíe. »Nadaljuj, Greta.«

»Marga,« jo je popravila Marga.

»Oprosti,« je dahnila Erzulíe. Zvenelo je res zaskrbljeno in resnično skesano. Tokrat je bil Filip tisti, ki se je ozrl, da bi videl, kaj dela Gospa. Pod pipo si je s krtačo snažila nohte in ni poslušala pravljice.

»Prišla je policija,« je nadaljevala Marga, »in lastnik picerije je lagal, kakor pes teče, da bi dokazal, kako je mafijski boter segel po orožju v samoobrambi. Krepko se je moral potruditi, preden se mu je posrečilo. Seveda je mafija znala ceniti njegovo požrtvovalnost. Odtlej je bila picerija deležna posebne zaščite.«

»Pravzaprav je šele takrat prešla v mafijske roke,« je pritrdila Erzulíe.

»Minila so leta in mešetarjev sin, ki ga krogle niso zadele, ker ga je oče zavaroval s svojim telesom, je odrasel v moža. Po šoli s prilagojenim učnim programom je magistriral na Brdu pri Kranju in postal menedžer.«

»Mobitelovec,« je navrgel Filip. »Šolnino mu je plačeval mafijski boter, ker mu je tako zapovedal njegov spovednik. In s tem se pravljica srečno konča.«

»Vendar ne še zdaj,« je odkimala Marga. »Fant je namreč sklenil, da bo maščeval očetovo smrt. Odločil se je, da bo ubil lastnika picerije, ki je s svojim pričanjem dosegel, da je očetov morilec ostal nekaznovan.«

»K temu pa ga je spodbujala njegova ženska,« je dodala Erzulíe.

»Bila je vitka ženska s kratkimi plavimi lasmi in namrgodenim obrazom opice kapucinke. Nergava kakor sam vrag. V njenem imenu so bile samo tri črke in v njenem priimku samo tri črke. To veliko pove. Vsak njen stavek se je začel z: ‘Ali boš ...’ ali z: ‘Zakaj neki še nisi ...’ ali z: »Daj, no ...!’ Jahala je našega fanta kakor vragova babica. Skupaj sta sedela v avtomobilu za picerijo in čakala, da bo lastnik po koncu delovnega dne stopil skoz zadnja vrata lokala.«

»Bila je noč iz ameriških filmov, na opečnate zidove so se v temi prisesale železne požarne stopnice in srkale življenjsko moč iz hirajočih opek, med prevrnjenimi smetnjaki so brskali rakuni, na pločnikih so stali hidranti in izpod pokrovov kanalizacijskih jaškov se je belo kadilo, do kolen segajoči oblaki bele pare.«

»V filmskih krogih bi lahko temu rekli tudi nuit américaine,« je poduhovičil Filip.

»Ko je picerist stopil v nuit américaine, sta ga zgrabila, zvezala z ženskino ruto in modrcem ter ga pahnila v avto. Nameravala sta ga odpeljati v motel v Grosupljem ali Mednem in ga tam pokončati. Ampak med potjo je picerist slišal žensko, kako s sovozniškega sedeža krmili vozilo: ‘Daj no, ali boš speljal; zakaj si prehitel ta avto; si sploh videl, da na semaforju utripa rumena?’ in rekel je fantu, da mu s tako ksantipo prihodnost bolj žalostno kaže. Vprašal je ksantipo, ali igra na violončelo.«

»Ona je užaljeno rekla, da za to nima časa, ker je borzna posrednica.«

»S fantom sta se med vožnjo pogovarjala po mobitelih.«

»Picerist pa je govoril z lastnim glasom. In je začel fantu razlagati, kako so se odvijali dogodki tistega dne, ko jo je skupil fantov oče.«

»Povedal mu je vse o cmokanju, mlaskanju in riganju.«

»Ksantipa je rekla, da to ni nič hudega, ker tudi njeni sodelavci nikoli ne pazijo na tuje počutje.«

»Niti na človeško dostojanstvo. Picerist pa je fantu dejal: ‘Mar res želite postati podobni svojemu očetu in svoji zaročenki?’ In fant se je zamislil. Ženska je ves čas segala piceristu v besedo in njen glas je brenčal kot razjarjen osir. Z glasom, ki je vrtal kakor zobozdravniški sveder, je zahtevala, naj mu zamašita usta. Fant je tako uvidel, da ima picerist prav. Spoznal je, da glede na okoliščine tudi mafijskemu botru ne more zameriti njegovega zločina. Torej je sklenil, da bo osvobodil picerista. Odpovedal se je maščevanju. Ženska je temu ugovarjala. Pa čeprav ni bil po sredi njen oče. Nič drugega ni bilo po sredi, samo to, da je zmerom hotela imeti poslednjo besedo, hotela je jahati svojega moškega, bila je v resnici nesrečna. Fant pa je bil mobitelovec, njegova čustva so bila mimobežna in mlačna, ničesar ni zares ljubil in ničesar v resnici sovražil. Tudi za maščevanje se ne bi bil odločil, ko ga ne bi podžigala ženska, ki je bila popadljiva borzna posrednica. Popadljivost je bila edino, kar je poznala, edino, kar jo je gnalo naprej. Fant je med vožnjo skoz ameriško noč doumel, kako je je sit. Ni je res ljubil in ni je sovražil, ampak bil je je sit. In očeta se je komaj spominjal, ob tistem, kar mu je o njem zaupal picerist, pa se je njegova mobitelovska duša zgrozila. Torej je sunil žensko iz avtomobila, da se je zakotalila po bregu pod cesto, med grmovjem in resedo si je strgala nogavice in kratko krilo pod tričetrtinskim jopičem, njen mobitel pa je padel na cestišče in fantov avto je s kolesom zapeljal prek njega, da se je zdrobil. Nato je fant picerista ljubeznivo dostavil domov ... pika, počil je lonec in zgodbe je konec.«

S cigarete ji je na napihnjeni trebuh padel svaljek pepela in Erzulíe se je otožno nasmehnila svojim skritim miselnim zvezam.

Tedaj je Filip stopil pred Gospejino obličje, da bi tam poiskal pomoči in tolažbe.

»Zdaj razumem, kaj ste mi hoteli namigniti,« se ji je podobrikal. »Na vašem mestu bi tudi jaz, sentimentalnost gor ali dol, tole blaznico raje zaprl.«

Čutil je namreč, da sta ga onidve porazili, ne da bi mogel reči, pri čem in kako.

»Oh, saj niti odprta še ni in tedve dami nista prodajalki,« je presenečeno rekla Gospa. »Šele ob sončnem zahodu odpiramo, takrat ko druge naše prodajalne zaloputnejo vrata, kaj še niste dojeli? Kupcu prijazno. Pomislite, kako je lepo, da človek v trenutku, ko njegova samotnost postane resnično neznosna, lahko sede v avto, se zapelje v mestno središče in si kupi nekoga, ki mu bo krajšal dolge ure v tihem domu – v domu za enega brez računalnika, prek katerega bi se sicer lahko pomenkoval po IRC-u! Demografske raziskave pa kažejo, da se to redno dogaja med zadnjimi športnimi poročili in prvim jutranjim kašljanjem ptičev. Zato Arka že dolgo posluje izključno ponoči: ob tej misli se vselej raznežim.«

»Zares plemenito; kdo pa takrat postreže osamljenim srcem?«

»Kako naj vem ...? – če me ne vara spomin, vsakokrat ta ali oni nameščenec firme, ki čez dan sicer dela kaj drugega, pa se mu tisto noč čisto slučajno poljubi zavijati v luno,« je rekla Gospa in zalistala po beležnici, polni številk. »Vidite, tako tudi v gmotnem pogledu poskušamo ubiti dve muhi na en mah. Ne samo, da smo za stranke malo manj kot dobrodelna ustanova, ampak lahko Arko tudi s pridom uporabljamo kot rekreacijski center za tiste uslužbence, ki jim noči težko padajo – brez stroškov za psihiatrično zdravljenje in seveda brez plačanih nadur.«

Marga in Erzulíe sta ob tem brez nasmeška pokimali, kot da na njenih izjavah ne vidita nič nenavadnega. Nista se namuznili in tudi nič drugega nista napravili, s čimer bi Filipu dali na znanje, ali je ali ni ves pogovor samo komplicirana praktična šala. Ampak on se ni dal.

Vprašal je:

»Arkine uradne ure najbrž pojasnijo kite česna pod stropom, kropilnik in razpeli iz glogovine nad obojimi vrati?«

Poskušal je biti sarkastičen. Vsi ti vražni predmeti so namreč resnično viseli v lokalu, on pa je huje od česarkoli drugega sovražil praktične šale.

»Kakopak,« je pritrdila Gospa, kot da je cepljena proti sarkazmu. »Saj ne bi verjeli, koliko netopirjev ob ščipu z glavo navzdol binglja s štukatur Arkinega pročelja! Sama sem se jih komaj navadila. Kakor gosta temna zavesa iz bršljana so. Njihove očke ogljeno žarijo. Erzulíe jih ne mara. Z golobi se je nekako spoprijateljila, ampak netopirje mrzi. Pravi, da se zbirajo zanalašč, iz hudobije, da bi jo opominjali, kdo je v resnici.«

Zlasti Gospejin prisebni ton, tako neskladen s povedanim, ga je jezil. Norčevala se je iz njega, na to bi prisegel, ampak za razliko od Erzulíjine in Margine šegavosti si je njeno znal razložiti. Vsaj mislil je, da si jo zna razložiti. Preden ga je povzdignila med zaposlene, je moral skoz šibe. Tudi zdaj je verjel, da še prestaja eno od njenih znamenitih preizkušenj.

»Če dovolite: bojim se, da se težav z nedonosnostjo tega lokala vseeno lotevate z napačnega konca,« ji je brez obotavljanja odgovoril. »Glede na Arkin bogat asortima toplokrvnih živali pač ne gre zaradi teh ali onih predsodkov kar zametavati ... klientele z izbranim okusom. Pod pogojem seveda, da bodo odjemalci živalco pred polnočnim prigrizkom najprej izbrali in plačali zanjo. Videno – kupljeno, kaj bi vam pravil?«

Čeprav mu je ob lastnih besedah postalo slabo (nadnaravno velik in zalit star hrček, čigar kletka s secesijsko kovanim imenom Marino na durcih se je košatila nad Erzulíjinim pultom, je bil zares preveč podoben humoristično oblikovanim stekleničkam katerega bolj ali manj samostanskih zeliščnih likerjev), se je trudil, da bi jih izrekel s čim svetlejšim glasom. Vidite, naj bi govoril ta glas, saj vem, da je vse skupaj le test, nekakšna psihološka igra s poudarkom na dinamiki tržnih odnosov, in kar poglejte, kako hitre so moje reakcije. Takega rabite, kakor sem jaz. »Tako specifično stranko bi se splačalo tudi pobarati: ‘Naj vam živalco zavijemo ali jo boste kar tukaj izpili?’«

Lahko bi si čestital: bila je bliskovita replika.

»Mladenič, način, kako razmišljate, mi postaja čedalje bolj všeč,« je resnobno dejala Gospa.

Zgrabila je poln naročaj saldakontnih knjig in odracala v svoj opel.

Celo pomežikniti mu je poskušala: naj se vam nikar ne mudi. Kar vzemite si čas, preden boste prisedli; do sitega se razglejte in še naprej flirtajte s svojima novima prijateljicama, če vas to veseli, vidim, da sta vam všeč, kajti tistim, ki o poslih razmišljajo enako kot jaz, sem pri malenkostih vedno pripravljena pogledati skoz prste: vse to je sporočalo njeno vedenje.

Filipu pa je bilo, kakor da bi mu bili zlivali konjak po grlu. Zelo rad bi se streznil. Še manj kot prej je vedel, pri čem je. Prav bi prišli litri kave. »Ko bi bil ti,« je pokroviteljsko nagovoril Erzulíe (zaradi njegovega očetovskega tona se mu je zazdelo, da spet stoji na trdnih tleh, in na lepem je bil važen kakor marela, ker jo je smel tikati, kakor je Erzulíe tikala njega), »kljub vsemu ne bi izzival usode. Začni se obnašati kakor drugi v podjetju, sicer tebi in Margi kmalu niti poslovanje po trenutnem navdihu ne bo pomagalo, in takrat, bi rekel, bosta vajini delovni mesti brez prizanašanja odpravljeni.«

Erzulíe je nakodrala ustnice, iztegnila dolgo desnico, polno zapestij in komolcev, ter počohala Marina po zlati grivici na vihru.

»Ko bi bila jaz, se tega ne bi bala,« ga je zavrnila. »Vedi namreč, da ima Arka na sedežu Imperija svojo lastno boginjo zaščitnico.«

Rekla je to, kot da je njena zaupna prijateljica.

Ko je odhajal, pa je za njim pridrobencljala Marga in ga pocukala za rokav.

»Lepo vas prosim, pozabite vse, kar ste slišali,« ga je plašno rotila.

»Verjemite, da bom poskušal. Šele proti triintridesetim stopam in ni mi do tega, da bi moral zaradi vaših izmišljij prekmalu podvomiti o svojem duševnem zdravju.«

Marga je zacvilila in njena nevrotična dlan je okamnela pod prsmi.

»Ne, ne, ne razumete! Kakšne izmišljije neki? O Greti govorim. Z Erzulíe sva omenjali Greto. To je bilo na moč neprevidno. Gospa ne sme vedeti zanjo.«

Filip je le s težavo sledil podrobnejšemu pojasnilu in se začudeno mrščil.

»Zakaj naj bi Gospo motilo, da za računalnikom v Arki delata dve? Za eno plačo?«

»Mislite, da je Gospe mar za denar?« je zaprepaščeno zinila Marga.

»Čemu, za hudiča, bi sicer imela podjetje?« je zazijal Filip.

Stala sta in se zabodeno gledala.

Prva je klonila Marga.

»Denar je pomemben, seveda,« je zarotniško zašepetala. »Ampak kmalu boste spoznali, da Gospa še bolj hrepeni po pobožnosti in pričakovanju ...«

»Ne norite – to je vendar veljalo za poslovneže v prejšnjem režimu!«

»Pa?«

Filip se je popraskal po glavi.

»Mar hočete reči ...?«

Zaokrožila sta drug okrog drugega kakor rokoborca, ki si pred spopadom ogledujeta nasprotnika.

» ... da se nekatera razmerja ne spremenijo, tudi če zamenjaš temelje gospodarskega sistema?« je nazadnje v dvomih vprašal Filip.

»Aha,« je rekla Marga po krajšem premisleku.

»Prav. Pa potem?«

»Kaj zares ne razumete, kako bi Gospo vznejevoljilo, ko bi ugotovila, da je med nami Greta, ki se je izmuznila njenim preizkušnjam? Tistim zloglasnim? Nekdo, ki ni verjel vanjo in je ni prosil za milost?«

V četrtem letu udinjanja v firmi se Marga, blazna od preganjavice, ni več hotela ne zmogla spominjati, da so bile zaradi sestrskega kolobarjenja preizkušnje prihranjene pravzaprav njej.

»Saj poznate Gospejine teste?« je drhte ponovila.

Filipu je v lice bušnila kri.

»Mar nisem pravkar položil poslednjega?« se je zgrozil.

»Mar jih ne bo nikdar konec? Mar bom preskušan do sodnega dne?«

In čeprav ga ni zlepa nič ganilo, je ob tej možnosti stokal in škrtal z zobmi.

*** Filip je bil brihten, a površen otrok svoje dobe: druga svetovna vojna je bila zanj spektakel in do konca svojih dni je bil prepričan, da je Schindlerjev seznam režirala Leni Riefenstahl.

12

Do leta 1996 manjka le še nekaj tednov in časopisi čedalje obširneje poročajo o trajnih tehnoloških viških ter načrtovanem podaljšanju starostne dobe za pridobitev pokojnine. Pod potlačeno kupolo iz prešitega platna in penaste gume, ki pokriva letno kopališče, je nevzdržno mraz in kondenzirana vlaga kaplja izpod stropa. Neznana roka je porisala kupolo z okultnimi znamenji: s stezami, ki se cepijo v križišča; neznana roka je prižgala kadilo. V bazenu je voda. Med nizko postavljenimi šestimi diamantno modrimi žarometi, ki žgejo v oči in nad katerimi se v loku boči tema, je videti mastna, kot da po njej plavajo cinki. Zdi se, da je tudi gladina bazena nabrekla, na sredi višja kakor ob robu, ampak to je le optična prevara. Voda sega visoko in pljuska čez rob. Barve so barve znanstvenofantastičnega filma, vesoljsko kopališče Enterprise. Za vhodom na bazen se med poševnimi betonskimi stebri gnete petdeseterica v rokavicah in šalih. Zunaj je sneg. Kondenz pada ljudem za ovratnike. Onstran vode za odsluženima kuhinjskima mizama, majave noge, odrsan rjav lak, plitev predal pod vrhnjo ploščo, sedita eksaminatorja z zavihanimi srajčnimi rokavi. Prvemu je ime Legba. Drugi je komisar Gerber Rex. Na njiju ni nič mitičnega.

Ljudje pojejo, kakor sta jim naročila.

Papa Legba, ouvrí barrière pour moins!

Papa Legba, côté petits où?

Papa Legba, où oué yo!

Papa Legba, ouvrí barrière pour li passer!

Ayida Oueddo, où coulevre moins! Odan q’icit

mandé ça la! Oué!****

Ljudje ne razumejo obredne haitske francoščine. Čutijo več dvoma kakor pobožnosti, vendar pričakovanje; bojazen in pričakovanje.

Papa Legba, ki odpira pot, vabi prosilce za delovna mesta, naj se približajo. Komisar Gerber Rex jih opozori, da morajo za to čez bazen. Ljudje pravijo, da s sabo niso prinesli kopalk in da bi morali potemtakem stopiti predenj do golega slečeni. To bi bilo nespoštljivo, domnevajo. Komisar Gerber Rex jim pojasni, da je prav v goloti bistvo.

Ljudje ne verjamejo svojim ušesom. Bazen je olimpijski. Voda v njem je globoka. Nekateri niso kaj prida plavalci. Komisar Gerber Rex govori o časopisnih člankih, ki jih vsi že poznajo. Steklena vampirka, ta je v Fužinah na vrhu nekakšnih zunanjih stopnic, ki vodijo v nadstropje nad gostilno kakor na svisli nad hlevom, odprla popoldansko šolo, se smuka med ljudmi in jim deli vizitke: Ne veste, kaj bi s sabo? – Naučite se sedemindvajseto pasjanso, imenovano Napoleonova! Zgoščena vlaga slišno cmoklja, mastno štropotanje vode na betonski pod.

Na tej točki se žeparka v platnu obrne in odide kakor vihar. Bogatejša je za kakih sto tolarjev. Potem ji sorodstvo na silvestrovo, oblečeno v jahalne plašče in škornje, med praznično predjedjo in desertom razlaga, kako si je sama kriva nezaposlenosti, ker ni prilagodljiva.

Drugi odlagajo zimske obleke. Odmetavajo jih v naglici. Mudi se. Papa Legba in komisar Gerber Rex imata štoparice. V rjavih in sivih kupih se obleke grmadijo v modri umetni svetlobi pod gotsko rebričasto streho. Potem plavajo ali poskušajo plavati. Trije goltajo vodo. Trije drugi jim pomagajo do roba bazena, masirajo jim meča in rame, da bi jih ogreli. Ti naivno in zmotno verjamejo, da je preizkušnja preizkušnja altruizma. Medtem so drugi kandidatje že dosegli vznožje kuhinjskih miz. Goli, s spolovili, ki jim kakor plašne živalice vrtajo v gube na dimljah, ko iščejo malo toplote, se na rokah poskušajo izvleči iz bazena. Na kolena plezajo. Sklanjajo glavo, napenjajo pleča, s stopali brcajo po vodi, ko tipajo za oporo. Ni opore. Imeti morajo močne roke. Ženske si zakrivajo prsa, prsne bradavice jim zaradi mraza sršijo, nihče si ne upa ozreti ne v levo ne v desno, da ne bi uzrl slike lastne golote ali v očeh drugih prebral enakega sramu in prav take zadrege, kakor ju čuti sam. Oberoč se zakrivajo, vendar jim papa Legba in komisar Gerber Rex že molita vprašalnike, ki jih je treba izpolniti, velike rožnate pole, ki jih je treba vzeti z obema rokama. Majava predala kuhinjskih miz ostro zarožljata, ko jih izvlečeta in segata vanje po pole.

Kaplje izpod stropa bobnajo po betonu. Zaradi mraza in vode je vsak korak in vsako izgovorjeno besedo slišati rezko kot krik. Vsak glas tisočero odmeva.

Vprašanja na polah na videz nimajo repa ne glave. Zakaj bi moralo koga zanimati, ali namerava pretendent na delovno mesto pasjega frizerja zaploditi otroke? Spet se najdejo duše, ki zaradi nedavne medijske kampanje škofovske konference menijo, da je treba na to vprašanje odgovoriti pritrdilno. Vendar morajo kandidatke, preden oddajo izpolnjeno polo, podpisati izjavo, da si bodo dale spodrecati jajčnike. Vsi morajo tudi soglašati s klavzulo, da bodo po sprejemu v službo vsak njihov izdelek in vse pravice intelektualne lastnine, povezane z njim, neodtujljivo pripadli Imperiju. Tudi ko bi v prostem času napisali spomine. Tudi ko bi v prostem času iz vžigalic lepili makete Eiffelovega stolpa ali Bele hiše, pomnika demokracije. Sicer pa prostega časa tako ali tako ne bo na pretek. Toda s čim boš obkrožal odgovore a, b in c, ko pa na sebi nimaš nobenega žepa s pisalom? Samo nekateri so se bili pravočasno domislili, da so kulije pred plavanjem stisnili med zobe ali poiskali še bolj radikalne rešitve. Drugi, ki še ne slutijo, da so zato, ker tega niso storili, pravzaprav že pogrnili na izpitu, žulijo mehke svinčnike tipa B2, ki sta jim jih s pomilovalnim nasmeškom razdelila papa Legba in komisar Gerber Rex. Namrščeno buljijo v liste. Kako je mogoče pravilno odgovoriti na naslednje: ali bi iz države, ki ne pozna Mehrwertsteuerja, Ive ali drugega davka na dodano vrednost, pretihotapili predmet višjega cenovnega razreda, ko bi vedeli, da Vas naši cariniki zanesljivo ne bodo odkrili? Zaimki Vi, Vas so prav vsiljivo vseskozi pisani z veliko. To vprašanje je zanka. Ko bi prosilci napisali: »da«, bi to sicer kazalo na nepoštenost, vendar se srečna večina ne odloči za »ne«, ker utemeljeno domneva, da ni človeka, ki tega ne bi napravil, in da gre v resnici za preverjanje, ki naj pokaže, s kolikšno odkritosrčnostjo so se lotili testa.

Tisti, ki so se pri izpolnjevanju rožnate pole najbolj podvizali, že rešujejo križanke. V petintridesetih minutah morajo biti kos skandinavki, verižni križanki, mozaiku, zlogovnici, palindromnemu rebusu, anagramni mreži in simetrični križanki. Vsaka minuta časovnega pribitka prinaša šest negativnih točk, tudi posamezne uganke so ovrednotene s točkami in za vsako se šteje, da sploh ni rešena, če je v njej napačna ena samcata črka. Manj znani pokojni brazilski šampion v hitri hoji se križa z gorovjem na Cejlonu. Zemljevidov ni dovoljeno uporabljati. Po svoje gre za usmiljeno uravnilovko: tako se vsi kandidati pred naslednjo preizkušnjo znajdejo v bolj ali manj enako slabem izhodiščnem položaju. Čas mineva in skoraj bo polnoč. Po enigmatskem tekmovanju so na vrsti plezanje po namiljenih vrveh, medtem ko telovadce papa Legba in komisar Gerber Rex izdatno škropita iz vrtnih cevi, prenašanje vrčev, do roba napolnjenih z vodo, prek ozke brvi iz penaste gume, ki se ziblje in podira pod koraki, stoja na glavi in drugi šaljivi prizori, kakršne poznamo iz Iger brez meja. Vsi se strinjajo, da je najbolj neprijetna preizkušnja tista, ko morajo stati kot kipi, medtem ko jih tekmovalci konkurenčne ekipe ciljajo s smetanovimi tortami. Zdrzljaji in zadetki so točkovani. Tekmovalci so razporejeni v ekipe. Sposobnost za timsko delo je točkovana.

Seveda so tekmovalci še zmerom nagi kot miši. Zunaj bo dan.

Potem ko že mislijo, da ne more slediti nič hujšega, papa Legba kandidatkam veli, naj ležejo na hrbet, na preperele in gnile lesene klopi, ki obdajajo bazen, ter razmaknejo stegna, komisar Gerber Rex pa vodi moške od ženske do ženske, razvršča ljudi, ki se večinoma ne poznajo med sabo, po parih, potem pa moškim ukaže: pofukajte jih. In ženskam: pustite se pofukati. Natanko s temi besedami. Vi in Vam sta pozabljena. Klopi se dvigajo druga nad drugo, sestavljajo nekakšno tribuno ali amfiteater; gladiatorske igre, tempeljska prostitucija ad maiorem Dei gloriam. Pari se občevanja lotevajo posamič, medtem ko jih morajo drugi opazovati. Ni toplo. Niso Karibi. Nikjer ni živega ognja in vse poliva kurja polt. Samo diamantni žarometi jih slepijo. Težko je reči, ali je slabše tistim, ki poskušajo seksati, ali gledalcem. Spet je slišati nekaj ugovorov, po naključju je komisar Gerber Rex nekomu dodelil sestro, vendar si peščica najvztrajnejših misli: če smo se že prebili do tod, bi bilo škoda zavreči ves prestani trud.

Torej se trudijo.

Vzdihi in stoki, močno dolgočasni. Ihtenje žensk, prikrajšanih za orgazem, ki ga niso hotele. Potem se ženske pravočasno spametujejo in hlinijo orgazem. Nervozno pokašljevanje moških in drsanje bosih stopal. Tisočero odmeva. Papa Legba in komisar Gerber Rex se s štoparico v roki sklanjata nad parom v akciji. Ne naslajata se. Njun odnos je profesionalen. V resnici ne gre za poniževanje ne za dokončno rešitev kateregakoli vprašanja, ljudem je treba zgolj predočiti, kaj jih še čaka pod Gospejino železno roko. Kajti Gospa ni Vsemogočni, je samo podjetnica, ki misli, da je. V istem trenutku se v temi po Koroškem in Kranjskem odvija na stotine takih izpitov.

Preizkušnje se iz leta v leto spreminjajo, saj bi bilo neprimerno, ko bi bili kandidati vnaprej pripravljeni nanje. Ko bi kdo lahko vadil doma pred zrcalom, bi bilo to nepravično. Gospa skrbno pazi, da Imperija nihče ne bi zalotil pri nezakonitostih. Vsi testi potekajo v skladu s poslovnikom. Prav zanimivo, kako malo prostovoljnega osipa je med njimi.

Tudi potem ko že prejemajo Gospejino mezdo, najprevidnejši še žebrajo zarotitvene obrazce. Ko bi vsaj ostalo tako, kakor je, pravijo; srečen bi bil, tudi ko bi me šef zmerjal, tepel in lasal. Niti na samem si ne upajo preglasno pomisliti na zamenjavo službe, da jim Gospa ne bi prečitala misli, zavrtela telefona, poklicala uprave podjetja, kamor bi radi prebegnili, in poskrbela za to, da nazadnje ne bodo delali niti zanj niti zanjo. V združenju delodajalcev uživa Gospa znaten ugled. Toda manj oprezni, in teh jih je iz dneva v dan več, godrnjajo nad slabimi delovnimi pogoji, Filip pa se trudi, da ne bi zaznal njihovega nezadovoljstva. Ker se mu to ne posreči, ga poskuša vsaj devati v nič. Dopoveduje si, da se ga tuja beda ne tiče, vsako budno uro si ponavlja, da naj vsak skrbi zase. Imperijev kader, ki je zaradi negotovega preživetja živčen kakor veverice jeseni, ga komaj pozdravi, kadar ga sreča, tudi med sabo se komaj pozdravljajo; do strank in poslovnih partnerjev se vedejo osorno, Filipu so pritaknili vzdevek polkovnik, nihče ga ne mara in to ga utrjuje v veri, da je v hrabrem novem svetu vsakdo prepuščen samo sebi ter da so lahko uspešni le ljudje z debelo kožo. Laže si, da tako mora biti. Prostostrelstvo povzdiguje v etično normo. Oportunizem zamenjuje s pridnostjo. Vendar spet slabo spi. Ponoči si tišči blazino na ušesa, da ne bi slišal neubranih glasov zaposlenih, ki so z vsako mesečno plačo bliže beraški palici. Dozdeva se mu, da vse tisto, kar v nočeh tako nadležno brenči v stanovanjih: radiatorji, pipe, hladilnik, povzema njihovo pesem. Nič kaj mili glasovi niso to in tisto, kar govorijo, ni vedno razumno, saj ne znajo razpravljati vešče kot vladni ministri. Prvič, odkar je dokončno napravil križ čez svoji biografijo in bibliografijo ter pokril računalnik z gumirano plahto proti nadarjenosti, ga spet tlačijo more. Ne sanja o van. V njegovih morah vihrajo rdeče zastave, množice demonstrantov se zbirajo pred parlamentom, žvižgajo na piščalke in vrtijo raglje. Vsi razen Filipa se imajo dobro. Pojejo Internacionalo. Govorniki prebirajo telegrame podpore sindikalnih vodstev iz drugih evropskih držav. Lep majski dan je. Demonstranti prek oblek nosijo oranžne plastične ponče in pokriti so z oranžnimi kapami s ščitkom. Na trg so prikorakali v urejeni falangi, katere prva vrsta je pred prsmi nosila dolg transparent. Bučno ploskajo, ko govorniki naštevajo njihove stiske in prerokujejo, da jih bo kmalu še več. Človek bi rekel, da vsaj za trenutek uživajo v svojem trpljenju. Na napisih, ki jih dvigajo nad glave, so si dali duška v vegastih črkah in z že tisočkrat prežvečenimi gesli. Spoznanje, da so fraze postale fraze zato, ker so v bistvu resnične, se zazdi Filipu pošastno. Trije moški ob glasnem skandiranju in razglašenem ženskem smehu plezajo na drevo pred vladnim poslopjem, da bi nanj obesili enega od pokvečenih letakov. Sonce sije skoz veje drevesa. Sokrajani, ki so v prestolnico pripotovali z istim avtobusom, veselo klepetajo. Pred Maximarketom jim trgovci ponujajo pivo v pločevinkah in po Trgu republike se širi vonj po čevapčičih. Na odru igra rokerski bend. Vse skupaj je kakor izlet. Prijetno dene, ko začutiš, da med množico tujih usod tvoja ni izjema, celo ljudje, ki so se po naključju znašli z ramo ob rami, se ogovarjajo. Izmenjujejo floskule s Filipom. Takih mor je že sit. Zaradi nostalgije po rdečih zastavah, ki se je ne more znebiti, se sam sebi zdi smešen. Sit je tega, da se mora sam sebi zdeti smešen. Podzavestno je jezen na državo, ki ga sili v to. Včasih si reče, da bi v danih okoliščinah napravil bolje, ko bi ostal molčeč literat. Tu in tam spet pomisli, da je v književnosti prezgodaj položil orožje, in takrat ga je sram. Potem ga postane sram svojega sramu, ker se mu zdi, da priča o njegovi nedozorelosti. Rad bi bil človek, ki nase nekaj da. Svojim podrejenim neusmiljeno stopi na prste, kadar se jim zareče kaj nostalgičnega. Pridiga jim kakor prevejan jezuit, vendar mu grejo na skrivnem še huje na živce tisti klečeplazni; tisti potuhnjeni; tisti marljivi. Bori se proti temu občutku. Misli, da je krivičen. Rad bi bil prodoren vodstveni delavec. Kmalu jih bo štel triintrideset in rad bi bil človek jutrišnjega dne. Golta cerson in sanval, da se ponoči ne bi premetaval po postelji in se v morah potil, a zaman. Demonstrantje mu prepevajo Bandiero rosso. Pripovedujejo mu, da se v trgovinah z muzikalijami gramofonske plošče s partizanskimi pesmimi prodajajo kot vroče žemlje. Želi si, da bi se jim pridružil. Želi si, da se jim ne bi. Želi si, da sploh ne bi bil legel spat. Med razbrcanimi rjuhami se sprašuje, od kod mu na lepem toliko razčustvovanosti.

Februarja 1996 novinarji Stičišča napovejo stavko. Trdijo, da jih je v uredništvu premalo in da si zato tisti, ki so, ne morejo privoščiti, da bi šli kdaj na dopust ali včasih umrli. Hkrati se bojijo, da prenagljenost, s katero v časovni stiski sestavljajo članke, slabo vpliva na njihovo kakovost. Za njihovo dobro ime gre, trdijo. Menijo, da je že čas za božični regres in da bi se spodobilo, ko bi podjetje poravnalo zapadle obveznosti do zdravstvenega in pokojninskega zavarovanja. Zaradi prekoračenih limitov imajo blokirane tekoče račune, ne morejo si popravljati zob in vodja preloma ima težave pri upokojitvi, ker tako zanj kot za druge Imperij pokojninskemu zavodu že več mesecev ni nakazal prispevkov, ki bi jih pogodbeno moral. Gospa zagrozi z likvidacijo Stičišča. Med večernim dnevnikom se pojavi na televizijskem zaslonu in za morebitno ukinitev časnika okrivi novinarje, ki se jim ne ljubi delati, reče. Novinarji ji vrnejo milo za drago z zahtevo po njenem odstopu z mesta predsednice časopisnega sveta. Nekaj dni položaj meji na državljanski spopad. Filip kajpak ne spi. Noče spati, da ne bi spet sanjal. Nagiba se v mraz skozi okno, se spet in spet prha, dela počepe in sklece, da bi mu kri živahneje plala po žilah; in ko nazadnje ne ve več, kaj bi ukrenil, da bi lahko ostal buden, se domisli Gospejinih besed: obleče se in čez nekaj minut je pred Arko. Skozi njeno izložbo na tlakovce lije svetloba. Šele med vožnjo po skoraj romantičnih ulicah, kjer na semaforjih neslišno utripajo oranžne luči, okrogle in žareče kot oktobrske lune, in redki avtomobili zavijajo okrog vogalov mehko in gibko kakor morski psi, si je drznil priznati, da že več kot tri mesece razmišlja o čudaški lepotici z okrvavljenimi usti.

**** Papa Legba, odpri nam pregrado!

Papa Legba, kje so tvoji otroci?

Papa Legba, čuj, tu smo!

Papa Legba, odpri nam pregrado, da bomo šli skoznjo!

Ayida Oueddo, katere je kača belouška! Storili smo,

kar si ukazala! Čuj nas!

13

Pod oboki: laterne. Debeli grozdi latern, ki zaradi preobilja visijo postrani, luč, da bi jo lahko rezal in gnetel kot glino, je ustekleničena v trebušastih kjantaricah. Ženska silhueta v visokih petah in krznenem ogrinjalu – v tem blišču je je komaj za piko – se na pručki postavlja na prste in pod najbližji obok obeša še eno laterno. Takrat Filip razume, zakaj zunaj ni netopirjev: preveč je luči. Požre, globoko. Medeninasti plazovi svetlobe se kakor koračnica valijo prek njega. S cmokom v grlu reče:

»Erzulíe?«

Ženska v ogrinjalu, ki ji sega do bokov, se počasi obrne in Filip otrpne pred njenim strmenjem.

Ko je tri zime pozneje Ira čakala na smrt zaradi prenehanja želje po bivanju, se je spominjala februarja 1996 po pižamah. Njena jutra so tistega leta postajala daljša, nadaljevala so se v popoldneve in se včasih raztegnila v dni. Naloge podpredsednice Imperija so bile dovolj ohlapno določene, da so ji dovoljevale počivati, in nobenega razumnega razloga ni videla, da bi se premikala, kadar je k temu niso pripravili zunanji dražljaji; njenim silovitim izbruhom nepretrgane delavnosti so redno sledila obdobja popolnega mirovanja. Takrat se je zavijala v črtaste moške pižame iz smaragdne, škrlatne ali kobaltovo modre svile, ki jih je izbirala zaradi udobja in občutka, da je njeno golo telo pod njimi snažno kakor na soncu in vetru, njihovi živi odtenki pa so jo razveseljevali. Ker je čez vse ljubila vonj po sveže opranem, jih je zamenjala večkrat na dan, ob vseh urah je poležavala v dišečih kopelih in si pod dojki vtirala vanilijevo esenco. Skoz okna svojega novega apartmaja nedaleč od Arke je opazovala srednjeveški čolnarski pristan, ki je ob enajstih dopoldne, ko so se nad reko razblinjale tanke meglice, vstal iz preteklosti, poslušala je kdove kako oživljeno vpitje cehovskih vajencev, ki ga je žametno pridušenega voda odplavljala k oddaljenim bregovom časa, z občutljivimi uhlji je prestrezala votlo kotaljenje vinskih sodov, izkrcanih z bark, in škripanje konjskih vpreg, ki so odvažale pripeljano blago, vrtela je glasbo z zgoščenk, ne da bi si poskušala zapomniti njene teme in stavke, in deskala po internetu. Ob sredah in petkih je na e-mailu odkrivala takale pisma: »Bog naj vas blagoslovi in vam nakloni zdravja, ker ste mi dali Pikija, ki je mojim starim dnem prinesel toplino in srečo.« Med vrbami ob zelenih valovih je gledala, kako duhovi ribičev pletejo mreže, ki si jih je ogrnila, kadar je hotela postati nevidna. Dolga samota in lenarjenje je nista nikoli potrla niti nista kazala na to, da bi jo mučila depresija. Hrano si je naročala po telefonu, v slast so ji šli jordanski hómos in semena granatovcev, ki jih je s srebrno žličko zajemala iz skodele, napolnjene z zdrobljenim ledom. Ampak tako kakor male zveri jo je dvakrat na teden le gnalo na lov, morala je označiti svoje ozemlje ali pa je morala z igro dati duška nakopičeni živahnosti, pod večer se je preoblekla v prodajalko vijolic in v raztrganem plašču krožila po beznicah, kjer je klošarjem s šepavimi psi v klobuke spuščala zlate zapestnice, ki si jih je z dolgimi prsti odpela pod širokim razcapanim rokavom. Tu in tam se je prikazala v podjetju ali na Gospejinih čajankah. Uvrstila se je med kandidatke, med katerimi so bralci poslovne priloge osrednjega dnevnega časnika s pošiljanjem glasovnic izbirali menedžerko leta, vendar ji je odleglo, ko je bilo to za njo, ne da bi morala biti izvoljena. Uživala je, ko je pred odhodi z doma preizkušala prožnost svojih udov in jih pretegovala, si čedila dlako in brusila kremplje, ure in ure je pilila nohte, bili so češnjevo rdeči, oblačila se je silno pozorno in silno počasi, ravnala si je nogavice na mečih, nosila je rdeče podveze, njeno perilo se je moralo tesno prilegati ledjem, kakor da bi si opasala meč, natikala si je bakrene prstane in težke verižice z amuleti iz žada, kakor da si nadeva oklep, naraščanje adrenalina jo je opajalo, in če jo je takrat kdo obiskal, je bil presenečen nad jasnim in odločnim zvenom njenega glasu. Nekega jutra, ko je spanec počasi odtekal, mmm, in je v njeni spalnici zadišalo po cimetovih svečah, mmm, je z zaprtimi očmi leže pod neko novo težo, ki jo je varovala in ji oblivala kosti z mehkim ognjem, da je bila kakor punčka iz cunj, spoznala, da je pokrita s kratkim krznenim ogrinjalom Palade Atene, kakršna je izklesana na piedestalu arhaičnega templja na Partenonu. Bil je popoln, spredaj razklenjen krog krzna, spleten iz hrbtov neštetih vider in kun, ki so se pred smrtjo podale čez grape in skoz brinovo goščo k zavetnici mest in vojščakov, da bi ji ponudile svoje kožuhe, in v loku ga je obrobljal debel venec iz kač. Bile so krotke strupenjače, po tistem, ko je Gospa eni od njih strla glavo, so se druge naučile v navzočnosti boginj vesti ponižno; bingljale so s pobešenimi trebuhi, kakor da bi bile ovite krog veje, in ker Ira ni marala ženskih torbic, ni pa vedela, kam bi med hojo z desnico (imela je silno spotegnjen korak), je pred ljudmi kakor Palas Atena stiskala kačo za vrat, kakor da drži sprehajalno palico za glavič, da ji je iz pesti molela le robata, trikotna modrasova glava. To oblačilo, ki je v enaki meri utelešalo razkošje, bojevitost in moč, je zaslovelo v krogih ljubljanske elite, postalo je Irin razpoznavni znak in vse dotlej, dokler ni v neki podstrešni izbi za zmerom zaprla oči, ki jih je tik pred tem še upirala v prižgano električno pečko, v spiralo iz cekasa barve zamirajoče žerjavice, ga ni nikdar več slekla.

»Nisi me spoznal,« mu je rekla. »Pa sva bila sošolca.«

»Ne zahajam na obletnice valete,« je mulasto odgovoril.

»Pa saj si prišel,« je rekla Ira, »na deseto. Le da mene takrat ni bilo.«

»Ne vem, kako to veš, pa saj niti ni važno. Naj ti bo: res sem bil na deseti. Takrat smo jih imeli vsi petindvajset. Nič več nisem bil umetnik, le da razen mene tega nihče še ni vedel. Edini med nekdanjimi učenci, vsaj med tistimi, ki smo se zbrali, sem bil brez poklica. To me je žrlo. Ampak najhujši med pusto večerjo, ko smo žvečili trdo pečenko in masten krompir in si nihče ni drznil naročiti več vina od drugih, je bil popolnoma blazen trenutek, ko sem pomislil, da mi sploh ni rešitve, ker nočem poklica in nočem živeti kot drugi, ko sem z drugimi moral sedeti za mizo. Tako ponosni so bili nase! – hkrati pa se jim je na licih poznalo, da se v svojih novih vlogah še ne znajdejo najbolje; ampak ogledovali so se, ogledovali drug drugega in se primerjali z drugimi, in to, kar so videli, pa njihova lastna zunanjost ter trezna presoja so jih očitno pomirjali. Od zalogaja do zalogaja so bili bolj prepričani vase. Na srečanje so prišla zlasti dekleta, v našem razredu je bilo precej več deklet kakor fantov, saj veš. In večina sošolk je bila kmalu po srednji šoli nehote zanosila, se omožila, pozabila na študij, se preselila v družinskega dvojčka z garažo in kaktejami na oknih, čez noč so zaobrnile mladostne načrte drugam – brez trohice obžalovanja, brez ene potočene solze; šle so naprej, ne da bi se ozrle, tako malo jim je pomenila lastna mladost. Bahale so se s trdno podzidanimi trajnami in fotografijami novorojenčkov, četrtih ali petih zapored, ki so jih vlekle iz listnic; bahale so se sramežljivo, samo s tem, kako so se na videz slučajno dotikale trajen, so druga drugi oznanjale: glejte me, zdaj sem gospa, mati petih otrok. Več jih imam, kot jih v eni sezoni povržejo mačke. Vse to me je pošteno zamorilo. Sijale so, samo zato, ker se jim je posrečilo doseči zapovedano raven predmestnega dolgčasa nekaj let pred vrstniki, ki so sicer speljali ovinek čez faks, ampak celo tega na poti k istemu neizbežnemu cilju. Vse to je tako neizbežno, družine in hiše in avtomobili, donosen poklic, kar poglej me, zdaj sem se tudi sam znašel v isti mlakuži, in to me peha v neizmeren obup; in mojim nekdanjim sošolcem, s katerimi sem bil še tako rekoč včeraj igral nogomet, so bradavičaste nosove krasila debela očala, pri petindvajsetih so se postavljali z vpisanimi doktorati in bili so že plešasti. Kratko in malo nisem mogel verjeti, da se lahko ljudje v desetih letih tako zelo zresnijo.«

»Opazoval si jih torej in postajal iz minute v minuto bolj zapet in nadut, laskal si si namreč, da si iz drugačnega testa.«

»Seveda,« je rekel.

Ira se je nasmehnila.

»Raje povej po pravici.«

»Po pravici? – požrl bi se od zavisti in bilo me je sram, ker so se pred mano razgrinjala leta, v katerih, to sem pač lahko že slutil, ne bom doživel nič od tistega, kar sem si želel, denimo, pri trinajstih; samo zaradi svojih želja pa sem bil nekdaj drugačen od drugih, samo zaradi mojih želja me je bil šesti c spoštoval, malone malikoval, kot da sem nekaj posebnega. Pustil sem se malikovati, na obletnici valete pa bi se najraje vdrl v tla od sramu. Pozneje nisem nikdar več zmogel poguma, da bi se srečal s sošolci.«

»Nikdar nisi bil v Turčiji?«

»V Turčiji? Ne.«

»Zakaj neki ne?«

»Lani, ko mi je turški konzulat prek društva pisateljev kdove zakaj podaril vozovnico Swissaira do Istanbula – tako nepozabno lepo rdeča je bila! – sem dan pred izletom dobil granulom, lice mi je zateklo, jaz pa nisem zaupal turškim zobozdravnikom.«

»Prekrasno. Ostal si doma in prelomil prisego, ki si jo dal pri trinajstih.«

»Ira, ne vem, od kod ti vse to, ampak verjemi mi, da nimam pojma, za kakšno prisego je šlo.«

»Novinarji tvojega časnika vpijejo po revoluciji; ti poskušaš ujeti letalo, ki je že zdavnaj vzletelo, in, kot kaže, zaslužiti svoja očala in plešo; tako besno se ženeš za tem, da sodelavci Stičišča verjamejo, kako si v njihovem sporu z vodstvom Imperija na Gospejini strani. Tudi Gospa misli, da sta v tej vojni zaveznika, in še sam bi se bolje počutil, ko bi bil trdno prepričan o tem, le da so ti pri tem tvoje more v napoto; hkrati pa se ne spomniš, kaj si pred dvema desetletjema obljubil, češ da boš storil, če ti ne bo dano postati najboljši mogoči pisatelj. Ujema se, kaj naj še rečem?«

»Dvajset let je predolgih, da ne bi pozabil.«

»Kakor se vzame. Samo tako se mi zdi, da od sanj o misijonih ni daleč do rdečih zastav.«

»Nikoli mi na kraj pameti ni padlo, da bi postal misijonar!«

»Filip, vsaj sebi ne laži.«

Ira je sedla na pult Ayidé Oueddó, na tanko, kakor na žici, bi steklena vampirka očitala Margi, in prekrižala noge; bile so dolge, dolge noge do grla, pogledu všečno so napolnjevale njene črne nogavice, ogrinjalo, katerega kraje je zadegala za hrbet, jih ni pokrivalo, vrtela je stopalo, vrtela, vrtela, vitek gleženj, plesalka kankana. Obroba iz kač se je zganila, modrasi so postajali objestni, z rogovi so se drezali v vratove in se prerivali, več hkrati jih je poskušalo odriniti tistega, ki ga je vklepala v dlani, da bi ji sami potisnili glavo v desnico in bili kakor žezlo. Okrog Irinih bokov so kipeli naoljeni, spolzki životi. Nikoli prej se niso obnašali tako.

Kaj jo je privlačilo na tem večno razdraženem moškem, ki je venomer nekaj začenjal, pa nikoli ničesar končal, ki je bil videti, kakor da venomer nekam odhaja, potem ko je komaj prispel, kot da venomer išče, brezglavo, da sam ne ve, kaj? Vse do tistega večera ji je naslado nudilo le lastno telo. Tudi zdaj ni bilo dosti drugače. Všeč ji je bilo, da je v njegovih očeh zapeljiva in strašna, všeč ji je bilo, ko se je skoz Filipa občudovala, kako se ji pod kožo prekopicujejo mišice, kako se ji notranjščina stegna tare ob notranjščino drugega stegna. Rekla je: »Poznam starca, ki ljubi živali, priročno pomanjšane slone in panterje. Ni si lahko pridobiti njegovega zaupanja. V njegovi hiši, razsvetljeni s preprostimi starojudovskimi oljenkami, so na stole postavljena stara zrcala in ponoči je slišati trdo tiktakanje lesnega črva; vse je staro, vse ima zgodovino. Neke noči mi je pokazal pismo, črtast list z natrganim levim robom, izpuljen iz šolskega zvezka. Napisal si ga s počasno, oglato pisavo trinajstletnika. Tako smešno nezrel si še bil, da si se zbodel v kazalec in pismo podpisal s krvjo. Ko sem ga brala, sem namesto črk videla slike, tako to poteka v deželi z namiznimi panterji. Videla sem fante, ki so jim pri osmih letih dali v roke brzostrelko in jim rekli, da so zdaj borci gverile. Ko so se režali od sreče, ker so mislili, da so postali možje, se je dalo videti, da v razbolelih rožnatih dlesnih nimajo zob. Imeli so skorbut. Njihove sestre so z ogromnimi vrči sagovega piva na glavah s težavo racale pod pezo otrok, ki so rastli v njih. Vaški vrači so jim bili zabičali, da ni prav, če si med noge vtikajo citronine lupine, kar bi sicer odpomoglo. Videla sem roje muh v očesnih kotičkih doječih žena, obnemoglih od žeje. Zobe, pordele od betelovega listja. Rdeče puščave in iz dračja spletene kolibe v pragozdu. Reko, sivo kot morje in leno kot mrha, v kateri so se ljudje umivali, zajemali njene naveličane vode in s kamnitih stopnic stresali vanjo pepel svojih mrtvih. Potem sem zagledala križ, ampak prav tako bi bilo lahko tudi kaj drugega: kajti ko je Latinsko Ameriko obiskal poljski papež, so mu pred papamobil polagali rezano cvetje, gojeno s pripravki, zaradi katerih so mladoletniki, ki so delali v vrtnarijah, postali jalovi. V vseh dijaških internatih širom sveta sem potem videla Chéjev portret. Videla sem kolibo iz trstja s preprostimi lesenimi klopmi in šolsko tablo pred njimi; neprepoznavne pismenke na tabli so bile kakor rože in ptiči in zamotani mornarski vozli; skoz reže v strehi so padale poševne sablje sončevih žarkov, videla sem ambulanto v jurti iz kož, kjer si zdravil lakoto z infuzijami glukoze in fiziološke raztopine, ker drugega nisi imel; videla sem, skratka, vse tisto, kar si bil videl ti po televiziji. Nič novega ni bilo na teh tvojih podobah, bile so v pretiranih barvah, kakršne so lahko všeč le najstnikom, pobral si jih iz pustolovskih pripovedk in seveda te je na njih privlačil zlasti tvoj lik v tropski čeladi in z zagorelimi lici. Pa vendar. Videla sem, kako si v noči, ki ni poznala olajšanja teme, počival pod mlečno belo mrežo proti komarjem, in zamikala me je tvoja vdano nase sprejeta telesna izčrpanost. Bil je doktor roman. Vzela bi te v naročje; kljub temu da si bil izmučen, nisi popuščal. Čeprav ne verjameš v Vsemogočnega, si starcu z namiznimi panterji pisal: če se mi do Kristusovih let ne posreči postati najboljši pisatelj, kar jih je ustvarjalo od zore časa, ja, natanko tako nabuhlo si napisal, grem med misijonarje. Tako bo moje življenje vsaj nečemu služilo. Tudi če bom iztrgal enega samega otroka otopelemu ždenju in misli na hrano, ki je ni, vendar misel o njej preglasi vsako drugo, ter ga navadil prebirati politične uvodnike v časnikih, ne bom obžaloval, da sem bil rojen zaman. Čisto nič izvirnega ni bilo na tej tvoji domislici in ubesedil si jo tako, kakor si jih drznejo ubesediti samo trinajst let stari fantje ali pootročeni pisuni, ki ne poznajo prave mere, ampak tvoje pismo je vseeno našlo pot do dežele z namiznimi panterji. Čeprav si že pozabil nanj in se ti niti do turške Armenije ni nikoli zljubilo skočiti, je še zmerom tam. Mar boš trdil, da so patetične ideje samo zaradi svoje patetike hkrati že slabe? Pa saj sam dobro veš, kaj si dolguješ: te dni sanjaš o delavski himni.«

»Niti besede več nočem slišati,« jo je zavrnil. »Menda veš, kje je moje mesto v Imperiju. Ne morem se spajdašiti z novinarji, ki stavkajo. Ne morem. Tudi ti me ne bi smela nagovarjati k temu.«

Ira se je odgnala z Erzulíjinega ležišča, doskočila je na obe nogi, razkoračena, bližala se mu je, preteče bližala, krzneno ogrinjalo ji je nihalo okrog bokov kot zvon, zagrnil ga je vonj po vaniliji in rožičevi potici, trpek kot lek.

»Jaz smem vse,« je rekla in ga z levico prijela za brado. Prisilila ga je, da ji je zrl v oči: skoz njegove oči se je zrla. Čaša njene usločene desne dlani je gladila modrasovo glavo. »Jaz smem vse,« je dejala. »To pravico sem si izgovorila. Gospa me potrebuje. Podpredsednica njenega podjetja sem in vélika duhovnica njene živadi. Teh pet let se je ubadala z empiričnim eksperimentom. Poskušala je ugotoviti, kako blizu moram biti živalim, da bi se pridno plodile in napolnjevale zemljo. Po pričakovanjih se je izkazalo, da zadostuje moja navzočnost kjerkoli v Imperiju. Vendar si ne more privoščiti, da bi me dala na čevelj. Mene ne. Kajti: vsakomur, česar je vreden. Drugim Gospejinim svečenikom, ki se pri delu izkažejo, ob koncu obračunskega leta pritiče posebna nagrada v višini dvanajstih mesečnih plač, pri čemer govorimo o stotinah tisočev mark; manjši od njih natepavajo repo, ne da bi smeli zaradi pomanjkanja dvigniti glas čez Gospo. Vélikim gredo limuzina in štirinajst dni križarjenja z jadrnico med Kapverdskimi otoki, da bi pozabili nase, se odrekli večerom in jutrom ter polagali svojo intimo Gospe na oltar. Njihove žrtve so tisočero poplačane, manjši od njih pa si kličejo: blagoslovljeni, dokler smejo nositi darove Gospe; sam si jih slišal in sam veš, da to ni pošteno. Vendar: vsakomur svoje. Drugi so šibki. Jaz sem si namesto vsega drugega vzela pravico, da ne čas ne pravila poslovne olike ne odrejajo mojih poti. Zemljo sem posedla. Poslušaj me zdaj: zdaj se sklicujem na svojo zavezo z Gospo in zase terjam, kar sem si do današnjega dne pridržala.« Preplavljal ga je puščavski veter njenega diha. Ko je obračala svoj obraz k njegovemu, bi na njeno plavo teme zlahka položil svojo brado; zaradi razlike v njunih višinah se je popolnoma prilegala k njegovi medenici in prsim, tesno, tesno prižeto, Irine dojke pripite ob Filipova tanko tapecirana rebra, ostrine noža ne bi mogel zadreti med njuni postavi. Ostal je nemočen. »Pojdiva jest,« je brez sape velela.

14

Kmalu zatem je izza stebra prišla Erzulíe, ki se ji je bilo tisto noč zljubilo tuliti v luno in je v pisarni zatopljena v svoje početje krasila hrbte nilskih konjev iz lipovine z vzorcem večbarvnih šahovnic, sredi njenega ležišča na pultu pa je na kvadratni rožnati blazini, obrobljeni s sukano vrvico s cofi, čepel zelo majhen in zelo kosmat pes z izbuljenimi očmi, ki se je bil pravkar vrnil k njej, zato je vedela, da bo Ira tisto noč ob devištvo, in vedela, kdo bo Irin prvi, saj je prek njenih sanj lahko kadarkoli prodrla v Filipove, ker se je spomin nanj po končani osemletki tu in tam še vračal v Irino zavest, podobno kakor drugi že zdavnaj po tistem, ko smo prenehali drgniti šolske klopi, včasih še sanjamo, da smo v svojem nekdanjem razredu, pri čemer izvemo, da bo jutri na vrsti kontrolka, v učbeniku pa se pred nami razpira na ducate gosto potiskanih strani, o katerih vsebini se nam niti približno ne sanja in bi bilo nemogoče, da bi jih v štiriindvajsetih urah predelali. Stopila je k pekinezu in ga z obema rokama otipavala, da bi se prepričala, ali je nevidna žival res tam, kjer se je bala, da je, in bila je. Čudno čemerno ji je postalo pod prsti in takrat jo je najbrž prvič v življenju obšlo, da ne bi več čakala na zvonjenje telefona, pač pa bi sama koga poklicala. Zavrtela bi Margino domačo številko, ampak bilo je že pozno in Marga je spala, prav tako pa so se (to je bilo zaradi Marginih občutljivih družinskih razmerij še odločilneje) čutili upravičene do neskaljenega spanca Margin mož, mati in hči. Niti Grete ni imelo smisla buditi, saj ni bil eden od tistih datumov, ko bi bila Greta kdorkoli. In zato je, ker ni vedela, kako naj si sama drugače pojasni, kaj ji pri pravkaršnjem razvoju dogodkov ni prav, Erzulíe zaplesala.

Rodila se je s sivo mreno, zato zanjo v Arki ni bilo latern. Plesala je v temi. Ali me kdo vidi, je vprašala. Plešem v temi. V temi je moja koža črna, moje rame so indigovo modre in moj popek je temno višnjev kakor popek Kali na indijskih freskah. Več parov rok imam. Če zamahnem z njimi, se sesedajo ceste in pokajo betonski jezovi. Netopirji pred Arko, glasniki teme, mi vsako noč hodijo pravit, kako me je krstil moj oče. Zakaj torej moje ljubezni niso nikoli uslišane? Zakaj me nihče ne opazi v tej noči? Vsa moja teža na komaj opazno pokrčeni nogi, razširjene roke, koleno druge noge privzdignjeno vse do višine pasu, stegno vodoravno izproženo vstran, razkrite prepone, upognjeno koleno, golen pravokotno na stegno, gleženj v zraku, plesalka ... katerega plesa? V takem položaju je nemogoče zdržati dalj časa, večkrat se je prestopila z noge na nogo in s celim stopalom vsakič zviška topotnila v tla, donelo je in zemlja je drhtela pod Erzulíjinim plesom. Roke. Roke so silno pomembne, ker sem ujeta v mrežo Šivovih sanj, namreč v ta svet in v vse druge, ki jih Šiva ustvarja tako, da jih sanja, ujeta v to mrežo usode, ki bi jo z rokami rada raztrgala, udrihala je z dvignjenima rokama, kakor da si z lakti pred licem krči pot skoz neizmerne pajčevine, naveličana sem tega, da se moja volja nikdar ne zgodi, da o mojih ljubeznih odločajo drugi, mogoče slučaj, moje ime so mi dali v posmeh, sama ostajam in nimam ljubimca, zato nisem več Erzulíe, ampak Kali, prebadala je zrak s prsti, stisnjenimi v puščico, kakor da z nohti suva nekoga pred sabo med oči, pozneje z robovi dlani, ravnimi kakor sekire: zakaj mi vse vedno uhaja iz rok, zakaj mi vse spolzi med prsti, zakaj je vsako moje hrepenenje zaman, nič se ne uresniči, zakaj ni nikoli tako, kot bi sama želela, v nevihtah nad oceani so se potapljali tankerji, poplave so izbrisale tisoč vasi na Kitajskem, filipinski vulkani so se prebudili, tektonski premiki so stresali Ande, Erzulíe je plesala obup in ujetost, ne briga me Filip, ampak simbol vsega tistega je, kar se vedno ponavlja, veliko takih moških je že bilo in veliko jih bom še spoznala, ampak zakaj ni nikoli z nobenim tako, kot bi sama želela, zakaj me nikoli resničnost ne vpraša za želje, zakaj vedno drugi odločajo, kaj bom imela? Naslednjega jutra so se prebivalci sedmih celin prebudili, nebo je bilo sveže oprano in zlikano, novinarji črnih kronik so ob prihodu v službo našli svoje redakcije do stropa zametene z dolgimi belimi oblanci Reuterjevih poročil, ki so bila prilezla iz telefaksa, in vsi so se strinjali, da je bila čudna noč.

Ira je vstala iz postelje, ne da bi se ozrla na Filipa, ki je spal poleg nje, se s pestmi v pasu ustopila pred ogledalo na psihi in hladno dejala: »To je torej opravljeno.« S tem je mislila na utrgano nedolžnost. Filip je spal. Biblijski zanos prejšnjega večera jo je minil. Ni se ji dalo ostati z ljubimcem. Toliko zmag je še čakalo nanjo. Oblekla se je v nežno ciklamen in čokoladen damast, bila je bonbon mon chéri. Z Ateninim plaščem na ramah je razprla zavese na oknih in zagledala opustošenje, ki ga je povzročilo Erzulíjino nočno divjanje. Ira je rekla: »Aha?« S tem je hotela povedati, da razume. Nabrežje ob reki je bilo zasuto z oranžnimi strešniki, ki jih je vihar pometel s kapi, in vzdolž rečnega toka, zelenega kakor steklo, je s kolesi navzgor plul pisan dostavni kombi, okrog katerega so se širili mavrični kolobarji razlitega olja, kisa in worchesterske omake. Ira je pokimala: »Torej tako.« Popolnoma jasno ji je bilo, kaj mora slediti, ker se je bilo nekaj podobnega v Arki zgodilo že prej.

Pogovor je navezala dokaj sproščeno. »Iz izkušenj že veš, Erzulíe,« je dejala, »da ni nič slajšega od sprave s prijateljicami.« To je bilo na nevtralnem terenu, Greta je bila namreč po televizijskem Top Shopu toliko juter buljila v vsakokrat iste reklame, da se je poistovetila z družinskimi očeti, ki pečejo na plinskem žaru, torej je v svojem stanovanju organizirala piknik, ki se je od običajnih kosil razlikoval le po tem, da naj bi jedli s papirnatih krožnikov, in nanj povabila Iro, Margo ter Erzulíe. Filip je spal že petnajsti dan, natanko to pa je Ira hotela doseči, medtem ko so se duhovi na Stičišču umirjali: podpredsednica Imperija je novinarjem zagotovila, da njihov glavni urednik, ki je spal in ji zategadelj ni mogel oporekati, sočustvuje z njimi, zato so sklonili vratove in kakor Orwellov Boxer z živalske farme izjavili: »I shall work harder,« Gospa pa jim je v znak gmotnega priznanja za njihovo delo razdelila brezplačne majice ter platnene čepice z grbom podjetja. V grbu je bila želva, na katere hrbtu so stali štirje sloni. Ti so na plečih nosili okroglo ploščo, torej Zemljo, kakršna je, za to, da pomorščakov ne bi odneslo prek njenega ravnega roba, pa je skrbel keltski Oroboros, kača, ki grize svoj rep in ki se je zaščitniško zvila okoli napisa: Aut Caesar aut nihil. Ira je prišla na piknik polna svetle nade. Kot da se pripravlja na izpit, je v spominu obnovila podrobnosti tiste nedelje pred štirimi leti, ko so se ženske v Arki zravsale. Popoldne, ki so ga nato presedele pred mafijsko picerijo, je bilo po njenem intimnem prepričanju najodločilnejša prelomnica v njenem zorenju. Navdalo jo je z optimizmom. Verjela je, da bo mednje lahko spet priklicala isti občutek spokoja: iste ure, poletne, rumene; hladno pivo, srebrno in zlato v visokih kozarcih; pripeko, ki jo lajša vetrc z grajskega griča, kakor zláto avreolo okrog stvari; senco gradu na pročeljih prek trga, ki je v resnici le odebeljena ulica, peresno lahko modro; ozke fasade so videti, kot da lebdijo; mimoidoči lebdijo in njihove noge se v senci, ki plimuje čez spodnji del hiš, gibljejo kakor na upočasnjenem posnetku; hrbti treh žensk so po mačje zavaljeni v stole, hrček v Irinem naročju: mir in neizrečeno zarotništvo – takoj ko bo Erzulíe zaupala svoj predlog o tem, kako si razdeliti Filipa. Pomemben pa bo občutek, da so spet eno in da se jim nikamor ne mudi, ker jih nihče ne priganja, ne njeno spravno darilo. Kajti, si je rekla, kaj je tisto, kar v resnici utrjuje žensko družabništvo? Podobnost značajev, vzajemna pomoč? Nak: skupno delo in skupno lenarjenje. Ne skupno delo kakor sodelovanje ali celo medsebojna odvisnost, nikakor, Gospa ne zadeni, ampak preprosto dejstvo, da se vsak dan dobivamo v istih budoarjih, kjer se pred tovarišicami brez lažne sramežljivosti preobuvamo in ličimo, kakor versajske kurtizane v kopeli se ščipamo v nedra, pomembno je, da se imamo, na kratko rečeno, po zajtrku z možem kam dati, pa čeprav nam je ta obveznost na hipe odveč, tam, kamor pridemo preklinjajoč mrhovinarsko vreme, promet in budilko, pa poznamo pravila obnašanja, ne da bi se nam jim bilo treba vsakokrat znova privajati: vemo, kdo ima rad mortadelo s pistacijami, čigavi otroci so razvajeni in hodijo k pevskemu zboru, katero je včeraj taktično bolela glava, katera hujša z luno, katera je alergična na jagode, kostanj in taščo, katera ga rada cukne, katera je razsipna in katera si že več mesecev ni privoščila novega kosa obleke, s čimer se postavi, kot da gre za značajsko vrlino, komu moraš strpno kimati, kadar razpravlja o podražitvah, in s katero lahko družno udrihaš čez socialdemokrate ali združeno listo, kateri se boš prikupil s šopkom spomladanskega teloha, naključno kupljenega pri ciganki z dojenčkom v bisagi na hrbtu, ko si gazil sneg čez Tromostovje, in kateri s povabilom v kino, Ženske na robu živčnega zloma, take drobnarije, zato ker vemo za take drobnarije, nam sodelavke nekako pripadajo in me pripadamo njim, skupnost smo, celo zaradi svojih napak smo si blizu, skupaj hodimo v delavsko menzo, in kadar se pokaže priložnost, da špricamo službo ter se skupaj podamo na trg, mimo izložb, ki jih glasno komentiramo, nas to kajpak dodatno poveže; take drobnarije so v resnici pomembne, je menila, ker je verjela v idile na Zemlji in ni nikdar spoznala steklene vampirke ne zmikavtke v platnu, zato se toliko prijateljstev skrha, kadar delovna skupnost razpade, zato so stečaji in izsiljene upokojitve zločin, zato toliko žensk še potem, ko se znajdejo na tramvajkomandi, redno obiskuje svojo nekdanjo pisarno, da bi v njej posedale, namesto tam zaposlenih šilile svinčnike, delile poklicne nasvete in se v vseh ozirih počutile tako pogrešane kakor nepogrešljive, za vsak krst, poroko ali pogreb med nekdanjimi kolegicami moramo vedeti, tovarištvo med ženskami je pomembnejše od ljubezenskih zvez, rekla je: »Erzulíe. Najin moški spi, kot da bi bil urečen. Če se bo zbudil ob tebi, ne bo več opazil razlike med nama. Obe dobro veva, o kateri zdaj sanja. Všeč si mu ali pa si vsaj taka, kakršne so po njegovem prepričanju ženske. Vračam ti ga – zlezi k njemu pod rjuhe – mislil bo, da je bil legel spat s tabo. O tem ti prisežem.

Na Imperij prisežem,« je rekla.

»Nisem snovala nobenih naklepov, povezanih z moškim, ne s tem ne s kom drugim,« je rekla. »Tudi brez tipa je moje življenje popolno. V resnici ti je bil Filip že od nekdaj namenjen in zlepa si ga ne bi izposodila, ko ne bi bilo tiste zoprnije na Stičišču, ki jo je bilo treba nanaglo zgladiti. Zdaj ti ga dajem nazaj in na veke bo tvoj. Nehaj kuhati mulo.« Erzulíe pa je rekla: »Ne maram ga več.«

»Kako: ne?« je zategnila Ira.

»Lepo. Nočem ga več.«

»Ne podcenjuj moje odločenosti, da bom ravnala tako, kot je prav, Erzulíe. Nekoč sem v nekih zmedenih morah zalučala v tekmico prusko kislino. Takrat sem govorila kakor otrok, mislila kakor otrok in razsojala kakor otrok. Menda ti je jasno, da bi mi bilo zdaj, ko sem dala slovo temu, kar je otroškega, to pod častjo?«

»Daj, ne bodi no trmasta, punca,« se je vmešala Marga. »Saj ne bo vedel, da je bil izposojen.«

Stala je pred oknom v Gretini kuhinji in pritiskala trtico ob radiator pod njim. Zunaj je svetilo sonce, okrog vogalov pa je zavijala burja in jih brila s čekani.

Erzulíe je raztegnila ustne od uhlja do uhlja v nevaren smehljaj.

Vprašala je: »Mar ne bom jaz vedela?«

»Če bi tipi vedeli vse, kar jim ženske prikrivamo ...« je pripomnila Greta, ki je zabadala komolce v mizo in z natančno pomerjenimi sunki lovila narezan sir na majcene plastične harpune. »Pametna ženska vedno ve več, kot pove.«

»Kako naj mi bo v veselje nekaj, kar mi je bilo tako milostno poklonjeno kakor beraču ponošen pulover?« je vrisknila Erzulíe in Marga je rekla: »Človek se mora v življenju naučiti popuščanja.«

»O tebi je pisal povesti, še preden te je spoznal, mar ti to ni dovolj?« je s polnimi usti narezka njena sestra povzdignila glas.

Okenski okvir je zazvenčal, ko se ga je dotaknil severnik.

»Nikoli se nič ne zasuče natanko tako, kot bi sama želela,« je rekla Erzulíe, »torej najraje vidim, da se sploh ne razplete.« »Vse kar je prav, ne obnašaj se kot smrkava pubertetnica!« so jo ukorile Margagreti in Ira.

Erzulíe je prebadala Iro s svojim strašanskim opalnim pogledom.

»Kaj ti še zmerom ni potegnilo, da ne gre več za Filipa, ampak za tvojo preklemansko vzvišenost?« je precedila med ustnami, ki jih je komaj zganila.

Ira je obmirovala, kot da bi vanjo udarila strela.

Z zobatim zimskim soncem obsijana se je s prsti desnice v vdolbini med ključnico in vratnima žilama vzpenjala nad Erzulíe, ki je togo vzravnana sedela ob Greti. Z jagodico kazalca se je Ira skoz kožo na vratu lahko dotaknila srca. Kakor ptič se ji je premetavalo v grlu.

Margagreti sta stali; tudi Greta je vstala. Bilo ju je strah, hkrati pa si podzavestno nista želeli, da bi se ta očarljivi prizor že prekmalu končal. Ne zgodi se vsak dan, da si priča spopadu dveh ajdovskih deklic; in domišljali sta si, da bosta oni v imenu razuma lahko arbitraža.

Erzulíe je mahoma hlastnila po dolgi kači papirnih kozarcev, zavarjenih v plastičnem črevu, in jo migetajočo zabrisala Iri pred noge.

»Tu imaš svoje insignije, prva dama Imperija!« je zavreščala.

»Erzulíe!« sta svareče zaklicali Marga in Greta.

»Vzemi si jih, ker ti Filip pomeni še manj kakor meni!«

»Erzulíe, pazi na jezik!« sta zavpili obe Margagreti.

»Mnogo manj, kot sem mislila!«

Ira je gubala čelo v nevihtni oblak.

»Ira, vsaj ti bodi pametna ...« sta zastokali Marga in Greta.

Ira ju je posmehljivo utišala z gibom dlani.

Zavedala se je, da Erzulíe pričakuje odgovor. Morala bi se še zagovarjati, se še braniti, kdo ve kaj zagotavljati, nekaj, kar nekaj, ugovarjati; tudi lagati. Se zanikati. Vendar se ni, zanalašč ne. Kar na lepem se ji ni zdelo več vredno.

»Ni ti mar zame,« je razsodila Erzulíe. »Ni ti mar Filip in ni ti mar niti za tvoje ubožno otroštvo, da bi ga vsaj za nazaj upravičila s tem, ko si zapeljevala sošolca. To, samo to, bi ti namreč lahko odpustila – ampak tebi še zase ni mar in še manj za ljudi, ki jim praviš kolegi. Ne zares. Vse je zate samo nov dragulj v tvoji kroni; vse je zate Imperij!«

»Erzulíe ...« sta zaprosili Margagreti.

Dovolj sta bili še prisebni, da nista dodali: ali si pozabila, s kom govoriš?

»Iz arogance si si ga prisvojila, iz arogance ga vračaš!«

»Erzulíe!« ji je Marga ukleščila prste, s katerimi je slikarka krcala Iri pod nosom, v trden prijem med dlani; ali pa je bila mogoče Greta.

»Poberi se, ker te nočem več čutiti v svoji bližini, princesa!« Zaradi Erzulíjine ihte so njene besede postajale nerazumljivo priščipnjene. »Da se mi nisi slučajno pojavila v Arki!«

Irin glas je bil rezan kot češki kristal. Vsak samoglasnik je pazljivo obdelan odbijal ledeno svetlobo.

»A tako ...? Tudi prav.«

»Ira!« sta vzkliknili dvojčici.

»Kaj: Ira? Kaj: Ira? Lepo vaju prosim, mar mislita, da bom zdaj omedlela od šoka? Ena prodajalna več ali manj ... vse podjetje je moje. Prav mar mi je ravno za Arko.«

»Nehajta, da vama ne bo jutri žal!« sta zatulili Marga in Greta.

»Če si taka, pač grem!«

»Kot ti je drago. Jaz itak odhajam.«

Vrata so se zaloputnila v dvoje različnih smeri.

Na hodniku pred stanovanjem so eni koraki nepopustljivo odmevali proti dvigalu, drugi so s hoteno obvladanostjo zabijali pete v stopnice navzdol.

Margagreti sta se spogledali.

»To ne bo dobro,« je odkimala Greta.

»Tega te nisem nikoli povprašala, sestra,« je potipala Marga, »ampak zdaj se mi zdi, da postaja življenjsko pomembno: v koliko ljudi hkrati se lahko vživiš?«

15

V Iro ne, je na to rekla Greta; v Iro se nič več ne da. Njen razum je otrpnil, zaklenjen je vase; njena moč ji je zrasla čez glavo. Tako ji je, kot da ne more resnično verjeti, kaj se ji je dobrega v teh petih letih do danes zgodilo, in skoraj bi rekla, da se v strahu sprašuje, ali ni bilo dobrega zanjo preveč. Mar si to sploh zaslužim, se mogoče sprašuje, ali ni bilo vse prelepo, in tako ji je v duši, kot da bi v strahu s tal opazovala artistko, ki lovi ravnotežje na vrvi visoko nad njo, neko Iro, ki nič več ni Ira, in bi kakor začarana čakala, da se bo Irina zgodba končala: mogoče prav kmalu, mogoče tako, da ji bo sreča obrnila hrbet, mogoče izziva nesrečo; v tak razum se ne moreš vživeti.

Pusti zdaj to, to se naju ne tiče, je brez kaplje sočutja do Ire odvrnila Marga; če Iri ne moreš pod kožo, se raje posveti ostalima dvema in dobro premisli, kako bi najlaže oženili Filipa z Erzulíe; Erzulíe ga bo morala vzeti, če naj bo Ira v svojem samoljubju potešena.

Le zakaj neki bi morala biti, je vprašala Greta.

Kaj zares ne razumeš, je vzkliknila Marga, da bo sicer dovolj, če bo Ira trenila z očesom, pa bo Arka propadla, in potlej na svidenje, najino delovno mesto; ne, ne verjamem, je odkimala Greta. Ira ima Arko rada. Saj prav zato, je zaklicala Marga, rada jo ima in zdaj ji jo je Erzulíe prepovedala, pravzaprav ne, njen ponos ji bo branil prihajati v Arko, to je najhujše, kar jo je lahko doletelo; lahko da se bo maščevala, lahko da se bo v maščevalnosti znesla nad tistim, kar ji je v svetu nespečnih najljubše; ne, ne verjamem, je znova odkimala Greta. Potem pa se je zazrla v sestrin obraz in na njem našla vsa znamenja strahu pred nezaposlenostjo, bilo je kakor kužna bolezen: ustnice so ji počrnele in podočnjaki nabreknili, kuhala jo je visoka vročica, Greto je stisnilo v grlu in rekla je, v redu, poskusiva ju poročiti.

Velela je sestri: prinesi mi fotografije, prospekte in kroje iz ženskih revij, pa v barvah naj bodo; ni važno, kaj je na njih, važno je to, da bom ob njih premišljevala o tisoč prijetnih stvareh, pa o nobeni posebej; prinesi mi antologije izrekov iz knjig slavnih mož in žena; prinesi mi kandirano cvetje vijolic in vrtnic namesto slaščic; prinesi mi vino; prinesi mi volno, debela naj bo, da bom z njo pletla norveški vzorec in kite in riž, kajti to me raztrese in hkrati poživlja; prinesi mi žličko terana na kocki sladkorja in še inhalator iz svoje domače lekarne. S frotirko prek temena se je potem gola do pasu od jutra do večera sklanjala nad poparjeno meto, evkalipt in konopljino olje, da bi v vsakem trenutku zmogla razbrati, kaj se Filipu mota po glavi. Podobe so bile nerazločne, saj se je na skrivnem zavedala nepotrebnosti svojega truda. Iz oči ji je teklo in v sinusih treskalo, da je lahko prisluhnila svojim lobanjskim kostem, kakor da bi obnje bíla nepretrgana kanonada. Detonacije so se zlivale v en sam zategel bas strune na violončelu, ki je drhtel, ko je rastel in padal: »Nad trdnjavo Monségur ... krizanteme in cepelini topovskega ognja ... Bog bo prepoznal svoje ... ljubljena moja,« je odzvanjalo Greti v ušesih. Torej je Marga z nedolžnim obrazom predlagala Erzulíe, naj se začne oblačiti v uniforme. To se je tudi sicer v vsem ujemalo s takratno modo in tudi zato je slikarka nasedla ukani, ki naj bi jo za Filipa napravila neustavljivo. Značilno se zdi, da sta dvojčici prek nje vseskozi poskušali vplivati nanj, o njej pa sta menili, da bo prej ali slej podlegla, tudi če bo prepuščena samo svojim nagonom. Pod admiralskimi epoletami z resami so bila potem Erzulíjina ramena še bolj možata in krepka kot prej, zaradi širokega jermena iz trdega usnja, ki jo je žulil v pas in ji jemal sapo, je bila še bolj sloka in ravnega hrbta, z zlatom obrobljena rdeče-zelena ešarpa čez prsa pa se je dobro podala k Erzulíjini polti in njenim lasem. Po zaslugi Marginih na videz naključno navrženih modnih nasvetov je bila Erzulíe tudi ena od prvih v državi, kar se jih je navdušilo nad tetoviranjem, in ko si je s kamilično kašo pozdravila vneto nadlaket ter egiptovsko sfingo na njej, je bila kot trijamborni škuner z razpetimi jadri.

Ker se Greta zaradi ženitnega posredovanja, ki je po prvem tednu niti zabavalo ni več, ni utegnila ganiti z doma, je morala Marga vsak delavnik v Arko. Tako je spoznala naveličanost in nepopustljivo utrujenost v udih, ki ji zvečer nista dali zaspati in sta jo zjutraj prebujali s svojo neznosnostjo. Že dolgo je bilo tega, kar je morala od ponedeljka do petka ubirati iste korake. Zdaj so ji bili s svojo nespremenljivostjo v breme. Med česanjem so ji lasje v gostih šopih ostajali v rokah in opazila je, da sivijo. Nič več ni prenašala zvoka človeških glasov. Po pločnikih, ki si jih je v spominu pozneje obujala tihe, temačne in puste, brez žive duše na njih, čeprav so tu in tam morali biti drugačni in je ob marčni odjugi zapelo v žlebovih nad njimi, se je medtem, ko je v ducatih zvonikov ob najrazličnejših urah oznanjalo osmo, kakor kotno železo prelomljena v bokih spotikala v svojo pisarno. Ob tem si je včasih dejala, da na plečih tovori vso pezo neštetih mogočih različic človeškega bivanja, in pomislila, z grozo, da se ji je tako uresničilo četrt stoletja hrepenenja. Nekega dne so jo v Arki zagledali, da se opira ob berglo.

»To nima smisla,« je pripomnila Greta. »Ubijaš se, da bi obdržala službo, ki te ubija.«

»Molči,« jo je zavrnila Marga. »Nič slabše se mi ne godi kakor drugim v podjetju. Misel na upokojitev mi daje poguma. Še sto štiriinštirideset mesecev, če ne bo vmes pokojninske reforme. Vendar ne bom nikoli dočakala penzije, če ne bom vztrajala tukaj, kjer sem.«

Na prvi pogled je bila to kar razumna razlaga, ampak v resnici jo je med jutranjim maršem prek ulic, ki so jo s svojo umišljeno molčečnostjo čedalje bolj plašile, spodbujala le še zavest, da se bo v Arki, v svojem edinem domačem in varnem pristanu, z desnico na rebrih, pod katerimi je tolklo in hroplo, sesedla za svoj računalnik in obmirovala. Do prihoda večerne izmene je ždela negibno kot soha iz mavca in življenje ji je iz telesa izpilo preveč energije, da bi ga lahko še spreminjala.

Potem je konec marca Greta zaradi inhalacij začela krvaveti iz nosa in zdravnik ji je proti anemiji, katere vzroka si ni znal pojasniti, predpisal železovo tinkturo, po kateri so ji pomodreli zobje, ne da bi ji pomagala. Kljub sestrinemu rotenju pa Marga tudi zdaj ni hotela odnehati, saj se ji je nenadoma ponudila priložnost, da lahko aranžerko Erzulíe še pogosteje kakor prej napoti na sedež Imperija, kjer naj bi v tem ali onem nadstropju naletela na moškega, ki ji je bil brez njene vednosti sojen. Tu ni bilo pardona. Greti je Marga očitala, da je mehkužna; da nima srca; da ji vsi drugi pomenijo več kakor ona. Greta si je mislila, da bi ji bilo všeč, ko na svetu poslej ne bi bilo več dveh Margagret, ampak Marga in Greta posebej. Ne da bi jo prepoznali, je med dvojčicama vzklila tiha mržnja.

Pa tudi Erzulíe je trpela. Kazalo je namreč, da je upravno poslopje Imperija zadobilo lastno osebnost in da hoče v prihodnje sámo skrbeti za svojo zunanjost. Visoki stolp je kakor narobe obrnjen svetilnik vsenaokrog metal snope teme. Bil je črna luknja v panoramski razglednici mesta, pogrinjal je sence na metrske kupe snega, ki je znova zapadel aprila. S strehe je veter med plohami sodre nosil pelod in vonj po medenem kovačniku. Znotraj so se doprsne pregrade iz vezanih plošč, ki so v nadstropjih brez zidanih sten ločevale uslužbence, da so nastala nekakšna papirnata gnezda, opolnoči same prestavljale in pri tem hrupno strugale po pološčenem parketu. Ostale so globoke praske; shodile so pisalne mize, vrtljivi naslanjači in telefoni na podstavkih s koleščki so bodro drdrali za njimi, nočni čuvaji v čepicah s trdimi ščitki pa so se pred zavesami, ki so jih zviška naskakovale in se jim ovijale okoli nosov in ust, da niso mogli poklicati na pomoč, zatekli v protibombna zaklonišča, kjer so našli kupe človeških stegnenic iz paleolitika, zato so nekateri domnevali, da so nenavadnih peripetij, ki so zaznamovale tisočdevetstošestindevetdeseto in zagrenile življenje vsem stavbenikom, notranjim opremljevalcem ter dekoraterjem, kar jih je firma premogla, krivi poltergeisti. Zarana je bilo vsako nadstropje predeljeno drugače kakor prejšnji večer in pisarniški delavci so se z veliko kravala prerivali med razbitinami; ta je z vžigalnikom v roki tiščal pleča med vrata omare ali pod vrhnjo polico regala, da bi odčital inventarno številko, brez katere se ni dalo reči, kaj spada kam, spet oni je kričal, kreten, glej pod noge, in vsi so bili, skratka, sebi in drugim v napoto, ko so poskušali izpod razsutih fasciklov izbrskati svoj notebook s tajno šifro, ki je tako kakor podatka o višini svojih dohodkov niso smeli pokazati neposvečenim očem. Vse to je bilo toliko huje zato, ker so zaposleni morali tudi sicer trikrat dnevno preverjati, ali so še na Gospejinem plačilnem seznamu in ali jih ni Gospa premestila, mogoče celo degradirala, v kak pozabljen oddelek Imperija bogu za hrbtom. Z naraščajočo zmedo so se najbolj zagrizeni poskušali spopadati tako, da so ponoči bedeli na preklopnih vojaških ležiščih, ki jim jih je posodila teritorialna obramba – o tem so v častniških klubih še mesece krožile zgodbe; z rudarskimi svetilkami na čelih in s pornografskimi revijami ter walkmani v naročju so ljudje dežurali na postojankah, kakršne so poznali in so jih zato iz navade vzljubili, da bi se lahko takoj, ko se bodo njihova delovna mesta premaknila, z gornjim delom telesa pognali na ono ter v naročaj zaobjeli vse tisto, kar jih je določalo v prostoru. Ampak kakor zanalašč jo je inventar takrat navadno ubral na več koncev hkrati in vlekel za sabo ljudi, da jim je grozilo razčetverjenje. Okna so se znašla na stropih. Za nameček si nočne straže niso smele privoščiti, da bi zakinkale, ali pa so se same ovedele na keramičnih ploščicah pred pisoarji. Dvigala so vozila horizontalno; na način, ki je begal celo najizkušenejše obrtnike, so se na novo prepletale vodovodne cevi in električne žice.

Kmalu je postalo jasno, da se pregrade in pohištvo poskušajo razmestiti tako, da bi si bili zaposleni med delom čim bliže; da bi se, pa čeprav to zveni nenaravno, med delom lahko srečevali z očmi. Tudi nekateri drugi znaki so govorili o tem, da bi si stolpnica rada nadela človeški obraz. Z bambiji, mežikajočimi agrumi ali karikaturami porisane ter s tujejezičnimi duhovitostmi popisane skodelice za kavo, ki so prej v pisarnah edine smele pričati o okusu svojih lastnikov, so zdaj celo med delovnim časom jadrale po zraku in iz njih so tu in tam kakor iz čarovnikovega cilindra s tihim pokom, s komaj slišnim vzdihom, paf, pomoleli venčki suhega cvetja, beli zajci ali šopki barvastih kulijev s pasjimi glavami. S preklade nad napajalnikom s pitno vodo so bolščali lovci v lodnu, nad vhodnimi vrati nagačene soške postrvi v lesenih okvirih, precej pa je bilo tudi kroparskih svetilk, oblikovanih kakor tarantele; prej elegantno resnobni poslovni prostori Imperija so bili ropotarnice. V atriju so se na otokih z zvermi nastanili glinasti palčki. Nosili so rdeče kape in srh zbujajoče nasmehe. Cele kolonije bradatih pošasti so se s smešno majhnimi lopatkami in samokolnicami pripravljale k temeljnim zemeljskim delom, orale so ledino in širile božjo besedo, nekateri, in ti so se režali najširše, pa so nazdravljali z litrskimi vrči ležaka s kositrnimi pokrovkami na vrhu. Dvanajsto noč jih je skoz neprepustno zatesnjena avtomatična vrata kakih sedem s cepini in krampi vdrlo v avlo poslopja, tam zaplenilo Bauhausovo klop nasproti recepcije, Gospejin ponos, jo s petjem odvleklo na ramah in jo poslej uporabljalo za Stammtisch; z vrči so butali obnjo in opevali Triglav, moj dom, kako je krasán. Gospa je zahtevala, naj jih pomečejo v ogenj kurilnice v kleti, in glavni projektant Imperija je prikimal ter rekel, Gospa, povsem se strinjam z vami, ampak če dovolite pripombo: ta teden je kurilnica v tretjem nadstopju. Toda nek drug arhitekt, ki so se mu kolesca v glavi vrtela hitreje, kakor bi bilo dobro zanj, mu je ugovarjal rekoč, da so palčki, če si jih natančneje ogledaš, pravzaprav zanimiv in že večkrat preizkušen postmoderen citat, mogoče celo likovna instalacija, je dodal, ne preveč gotov vase, in da bodo tako ali tako po vsem sodeč vsi restavracijski posegi zaman, dokler se ne bodo vodilni v Imperiju uklonili preprostim, ampak iskreno občutenim estetskim željam stavbnega pohištva. Na to je glavni projektant izjavil, da pametnemu zadostuje beseda, da se le v mlinu dvakrat pove, da pa so postmoderni citati v zasnovi zgradbe že sicer več kot trije, s šesterokotnim tlorisom atrija vred, in da bi bil potemtakem vsak nadaljnji navedek v tej smeri neslano pretiravanje. Bil je oblasten pritlikavec s črno baretko in s kačjim jezikom. Preden se je odpovedal svojemu prvotnemu idejnemu konceptu in nehal podrejene hrabriti, naj vsako jutro brez upa na zmago popravijo to, kar je bilo razdejano čez noč, so se na sedežu Imperija morali pojaviti živi dojenčki. Tako je nekega mokrega dopoldneva, ko so kurirji, zavedajoč se, da pazijo na zdravje, srkali planinski čaj in v personificirane lončke pomakali orehove skalice, tanko zavekalo in na pultu ekspedita je, bam, pravzaprav paf, obležal nepoškodovan novorojenec v plenicah, snežno belih, vendar ne za dolgo, drugače pa nag; brcal je z debelušnima nogicama in iztegoval radovedni ročici k okrasni avtomobilski registrski tablici z novogoriško oznako GO AWAY, ki jo je prav takrat dober meter nad pultom rezala mimo, ne da bi se kdo drug še kaj prida menil zanjo. Vsem se je pobček zdel cartkan in nihče ni vedel, kaj naj bi z njim. Podobna odkritja so se potem kar vrstila. Zgradbo je obkolil kordon detektivov ter prostovoljk s telefona za žrtve nasilja v družini, ki so soglašale, da je kaznivo, če otroci izginjajo, in se poskušale sporazumeti, ali se po zakonu smejo prikazovati. Krizni štab Imperija, sklican v poslednji minuti, je Gospe privoščljivo prepustil izbiro med poltergeisti, sufražetkami in policijo. Šele takrat je vojska strokovnjakov vseh baž začela iskati take prostorske rešitve, ki bi bile funkcionalne, kolikor toliko čedne in hkrati všeč stavbi – tej so poslej meščani v šali pravili Črna primadona; laže rečeno kakor storjeno, seveda, kajti, kako naj kdo ve, po čem hrepeni taka gmota opeke, marmorja, stekla in betonskega železa? Leto 1996 tako ni ostalo v lepem spominu nikomur razen nočnim nameščencem v Arki; kajti te trgovine so se poltergeisti pri svojih podvigih ne le ogibali, ampak še več kakor to: v njej vse leto ni bilo mogoče najti enega samega palčka ne lončenega koker španjela ne kvačkane kokoške za varno prijemanje vročih posod.

V takem vse prej kakor radostnem vzdušju je morala Erzulíe na polstena pokrivala za računalniške miške kakor trotamoro zoper nagajive duhove s križnim vbodom vesti besede: »Ljubo v službi, kdor jo ima.« In zato je trpela. Nikdar prej ji ni bilo treba ravnati proti svoji slikarski presoji in šele ob tem so se ji razodele vse nevarnosti njenega poklica. Ker ni mogla prenašati kiča, ga je kakor skeleče ščemenje občutila v vsakem živcu svojih zob. Kljuvalo je, dokler ni bolečina prevpila razuma, ki ji je dopovedoval, da je tudi slab okus politična svoboščina. Včasih se je s šivanko zbodla v kazalec in takrat je nabreknila kaplja krvi. Včasih, kadar je bilo bolečine preveč, se je počutila tako nerazumljeno; takrat je zavidala manj izbirčnim od sebe. Teh nič ni oviralo, da bi se zbirali v trope.

In trpel je Filip.

Kamorkoli se je ozrl, povsod je bila Erzulíe. Dvojčici sta mu jo pošiljali naproti kakor ljubezensko pismo. Večkrat ko jo je videl, huje ga je vnemala, vendar mu je zagonetna mešanica njemu nerazumljive zlovoljnosti in prvinskega libida v njenem vedenju branila, da bi ji bodisi dvoril bodisi zbežal pred njo. Bila je skrivnost in prepričan je bil, da je vtetovirana sfinga na njeni levici bolivijska puma. Hkrati pa po petnajstih prespanih dneh, o katerih bo vedno verjel, da so bili le ena dolga februarska noč, ni mogel doumeti niti tega, zakaj ga tudi Ira na lepem zavrača. Kakor kamen na jutranjem soncu je sevala hlad, nakopičen med urami teme, in najbolj strašljivo pri tem je bilo njeno očitno hotenje, da se ne bi ogrela. Bila je uganka.

Ne da bi se trudila z utemeljitvami in ne da bi še kdaj prestopila prag Filipovega uredništva, je poskrbela za to, da sta se srečevala samo na sestankih upravnih organov Imperija. Polivala ga je zona, ko jo je na enem od teh moral poslušati, kako odstavlja vodjo oddelka za stike z javnostjo.

»Kako zelo se ji pozna,« je pomislil, »da je dosti prepozno odkrila dar govora.«

Šlo je za petdesetletnika, zabubljenega v salo, s topimi, kratkimi prsti, ob katerih te je navdajal občutek, da mora koža na njih boleče zacveteti, kadarkoli poskuša z njimi pobrati kaj drobnega. Na očitke o nesposobnosti je Iri odgovarjal, da se trudi, da dela po šestnajst ur dnevno, da je njegova privrženost podjetju njegovo življenjsko vodilo in da bo navsezadnje, če ga Ira nažene iz službe, eksistencialno ogrožen, ker mora skrbeti za ženo in hčere; na kar mu je Ira dejala:

»Saj v tem je problem. Nikomur ne bi smeli pustiti, da toliko dela. Ni podjetja na svetu, ki bi bilo tega vredno, in služba ni vse. Zagotovo ni dom. Če nalog, ki si si jih zastavil, ne moreš opraviti v osmih urah, si raje poišči kaj lažjega: ljubeznivejšo službico, pa četudi manj plačano: nekaj takega, čemur boš kos z levo roko in ob čemer ti bo ostalo dovolj časa za konjičke. Za prijatelje. Za vrtnarjenje. Za ribarjenje, taborni ogenj, nabiranje lešnikov in borovnic. Za akvarij. Za mačko. Za pudlja. Kanarčka. Za klatenje z InterRailom ali za lenobno premišljevanje o tem, da bi mogoče začel telovaditi. Za branje, za spanje: po želji. Dovolj časa ti mora ostati, za karkoli pač; kajti to naj bo nova, enajsta zapoved. Dovolj časa za ženo in hčere. Štejem si za poslanstvo, da te vrnem tvoji ženi in hčeram, mar te sploh še poznajo? Saj ne moreš ves živi dan brzeti le po enem tiru in zanemarjati drugih, to je vendar tako kratkovidno; ne moreš se odpovedati temu, da bi lahko v istem dnevu živel več različnih življenj.

Zvestoba podjetju? ... to je, med nami, samo propaganda. Raje razmisli, kako boš zvest tistim svojim nagnjenjem, ki si jih v imenu Imperija dal začasno zamrzniti: nisi partijska knjižica. Sploh pa, rečeno s stališča podjetja: kakor piflar se mučiš – naj te stane, kar hoče, si dopoveduješ, kot so ti bili dopovedali drugi – šestnajst ur na dan. To kvečjemu pomeni, da si mi v šestnajstih urah s svojo nepoklicanostjo za svoj posel napravil dvakrat več škode, kakor bi je, ko bi bil manj ambiciozen in bi se vračal k družini ob štirih popoldne. Ali, zaradi mene, k ljubici. Ali, zakaj ne, v javno hišo. Ali v hlev. Kamorkoli. Tja, kjer bi rad domoval. Saj najbrž lahko uvidiš, da ni v tem problem?«

Najbolj grozljivo na stvari, je pozneje razglabljal Filip, pa je to, da je imela v bistvu prav. Vsako bombastično Irino pridigo bi bilo treba zapisati z zlatom, z belo kredo v zlatih runah v črn dimnik za potomce, ki jih ne bova nikoli imela; hkrati pa je njen recept za pametno in srečno življenje tako neživljenjski, da se ga niti sama, natanko ona ne, ne more niti noče držati. Nobenega recepta za zdravo življenje se ni več mogoče držati. V najboljšem primeru si lahko izbereš svoj način propada – medtem ko nas jemlje hudič, pa naša mlada država s svojo tržno demokracijo in samostojnimi podjetniki, na katere smo tako ponosni, prerašča v nekaj virtualno oživljenega, v animirano abstrakcijo, kakršne smo Slovenci zmerom laže razumeli kakor ljudi in so nam zato od pamtiveka ljubše od živih ljudi ter jim pripisujemo večji pomen kakor živim – in nam zdaj ta pohlepni, sestradani, v vsem nenaravni živalski golič narekuje, kako naj se borimo za obstanek, ter nam pri izbiri življenjskega sloga ne dopušča nikakršnega manevriranja več. In zdaj, se je kislo zasmejal, potem ko je vse to domislil, bom prižgal cigareto ali pet cigaret, ker je samomor še edini ostanek svobode, kar mi jih družba dopušča.

V srajci in z razrahljano kravato sedi v uredništvu in čaka, da bodo stavci prelomili novo številko Stičišča. Nič ga ne vleče domov. Doma ga ne čaka nič razen malone dražljive otožnosti ob pogledu na računalnik, zavit v mrtvaški prt, na felinološke revije, pogreznjene v prah skupaj z ostanki sploščenih perunik, ki so mu služile kakor kazalo, in na Marxov Kapital, vezan v platno, ki si ga je omislil med zadnjim klatenjem po bolšjem trgu, ker je bil sklenil v svojem stanovanju urediti muzej svojih fiaskov. Vendar mu je tudi tam, kjer čemi, vse odveč. Obsedel je v zatemnjeni pisarni, kakor da bi se potem, ko se je zazrl vase, vrgel v koš za smeti. Celo neko čudno ugodje občuti ob tem in razmišlja nekako takole: naj se z mano zgodi, kar se hoče. Vseeno mi je. Kjerkoli že sem, mi je koža pretesna, zato je vseeno, kje sem. Nič lepega ne pričakujem, nobenih nenadejanih preobratov na bolje, nobene prijaznosti, vendar se ne pritožujem, samo pri miru me pustite in ne prinašajte mi knjižic o duhovni rasti, zato da bi si poskušal popraviti razpoloženje in da bi tam, kjer pač sem, po vsej sili užival.

Za stekleno steno globoko pod njim v serijah majhnih implozij izginjajo okna tistih mestnih četrti, ki se bodo morale zjutraj ob zori premakniti z delavskim vlakom, in za njegovim hrbtom visi Črni primadoni posvečena tempera zanemarjene deklice s psičkom v naročju. Pes je do zadnje posvaljkane dlake padli terier iz Filipovih in Irinih najstniških sanj. Punčka ima ogromne medene oči. Anatomsko je nemogoče, da bi človek lahko imel takšne. Oči kot v lemurjevi glavi. Ko bi podoba lahko govorila, bi verjetno koketno začivkala:

»Pa saj nisem hotela zadaviti svojega ljubega kužka, samo stiskala sem ga k sebi in ga stiskala in ga stiskala, ker ga imam takooo zelooo rada.«

Potem je na hodniku nekdo polglasno potožil: včasih je zdravilo pogubnejše od bolezni.

Ko bom jutri izdelala zadnje mišje ušesce iz klobučevine, se bo moje srce posušilo.

Postalo bo kakor čebula, ki se v vencih suši pod napuščem kmetije: znotraj grenko in zunaj škrlatno.

Zgolj na videz iz enega kosa.

Vinsko vijolični sloji pelirja se bodo vsak dan na novo odluščili z njega in pod svojo posteljo bom vsak dan manj presenečena našla miniaturne vrtince finega pepela.

Pepel bo prepreden s stopinjami majhnih glodalcev.

Podlasice in polhi bodo raznesli srce prek vse sobe.

Niti to pa ne bo pomagalo, ker je duhovom umrlih v resnici vseeno, med kakšnim dekorjem strašijo; klobučevinaste miške jih ne bodo urekle.

Kajti naše sedanje tegobe je s sabo prineslo le vreme.

»Vreme?« je zinil Filip, ne da bi premišljeval.

Na hodniku, skoz katerega se je dalo ob tej uri pritipati le ob mlečni svetlobi brlivk za okrasno obrobo med steno in stropom, je bilo potem mogoče začutiti samo še navzočnost nekoga, ki se do raztrganja napeto pretvarja, da ga ni tam.

»Vreme?« je spet vprašal Filip in vstal.

V pisarno je obotavljaje se pomolel bersaljerski trirogeljnik s kovinsko zelenim ruševčevim perjem na njem; Erzulíe se je z iztegnjenima rokama oprla na vratnika, da se je lahko stoje na prstih s celim telesom mehko pozibavala med njima.

»Me že spet zalezuješ?« je rekla.

»Pred mojo pisarno postopaš, čez svojo usodo rentačiš, in zdaj sem jaz kriv? Ob tebi in Iri se resnično začenjam počutiti, kot da sem sam neke vrste domača žival. Ampak: vreme?«

Vremena je bilo sicer res v izobilju, ker je leta 1996 zima šele sredi junija nepričakovano odstopila mesto avgustu, se po sto oseminšestdesetih urah moreče sopare vrnila s svežimi zalogami meteorskih voda in nato neovirano vladala vse do nekega torka opoldne dve leti pozneje.

Erzulíe je utrujeno vzdihnila.

»Pravzaprav niti ne vreme. Ampak vsa ta žalobna hinavščina, ko se hlinimo, da nam sivina ne more do živega.«

»Ves ta zlagani optimizem.«

»Ja, ta zlagani optimizem. Vsepovsod je navzoč. Neomajni smo, hrabri. Na sivino prisegamo. Kadarkoli izza črnih oblakov za delček sekunde poškili takale v moči napol raztopljena šumeča tableta, zajahamo stole pred vrati gostišč, kot na neizrečeno povelje; pa čeprav so z verigo priklenjeni k mizam. Pa čeprav se po mizah v spotegnjenih prstih pretaka deževnica; in se nastavljamo rjavemu soncu, pa čeprav se pri tem malo manj kot izgubljamo v bundah in plaščih; in nihče si ne drzne, da bi se norčeval. Poleti se skrivamo v hišah. Postajamo narod pingvinov.«

»Ves ta trud, da se ne bi predali pobitosti. Da nas ne bi okolica štela za malce prismuknjene, ko bi priznali, da nam nič v našem svetu ni všeč. Da dežuje že leta. Ves ta ponarejeni zdrav kmečki razum.«

»Ampak včasih se moraš predati razkošju obupa: v tem vremenu je nekdo pač moral znoreti. Če niso hoteli ljudje, so pač morale hiše.«

Mlahavo sta si stala nasproti in kazalo je, da sta z vremenom izčrpala vse možne teme pogovora.

»Pojdi domov. Danes sem slab sogovornik in vsega sem sit.«

»Saj dejansko odhajam domov. Tam me čaka molčeč telefon. Prišla sem samo poiskat kak posebno grd primerek oblazinjene računalniške miške. Odločila sem se namreč, da bom doma uredila muzej svojih fiaskov.«

»Nimam oblazinjene miške. Lahko pa vzameš sliko iz moje pisarne. Do grla sem je že sit.«

»Česa tako grdega res ne ugledaš vsak dan. Morda je na svetu kaj takega, kar ni grdo in česar se ne bi prekmalu zasitila. Ampak to mi je nedosegljivo in v mojem vesoljstvu se tare nagravžnih stvari.«

»Zares seksi baba mora biti tudi malce nagravžna.«

»Prosim?«

»Nič, nič. Odidi domov.«

»Adijo. In nehaj me zalezovati.«

»Počakaj. Zakaj bi potrtost nosila domov? Če si res slabe volje, si lahko slabe volje kar tu. To je kraj kakor nalašč za to.«

Tako sta začela nazadnje kljub Erzulíjinim načelom le hoditi skupaj in njuna zveza je temeljila na obojestranskem svetobolju. Dobivala sta se na zmenkih, na katere sta oba prihajala točno, ker sta verjela in upala, da drugega sploh ne bo blizu in da bosta smela zato sama dolge ure posedati za kavarniško mizo, kaditi in se naslajati ob zavesti, da drugačnega tretmaja tako ali tako nista pričakovala. V restavracijah sta drug drugemu vsiljivo prepuščala izbiro jedilnika, vnaprej sprijaznjena s tem, da bosta na krožnike dobila tisto, česar ne marata; kajti zapomnila sta si bila ljudski pregovor, ki pravi, da sreča ničesar ne poklanja, ampak vedno le posoja, z oderuškimi obrestmi, zato lahko do smrti obdržiš samo tiste predmete in tista razmerja, do katerih ti ni. V dobi, ko po starosti in izkušnjah nista bila niti tič niti miš, sta se znašla v strahotnem precepu. Telo je zahtevalo davek; bilo je še zdravo in lačno. Bila sta premlada, da bi bila misel na smrt že kaj več kot igračkanje, čeprav dovolj stara, da sta poznala razočaranje in se ga bala, pa vendar ne dovolj, da bi zmogla živeti samo še v spominih; torej sta se brez razmišljanja obsodila na približke. Hkrati še nista bila tako zrela, da bi vedela, kako v tem predpeklu nikakor nista edina, njuna osredotočenost nase pa je vsakemu posebej omogočala, da je doživljal nezadovoljstvo, kakor da bi bilo to nekaj žlahtnega in nevsakdanjega – nekaj, po čemer je vzvišen in boljši od drugih ljudi. Zato kljub vsemu ne bi mogli trditi niti tega, da nista imela ničesar, zaradi česar bi bilo vredno živeti. Celo samovšečnost je boljša kot nič. Na nekakšen do konca perverzen način je Erzulíe partnerstvo nudilo več kakor Filipu, ker je bila ostroumnejša in se je bolje od njega zavedala, da so se ona, Ira in izmišljena gverilska poveljnica v Filipovi glavi neločljivo sprijele v eno samo osebo in da zato Filip ne lega spat z njo, ampak s svojo kreacijo, z generaličino utelešeno podobo, ki naj bi potrjevala domnevni obstoj in pravilnost ideje, a je v vsakem primeru tudi sama lahko le ideja in znak. Niti bolj butasti ženski to ne bi ostalo prikrito. Za Filipom so se vlekli in se mu iz žepov usipali listi, na katere je sprva beležil še stavke, potem pa samo še besede, sezname besed, ledena in hladna kot kamen, je pisalo, kljub noči, je pisalo, ki je ne bom nikoli pozabil zaradi biljardnih miz, na katerih sva se ljubila v najtesnobnejših urah pred svitom, pod oglato svetilko s kovinskim obodom, ampak to bi še šlo, ob koščenem tleskanju modrih, rumenih, zelenih in rdečih oštevilčenih krogel na mizah za nama, tudi to bi še šlo, ampak potem so prišli izrazi iz biljarda, četverni odboj, Erzulíe ni igrala biljarda, vendar je uganila, da zadetek s četvernim odbojem pomeni redko zmagoslavje, sledila je vrsta vojaških izrazov, smeje se sva odrivala krogle, kakor da bi bile navihane mačice, ki nama lazijo pod odejo, medtem ko so se drugi zasvojenci z biljardom hripavo prerekali s kosmatim točajem za šankom, ki jim je venomer odgovarjal samo, da ima noč že mlade in da zato ne bo nikomur več postregel z žetoni za igro ne s pelinkovcem v pivu, v redu, to bi še šlo, ko ne bi bilo te preklicane igre, zakaj zmerom igra, zakaj zmerom boj, zmagal sem, večkrat sva zmagala, dokler se nisva po kratkem sprehodu mimo mnogih portalov, ki so nama s sencami dali zavetje, v redu, izčrpana zgrudila na volčjo kožo pred tvojo posteljo, kjer sem spoznal slast in grozo šamade pred poslednjim, prelomnim vojaškim naskokom, spet šamada, spet bobnanje v utrdbi pred predajo, spet armade, spet vojna, spet Ira, spet moč, ki je Erzulíe ni nikoli imela. Ti zapiski so bili vir čudovitega trpljenja. Ob njih si je Erzulíe smela laskati, da se nesebično žrtvuje za moškega, zagledanega v drugo, ali da je vsaj strpna do njegovih obsedenosti; blaženo sta trpela oba, nobeden od njiju pa ni nikoli posumil, da si dvojčici bolj ali manj po pravici lastita zasluge za njuno poroko.

Svatba je bila v Arki. Z nje nam je do danes ostala ena sama fotografija. Erzulíe se je morala napiti, preden je lahko dahnila da, saj je slutila, da se čari vdanosti v usodo prej ali slej razblinijo. Sredi fotografije sedi kakor gora obleke; bil je bel til, ki sta ji ga navsezgodaj Marga in Greta s prozornim lakom za nohte lepili na lopatice in meča ter ga škropili z lakom za lase, da bi štrlel kakor angelska krila. Povoji iz tila so bili pod prsmi in okoli kolen tesno prevezani s črnim izolacijskim trakom, s katerega so na trnkih bingljali čokoladni bomboni v svetlečem se staniolu, podobni barvastim pirhom. Vlečka je v dolžino merila tri metre in Erzulíe je z rdečim sprejem nanjo nabrizgala grafit, ki je bil citat iz Skušnjav svetega Avguština: Daj mi ponižnost in čistost, ampak ne še takoj. To je bilo decembra 1996. Do konca sveta, kakršnega smo poznali, je bilo manj kot tri leta. Filip je nosil travnato zelen metuljček z belimi pikami in moško torbico iz rdečega marokena, v kateri je bil njegov elektronski organizator sestankov. Edini na sliki je videti pogrešljiv. Nad Gretino glavo je mlad dihur pregriznil leseni obod okrog mreže na kletki in po vsem sodeč ji bo zdaj zdaj z vsemi dvajsetimi krempeljci pristal na temenu. Iz popolnoma nepojasnjenega razloga nad svati lebdi nag mladenič z odsotnim nasmeškom na drobno našobljenih ustnah. Okobalil je sinico z rdečimi prsmi, v rokah namesto mitraljeza drži predse naperjeno ščuko in okrog glave se mu kakor skafander boči prosojna obla; kak meter je je v premeru in prepredena je z nabreklimi belimi žilami. Gospa je opazna po tem, da je ni: mogoče se je zamislila ali je zaposlena ali je odpotovala, mogoče spi in se bo prebudila, pravi prerok Elija.

Ko je Ira po desetih mesecih izgnanstva spet stopila pod usločeni strop Arke, je zaprla oči, prekrižala roki za hrbtom in globoko vdihnila zrak, ki je dišal po nedolžnejših časih. Nato sta se z nevesto objeli in trikrat poljubili zrak zraven lica. Prišla je domov. Oblečena je v ohlapen hlačni kostim iz belega šantunga in na zavihek suknjiča si je pripela tri turške nagelje. Medtem ko so drugi bezljali po lokalu in se ponujali, da postorijo to ali ono, je stala kakor slavljenka in opazovala vse to vrvenje. Prišla je domov. Krzneni plašč z modrasi je v širokih zametih mehkih gub pustila leči k stopalom, čeprav ga z obema rokama za ledji še vedno drži za ovratnik. Doma je. Ko je pop prepletal zapestji mladoporočencev z vijolično štolo, ju s prsti pital z orehi in medom in jima dajal piti žganja iz istega fraklja, so se ji po licu vsule solze. Marga in Greta sta jo videli, ko je bila kot pietá, z marmornimi sragami na marmornem licu, oči so se ji vlažno bleščale, narahlo je zganila z roko, kakor da jo bo dvignila k vekam in si obrisala solze, vendar jo je zadržala; pustila je solzam, naj kapljajo na nazobčane trikotne cvetove turških nageljnov, mimo izklesanih ustnic in brade, in takrat je Greta pretreseno rekla, kako neki sva mogli pomisliti, da ni na njej nič človeškega.

Tretji del: Van Gölü

16

Po sedemsto devetdesetih dneh so v Imperiju pogrešili Gospo: »Bila je med nami,« so rekli, »in zdaj je ni več.« Našli so jo v konferenčni dvorani, kjer je počasi obračala karte. Tisti, ki so jo prišli poklicat, so odreveneli na pragu dvorane, ker jih je presenetila Gospejina zunanjščina, ob kateri so doumeli, zakaj je toliko časa ni bilo na spregled, in presenetilo jih je toženje minevajočih sekund, ki so se med stenami brez kronometrov roteče oglašale v jezikih živali, rastlin in ljudi ter ponikale v prazno. Gospa se je razlezla v širino in zrasla do stropa, da se ni mogla ganiti s stola. Bila je velika in bela kot kit. Ni bila videti vesela ne žalostna in ni se spraševala, zakaj so jo vsi pozabili. Pred njo je bilo z licem navzgor v štirih vrstah razprostrtih štirideset kart, po čemer so uslužbenci podjetja prepoznali Napoleonovo pasjanso, ki se le redko izide in ki se je Gospe v dveh letih, treh mesecih in dvajsetih urah ni posrečilo končati. Vse kraljice so bile na zabavi in vsi kralji v grobu. Kakor vinjete obrobljeni pikovi asi, rdeči kari in križi so obrnjeni na glavo odsevali v zglajenih senčnikih stropnih svetilk. Gospa sama ni mogla verjeti, da je preteklo že toliko časa. »Že mogoče, da mi je manjkalo družbe,« je rekla, »vendar sem se je tudi odvadila.« Namrgodila se je, ker so jo vznemirili, in z mrščenjem čela zahtevala, naj je tudi v prihodnje ne motijo. Oni pa so jo potrebovali. Nazadnje so z njo sklenili kompromis. V procesiji servirnih vozičkov so ji pripeljali razkosanega pečenega vola, grmade neoluščenega riža, zelenjave in pečenih banan pod srebrnimi kupolami ter več kotlov kave, da se je odteščala, strojček za namizni tetris in nekaj pisanih mobitelov, ki jih je pospravila v žepe na rokavih in hlačnicah svetle safari obleke, v vsakega en telefon. Prek teh se je poslej sporazumevala s svetom, ostala pa je v dvorani, ki so ji rekli predsedniška, in je pazljivo polagala igro, ob kateri se je véliki cesar zasitil izgnanstva, da je na skrivnem jemal arzenik in od njega umrl, ker na kartah desetica neogibno sledi devetici, nikdar srčevi dami ali karovi dvojki, ker se podobe na njih ne spreminjajo in ker jih je treba iz stolpca v stolpec prenašati po togih, malone neizvedljivih pravilih, ne da bi premišljeval. Tajnice so Gospe v podpis nosile listine, dričajoč po kolenih, in v sobi, iz katere ni našla dovolj velikega izhoda, se je enkrat tedensko med posmehljivim hreščanjem dolgorepih papig pogovarjala s predstavniki tiska, ki jim je zaupala, da se je umaknila v samoto zato, ker je ugotovila, da so vse usode v vesoljstvu ena in ista povest, ki jo pozna že na pamet, ob tem pa so jo nehale zanimati podrobnosti, po katerih se življenja na prvi pogled razlikujejo. Zahomotala se je v široko, globoko in belo tišino duha, za kakršno bi bili bralci ezoteričnih priročnikov tistega leta v knjigarnah pripravljeni dati milijone. Ko je marca zaslišala tuja vojaška letala, je trdila, da ne ve, kaj pomeni grgrajoče, vampasto rohnenje, ki je zvenelo tako monotono, da si si zlahka naslikal leteče trdnjave, kako vse letijo na isti višini, in se je njihov srhljivi zvok zdel, kot da nad njim ni ničesar, ker je bil raven kot streha, ploščata železna pokrovka, betonska terasa, ki sega od roba do roba obzorja, popolnoma ravna. Kar se raznolikosti glasov tiče, je imelo ameriško bojno letalstvo v tranzitu domišljijo cestnega valjarja. Ampak tudi njegovo grmenje se je tako kot vse drugo usipalo zviška skoz večjo in globljo tišino, ki je bila nad Gospo, poleg nje in v njej, vsi glasovi so padali skoznjo kot debele in goste snežinke, ne da bi se je dotaknili, jo zaznamovali, obarvali, ranili ali načeli. V svoji osami se je čudila samo neubogljivosti kart in je v odmorih med izjalovljenimi pasjansami z elastiko iz svojih spodnjic vozlala perfekcionistične mačje zibelke. Nikoli ni nikomur ničesar obljubila niti prerokovala. Edini zvok, za katerega se je včasih še zmenila, je bilo brenčanje telefonov na njenih kolenih.

Nekako takrat je v visoki starosti umrla Irina oma in tako so se zaprla vrata v naslednjega od odlomkov Irinega nekdanjega življenja, o katerih je bila nehala premišljevati; zaprepaščena pa je spoznala, da se namesto starih poglavij nič več ne odpirajo nova. Celo njen Imperij je dosti prekmalu dosegel popolnost. Leta 1999 je bilo treba samo še paziti, da ne bi zdrknil z ravni, na katero se je bil prelahko, prelahko zavihtel, in sproti nadomeščati vse, kar je svoje odslužilo: nadomeščati ljudi, inventar in zaloge, nadomeščati enako z enakim, ponavljati, ponavljati, fragmentarno, kakor da bi z vrtalnim aparatom in cementnim lepilom po koščkih obnavljal dotrajano stolpnico, ohranjati standarde, ki so se bili sami izoblikovali skoz Imperijev vek: ohranjati torej, preštevati, novega nič. Zaradi Gospejine odsotnosti je morala podjetje zdaj voditi Ira. Bila je množica sitnih, poneumljajočih opravkov, po katerih se ni imela s čim pobahati. Prav tako bi bila lahko gospodinja. Zadnjo domačo žival pa je držala v rokah na Erzulíjini svatbi. Ni imela več časa. Ni imela več živcev. V njej je razsajala čudna nevihta. Napadalo jo je prepričanje, da je že stara. Kadar je hitela mimo letnega šanka pred bifejem Platana, je s konico trdo povitega dežnika, ki je bil živo rumen in dolg kot rapir, prevračala kozarce pijančkov, ki so bili po njenem prepovršno obriti, in naučila se je z očmi ustavljati promet. Samo tu in tam je še zagledala kaj, kar jo je pritegnilo s svojo obliko in živostjo barv, zagledala je sonce na škrlatni zavesi pred mladim zelenjem za oknom ali modrino neba v plitvi luži na sveže opranem asfaltu na primer, vendar so bili ti prebliski premalo, da bi ji odvrnili pozornost od viharja v njeni notranjščini. Nekega dne je ob povratku domov pred stanovanjem zagledala star naslanjač. Opet je bil z rožastim blagom in čakal je tam vrh stopnic kakor kužek, ki se je bolj navihan kakor skesan vrnil s prepovedanega potepa. Ob obeh straneh vzglavja, pregrnjenega z idrijsko čipko, kamor bi Ira opirala teme, ko bi bila četrt metra višja, sta iz naslanjača štrlela nekakšna debela rogova, nagačena z žimo; bil je torej prevelik za Iro, vendar je poslej s podvitima nogama legala vanj, kot da znova in znova daruje obred, ki naj jo pomladi in ozdravi, ker je bil naslanjač nekdaj omin in je morala čakati do konca tisočletja, preden ga je dobila. V njem se je pogrezala v rjave vrtince megle, ki zapolnjuje nikogaršnjo zemljo med spanjem in svetom nespečnih, in se poskušala prepričati, da ji je oma s svojim volilom hotela povedati: »Nisem te znala ljubiti, pač pa sem te spoštovala.« Trudila se je, da te načrtno obujane misli ne bi nič omajalo. Krepila ji je načeto samozavest. Ker so se obrazi in dnevi pred nastankom Imperija v njenem spominu zabrisali in neprepoznavno prepletli s sedanjostjo, si je Ira o svojem sorodstvu pred spanjem začela izmišljati fikcijo; vode pa so iz noči v noč opazneje odtekale iz njenih sanj.

Moja oma je bila strašna in bleščeča starka, si je bajala Ira, in ko bi bila rojena pod drugačnimi zvezdami, bi jo danes mogoče omenjali v isti sapi z Elizabeto Angleško. Gospa bi ji rekali. Ampak živela je v vasi sred vintgarja z žago in pozneje v mestu, kjer je misleč, da se tako spodobi, svojim talentom dajala duška samo v naslanjaču, iz katerega se ni nikoli ganila, ker je verjela, da je svet dolžen prihajati k njej.

Medtem ko je nad rečnim meandrom pod Irinim oknom pomladni somrak krepenel v počasi pretakajoče se kalijevo steklo, v modro smalto, v mirno vodo večerov, do pike podobnih večerom iz Arke pred osmimi leti, ko sva bili z mojo Gospo še prepolni načrtov, je dremavo razmišljala Ira, je poskušala navezati pogovor z žensko, ki ji je dala značaj. Oma je z lakti pod prsmi nepremično postavala zraven naslona za roke, čez pleča je bila rahlo pogrbljena kakor zaživa, samo na očeh in v laseh, ki si jih je bila sama pobarvala na popoldan pred dnem, ko se je odpravila umret v bolnišnico, ji je kakor v motni pozlati na drugod počrneli ikoni odsevala luč, sicer pa sta bili zanjo najbolj značilni njena rjava negibnost in glinasto snovna telesna navzočnost, kakor da bi se tema nikogaršnje zemlje zgostila in zgnetla v človeško postavo. Glavo je malce obračala vstran, da sta trmasti lok njene krepke čeljusti in nekolikanj užaljeno meso, ki se je têžko pobešalo čeznjo, postala še bolj izrazita, in brez mežikanja je strmela nekam daleč čez Irino ramo. Ira bi bila pripravljena verjeti, da je oma privid, ko ne bi pomarančni liker, ki ga je nek večer natočila v rumenkast kozarček iz debelega stekla, izginil, potem ko je Ira zaspala. Nato je vsakič k svoji dlani na naslonu za roke postavila šilce cointreauja in vsako jutro ga ni bilo več. Do zadnje drobtine je oma vselej pomlatila tudi jabolčni zavitek s sladoledom in smetano. Erzulíe je noseča, ji je konec aprila povedala Ira, oma pa je žvečila in ni nič pripomnila. »Ali ni to lepo?« jo je vprašala Ira in nadaljevala: ko se je Erzulíe pozanimala, ali bo fant ali punčka, ji je porodničar zbegan odvrnil: »Ne bo.« Potem je pohitel po druge zdravnike in vsi so z odprtimi usti bolščali v ekran ultrazvoka, na katerem je kakor modrikasta zvezdna meglica utripalo majhno srce. Nikoli še niso ugledali česa, kar bi se dalo primerjati s sliko na monitorju. Tako so Erzulíe vsi na kliniki vzljubili, in kadar pride na pregled, ji poklanjajo malinove dražeje ter se prepirajo o tem, kdo ji bo smel zmasirati stopala; postala je maskota ginekološke ambulante na Njegoševi ulici. Kakor je pokazal ultrazvok, bo rodila polboga. Najverjetneje kentavra s srčkanimi zlatimi kopitci. »Ali ni to lepo?« je povprašala Ira, oma pa je molčala. Prav zabavno, je omi o tem, kar se njej ne bo zlepa zgodilo, poročala Ira, je bilo opazovati doktorje, ko so namesto medicinske literature k monitorju nosili naročaje čednih knjig v rdečem usnju in z zlato obrezo, s stranmi v garamondu, o grški mitologiji, da bi prepoznali kentavra. »Ali ni to lepo? Kdo bi vedel, kako bo pošastki ime?« Krstna botra bo Greta, kajti jaz ne utegnem, je bridko potožila Ira. Nikar si ne misli, da je Erzulíe Greto izbrala zato, ker me nič več ne mara. Zlata oma, je zašepetala v molčečo tišino, a ne da verjameš, da me Erzulíe mara? Kljub vsemu? Saj ni res še naprej ljubosumna, obljubiš, da ni? Saj ni res, da mi zdaj, ko v trebuhu varuje kentavra, zaupa še manj, kot mi je na poroki? Mi obljubiš, da se mi to samo zdi? Saj bom pridna, res pridna, je vzkliknila Ira. Saj si res prizadevam, da bi bila z njo prijazna. Da bi Erzulíe pokazala, kako so vsi najini spori pozabljeni. Kako ni ničesar pozabiti. Težko je presoditi, ali bo očetovstvo od mrtvih obudilo tudi Filipa, privoščila bi mu že, da bi ga pošteno zgrabilo in streslo, ampak vsaj Erzulíe je presrečna; to veliko pomeni. Ali pa je vsaj bila srečna, ko sem jo zadnjikrat videla v Arki. Dvanajst tednov je že od tedaj; zima je še pritiskala. Kdo ve, kaj se nosečnicam plete po glavi pozimi? Kaj vse se jim v glavah dogaja. Koliko zraste pod srcem otrok. Najbrž je kentavrček zdaj dosti večji. Erzulíe je presrečna in slika prizore Jupitrovih obiskov pri njegovih ljubicah; in Junono, ki jim je zavistna. Torej bi zagotovo tudi jaz morala biti vesela. In pozabiti nase. Ji privoščiti. Da je pomlad. Meni pa se vrti in sem čisto nemočna. Naj mi nekdo pomaga. Daj, moliva, kakor si me naučila: sveti angel, varuh moj, je zdrdrala Ira, čuvaj Erzulíe. Sveti angel, varuh moj, čuvaj tudi mene. Nekdo mora vendar včasih paziti tudi na majceno Iro, a ne da je res? Saj sem še vedno taka majcena punčka in se sploh ne poznam. Povej mi, zakaj se na lepem počutim odrinjeno in zakaj mi, po pravici povedano, niti ni do tega, da bi Filip zares oživel, ker bi bila potem samo še jaz zamorjena, kakor sva bila v tej čudni zimi do danes vsaj dva.

Oma pa se je zagonetno smehljala in tretji večer je izpod predpasnika potegnila Véliko knjigo o peki ter z oslinjenim kazalcem obračala liste.

Oma, zlata oma, ji je rekla Ira, zakaj se sama sebi zdim zoprna? Prezahtevna, zadirčna. Bevskam na ljudi, potem pa sem zoprna sama sebi. Sicer moram priznati, da sem se te zadnje čase preveč zanemarila, ker se ne preoblačim, ne jem in ne spim. To pač vpliva na moje počutje. Če spim, se mi sanja o trajanju morskih prašičkov. Ali veš, oma, kako kratka je življenjska doba morskega prašička? Sreča je minljiva kakor morski prašički. Čedalje manj sanjam o morju in čedalje pogosteje o stolpu lobanjic in drobnih koščic mrtvih morskih prašičkov. Potem pa si zjutraj z drago kremo zalizujem gube pod očmi. Ampak kljub neprespanosti si ne smem dovoliti, da bi bila tudi v prihodnje tako groba z ljudmi, kot znam biti. Saj ti veš, da znam biti. Ampak od jutri bom prizanesljivejša. Boš že videla. To ti obljubim. Iskreno se bom naučila verjeti, da ima celo Baldi (tisti, ki v pisarne Stičišča prinaša pošto in odnaša odpadni papir) pravico govoriti, pa četudi ne sliši: hvalila bom Boga, da po tistem, ko je sekundo po rojstvu padel babici iz rok, vsaj golči in zavija lahko. Kadarkoli ga bom zaslišala, mi od studa ne bodo zagomazeli mravljinci po hrbtu in ne bo me imelo, da bi ga popadla za ovratnik, ga stresla in mu zatulila v gluha ušesa: mar se ne vidiš, mar te ni sram, da si tako neestetski? – le zakaj se še trudiš živeti? – zakaj se slepiš, da si tak kot vsi drugi? – nikdar ne boš tak kot vsi drugi! – tudi jaz nisem taka kot drugi! – zarij se pod zemljo in skrij svojo hibo pred soncem in sabo! In če se bodo Filip in njegovi novinarji potem spet norčevali iz Baldija, ne bom vzkipela in ne bom jih učila kozjih molitvic in ne bo mi šlo na jok od ogorčenja, ko jim bom dopovedovala (ko jim tokrat ne bom dopovedovala) o Baldijevem pogumu in dostojanstveni drži ter pravici, da je tudi on, zlasti on, nihče drug, če ne on, deležen človečnosti; in ne bom pobesnela, kadar bom pri drugih prepoznala isti kruti perfekcionizem, ki ga iz dneva v dan jasneje vidim pri sebi; in ne bo me jezilo, če bo Baldi medtem, ko ne bom na nikogar rjovela, z debelim snopom nepovezanih časopisov v naročju stal za mano in s pogledom begal od mojega obraza k Filipovemu, najbrž nejasno, nedvomno pa zmotno prepričan, da je navzoč pri prepiru ljubimcev, ne da bi mogel razbrati, kaj se z mano to leto dogaja; v tem zakletem letu, v tem zakletem času; in ne bo me vznemirilo, če bo kremžil razprte debele ustnice v bebav in moker smehljaj – kar se mene tiče, lahko stoji in je gluh in se kremži, dokler mu srce poželi. In včlanila se bom v zvezo prijateljev brezdomcev ter beguncev iz republik bivše Jugoslavije, še danes si bom omislila kartico darovalca organov in se pozanimala, ali bi ponoči lahko dežurala pri telefonu za pretepane ženske, s tistimi prostovoljkami, ki niti potem, ko so duhovi naših prednikov na našem sedežu že položili orožje in so ambulantni rešilci z njega odstranili novorojenčke, niso nehale oblegati Imperija; z lisicami so se priklenile k železni ograji pred stolpnico in vreščale parole, da sem jih dala nazadnje razgnati s policijsko konjenico; ampak zdaj bom postala kot one, kajti sam Vsemogočni naj ve, da moje zdajšnje noči niso vredne omembe.

Oma pa se je milo smehljala.

Sanjala sem, ji je povedala Ira, da bo Arko raznesla podtaknjena bomba. Sanjala sem jasno, kakor da prebiram zgodbo. V mojih sanjah ni bilo nobenih nelogičnosti, nobenih poljubnih zasukov. Znočilo se je in samo Erzulíe je ostala v pisarni. Zazvonil je telefon. Moški na oni strani žice je imel tuj naglas.

»Oče?« je ganjeno šepnila Erzulíe.

»Simo?« se je nekoliko zbrala in rekla glasneje.

Telefon je pomolčal.

»Kdo je Simo?« je vprašal.

»Moj oče,« je pojasnila Erzulíe. »Ampak vi seveda niste on. Hočem reči: ne morete biti.«

»Je mrtev?« je sočustvovala slušalka.

»Samo zame,« je rekla Erzulíe.

»Razumem,« je odgovoril moški.

»Vraga razumete.«

Nezmotljivi nagon je slepki povedal, da se je v pisarni potem, ko jo je bil premagal spanec, stemnilo, zato je iztegnila roko in prižgala Tizzijevo svetilko ob Arkini telefonski centrali, dve jekleni, do čistega obrani črni palici z žarečim kvadratnim očesom na vrhu. Sama sem jo izbrala. Taki prefinjeni okraski so mi kar preveč všeč. Čedalje bolj ljubim predmete in čedalje manj maram ljudi. Erzulíe je prižgala cigareto in željno vdihavala dim. Zdaj je vedela, kdo je: kdo je ona in kaj jo teži.

»Vraga razumete,« je rekla. »To me jezi, da še zmerom razmišljam o svojem očetu. In pri tem eskadrilje, ki nanj iz prevzetnosti sipljejo kazen, najbrž nimajo nič. Noseča sem, jaz pa še zmerom razmišljam o svojem očetu; mogoče zato, ker ne ve, da bo dedek. Po rusko razmišljam, v jeziku, ki mu ni bil neznan, z besedami zgodb, ki jih nikdar ni čital, če ne štejemo ene, pa tudi za tisto bi bilo morda bolje, ko je ne bi. Takole razmišljam: poglej si, moj batjuška, koliko truda in beljenja glave zaman – pa nazadnje pogledaš in vidiš človeka. Gara kakor črna živina, spletkari in tuhta, ne vzame si časa, da bi se pražnjega kruha pošteno najedel, skratka, dela ti, batjuška, dobro in húdo, pa se vendar takrat, ko polaga račune, izkaže, da je vse žive dni le stopical na mestu. Tako premišljujem. Mar mi ni, da bi človek znorel?«

»Že mogoče,« se je strinjal možak, ki ga je Erzulíjin nagovor kajpak dobro iztiril. Prišel je v zadrego, hudo ga je zmedlo, odkašljal se je, rdečo nit izgubil in postal je ves skrušen. »Ampak veste, ne kličem zato,« je dejal. »Hočem reči, težava je v tem, da je v Arki podtaknjena bomba. V imenu organizacije, ki ji pripadam, se vam opravičujem: bila je pomota. Zmotili smo se. Hočem reči, seveda je bila bomba namenjena vašim sosedom, capisc’? Piceriji. Ne vam, ampak mafiji. To se pravi, ne nam. Oni drugi mafiji. Konkurenci. Tistim novim. Albancem, Bosancem, Hrvatom, ali kar pač že so. Ne bi rekel, ne dvakrat, da niso mogoče Slovenci. Ampak kdo bi se znašel, v tej vaši Evropi? Prevzeli so posle in mi smo nastavili bombo. Samo da na žalost v napačen lokal. Bila je pomota. Kakor pravijo modri: kdor dela, greši. Ampak kje sem ostal? Skoraj sem že pozabil. Aja. Kako slabo minuto imate za beg, preden bombo raznese.«

In potem je usekalo, in ker je Marga izgubo delovnega mesta zmerom enačila z apokalipso, ji je v trenutku, ko jo je res doletela, nepopisno odleglo. Tik pred odhodom domov je iz Arke skočila čez ulico, da bi v Palmersovi trgovini poiskala kombinežo za k hčerini maturantski obleki. Njena hči je odrasla, pomisli. Ravno je z zavojem v svilnatem papirju stopila na prag prodajalne, ko je z nasprotnih vrat kakor igralca rugbyja izstrelilo Erzulíe v sedmem mesecu, ki je planila k Margi, jo potisnila nazaj v lokal, jo še vedno v isti tekoče izpeljani koreografiji spehala pod dolg kromiran obešalnik s kopalnimi plašči, ki so cingljaje zanihali, zdaj se nosijo žolti in sivi, in se s čelom na popku zvita okoli trebuha brez prizanašanja stlačila podnjo. In potem je usekalo, kakor že veš. Prvo, kar sta zagledali, ko sta dvignili glavo, je bila zamolko oranžna vrtnica ognja, ki je smrdel po odprtih kanalizacijskih jaških in je ovit s črnimi štrenami dima poganjal skoz Arkino streho. Od Tromostovja do šentjakobske cerkve so zablejali avtomobilski alarmi. Bele pločevinaste mizice pred picerijo je razmetalo, kakor da bi bile iz kartona, in mednje se je iz plamenov kot debela preproga valil plaz golorepih miši, ki jih v Arki prodajamo na vago, za hrano pitonom. Atentat so čudežno preživele tudi druge živali razen akarijev, čančitov, gupijev in neonk, za katere je pomoč prišla prepozno, da bi jih lahko pravočasno spet splavili v vodo. Erzulíe se je podvizala telefonirat, in zato je tako kakor moja Gospa tudi ona začela verjeti, da so telefonske številke edino, prek česar poteka človeško življenje, če ne štejemo bomb in občasnih nosečnosti; Marga pa je kakor celuloidna bambola iz povojnega Trsta z razkrečenima nogama obsedela pred Palmersom, smejala se je, s prsti je lovila ožgane, krhke mrene počrnelega papirja, ki so naletavale izpod neba, med njimi je pozibavajoč se priplavala mimo nepoškodovana stran računalniškega izpisa in predelala jo je v avionček, vuš, ga je poslala po zraku in se smejala njegovemu letu, »le poglej,« mi je rekla, »pravkar je minila še zadnja priložnost, da bi po srečanju z Abrahamom lahko še častno zaokrožila kariero v službi, ki sem ji bila kolikor toliko kos in v katero sem se lahko vživela, ali ni to lepo, odslej sem odvezana vsake skrbi, odslej bom nemočen otrok, prepuščen svojim bližnjim na nemilost in milost, odslej bom lahko v miru pasla spomine na to, česar nisem nikoli užila, odslej me bo morala nujno preživljati hči, jaz pa bom ob radiatorju grela revmatične ude in žebraje z brezzobimi usti, da mi kmalu nihče ne bo maral prisluhniti, reminiscirala o neobstoječem – odslej moj obstanek ni moj problem, ampak hčerin.«

»Ne,« je potem v mojih sanjah dejala Gospa. »Ne,« je rekla v slušalko, »ne briga me, ali mi telefonirate z občine. Trgovine ne bomo restavrirali. Nam ne pride na misel. Ne, niti v okviru javnih del ne. Ne briga me, ali bi bilo to zastonj. Pravzaprav sem se zmerom spraševala, zakaj nezaposlenih, če že morajo biti razžaljeni in ponižani, vsaj počivati ne pustite: naj se zjutraj naspijo. Ne, nikakor. Zares mi je vseeno, kaj bo v prihodnje stalo na tisti lokaciji. Zemljišče pod ruševinami bomo prodali. Zaradi mene tudi verigi tujih veleblagovnic, zakaj ne? Ah, dajte no, dajte. Kakšna zaključena arhitektonska celota neki. Kar poglejte, kaj vse se je že naselilo tja. Po izložbah in na izveske v stari Ljubljani poglejte, pa vam bo takoj jasno. Pa kaj potem, če je bila bajta kulturni spomenik? Najprej posli, potem pa kultura, tako zmerom pravim. Seveda vem, da imam prav, kaj pa vi mislite? Ne, ne, nikakor. Ne, Arke ne bomo obujali od mrtvih.«

Ko je zataknila anteno v nokio, je moja Gospa zakopala obraz v svoje težke, mesnate dlani in za dolgo tako obsedela. Udje so ji drhteli in oči begale vsenaokrog, kot da bi jim pognale peruti. Bilo ji je slabo. Hvaležna je bila telefonu, da sogovornik ni mogel opaziti njene slabosti. Trajalo je, preden je lahko spet izostrila pogled. Gospa je utrujena, oma. Dolgočasi se, oma.

Ampak, oma, tako več ne gre. Premalo se gibljemo. Čas mineva, ampak mi, mi ostajamo nespremenjeni. Še vedno smo taki, kot smo vselej bili: Erzulíe je še zmeraj enaka in Marga je Marga in Greta je Marga. Še vedno nas tlačijo stari strahovi, iste stare pošasti nas gonijo v krog, negotovi, zaprti smo, kakor ujeti. Dokler ne pobegnemo starim strahovom, iz nas ne bo nič. Ampak človek se sam pač ne zna spremeniti. Ne more se, ni dovolj pameten. Gospa mora znova stopiti med nas, znova mora ustvarjati, nekaj novega mora zgraditi, pa čeprav le zato, da se bomo imeli potem bati nečesa novega. Samo ona nam bo vedela tudi pomagati ven iz teh naših bojazni, ki jim ni videti konca: iz strahu za prijatelje, zase, za službo, za jutrišnji dan, mar ni to vse v resnici kot eno. Nujno je treba ukreniti kaj, da si bo moja Gospa opomogla. Potrebujemo jo, ker brez nje ni prijetno živeti. Zato Imperij rabi svežo kri: mora se lotiti novih podvigov. Čas je za drzne poslovne poteze: za take, da jih bo tudi Gospa opazila. Potem se bo bolje počutila. Smili se mi. Vsi mi se mi smilimo. Nekaj moram napraviti zanjo, za naše podjetje, pa še sama ne vem, kaj naj bi. Česa v svoji popolnosti še nismo napravili in preizkusili. Ampak sita sem tega, da so ljudje negotovi in polni napak, da jih nič več ne maram in da sem v njihovi družbi tako odrezavo osorna. Rada bi spet za spremembo napravila kaj imenitnega. Hrabrega. Lepega. Rada bi se znova počutila kakor takrat, ko je vse okrog Arke brstelo in rastlo. Nekaj moram storiti, že jutri.

Jutri bo svet spoznal boljšo in strpnejšo Iro, je obljubila Ira, oma pa je govorila le še angelski jezik in se je tam pred nebeškimi vrati obirala samo zaradi cointreauja in zavitka, ne da bi se spominjala, kdo je ta sedemintridesetletna pici oblečena dama, ki ji oboje tako ljubeznivo ponuja.

17

O, oma, ko takrat nihče ne bi storil ničesar! – tako pa so bile okoliščine kakor nalašč za to, da je tudi Filip podlegel skušnjavi po novih začetkih.

Erzulíe je nabavljala vse za dojenčka. Zibko, lesene čebele, metulje in ptiče na prozornih vrvicah, ki bodo krožili nad posteljico, česalnik za konjsko grivo, napajalno koritce, majhno brzdo iz srebra, na kateri bo razkazovala kentavra soseski. On jo je spremljal po svetih otroških nakupih in se trudil, da ne bi omagal.

Težko je bilo držati korak z Erzulíe. Kotalkala je po mestu kakor navtična mina na rolerjih. Medtem se je Filip tako kakor Ira v nočeh spraševal, kako spet priklicati v bivanje tisto počutje ob novih začetkih pred mnogimi leti, ko se je zgodil čudež, saj so se bile proti vsem pričakovanjem uresničevale stvari, o katerih je sicer nenehno sanjaril, nikoli pa verjel, da jih bo res kdaj dočakal. Ki so bile, če natanko pretehta, prelepe, da ne bi mogel pozneje podvomiti vanje. Predmet hrepenenja je bil torej občutek, ne razlogi zanj; želel si je, da bi bilo ob rojstvu otročka počutje nared, kakor novopečenim očetom veleva dolžnost.

Popoldnevi so se že daljšali. Z Erzulíe sta brzela iz veleblagovnice v veleblagovnico, vmes sta sedala k čaju in kavi; Filipovo hlepenje po staro-novi vznesenosti pa se je izmaličilo. Kljub njegovi silovitosti si namreč ni dolgo dovolil, da bi se z mislimi dotikal dni, v katerih je lahko še pisal, čeprav bolj zanosnih ni nikdar užil. Vračanje vanje bi se mu zdelo prehuda predrznost. Zato se je raje razneženo spominjal časov, ko je veljal za poznavalca pasme van, in hkrati poskušal pozabiti, kako so bile mačke vseskozi samo nadomestek za nekaj preveč veličastnega, da bi se dalo zdržati. Zadovoljil bi se že s tistim blagim ponosom in skromno potešenostjo, ki sta ga bila včasih obšla, kadar se mu je posrečilo dokazati, da ve o van več kot drugi.

Hotel je dobro in nič ga ni presenetilo, ko so se njemu in Erzulíe začele van prikazovati v čajnih lističih. Kmalu zatem so bile tudi v kavnih skodelicah. In potem je zagrešil napako, ko je v enem od redkih trenutkov zatišja med delom povabil Iro v kantino Imperija; na klepet, cigareto in kavo, se ve. Menil je, da se spodobi.

Samo za žličko je je, take službene kave; Ira jo je pri priči popila. Filip se je zastrmel v sklenjen friz vitkih, vase zaverovanih mačjih teles, naslikanih s kavo in smetano, ki je tekel pod robom njegove skodelice, in molčal kot zalit. On strmi in molči, dolgočasi se Ira, zato je na lepem zasukala šaličko in jo obrnjeno postavila na krožniček, da bi usedlina v njej lepše odtekla in bi se dalo iz kave prebrati prihodnost. S kazalcem je pritisnila v goščo na dnu, da bi videla, ali se ji bo izpolnila želja. Čez mesece, ko bo prepozno, si ne bo znala pojasniti, zakaj je bilo to potrebno. Strojepiske in tajnice so si s šloganjem včasih res krajšale čas; ampak Ira je prezirala tajnice. Strojepiske še huje. Tudi zato je pokazala Filipu svojo skodelico z malone omalovažujočim nasmeškom, ne da bi se ji sami zdelo vredno pogledati vanjo; pa tudi sicer sama v gošči najbrž ne bi nikoli razbrala podobe, razločno odtisnjene vanjo.

»Bela mačka,« je Filip skomignil z rameni.

Bela mačka, je rekel, kot da se to že po sebi razume, to pa pri Iri nenadoma sproži poplavo besed: govori, govori in ne neha. Da ne verjame v šloganje, horoskope in tarot, pravi in reče, patetično, kako ljudje nasedajo astrologom in komercialnim telefonskim vedeževalkam; potem govori o dogodkih v podjetju, ki jih Filip že dobro pozna, in o ljudeh, ki jih nikdar ne bo in ki so, neki ljudje pač, nekakšen predznak jim pritakne, kot da je ne bi resnično zanimali, to ti je zgolj tako plehko brbljanje ob kavi; pa o tem, kaj je bilo v časopisu, razlaga človeku, ki pri časniku dela, in o televizijskem programu, prihodnjem, minulem in zdajšnjem, govori, kakor da bi rada z govorjenjem opravila sociološki prerez skoz oglase za jogurt, kot da je to sploh kaj važno, govori o vremenu, kakor kaže, je pred vrati nova ledena doba ali pa se na podnebju že poznajo posledice globalnega ogrevanja, vselej, vselej to vreme, zakaj govorimo o njem, kadarkoli smo živčni, potrti ali kadar hočemo z govorjenjem pred drugimi skriti, kaj nam je pravkar padlo na pamet, neko skrito idejo, ob vsem tem poglabljanju v vreme bi človek verjel, da smo vsi poljedelci; Ira pa še govori in Filip je že zdavnaj ne posluša več, z mislimi je drugje, prižiga cigareto in ni ga nikjer, Irin glas pa se dviga v kantini, prepleta se s čedalje bolj vreščečim govorjenjem steklene vampirke za njunima hrbtoma; steklena vampirka je po novem honorarno nameščena v Imperiju, je Gospejina svetovalka za karte, nosi belo laboratorijsko haljo, drugi v kantini večinoma nosijo modre pajace, kantina pa je takle majhen brlog med kletjo in visokim pritličjem; pod stropom tečejo debele cevi za prezračevanje, nekako začasna je videti, kakor potujoči sejem so vse tiste krhke mizice s stoli, med katerimi ni dveh enakih, tanke stene s tapetami, ki oponašajo les, nekako začasno je vse, kakor da ne zahajamo tja večkrat dnevno, kot da hrana ni nič več obed, kakor da samo na postaji neznanega mesta, v katerega se ne nameravamo vračati, čakamo, kdaj bomo prestopili z vlaka na vlak; Filip razmišlja, iz katere literature je snel primerjavo s postajo, Ira pa govoriči čedalje glasneje in steklena vampirka za njo govoriči čedalje glasneje, njuna glasova se višata in postajata čedalje bolj razglašena, čedalje bolj hlinjeno živahna, glave se že obračajo k njima, Ira govori tjavendan, Ira noče, da bi Filip uganil, kaj misli, in steklena vampirka oznani, konec sveta je pred vrati, leto 2000 se ne bo pisalo, berite Nostradamusa, pa vam bo jasno, čedalje več znamenj kaže na konec sveta in število človeka je enako številu zveri; pa saj ni to nič čudnega, reče steklena vampirka, medtem ko se glave nasmihajo, samo to si poglejte, kaj počnemo z ljudmi, pravi vampirka in krili z rokama, tu, prav tu, prav v Imperiju, pravi, že spet ista zgodba, že spet se ponavlja, to postaja že prav dolgočasno, se dere vampirka in vstaja na noge, že spet so jih odpustili več ducatov, žensk in nosečnic, pijancev, samih ljudi s slabimi živci, ljudi, ki niso več dorasli svojim obveznostim, že mogoče, da niso, ampak zanka je v tem, da natanko tistih z načetimi živci ne bi smeli odslavljati; kako naj se brez službe znajdeta pijanec in nosečnica s slabimi živci in kako naj si potem slabe živce pozdravita, če mi lahko to poveste, tega se nihče ne vpraša; zdaj nekateri obrazi omahljivo pokimajo, Filip pa reče: to so floskule, floskule, vse to že vemo, vse to smo že slišali, to je zdrsana plošča, ne mi govorit, kot cirkularka zacvili steklena vampirka, ne mi govorit, vam bom raje jaz nekaj povedala, nekaj blazno pomembnega, da to ni prav, namreč to, kar se v kapitalizmu dogaja: ne mi pravit, dovolj sem že stara, da vem: prej so vsaj nam navadnim ljudem dali mir, lahko si živel, kratko malo živel, brez ambicij, če si ob tem kaj naredil, kako hišico, vikend, še toliko bolje, ampak zdaj bi se vsi radi vtikali v vse, v vsa človeška življenja, v pokopano preteklost, ne samo v disidente, zdaj vsi nekaj urejajo, vsi se vtikajo v tuja življenja: kako se lahko še bolj vtakneš v človeško življenje, če ne s tem, da človeka naženeš na cesto, če ne s tem, da od njega zahtevaš ambicije, pa tudi drugače vsi nekaj urejajo, nikar mi ne pravite, da je to prav, konec sveta bo; in glave se zopet režijo, kazalci pomenljivo zavrtajo v senca, konec sveta bo, zacvili steklena vampirka, ker si tega ne bi smeli privoščiti, namreč tega, da hočemo vplivati na tuja življenja, potem pa ta revščina, floskule, floskule, godrnja Filip, mladino naj spravijo v službe, to je glavno, samo to je važno, ne pa ta dobrodelnost, izpljune vampirka; ob besedi dobrodelnost se Ira zdrzne, Ira zamenca, vsi ti Anini plesi pa Kam so šli vsi pa nedeljski bazarji presitih veleposlaniških žena pa Karitas pa Unicef, vse to nič ne pomaga, pribije steklena vampirka, priložnost nam dajte, da bomo nekaj napravili s svojimi rokami, vsak po svoje in vsak v svojem času, pa bomo potem že nekako, bomo že zmogli sami, ne pa Anini plesi in Kam so šli vsi. Ira je čedalje bolj na trnih in zdaj je že tiho, ampak ko se ozre naokrog, vidi, da nihče ne gleda nje, tudi Filip že besno premerja stekleno vampirko, torej Ira pobegne iz menze, le na to je v resnici čakala, le zato govorjenje; šaličko z mačko van v kavini gošči odnese s seboj, le kaj neki ji bo, do vrat se prihuli ob steni, potem zakoraka s svojim prožnim, spotegnjenim hodom – Filip ji je bil z dvema besedama nevede odgovoril na vprašanja, ki jih je sinoči zastavljala omi; boginja živali in jeze je vstala in zdaj gre urejat človeška življenja, to bo prvo od sklepnih dejanj pred propadom sveta, kajti Ira gre s čvrstim korakom predramit Gospo.

»Dobrodelnost,« je ponovila za Iro Gospa, okušajoč vsak zlog posebej, kakor da je nova jed.

»Blišč,« je rekla Ira. »Skoz oči Imperija je bistvo humanitarnega projekta v blišču. Samo ta nam še manjka.«

»Blišč,« reče Gospa in malce zacmoklja.

»V mislih imam neposreden televizijski prenos dobrodelne dražbe pod vašim pokroviteljstvom. V soboto po dnevniku, ko je gledanost največja. Televizijsko občinstvo kliče v oddajo in kupuje mačke. Ponudbe se višajo do vrtoglavih zneskov. Izkupiček je namenjen potresnim območjem, poplavljenim območjem, za srčno operacijo desetletnega albanskega begunčka na kliniki v Londonu, kaj ti jaz vem. Bomo to že dorekli pozneje. Bistvo je v televizijskem prenosu. Dvanajst kamer. Telefone dviguje petdeset slabovidnih telefonistk, to kamera v odmoru med glasbenimi točkami tudi posname, da vidimo, kako zelo so zaposlena vsa tista dekleta s slušalkami na glavi in mikrofončkom pred usti. Kako spretno po otipu preklapljajo stikala telefonske centrale. Na odru pa sodobna scenografija, veliko laserske osvetljave, veliko kovine, oder žari v modri barvi. Oblečeno v toaleto z bleščicami vas razsvetljena vrtljiva ploščad iz pleksistekla ob igranju fanfar prinese izza kulis na oder v studiju državne televizije, kjer izročite ček s končnim skupnim zneskom, z vsoto v milijonih, predstavniku dobrodelne organizacije, zdaj, kot rečeno, ni važno, katere. Predstavnik dobrodelne organizacije po vaši izbiri vam je iskreno hvaležen, klanja se vam do tal; stresa vam roko, hoče vam poljubiti roko, vi ga pritisnete na prsa in poljubite na lice. Povezovalke programa so mlade, dolgolase, vitke kot hrti, v škrlatnih večernih oblekah z globokim izrezom na hrbtu, naličene v kovinskih odtenkih, s srebrno, smaragdno in zlato, veke imajo kakor zvonove Rubljovega, polne ustnice, silikonske nasmeške, ki so samozavestni, ker mladenke študirajo na filozofski fakulteti in se zato štejejo za intelektualke ali umetnice, ne da bi kdaj pomislile, da filozof ali umetnik v resnici ne sme biti lep. Povezovalke programa imajo lepo dušo in govorijo več svetovnih jezikov, to tudi pokažejo, zdaj sta v modi španščina in portugalščina, ‘pozdravljena, Slovenija,’ rečejo v sto petih tujih jezikih, kakor papež, samo da seveda bolj živo. ‘Hello, Slovenia!!!’ s tremi klicaji. S širokimi nasmeški pomahajo Sloveniji. Srečna Slovenija, ki se greš dobrodelnost, medtem ko se drugi vojskujejo. Ta izrek bi bilo modro prevesti v latinščino in ga uporabiti za geslo. Izvajalci glasbenih točk, sama znana estradna imena, mahajo Sloveniji, znani obrazi med publiko v studiu mahajo Sloveniji. To je bistvo glamurja, bistvo njihove slave. Gledalci v studiu niso Tolstoji ne Einsteini ne matere Tereze, še razumniki niso, nič drugega niso kakor oni sami, s pomočjo javnih občil povečani na nadnaravno velikost. Z naslovnic broširanih revij se naslednje jutro smehljajo z desettisočev kioskov. Električne kitare in sintesajzerji grmijo, glasbeniki v supergah in srebrnih frakih z belimi cilindri odskakujejo do stropa. Povejo, da so se odpovedali honorarju za nocojšnji nastop. Vmes kakšen kratek kader z bližnjim posnetkom objokanih oči desetletnega srčnega bolnika, ki ga na svetlobnih prizmah v ozadju odra kajpak vidijo tudi v dvorani. ‘Oooh!’ Solze ganjenosti, roke s poškrobljenimi belimi robčki pred obrazi. Narodnozabavne humoristke pripovedujejo šale. Smeh zbujajo s svojo tolstostjo, iz katere bi lahko napravili manjši koncentracijski lager. Na vrtljivi ploščadi pa se ob počasni Beethovnovi glasbi, prirejeni za klavir, sopranistko in ustno harmoniko, mimo dvanajstih, recimo raje dvajsetih kamer, v posrebrenih kletkah obračajo mačke. Mačke van. V tem je bistvo projekta.

Petdeset raznookih belih mačk, posebej za dobrodelno dražbo pripeljanih iz Turčije: nihče ne bo mogel zanemariti velikopoteznosti tega dejanja. Predstavljajte si njihovo snežno belino, njihov magični pogled, njihovo gizdalinstvo, ko se pod sinjimi reflektorji pretegujejo v kletkah. Popolno zlitje božanskega in profanega. Seveda se mačke ne zavedajo, kje so. Tega jim niti ni mar. Včasih nežno zamijavkajo, kakor da bi se jim pred gobčki razblinila krogla iz tankega kristala. Cin! Mijav! ‘Oooh!’ reče občinstvo. ‘Mami,’ reče otrok pred televizijskim sprejemnikom, ‘hočem tako muco, ta muca je drugačna kakor druge muce.’

Te mačke so nekaj posebnega, te mačke so blišč, sveža sapa so, ki bo zapihala skozi Imperij, so utelešene sanje, ob katerih bodo naši uslužbenci svoje življenje zagledali z lepše plati: napolnilo se bo z dragoceno vsebino, ob sijajni dobrodelni akciji bodo ponosni na to, da smejo biti del nečesa tako plemenitega, ob lepoti mačk van bodo pozabili na negotovost svoje prihodnosti in nezaceljene rane preteklosti, stopili bodo iz sebe in jih občudovali. V zameno za vse, kar jim jemljemo, v zameno za vse izkoriščanje jim bomo dali obet nečesa večjega, nečesa onstran. Pokazali jim bomo brezmadežno lepoto, ob kateri slaviš Vsemogočnega, ker ti je podaril milost rojstva – ponudili jim bomo povnanjeno jamstvo za smisel življenja.«

Segla je po kozarcu vode, ga zvrnila na dušek in si s palcem obrisala ustne.

»Dolgo sem bila prepričana, da so van izmišljija,« je umirjeno rekla Gospa, »in nato sem spoznala, da so nam nedosegljive. Iz turške Armenije se nam ne bo posrečilo dobiti niti ene, kaj šele petdeset mačk.«

»Kjer je volja, je pot. Moja volja je močna. Dovolite mi v Turčijo.«

»Vi bi nakupovali kar sami?«

»Vsakdo drug bi mi bil le v napoto.«

»Vendar se Filip na van spozna bolje, kakor se boste vi kdajkoli.«

»Mar še niste opazili, da ima do njih preveč sentimentalen odnos?«

»Hočete reči: še bolj sentimentalnega, kot ste ga pravkar pokazali vi?«

Gospa se je zarežala, vendar brez očitne hudobije.

»Ampak jaz govorim o ljudeh, ne o mačkah!« je borbeno vzkliknila Ira. »Filip pa o živalih razmišlja kot Turek: nikoli ne bi pristal na podmeno, da je z van mogoče trgovati.«

Gospa je zamajala z glavo.

»Takole, posredno, bi jih tudi vi raje poklanjali, ne? Z njimi bomo imeli le stroške.«

»Lahko si jih privoščimo. Kaj pomenijo stroški, če jih primerjamo s srečo ljudi? Celo ko ne bodo več mogli delati pri nas, se nas bodo radi spominjali.«

»Ko ne bodo več mogli delati pri nas ...« je zamišljeno rekla Gospa.

In dodala:

»Zakaj vas muči slaba vest?«

Ira je zazijala.

»Mogoče vas ne bi zamikalo, da bi odreševali – abstraktno, pavšalno, počez, ko ne bi verjeli, da ste nekoč nekje napravili nekaj napačnega?« je s poudarkom vprašala Gospa. »O vas, o Erzulíe in o Filipu se po hodnikih šušlja marsikaj. Ne ugovarjajte mi: čeprav tičim tu, nisem slepa ne gluha. Pokoro bi radi opravljali, najbrž bo to, čeprav naj me vrag vzame, če vem, kakšno zvezo ima vaša zdajšnja skrb za duše z dejstvom, da ste prijateljici skoraj speljali moža. Ali s tem, da ravnate z ljudmi kot vsi pravi podjetniki? Saj si menda ne mislite, da bodo vaša dobra dela v nebesih zares položena na tehtnico, da bi, skrbno sešteta, odvagala tista drugačna? Dajte no, dajte: za to ste prebrihtni. In vrag naj me vzame, če vem, zakaj bi morala jaz žrtvovati milijone za to, da si boste vi potolažili vest.« Vendar so se ji oči že vročično zasvetile.

»Mislim, da moja vest s tem nima nič,« je pretehtano, kot da bi tipala vase, odvrnila Ira. »Preprosto tak značaj sem, ki rad vidi, da se svet vrti dalje. Da se stvari dogajajo. Ja: mogoče drži, da sem malce ošabna. In tega ste pravzaprav krivi vi sami. Nikoli ne bi spoznala svoje prave narave, ko me ne bi sprejeli v Imperij.«

»Potemtakem vam nekaj dolgujem?« se je zakrohotala Gospa. »Pazite se, da vas vaša narava ne bo pokopala!«

»Veliko vzdržim,« je odvrnila Ira.

Gospa se je hudomušno namuznila.

»Dokažite,« je rekla.

»Recite: kako?«

»Šli boste v Turčijo, ampak Filip gre z vami. In sami ga boste morali navdušiti za vaš krasni podvig, ki se bo njemu zdel celo bolj neizvedljiv kakor meni. In lepo se mu boste opravičili, ker ste ga hoteli izpeljati brez njegove vednosti, seveda zato, da ne bi prizadeli njegove sakramenske občutljivosti, kajne, in kakor veste in znate, ga boste utišali, ko vam bo rekel, da je na tem vašem načrtu, saj to sami že slutite, z njegovega zornega kota profanega več kot božanskega. Vseskozi so bile van ideja, ki je bila del njegove strategije preživetja, in vi jo nameravate unovčiti. Domnevam, da se bo vajino prijateljstvo malce skazilo. Pošteno se boste morali potruditi, da bo obstalo. Mimogrede pa boste s Turki barantali za njihov nacionalni zaklad. Čim manj naj me stane, kaj naj drugega rečem. Da bomo videli, kaj vse zdržite.«

»Ni problema,« je pokimala Ira.

»Me veseli,« je dejala Gospa.

Iz globin trebuha se je hahljala še dolgo potem, ko je Ira zapustila sobano. »Lahko je biti bog,« je rekla, »ampak biti skušnjavec je dosti zabavneje.« Zgrnila je karte pred sabo na kup in ga s tleskom za zmerom zaprla v predal.

18

Zdaj ko se ne da več navezati stikov z nikomer od vpletenih, ker so mrtvi ali daleč, je nemogoče reči, kaj natanko je nameravala med podpredsednico firme in svojim najponižnejšim uradnikom zanetiti Gospa: razdor ali prešuštniško afero. Naj bo to ali ono; Filip je novico, da bo moral z Iro na pot, sprejel z manj tesnobe in jeze, kot je pričakovala. Čeprav si je svoj apatični pristanek na sodelovanje pri Imperijevi trgovinski odpravi razumsko gotovo ponovno razlagal s prepričanjem, da se trezen moški ne sme upirati višjim od sebe, bi si mi, ki ga bolje poznamo, njegovo ravnanje morda laže pojasnili z etiko, ki se je je v tistih mesecih poskušal držati: menil je, da se spodobi. Zares si je želel uvažati mačke. O nekdanjem navdušenju nad njimi; o modelu, po katerem bi se dalo zgledovati, ko se je silil k vzradoščenosti nad Erzulíjinim potomstvom, kljub njegovemu dotedanjemu naprezanju še ni bilo sledu, vendar je zdaj lahko vsaj upal, da se bo v Turčiji spet oglasilo.

Odrinila sta prvega junija. Ira je bila sijajnejša kakor kdajkoli prej. Gorela je s svetlim in hladnim plamenom, kot svetniki z nabožnih podobic je hodila zapredena v žarke. Vse poletne obleke, ki jih je spravila v potovalne skrinje z okraski iz bakra, so bile bele in tanke, ker so jih podeželske krošnjarke, te so jih ponujale od vrat do vrat, dolga leta splakovale in sušile na kamenju v gorskih potokih. Njega je na letalu med Malatyo in Tatvanom tresla mrzlica, ki jo je kakor nekaj dragocenega skrival pred Iro in ki je sprva ni prepoznal za bolezen, saj je menil, da je vse novo, kar vidi, od nekdaj táko, kot vidi. »Pazi nanj,« je bila Iri pred odhodom naročila Erzulíe. Bil je nenavadno veder. Turška Armenija pa je bila resnična kot že dolgo nič drugega. Van Gölü je ležal skoraj dva tisoč metrov nad morjem. Zrak je bil vroč, ampak suh. S srede slanega jezera nisi ugledal obale. Bilo je neznansko pod golimi hribi, katerih vsak se je zdel, kot da niso zloženi iz skal, temveč kot en sam velikanski prodnik. Jezerska gladina je bila stkana iz dolgih pramenov modrine v različnih odtenkih. Še nikoli ni videl tako progaste vode. Čeznjo je med Tatvanom in mestom Van poleti, ko niso divjali viharji, plul trajekt. Oplesk se je luščil z njega, nad sidrno odprtino na kljunu je bila odtisnjena široka rjasta dlan s šestimi prsti. V imenu trajekta so na samoglasnikih stala dvopičja, na soglasnikih strešice. Mačke so se kopale povsod razen tam, kjer so iz jezerskega dna vrele žveplove vode, ko pa je bolje pogledal, je videl, da so samo majhni labodi. »Turčija je dežela, kjer se pokrajina igra,« je pisalo v enem od turističnih vodnikov pod armaturno ploščo neverjetno dragega džipa, ki sta ga najela v novem Vanu. Stari Van je razpadal kake tri kilometre za njim. Z mahom prerasle stopnice so vijugale po terasah med ploskimi pročelji bizantinskih, seldžuških in otomanskih cerkva: topi vogali, ploščate fasade, osmerokotniki, šesterokotniki, ugreznjene strehe, skoz katere sta v izvotljene lupine deževala svetloba in prah. Po temni tesni med dvema zidovoma je klamal osel, kakor da zidova nosi ob svojih bokih, kakor sedelni vreči obešena nase. Stara mestna trdnjava z izrezljanim zidnim vencem, ki jo je bila postavila rdečelasa princesa Šamiramis, da bi od bliže dvorila Ari Pravičnemu, je obvladovala šahovnico. Samo čakal si, kdaj jo bo neznanska roka pospravila z nje. Bilo je podobno Bavarski, vendar znatno manj ljubko in lično, bolj zamolklo in prhko od starosti.

»To ni Disneyland,« mu je odleglo.

Bila je dežela, od koder je izviral mit o zlatem runu. Pritoki, ki so napajali jezero Van, so bili pred stoletji z gora, bogatih z rudninami, naplavljali žlahtne kovine, in bilo jih je toliko, da so ljudje prek rečnih strug napenjali živalske kože, da bi se zlata zrna ujela med njihove dlake. Zaradi mrzlice je Filip razpoznaval vse sive in okraste barve bolj živo. Zobati venci posušenih feferonov na bazarjih so bili krik. Kakor hašišar se je zaljubljeno veselil njihovega škrlata, v praznih ustih je čutil oblino in gladkost bleščeče modre kože jajčevcev, videl je sinji žafran, zaplate začimb kakor ravno prešito odejo prek stojnic, srce mu je utripalo v ušesih; očesni zrkli sta se mu zdeli zglajeni in težki kot steklo za pivske kozarce, skoznju je gledal kakor skoz dvoje dnov vrčev za pivo, in zvoke je videl, kakor da dolge, operjene puščice parajo svetlo, presvetlo, kovinsko brneče nebo. To je bilo preblizu. S pokrajino je bilo nekaj narobe, vendar nisi mogel določiti, kaj, dokler nisi spoznal, da je nebo preblizu. Vajen je bil evropskega neba, ki ti takrat, ko plezaš na goro, ob vsakem koraku zbeži za korak; predstavljal si je, da je tudi v puščavah nebo silno daleč; tu pa se je visoka planota privzdignila, ne da bi se ji nebo umaknilo. Zelo malo prostora je ostalo med tlemi in nebom, ali pa je bilo glede na razdaljo med njima vse drugo, vse stavbe, vsi hribi, napačnih razmerij. Mogoče so bili hrbti gora preveč razpotegnjeni, za spoznanje predolgi za svojo višino, doline med njimi preozke z ozirom na svojo dolžino. Trave so se majale v vetru, ki ga ni bilo čutiti. Poganjale so rdeče, rumene in rjave. Bilo je, kakor da jih maje zemlja. Vse je bilo napačne velikosti in pretežko. Prav ta neskladnost mu je bila všeč. Težnost je vlekla naravnost k središču planeta. Sence so legale dolge in črne, viskozne in mastne kot svila, od jutra do večera je trajalo nespremenljivo popoldne, ista trudna popoldanska ura. Noč se je spuščala kakor udarec na gong. Bil je svet, star kakor prvi Stvariteljev stavek. Vodnik se je zmotil. Prst se tu ni igrala. Počivala je in je predla.

Kakor da bi bilo tudi življenje v tej masivni deželi manj plehko; kljub goram se je zdela odprta vsem štirim vetrovom neba, mejila je na Perzijo, Irak in Armenijo, onstran te sta se razprostirala Gruzija in Kavkaz, še dlje, zelo daleč, sta bila Azerbajdžan in Kaspijsko morje; obljubljala je, da se ceste nikdar in nikjer ne končajo, da je za vsako planjavo spet novo, skrivnostno prostranstvo z imeni, ki že sama po sebi zvenijo. To ga je navdajalo s srhom, strašljivim, a ne neprijetnim, vsa ta nenadna zavest o širini sveta. Prvič se je do konca zavedel turobnosti srednjeevropskega Weltanschauunga, po katerem je naše malo, načičkano ozemlje v osrčju postarne celine edino, kar resnično obstaja, edino, kar ni samo bajka, edino s pravico obstoja, edina jasa domačijstva in varnosti, ograjena z visokimi braniki iz trnovih vej, prek katerih ne moreš, ker za njimi ni ničesar, samo belina na papirju zemljevida, vsaj tako so ti rekli, prek katerih se ne splača, tako so te vsaj podučili, prek katerih ne smeš, kajti ibi sunt leones. Zaželel si je, da bi bil v mestih z imeni Isfahan, Samarkand, Tabriz, Tbilisi, Baku, Erevan; v daljnih mestih z imeni, ki tako kakor pesem ne rabijo opisovanja.

Kupovati sta začela v Vanu. Od tam sta zavila na sever in nato proti zahodu, da bi obkrožila jezero ter se iz Tatvana na zahodni obali po cesti vrnila v tristo šestdeset kilometrov oddaljeno Malatyo. Šele tam bi bilo mogoče dobiti letalo, primerno za njun tovor, ki bi ju prek Ankare popeljalo v Istanbul: naslednjih osemsto kilometrov. Na kesonu kamiona, ki je vozil za džipom, je bilo z vrvmi in karabinskimi zaponkami privezanih štiriinšestdeset kletk. Štiri v dolžino, štiri v širino, štiri v višino, popolna kocka torej, ki pa je imela to pomanjkljivost, da je bilo potem, ko so bile kletke napolnjene, mačkam v dvanajstih skrajno notranjih vroče. Dušile so se in bile so v temi. Vse so bile tudi sestradane. Besnele so, najhuje seveda tiste sred kocke, ob njihovem pihanju in zavijanju, ki je bilo pretresljivo podobno otroškemu joku, pa so se nervoze nalezle tudi van ob zunanjih stranicah. Zaman jim je Ira poskušala peti uspavanke.

Prrriden muc, se jim je dobrikala. Kot je zatrjevala, ni mačke, ki ji ne bi od ugodja oči zlezle skup, ko izve, da je prrridna. Mogoče jih zven teh besed, prrriden muc, spominja na mamino prejo. Turške van so ob prrriden zdivjale še huje. Njihovo vreščanje je preglasilo ropot obeh avtomobilskih motorjev. Filip se je počutil, kakor da v spremstvu čarovnic po vse prej kot ravnem asfaltu jezdi sirkovo metlo na Klek. Prah se je dvigal za voziloma.

»Poskusimo s turščino,« je povsem resno predlagala Ira.

Voznik tovornjaka je mačke po turško obvestil, da so pridne. Pa se ni prijelo.

Ira je bila potem ves čas zlovoljna. Nikoli prej se ni bilo zgodilo, da se živali ne bi podrejale njeni volji.

Van na kamionu so imele koščene obraze s štrlečimi ličnicami, nesorazmerno velika ušesa so polegala tesno k temenu; vsepovsod po kesonu so izpod zavihanih gumijastih ustnic štrleli zobje kot šivanke. Nekaj kačjega je bilo na teh glavah. Filip je sočustvoval z ujetnicami, ampak kako se ti lahko smili bitje, ki si ga nekdaj po božje častil? Že po dveh ali treh dneh cijazenja proti cilju je torej lahko izračunal, da bi v njem, ko bi odštel usmiljenje in rahlo grozo, ki sta ga navdajala pred kletkami, ostala samo še osupljivo mirna ravnodušnost. Kakorkoli si obrnil, so bile samo bele mačke; samo bele mačke.

Ves njegov trud zaman.

»Ko se bomo bližali Malatyi,« je povedal voznik tovornjaka (hkrati je bil njun vodič in tolmač), »boste v pogorju Armenskega Taurusa na svoji levi zagledali goro Nemrut; Nemrut Dagi.« g je izgovoril kot dvojni a. »Je edina na svetu, katere vrh je dal zgraditi človek. Zgradil ga je zato, ker je po izročilu kraljestva, ki mu je vladal, verjel, da je bog. Bil je Antioh Prvi. Na gorskem grebenu je ukazal postaviti svojo kamnito podobo in like ostalih bogov. Vsem kipom so glave pozneje odpadle in se zakotalile pod vznožje kamnitih stopnic pod prestoli božanstev; tam danes pokrite s tiarami in frigijskimi čepicami nekolikanj nagnjene vstran samevajo na okrških vulkanske kamnine, globoko pod božjimi stopali, ter bolščijo v turiste kakor majceni Velikonočni otoki. Nič jim ne pomaga, da je nanje prisegala več kakor ena religija. Prva stoletja krščanskega štetja so bila namreč obdobje verskega sinkretizma, Uru Mazda je bil eno z Zevsom, zato je tudi Antioh brate bogove in sestre boginje častil z vsemi vzdevki, kar se jih je mogel domisliti. V grškem, perzijskem in hetitskem jeziku so alternative vklesane na stele ob kipih. Pazil je tudi na to, da je simetrično obzidal vse nebesne strani Nemrut Dagija.« (Nemrut Daaja, je rekel.) »Vrh gore je, skratka, obdal s tremi velikimi tlakovanimi ploščadmi. Na vzhodni in na zahodni je zastopan kompleten panteon, če seveda ne štejemo glav: v dveh ravnih vrstah sedijo bogovi na tronih, zapadno in vzhodno povorko bogov zaključujeta jastreb in lev, simbola Antiohove dinastije. Pred bogovi, ali bolje, pred njihovimi spodnjimi polovicami, je postavljen oltar, ob robovih ploščadi pa stele z imeni, kakor sem že povedal. Vogale tretje terase, severne, ki je prazna in najbrž ni bila dokončana, stražijo kamniti vojščaki. Ampak važen je vrh nad ploščadmi. Desettisoči sužnjev so nagrmadili kose vulkanskega tufa v geometričen stožec, v več sto metrov visok čebelji panj, ki ga je mogoče prepoznati že s sto in več milj, v današnji vrh gore, ki naj bi po legendi pokrival grob Antioha Prvega ter bajeslovni zaklad, zagreben skupaj z njim. In seveda do zaklada ni mogoče priti, kajti ko začneš kopati, namreč pri strani, v višini rok in oči, ko tam izvlečeš en sam kamenček, na njegovo mesto zdrkne tisti nad njim, samodejno; vse deluje avtomatično kakor nekakšna Rubikova kocka, kamenčki padajo kot giljotina, skoz plašč stožca ni mogoče izvrtati rova; edini način, kako bi se lahko prebili do Antiohovega počivališča, bi bil ta, da bi začenši z vrha razdejali in razstavili ves stožec, vso gorsko konico. Te pa bi bilo kajpak škoda. It’s a landmark, see? Antiohov grob je torej nedostopen. Ampak; ampak. Ampak! V zadnjem desetletju so se pojavile čudežne tehnologije. Našle so pot v arheologijo. Z rentgenskimi žarki, z laserskimi žarki, kaj ti jaz vem, s čim vse ne – raje ne vprašajte mene, jaz sem samo filolog, to ti namreč študiram: vpisan sem na univerzo v Ankari, le da letos ne obiskujem predavanj, pavziram, tako rekoč, in se preživljam s priložnostnim delom, tako so mi svetovali dobro obveščeni politični krogi, potem ko sem se lani udeležil dveh ali treh demonstracij – so arheologi skoz grušč slikali notranjost gmote, ki naj bi čuvala našega kralja. Slike niso pokazale nič.«

Napeto je meril svoje poslušalstvo.

»Nobenega zaklada?« je vprašala Ira.

»Nobenega Antioha Prvega,« je rekel vodič.

»Nobenega groba?« je rekel Filip.

»Tega nisem trdil,« je odvrnil vodič.

»To pomeni, da je tip pokopan kje drugje,« je zazehala Ira.

»Mogoče,« je rekel Turek. »Ampak nikar ne pozabite, da je bil bog. Mogoče je bil pokopan. In se je naveličal. Kar predstavljajte si. Ker je bog, je nesmrten, mar ne? Tam leži ves zasut, tam leži in tam čaka na snidenje s svojimi božjimi bližnjimi. Že stoletja leži, njih pa ni od nikoder. Pokojnik se pač naveliča. Potem pa si reče, da jih morda čaka na napačnem mestu. To s pokopališči mi je bilo vedno sumljivo, veste. Moja mama, na primer. Čez vse rada je imela rdeče gladiole. Torej ji nosimo na grob naročaje njenih najljubših rož. Ampak potlej se vprašam: zakaj? Le zakaj bi si rajniki želeli ostati na pokopališču, kjer je po pravilu mrzlo in megleno in mokro in kjer še sesti pošteno ne moreš? Navsezadnje imajo šele zdaj, ko so mrtvi, prvič po rojstvu pravico, da odločajo o svoji usodi, ne da bi se jim bilo treba ozirati na druge. Moji mami nihče več ne brani, da je ne bi raje mahnila na bazar, kjer strokovnjaško otipava tkanine in se malce zmrduje nad njimi. Nadira prodajalce kakor pse. Ne iščite je med grobovi. In podobno velja za Antioha Prvega. Naveličal se je. Ko se je dodobra spočil, je vstal izpod gore in jo mahnil za tovarišijo. Vsa tista velegradnja ni bila za to, da bi z njo skrili grob. Treba je bilo skriti njemu vnaprej znano dejstvo, da v njem ne bo večno ležal.«

Malce skrivljeno se je nasmehnil, njegove oči pa so vrtale v Filipa. Ta je pobešal pogled. Avtomobila sta stala na bankini: počitek med vožnjo. S sedeža džipa je Filip videl samo Turkovo lakirano, razpokano mestno obutev, ki si je potem, ko je bila zgodba pri kraju, dajala opravka okrog gum tovornjaka.

Ni bil človek, kakršnega bi si izbral za zaupnika. Čeprav ob nobeni priložnosti ni pozabil poudariti, da je študent, in bi moral biti potemtakem najmlajši med trojko, jih je kazal vsaj petdeset. Najbrž je spadal med tiste ljudi, katerih prevejani videz se z leti ne spreminja kaj dosti: takoj po otroštvu so starci. Nosil je hitlerjevske brke, njegova lica so bila udrta, usnjata in porjavela od tobačnega dima, brazdi od nosa do ust poglobljeni, pripisal bi mu, da je v tem ali onem podjetju vratar ali kurir ali vzdrževalec fotokopirnega stroja, nekdo tak, ki se pri delu bolj malo pomuja, narahlo ga daje na zob in veliko opleta z jezikom; kaj dvoumnega zakliče za vsako kiklo, pri teh pa po zaslugi svoje gobčnosti žanje presenetljive uspehe. Ampak vse to se je dovolj ujemalo z ustaljeno predstavo o Turkih, da Filipa ni vznemirjalo. Živčen je bil zaradi nečesa drugega. Od trenutka, ko so se spoznali, se je vodič obnašal, kakor da je Ira zrak, njega pa je posvojil. Kakor sokol je prežal na vsako njegovo reakcijo.

»Celo za živeče se ceste nikjer in nikdar ne končajo,« je skrivnostno navrgel, ko ga je spet prineslo mimo džipa. »Nikoli ni treba obupati.«

Ker so bili Filipu dežurni šaljivci v Imperiju pred potovanjem radodarno stregli z anekdotami o vzhodnjakih, ki naj bi se med sprehodi po mestu zaljubljeno držali za mezinčke, ga je možakova neprikrita naklonjenost najprej skrbela. Potem je pomislil, da so vzroki zanjo mogoče nedolžnejši. Univerzitetnega voznika tovornjaka je bilo strah, zato mu je ponujal zavezništvo. Bal se je Ire.

»Nikoli ni treba obupati,« je ponovil, se z obema laktoma naslonil na terenčeva vrata in se nagnil k Filipovemu ušesu, da ga je njegov dih požgečkal po lasišču, »vendar se moraš včasih presneto nahoditi, preden spoznaš, da je tvoj cilj drugje, kot si mislil.«

Bal se je Ire, torej se je pred Filipom trudil, da bi pametoval: blefiral je, zagotovo se je samo važil, modrujoč s frazami iz Coelhovega Alkimista, pa s frazami njegovih posnemovalcev, ki so se po vsem sodeč povsod, ne le v Sloveniji, zaredili kot gobe po dežju in jih je Filip prisrčno sovražil; blefiral je, saj zagotovo ni vedel, nikakršne možnosti ni, da bi vedel, si je zatrjeval, za mojo mrzlico in za nedokončano povest, ki bi jo bil moral napisati, a sem zamudil.

Samo bal se je Ire – pa se je je tudi imel za kaj bati. Dosegla je, kar se je zdelo nemogoče. Z zaprtimi očmi si vedel, da so kletke nabasane. Turki so ji prodajali mačke. V samem Vanu še ne. S posmehom so ji obračali hrbet. Filip se ji je skrivaj režal v brk. Navijal je za domačine. Ampak po Ercisu na severni obali jezera so se stvari zasukale, v vsaki vasi do Tatvana je Ira uplenila par živali, samico in samca. Bile so odročne vasi, malone odrezane od sveta in odrezane druga od druge, vsaka vaška skupnost je imela starešina; Ira, ki se je sprva poskušala še dogovarjati z rejci, je v teh krajih spremenila taktiko in je odvihrala naravnost k njemu. Planila je nadenj, kot da ga hoče povezati kakor salamo. Vaščani, ki so obstopili džip – kamion je zdaj po Irinem ukazu ostajal zunaj naselij – so se tudi tu muzali; ampak kdo ve, ali ne predvsem zato, ker so se jim prikupile njene dolge noge v jahalnih hlačah, zataknjenih v škornje, ki so kakor škarje strigle preko prašnega vaškega trga, mimo pritlikavih poprovcev pred starešinovim domom, kot da nima kosti niti mišic, temveč je znotraj zgrajena iz dobro naoljenih zglobov in batov (kromirana kovina, pod kožo se sveti), kakor da bi bila, niti smrt niti kuga niti lakota, onkraj vsakega dvoma pa vojska. V vaseh, kjer sta prenočevala, nista tržila, zato pa v vseh drugih. Pogajanja s starešinami so potekala za zaprtimi vrati in voznik tovornjaka, ki je moral prevajati, se je z njih vračal čedalje bolj bled in zgrožen. Samo strah mu je branil, da bi Filipu razkril, kaj se med pogajanji dogaja. Potem so živali in lire zamenjale roke, starešina je vzravnan na pragu hiše z žuganjem prsta določil ter k sebi poklical nesrečna lastnika, ki bosta v prihodnje ostala brez mačk, Ira je z van, ki sta ji iz naročja plezali na pleča in zasajali kremplje v njene nadlakti, skočila v terenec (obe njeni dlani sta bili polno zaposleni s tem, da je preprijemala mački za vihra: primež krempljev ob tem popusti), naš postarni študent je odpirajoč zadnja vrata vozila pripomnil, da ni vljudno oditi, ne da bi počakali na meze, ampak Ira je strmo zroč predse, strmo skoz vetrobran, Filipu rekla: »Poženi,« in Filip, za volanom, je speljal. »Poženi, mar ne vidiš, da bi beštiji radi zbežali,« toda to je bil najbrž izgovor. Oddrveli so kakor jurišni oddelek razbrzdanih žolnirjev. Čez nekaj minut sta se van znašli na kamionu, strateško skritem med grmovjem več kilometrov za hišami, in tudi kamion je odpeljal, za džipom, kakor da so jim vsi vragi za petami.

»Gospa general, le kako se vam neki posreči?« je Filipova radovednost nazadnje zmagala nad zdravo pametjo, ki mu je govorila, da mu bo laže pri srcu, če ne bo vedel preveč. Napel je vse sile, da bi njegovo vprašanje zvenelo šaljivo, kakor da bi s tem lahko omilil morebitno strahotnost odgovora. Za soldatesko je bila zadnja izropana vas.

Ira se je zasmejala, utrujeno, vendar objestno, kakor pravi vojskovodja; želja po tem, da bi jo občudoval, se je tudi pri njej borila s previdnostjo in prevladala. Filip je ob njenem raskavem smehu za trenutek v spominu uzrl lice condottiera Colleonija v Benetkah: razbrazdani obraz, samovšečno držo na marmornem konju, neskončno utrujenost namrščenega čela pod čelado, ampak pogled, ki te prikuje k tlom, kot da se vojščak zaveda, da bo pod več plastmi izmučenosti, ki ji pravi zrelost, po potrebi zmerom našel dovolj volje za nova osvajanja. Bil je priča triumfu zagrizenosti.

»Bilo je preprosto,« je priznala Ira. »Histerija zaradi dejstva, da bomo pri knjigovodskem in uradniškem merjenju časa čez nekaj mesecev zamenjali letnico z drugo, za spoznanje bolj okroglo, je zajela tudi Turčijo. Vsi ljudje pričakujejo, da se bo ob prelomu stoletja zgodilo nekaj posebnega. Torej sem tem dobrim dušam pod prisego molčečnosti rekla naslednje: ker se pripravlja ponoven vesoljni potop, sva midva izbrana za to, da na varno odneseva dvoje od vsake živali.«

In dodala:

»Zelo jim je odleglo, ko so izvedeli, da bodo njihove mačke preživele katastrofo. Mogoče bi mi jih, ko bi bila res nesramna, dajali zastonj.«

Bilo je preprosto. Če si le reševal križanke, so se ti take in drugačne asociacije morale same utrinjati. Vse je bilo že tam. Ena vodoravno: najvišja gora Turčije, torej ne Nemrut Dagi, ampak Ararat, kjer je pristala, glej čudo, ena navpično, Noetova barka. Arka. Irina Arka. Tudi van so bile med črnimi in belimi polji pogosto zastopane, le da pod geslom: slano jezero v Turčiji. Ker pa križanke izpolnjujemo z velikimi tiskanimi črkami, med jezerom in mačko tako ali tako ni razlike. Kdo bi si mislil, da prodorno trgovanje lahko temelji na spoznanju, da se nekatera gesla v križankah vselej ponavljajo. Zmerom iste besede, fraze, floskule, floskule, vendar resnične. Da bi Irina zamisel obrodila sadove, je bilo treba samo zatajiti, da se ne bo zadovoljila le z dvema živalima, ampak šele s štiriinšestdesetimi, in zaradi tega kamion s svojim hrupnim kargom ni smel v vasi; v vsaki od teh je morala zatrjevati, da želi samo mačka in mačko, torej par, ki se bo po potopu plodil, in nedvomno ji je bilo pri njeni prevari v veliko pomoč, da sta bila s Filipom moški in ženska. Zakonca, so mislili Turki.

V Malatyi je Filip izginil. Pustil je samo kratko pismo, ki je Iro čakalo med vročimi rogljički in geometrijskimi porcijami zeliščnega masla pri zajtrku, to je bilo presenečenje, kajti bila je še zaspana, ne še v vojaški obleki, s pestmi si je mela krmežljave veke in je sanjavo odtavala iz hotelske jedilnice skoz nihajna vrata v kuhinjo, kjer so se kadili veliki pločevinasti kotli in je oglušujoče odmeval skoraj industrijski ropot nožev in vilic za stepanje suflejev, na ozko ulico za hotelskim dvoriščem, v kateri so stali prepolni smetnjaki, mogoče zato, da bi se v zadnjem trenutku lahko še ozrla za Filipovim hrbtom, toda mimo je kakor osa švignil le moped, Filipa ni bilo več, njene oči so bile še dremave, nasproti hotela pa je trafikant po pločniku razgrnil pisano robo: vžigalnike, oblepljene s slikami filmskih div, pasto za čevlje in tigrovo mast v aluminijastih škatlicah, cigaretne ustnike iz črne in zlate plastike, iz sandalovega lesa ali iz slonovine, žepne korane, gumbe, pahljače, bakrene džezve, šminke v valjih s prozornim pokrovčkom, sončna očala z okvirji iz biserne matice, tamagočije, miniaturne jatagane, srebrne prstane in obeske za ključe iz porumenele kosti, pa tudi bolj običajne zadeve, ameriške revije, Vogue, House and Gardens, National Geographic, New Herald Tribune, cigarete, in ko je strmela v to čarobno preprogo, je nad sabo zaslišala glas, ki je rekel: mogoče je šlo za pripoved o moškem prijateljstvu. Turški šofer in vodič, ki se je prav tako vdrl v zemljo, se ni zamujal s poslovilnim sporočilom. Filip je v svojem zapisal: »Nikar si ne očitaj, da sem ti zameril finto z mačkami, nasprotno; da se ne morem vrniti domov, sem spoznal zato, ker se mi kljub očarljivi brezobzirnosti tvojega ravnanja še zmerom ne posreči, da bi se zaljubil vate, čeprav bi se v nekoga moral; niti ne v Erzulíe. Počutim se kakor lovski pes, ki je vse svoje dni stražil pred prazno jazbino.« Poskušal je torej, kolikič že, najti nekaj, čemur se bo zmogel brez pridržkov predati, ne da bi ob slovesu že vedel, kako se bo sprostil. Zdelo se mu je, da si mora najprej oddahniti od nenehnega zapletanja v mreže malodušja. Ta odločitev se je porodila v trenutku, prejšnjega večera v hotelski sobi, zato pa ga je stalo nemalo napora, da ji je ostal zvest do jutra in napisal svojih šestdeset besed. Prestopal se je okrog postelje, prijemal stvari in jih spuščal iz rok, ne da bi jih goreč v mrzlici še prepoznaval, prižigal je in ugašal rumeno namizno svetilko s pergamentnim senčnikom, vso noč je po telefonu klical hotelsko strežbo in si v sobo naročal obilne obroke, vendar ne zato, ker bi bil žejen in lačen, ampak zato, da bi navezal stik z ljudmi, s prsti si je segal v lase in si je izza ušes in ovratnika trebil majcene pisane rute, plastična barvasta jajčka, golobe iz belega sladkorja, žeblje in odprte varnostne zaponke, v katerih sta se utelesila njegova nervoza in strah. In mogoče sploh ni zbežal s Turkom ali pa to ni bilo zadnje, kar je sklenil storiti, kajti v letih, ki so sledila, ju niso nikdar videli skupaj. Pravzaprav ostaja brez pravega odgovora celo vprašanje, ali je bil moški, s katerim niso videli šoferja, res Filip. Ta osamljeni moški je svoje življenje ali preostanek le-tega prespal in zato so o njem začele krožiti legende: bil je namreč mesečen, nosila ga je luna, in je v snu neprenehoma hodil po Mali Aziji; zašel je v Kapadokijo, kjer je s predse izproženima rokama – dlani sta mu mehko bingljali – in srečnim smehljajem na ustnicah blodil med mavrahom podobnimi skalami, ki jim domačini pravijo vilinska stopnišča, ter je delal dobra dela. Ker je spal, miže, in ni videl, kod stopa, je hodil skoz zidove in debla dreves, lahko je prečkal reke, čeprav so ga sred struge vodé zagrnile čez glavo, bil pa je neranljiv in ni občutil bolečine, torej je v spanju reševal ljudi iz gorečih kmetij ter živino iz hlevov, katerih nekateri so se bili vneli, ker to spada v ruralno folkloro, druge pa so zažgali uporniški Kurdi, vendar je tedaj, ko je v sanjah vijugal po polju rumenih metuljev z imenom cekinčki, reševal tudi Kurde, saj ga bodeča žica okoli taborišč, kamor jih je zapirala vlada, ni mogla ustaviti, uporaben pa je bil celo za to, da se je v lokalih, kjer so stregli alkohol, prebijal do točilne mize in naročal runde za pivce, ki so podpirali stene, saj je šel skoz nepredirno gnečo okrog šanka, za pet mož globoko, kakor bi šel nož skozi maslo. Vse to je počel, ne da bi se prebudil. In pomagal je pri rudniških nesrečah ter gozdarjem razlagal, koliko je staro katero drevo, ker je vstopil v deblo in preštel letnice v njem, ne da bi ga bilo treba podreti. Odveč je poudarjati, da so ga vsi spoštovali. Včasih pa si je moral odpočiti od spanja in takrat je buden poležaval med jezerci iz bele sige pred votlino v Pamukkalu, ki si jo je izbral za prebivališče, romarji pa so se z ratlukom in nardo v rokah zgrinjali k njemu ter ga rotili, naj jim razodene, kako kaže živeti. Kmalu se je naveličal govorjenja in zategadelj je božjepotnikom v pesek pred svojo pečino z ošiljeno palico vsako jutro napisal, da se nikoli nikomur ne sme nikamor muditi, da je edini način, kako zdržati na tem svetu, ta, da se nikoli ne zdramiš iz sanj in ničesar zavestno ne delaš, ter da bi bilo noro pomisliti, kako je težave živih možno reševati v svetu nespečnih, kajti sicer boš jokal, dokler ne boš obležal od presušenosti srca. Podrobnejša pojasnila je trmasto odklanjal. Kolikor je znano, je imel pod soncem samo enega prijatelja in romarji so ga včasih uzrli, ko se je vzpenjal na greben nad sotesko, v kateri je bilo njegovo skromno domovanje, da bi se srečal z njim. Ta drugi je bil mračen moški v usnjenem oklepu. Kakor gora je sedel na konju, metal je senco ob sončnem zahodu. Pokrit je bil s frigijsko čepico, podobno tiari. Družbo sta mu delala jastreb in lev.

19

»Pazi nanj,« ji je bila rekla Erzulíe, »glej, da se mu ne bo kaj zgodilo, da ne bo kam odtaval,« ona pa je šla in ga je založila, za nameček izgubila tudi turškega vodiča, tako da se je morala nazadnje zaradi te malomarnosti s štiriinšestdesetimi klavstrofobičnimi van spoprijemati sama; opravljala je delo treh ljudi. Na letališču v Carigradu se je kakor izpraznjena vreča spustila na sedež v čakalnici, medtem ko je za njenim hrbtom legala megla, ki ni bila značilna ne za avgust ne za Turčijo: vlažno sonce je vrtalo skoznjo kakor zlizana aspra in je bilo negotovo, ali bo avion za Ljubljano lahko pravočasno vzletel, iz zvočnikov je grmela libanonska instrumentalna glasba, številke in destinacije poletov na informativnem panoju se niso obračale, Irini roki pa sta bili do ramen oklani in opraskani od mačk, gležnja preprežena z dolgimi, kakor lasnice tankimi krastami, pod katerimi so se črnile podplutbe, velike kot makovo zrno, odtisi podočnikov, ljubezenski ugrizi ali mogoče izrazi sovraštva (ena od samic ji je odtrgala noht na mezincu), in vseskozi, ko si je za neko hudičevo mulo z zamazanimi prsti v angleščini izmišljevala sprevrženo priliko o dvigalih in Borgesu, ji je po glavi rojilo: antiklimaks, antiklimaks. Od presežka adrenalina, ki jo je bil držal pokonci med podjarmljanjem turške Armenije, ni ostalo nič. Filipovo izginotje se je zdelo kot omen. »Je tako vsega konec, v neki plehki megli? – mar tako pade svet, ne z bobnenjem, ampak šepetaje?« se je vprašala Ira in rekla: kako naj tovarišici iz Arke pojasnim, da se vračam z bogatim ulovom, vendar brez njenega moža, ona pa tik pred porodom? Kako naj se ji opravičim? Ne bi ji smela zameriti, ko bi me, razžaljena boginja, udarila z blaznostjo, neko strašno potrtost že čutim: neko omamljajočo in gosto sivino v drobovju. Ko človek več ne najde besed. Vseeno pa je bila še iskrena v sebičnosti in si je zmogla priznati, kaj si na dnu izrečenega misli: da takšen razplet ni pravičen, namreč tak, da ji iz sočutja do prijateljičine smole, za katero ona niti še ne ve, ni dovoljeno veseliti se mačk. Erzulíe je bilo pač očitno namenjeno, da bo s senco pogrinjala Irino življenje. Depresija pa jo je preplavljala čedalje huje. »Bo odslej vselej tako?« se je vprašala in se zgrozila: ali bo mojih kdove koliko naslednjih let res tako brezobličnih in pustih kot pogled na to meglo skoz šipe za mano ter počasnih kot ta melodija nad mano, ki se ne primika k cilju v ravni črti, ampak se vije, zastaja, ponavlja, lovi lastni rep, glasba nohtov in kit, brez omak in slaščic? – bo poslej v moje zmage nenehno primešana kaplja pelina? Dovolj je le kanec pelina, pa že piješ napitek kot kazen. So mi sojenice zares dodelile samo sedem let zadovoljstva, se je izpraševala, in neskončno nadaljnjih, ko se bo treba z grenkobo spominjati sreče, te pa sem bila deležna zgolj zato, da bi me spomin nanjo v dnevih povprečja, ki pridejo, nepopustljiveje mučil? Zakaj nisem raje ostala pri starcu z namiznimi panterji? V njegovi deželi sem bila kakor božji otrok. In tedaj je pomislila, da bi rada potovala dlje na Orient, na tako potovanje je pomislila z besedami: rada bi se vrnila domov. Toda dom je pomenil Ljubljano, kjer ljudje kakor gozdne zverine ponoči bedijo. Ira ni bila Filip. Ni hotela napraviti križa čez vse, kar jo je bilo naredilo, stesalo in zgnetlo in kar jo je zdaj neizbežno določalo: hotela je bivati, biti kot Ira, pa čeravno nesrečna; na to je pristala, ker ni znala biti drugačna, in domislila se je Marge, ko je bila pridigala nameščenkam v Arki: že mogoče, da se to, kar imam in kar čutim, vam ne dozdeva dovolj imenitno; ampak táko je, kakršno je, in dokler je tukaj, je moje. To sem poosebljena jaz. Ira se je torej sprijaznila s svojo potrtostjo, s črnimi slutnjami, s tihim obupom, in zato je na njenem pohodu niti Kemal Çilit, ki je v istem trenutku in nomine legis ukazal iz trebuha letala raztovoriti kletke ter je prek letališkega zvočnika, kjer so strune in bobni potihnili, pozival Iro na zagovor v prostore veterinarsko-fitopatološke službe, ni več mogel ustaviti.

Avtor člankov v valižanski reviji Small Feet je bil visok, vrvičast in vozličast moški s sivo krtačko nad gladko obritim obrazom: na pogled še kar čeden, a tudi nemiren. Kakor da je ujet, je begal po najlepše pospravljeni in urejeni pisarni, kar jih je Ira kdaj videla, in če se je pred vrati pisarne zaslišal korak, če so na pisti zabrnela vozila, ki so s kerozinom, sendviči in kovčki pitala letala, če so zvočniki po starodavni navadi vseh zvočnikov od izuma elektrike dalje predirno zapiskali, se je z vsem telesom zdrznil.

»Otroci?« je vprašal in z brado pomignil proti packi na Irinem kolenu.

»Otroci,« je pokimala Ira.

»Bolj sebični, manj inteligentni in dosti manj snažni od najbolj zabitega mačka,« je izjavil carinik.

»Zapovrh pa še ni bilo mačka, ki bi za zabavo cukal deco za uhlje, jim z vžigalnikom smodil brke in jih utapljal zavezane v vrečo,« se je strinjala Ira.

»Trdo roko potrebujejo,« je pribil Kemal Çilit. »Trdo roko in šibo.«

»Kdo, otroci ali mački?«

»Ljudje. Ni človeka, ki ne bi imel na vesti prekrška.«

»Včasih je treba z ljudmi biti trd, da bi bil z njimi usmiljen,« je izjavila Ira. To je mislila resno.

»In ko sva pri mačkih,« je rekel carinik, »kako, pri svetem Justinijanu Nomografu in njegovi ženi cesarici Teodori ste si predstavljali, da boste svoje van spravili mimo slovenske carine?«

Ira je napravila sila nedolžen obraz.

»Kaj pa jim manjka?« je vprašala.

Predstojnik veterinarsko-fitopatološke službe je pozibavajoč se na petah obstal nad fascikli in listal po ATA karnetih.

»Potrdila o cepljenju zoper mačjo kugo,« je spregovoril.

»Kaj je z njimi?«

»Kakor kaže, jih ni.«

»A,« je počasi izdahnila Ira. »Ampak kot ste pravilno poudarili: to je problem, ki se tiče slovenske carine, ne vas.«

Brezskrbno se je zleknila v vrtljiv stol na koleščkih pred Çilitovo mizo in spogledljivo prekrižala nogi, da bi skrila čokoladni madež.

»Ravno to vas sprašujem,« je rekel carinik. »Živali niso bile cepljene v skladu s predpisi. Zakaj ste prepričani, da jih vaša carina ob vstopu v državo ne bo zavrnila? Kajti nam Turkom bi to nalagal zakon, vsak dober zakon pa je univerzalen.«

Ira je napol zamižala.

»Za mačke bomo poskrbeli na Imperijevi kliniki, za katero ste kot priznan felinolog zagotovo že slišali,« je lenobno lagala. »Tako je za nas najpriročneje.«

»Že, ampak kako bodo z Brnika necepljene dospele do klinike? Kajti pravnega reda ni možno obíti.«

Ira je nenadoma široko odprla oči in uradniku se je zazdelo, kakor da bi ga postavili pod žaromete.

»Vas zanima, kako se bom vseeno dvignila nad pravo? Tega vam ne morem povedati,« je odsekano rekla.

Carinik je otrpnil: tako zelo otrpnil, da je preslišal celo kopensko stevardeso, ki se ji je nedaleč stran posrečilo iz rok spustiti zvrhan pladenj kozarcev, keramičnih skodelic in steklenic z gazirano pijačo.

»Se norčujete iz mene?« je vprašal.

»Nasprotno,« se je drobno nasmehnila Ira. »Vašemu ponosu prizanašam. Spoštujem vas, ne bi vas rada užalila.«

»Ženska,« je rekel carinik. »Z besedo na dan ali pa bom lastnoročno zlomil žabice na vsaki vaši kletki posebej, da se bodo mačke razbežale po pristajalnih stezah. Kot najbrž dobro veste, mi kot predstavniku države porekla blaga mednarodne konvencije dajejo pravico, da v zvezi z izigravanjem veterinarskih uredb tudi sam kaj ukrenem.«

Ira je trudno zamajala z glavo in ga osrečila z vzdihom igrane predaje.

»V redu,« je rekla. »Ampak ne pozabite, da sem poskušala biti vljudna. Nisem vas hotela prizadeti, ker ste Turek.«

»Kaj, a zdaj pa še to?« je dejal Kemal Çilit.

»No, seveda,« je pokimala Ira. »Kajti kar zadeva slovensko carino: podkupljena je gor do ušes.« To je sicer držalo. Po tistem, ko sta bili z Gospo razvezali mošnjo, bi Ira v državo lahko pripeljala ansambel trebušnih plesalk, ne le necepljenih van. »Ampak ko bi vam to naravnost povedala, bi vi sklepali, da nameravam podkupiti še vas. Kar mi kajpak na misel ne pride. Toda vi bi si rekli: glej jo, bakšiš ponuja, to pa dela zato, ker je žrtev predsodkov in verjame, da smo vsi Turki tako podkupljivi, kakor se o nas širi fama, iz trte izvita. V meni vidi nemarnega Turka. Podcenjuje me, gleda me zviška in si misli, da je boljša od mene.«

»A?« je dejal Kemal Çilit.

»Samo pomislite,« je živahno rekla Ira, se nagnila naprej in se s komolcema oprla ob koleni. »Mogoče bi si celo vbili v glavo: aha, mačk ni hotela cepiti v Ankari ali Malatyi, ker se ji mudi v domovino, zato ne utegne počakati, da bi med dvema zaporednima injekcijama minili običajni trije ali štirje tedni, zapovrh pa ne zaupa turški ‘mrtvi’ vakcini.« Tudi to dvoje je v resnici držalo. »O nas ima tako slabo mnenje kakor horde slovenskih turistov, ki se vsako poletje usipljejo k našim obalam.«

»A?« je dejal Kemal Çilit.

»Mislite, da sem na strani turistov, ki vas devljejo v nič?« ga je vprašala Ira. »Kje neki. Saj nisem rasistka. Čitam vas kakor odprt Uradni list. Po vašem obnašanju vidim, da vas moti ropot. Poklicna bolezen, kajne? – dolga leta službovanja na aerodromu seveda. Ampak mar se vam ne zdi, da je sodobni turizem še močnejši dejavnik onesnaževanja okolja kot hrup? Sočustvujem z deželami, ki se morajo preživljati s turizmom. Sramujem se sonarodnjakov. Kakor vandali se vedejo v vaši državi!« Spet je imela prav, pa čeprav nehote. »Vaše spomenike oblegajo zaraščeni in nedepilirani, v Hagio Sofijo hočejo vstopati v kratkih rokavih, s plastičnimi natikači na nepedikiranih nogah, v rožastih bermudkah, skratka taki, kakor se doma iz sramežljivosti ne bi pokazali rodnemu bratu – le zakaj si Slovenci domišljamo, da mora prebivalcem obmorskih držav biti ljubo, ko so prisiljeni gledati naša testena, bledična telesa v kopalkah? Le zakaj smo prepričani, da jim delamo uslugo, ko nam morajo streči? Zagotovo je tukaj po sredi enaka oholost, kot jo je dandanašnji mogoče zaznati, kadar z govorniških odrov kričimo, da ne spadamo več na Balkan – torej najbrž tudi v Sredozemlje ne. Nič več v zibko kulture. Zato imamo celo nekdanje ponemčevalce slovenskega naroda raje od Grkov in Špancev in Turkov. Kar leži južno od Srednje Evrope, je za najmanj pismeno pobiralko drobiža v javnih toaletah, ki si komaj lahko privošči svojih sedem dni med betonom Kanarskih otokov, Santorina ali Antalye, navadna sodrga. Ki jo je, kakor rečeno, mogoče kupiti za male denarje. Kajpak sama ne morem pritegniti takemu mnenju. I’m being politically correct, kakor pravijo Američani. Vas pač nočem metati v isti koš s stereotipi. Ali zdaj razumete, kako je z najinimi mačkami?«

»Čujte, niti slučajno ...« je začel carinik, pa ni prišel dlje, ker so zunaj nepričakovano zarjoveli reaktivni motorji, ob čemer je poskočil, si z notranjo stranjo manšete popivnal oznojeno čelo in se trudil, da bi ostal dostojanstven.

Ira je prežeče pobesila veko.

»Poglej si ga no – saj po kakšnem šaljivem naključju to ni bilo moje letalo?« je prikupno zapredla.

Kemal Çilit si je rahljal srajčni ovratnik in mukoma iskal odgovor na slovito vprašanje, ki se je v pradavnini časa prvo zastavilo pred-predsokratikom in se kajpak glasi: kdo od naju dveh je tule nor?

»Ali pravilno domnevam, da ste mi zaradi nekaj bednih koščkov papirja sklenili vsaj do odhoda naslednjega primernega aviona podaljšati bivanje v vaši prekrasni metropoli z mnogo imeni?« ga je strogo pobarala Ira.

Zvok drugega boeinga je preglasil nenavzočnost uradnikove replike.

»Potem je pa v redu,« si je glasno oddahnila Ira in se počila v udobnejšo lego. »Od nekaj sem si želela obiskati Bizanc. In Konstantinopel. Pa Carigrad. Ter Istanbul. Kakor vidite, rada potujem. Dajte, svetujte mi, kaj naj si v naslednjih dneh prisilnega počitka ogledam v teh štirih mestih. Kaj naj, denimo, nakupim na vašem pokritem bazarju? Kaj bi bilo – to kajpak vprašam samo za primer – všeč vaši soprogi, ki je ženska kot jaz?«

Kemal Çilit je pod nogama končno zatipal bolj ali manj znana tla.

»Nimam žene,« je priznal. »Pač pa bom v petek imel rojstni dan. Odkar sem se sam mudil v turški Armeniji, si neskončno želim, da bi me za petdeseto obletnico rojstva kdo osrečil z italijansko lovsko puško.«

»Pa prav z italijansko?« je vprašala Ira.

»Saj vem, da Italijani na splošno veljajo za slabe vojake ...« je skoraj opravičujoče rekel Kemal Çilit.

»Že marsikateri Slovenec je svojega strahopetnega mačka poimenoval Brigata Garibaldi,« je pripomnila Ira.

»Kako je potemtakem mogoče, da izdelujejo táko fantastično strelno orožje?« je dejal Kemal Çilit.

Osvobojen te dileme se je v petek požvižgavajoč in ozarjenih lic naš uradnik z dolgim in ozkim zavojem pod roko podajal domov. »Hija! Hijo!« mu je vriskalo sreče prepolno srce, ko je v bodrem drncu poganjal jeklenega konjička po ulicah rodne četrti, vedro razpoložen, kakor bi sicer lahko bil samo še junak pri preprostem čitalstvu priljubljenih kmečkih povesti: še en krasen kliše. Nekje je zelenela lipa. Kemal Çilit je bil v miru sam s sabo. Večerni nebes je zahajal pepelnato rožnat, notranjost luksuzne doze kompaktnega pudra.

Živel je v hiši z zatrepi tik nad moškim kopališčem nedaleč od Zlatega roga; malone sredi njega. Med šolskimi počitnicami so si plažo prisvojili otroci. Vse poletje je moral poslušati plosko tleskanje njihovih čvrstih in slokih teles po visokih valovih, razburjeno kričanje, ko so s strmih skal skakali »bombice« v vodo, drobljenje in razletavanje morske gladine pod njihovo težo, škripanje gugalnic na mivki in šumenje vodnih toboganov: bučalo je, kot da se bliža nevihta. Majhni dečki, zlati od sonca, so vreščali. Večji so vreščali še huje. Lovili so se in drug drugega pehali v Bospor. Bilo je vroče, da bi lahko pekel apno. Tu in tam je po progi nad zalivom mimo šinila lokomotiva z vagoni. Še njen zvok je bil vroč.

Odkar si je začel zdraviti živce, je bil Kemal Çilit ob glasovih s plaže razdvojen. Do prvega obiska pri psihiatru jih je seveda sovražil, in čeprav to ni bilo prijetno, je bilo vsaj preprosto: njegova čustva so bila pregledna, bi se dalo reči. Oprezal je izpod zatrepov in čakal, da ga bo kak posebno rezek vrisk zbodel v ušesa, da bi si nato smel dati duška s preklinjanjem v brado. Ampak potem ko se mu je obrnilo na bolje, je skrenil s preme poti. Poskušal si je dopovedati, da bi mu morala biti nezajezena vitalnost, ki se je prekopicevala in gomazela ob morju, pravzaprav všeč. Ni se hotel zadovoljiti zgolj s strpnostjo: rad bi se prepričal, da je deška nebrzdanost zgledna.

»Samo živeti hočejo, to pa je kajpak edino pravilno,« je pojasnil zdravniku. Eden od stalnih gostov kopališča je imel na modrih plavalnih hlačkah, točno na sredi, uvezenega delfina. Pravil mu je fantek z ribico. Zatrjeval si je, da je kraval, ki ga zganja – to vase zaverovano janičarsko tuljenje, ki ga za nikogar ne briga, nekaj najnaravnejšega, mogoče celo najlepšega na svetu. Kdo ve, ali ne enako lepega, kakor je lep tihi gozd minaretov in ladijskih jamborov, ki ves mračen in tanek plete skoraj nevidne vezi med carigrajskimi tlemi in nebom; enako lepega kakor jadrnice, ki stran od obale nemo zlagajo svoje peruti. Še pri neotesanosti mladih se je torej Kemal Çilit trudil najti svetlo plat – kazala naj bi na prvinsko moč in žilavost duha, na katerih bo v kratkem slonela prihodnost države.

Do tod vse lepo in vse prav: Çilitov terapevt je bil ponosen na razvoj svojega oskrbovanca. Posebej si je zabeležil in pohvalil njegovo izjavo, po kateri naj bi bili današnji otroci v bistvu geniji, ki jih gre občudovati: kajti zgolj za to, da se s tramvajem ali peš prek križišč s semaforji iz predmestij napotijo na oddaljeno plažo, morajo poznati ter pametno uporabiti več informacij, kot jih je bil v svojem življenju v miru skriptorija nakopičil srednjeveški učenjak. Ampak kaj, ko se je carinikova praksa kriče razlikovala od njegove teorije. Kopališče je bilo namreč kljub vsemu predaleč, da bi med vikom, s katerim ga je čedalje bolj enačil Kemal Çilit, mogel razbrati posamične stavke. Manjkala je artikulacija, bilo je brezoblično žuborenje falcetov, vpitje zaradi samega vpitja, ki mu ni znal iztrgati smisla. Celo če je Çilit prestregel kak zlog ali dva, je šlo za izraz iz mladostniškega žargona, po katerem se najstniki vseh dežel in vseh dob poskušajo razlikovati od staršev, ne da bi se jim bilo treba obenem odpovedati uniformiranosti, ki jim daje samozavest in jih hkrati pomirja. In zato, ker je pogrešal njemu poznane in jasne besede, je uradnik v razgrajanju mladih vsak dan razločneje slutil zametke prihodnje nepokorščine redu ter obče priznanim pravilom vedenja. To ga je, razumljivo, plašilo. Ker pa se je še zmerom poskušal sprijazniti s stanjem, je napravil najusodnejšo napako od vseh. Začel je iskati pomen onkraj tistega očitnega v zvokih pristankov in vzletov letal. V šklepetanju dvigal. V enoličnem drdranju prometa. V pnevmatskih kladivih na cestah; seveda zaman. Vse te stvari so bile že po svoji naravi močno neverbalne. Mogoče je spričo načel, ki si jih je predpisal, tisočdevetstodevetindevetdesetega res laže prenašal soseščino plaže kakor v letih predtem, zato pa so ga druge stvari, na katere je prenesel svojo nevrozo – in pri tem ne kaže zanemariti siren intervencijskih vozil – s svojim oglašanjem še huje kot prej obnorele.

»Domišljajte si, da tisto, kar vrešči pod vašo hišo, niso otroci, ampak ptice,« mu je rekel psihiater.

»Ptice?« je rekel Kemal Çilit.

»Šoje. Te se znajo nadpovprečno dreti.«

»In potem bom manj živčen?«

»Verjetno. Od šoj ne morete pričakovati, da se bodo obnašale v skladu z zakoni. Niste odgovorni za njihovo ravnanje in nikogar niste dolžni varovati pred njimi, niti sebe ne. Ni jih treba vzgajati. V zvezi s ptiči ste razbremenjeni vsakršne krivde, zato vas nič, kar slišite z njihovih gnezdišč, ne briga. Lahko se zleknete v visečo mrežo in si privoščite davno zasluženi počitek, medtem ko kričijo. Ne tiče se vas. Nikakršen hrup se vas nič več ne tiče. Ne spada v vaš svet. Sledite mojemu receptu, in ne bi dvakrat rekel, da vas ne bodo isti glasovi, ki vas zdaj tako jezijo, nekega lepega večera, ko si boste oddihovali po delovnem dnevu, zazibali v spanec. Šoje vam bodo prepevale, dokler ne boste zaspali.«

»Šoje?« je nejeverno ponovil Kemal Çilit.

Niti približno ni vedel, kakšna je videti šoja, vendar je po krajšem tuhtanju ugotovil, da ima psihiater najbrž prav. Nato mu je zares odleglo.

Samo poglej, kako se vse obrne, je zadovoljno razglabljal popoldne, ko je s škarjami rezal konopljevo vrvico in iz rjavega papirja odvijal dvocevko: kako ti nasvet strokovnjaka olajša trpljenje in kako se zgodi, da ti z neba pade draga in lepa beretta, zgolj zato, ker si nekoliko nahrulil čudaško, nestrpno prekupčevalko z živalmi (bog daj dober veter njej ter miren polet njenim van, ki so v tem hipu že visoko nad oblaki): kako je življenje lahko včasih lepo. V vsakem pogledu vsak dan bolj napreduješ. Za zavesami se v polmračni sobi s konicami prstov pobožno dotikaš lesa, ki zaobljen počiva med grobim in malce zmečkanim papirjem omota; je nabrekel, napet, brez napak in brez grč, kakor svila. Z nohtom preskušaš brezmadežne stike med jeklom cevi in zaklepa in nočeš prijeti za cev, da je s prstnimi odtisi ne bi razil. Sežeš po mehki, z alkoholom natopljeni jelenovi koži, da ne bi cev potemnela pod tvojim prijemom. Med medeninastimi vibami okovja na kopitu in češnjevim lesom so stiki brezhibni in tanjši od najtanjše žile: glej, kako se vsi deli prelivajo v eno, v skoraj živo telo, ki potihem utripa. Komaj slišiš kotljanje debelih rumenih patron, ko jih stresaš iz škatle. Kot pšenica; pšenica iz kašče se zdijo. Viskozno olje, s katerim je podmazana puška, temačno diši: češnjev les, medenina in jeklo, to zažge kot smodnik. Potem ko ga zlomiš na dvoje, ta čudež lesa in kovine, da bi vstavil naboja, se malone sam spet zravna. Gladek, raven in težek je v tvojih rokah, nanj se je vselej mogoče zanesti, ne dopušča nobenega dvoma, vzdolž njega se je mogoče ozreti samo v eno smer. Njegova skoraj nadnaravna teža je jamstvo za učinkovitost. Na kost ključnico zgoraj nad srcem pritiska. Kopališča tam zunaj ti prav nič ni mar, ko prižemaš kopito v objem med ramenom in licem: češnjev les te poboža po licu, hladen, gladek, težak, kot zdravilni obkladek. Celo če glasovi prodrejo v ekstazo nad češnjevim lesom in oljnatim jeklom, zdaj že veš, da so tisto le šoje, nikakor otroci: ni ti treba umikati pogleda od žarenja poslednjega sončnega žarka med presledkom v škrlatnih zavesah, ki odseva na jeklenem dvojnem petelinu, prevlečenem s srebrom, podajnem in mehkem, da bi ga rad ljubkoval, ko ti željno trepeče pred prsmi. Ko poškiliš skoz okno, ti ni treba videti, da je nebo zakrvavelo. Lahko zamižiš na oko in si v mislih naslikaš, kako se prek Zlatega roga razliva zelena, spokojna in hladna tišina, vodena in sveža, in morje, nevzvalovano, zeleno in komaj kaj več kakor par centimetrov globoko, odseva zelene odtenke neba kot srebrno zrcalo med listjem in travo, in šoje brodijo po vodi, v plitvini visoko dvigujejo tanke nožice, otresajo s čopkami in se z dolgimi koraki prestopajo po zelenini. (Skoraj gotovo je mislil na čaplje.) In potem dvigneš puško. Potem streljaš šoje: vse šoje, ki ne odletijo.

20

Simptomi mačje kuge*****:

Znaki, ki se kažejo pri oboleli živali, so različni in so odvisni od odpornosti organizma, kužnosti virusa in različnih bakterijskih okužb, ki spremljajo bolezen. Bolna mačka izgubi tek in voljo do pitja, pogosto bruha rumenkasto ali zeleno tekočino. Pojavi se trdovratna driska, ki je ne moremo zaustaviti z običajnimi zdravili in ki žival zelo izčrpa. Trebuh je udrt in boleč. Kmalu žival tako oslabi, da ne more niti na noge, leži na trebuhu z nogami od sebe. Tako oslabela žival kmalu pogine.

Bolezen je zelo nevarna mlajšim mačkam, lahko pa zbolijo tudi starejše živali. Pri mladih živalih je potek lahko zelo hiter, da žival, ki je na videz še zdrava in aktivna, čez šest do osem ur že pogine. Mačke včasih poginejo že nekaj minut potem, ko se pojavijo prvi znaki bolezni. V manj akutnih primerih so znaki: depresija, trdovratno povračanje, driska, hitra dehidracija, sedenje v tipični zgrbljeni pozi, mijavkanje ob dotiku. Pri starejših živalih je potek navadno počasnejši, vendar se bolezen često konča smrtno.

Temperatura se v prvih dneh bolezni dvigne, kasneje pade in se nato ponovno dvigne na 40 do 41 °C. Žival, ki ima povišano temperaturo, takoj odpeljemo k veterinarju in se ne tolažimo, da se bo mačka že sama od sebe pozdravila.

Specifičnih zdravil za mačjo kugo zaenkrat še ni. Žival moramo nemudoma odnesti k veterinarju in se posvetovati glede nadaljnjega zdravljenja. Živali, ki so že zelo onemogle, humano usmrtimo.

Cepljenje opravimo hkrati, ko damo mačko cepiti proti influenci. Drugo injekcijo dobi tri do štiri tedne kasneje. V tujini imamo tudi ‘mrtve’ vakcine, s katerimi lahko pri breji mački zagotovimo velike količine protiteles v mlezivu (kolostrumu) ter tako zaščitimo novorojene mucke.

Epidemija je izbruhnila dvainsedemdeset ur po Imperijevi dražbi, o kateri sta poročala Lady in Stop. Van in druge živali (nerodovniške, tigraste), ki so prišle z njimi v stik, so se grbile in povračale širom Slovenije. Pred mišjimi gnezdi na njivah so lovci odkrivali trupla z razmršeno, skrepano dlako, toga kakor polena. Ko so bili Irine mačke uskladiščili v magacinih Imperija, se je namreč pokazalo, da na kliniki ni dovolj cepiva za vse, da je tistemu, ki je, večinoma potekel rok trajanja in da je do prireditve – ta je bila desetega avgusta, na predvečer sončnega mrka in točno teden dni pred rušilnim potresom v zahodni Turčiji – tako ali tako ostalo premalo časa, da bi Turkinje spravili v red. Vseh štiriinšestdeset so prodali opremljene z listinami, na katerih je bil obračunan davek na dodano vrednost in kjer je bil zamolčan vsak podatek o njihovem zdravstvenem stanju. Ira se je takrat že zelo slabo počutila. Tresli so jo živčni krči; na nič se ni mogla več osredotočiti. Hkrati pa ni mogla dočakati, da bi se ponovno zavihtela v sedlo in spet postala gospodarica svoje okolice in svojih občutkov, zato je dala veto na predlog, naj bi dražbo prestavili. Čas je zlato, je ponavljala: dandanašnji vsi v bistvu trgujemo s časom.

Takoj po poginu zadnje mačke v državi je virus napadel ljudi. To je bilo v zgodovini mačje kuge nekaj novega in tudi bolezenska znamenja so bila spočetka neprepoznavna. Ljudem se je malček vrtelo, pa psi so lovili svoje repe. Potem se nam je začelo vse po vrsti zdeti smešno. Nihče ni več delal. Hihitali smo se. Hihitali smo se rojstvom, porokam in smrtim, bogoskrunstvu in veri enako. Mogoče so bili prvi simptomi nekolikanj podobni Filipovi mrzlici. Najzavednejšim med nami je celo ugajalo, da imamo zdaj tudi mi svoj škandal, svoje nore krave, svojo zastrupitev z dioksinom, svoje črvivo meso, svojo vstopnico za združeno Evropo. Zdaj resnično ni pravi trenutek za sentimentalnost! Medtem ko se nismo zavedali, da bomo domačim živalim v krtovi deželi kmalu delali družbo, pa smo po dolgih letih spet hodili v gledališče in na promenado, v krinolinah, v črnih maskah, z lornjoni, v koničastih štulah s srebrnimi zvezdami, tudi sadno solato je ta ali ona nosila na glavi, zabavali smo se kot še nikoli, trop postrušnikov, ki rine v morje, da bi se tam utopil, smejali smo se, ne razumite tega narobe, kot zamorci, belozobo, kakor dobri etno glasbeniki namreč, ne da bi vedeli, čému, kolo zgodovine smo obrnili za kako stoletje nazaj, v čas čitalnic in orlovskih zletov, starci s prosojnimi senci so se hihitaje obmetavali z narabutanim cvetjem, z bohotnimi, bolehno modrimi hortenzijami in s krizantemami pajkovkami, zaradi česar jih je bilo treba nekaj s pretresom možganov odpeljati na urgenco, ampak tam ni bilo žive duše, da bi jih oskrbela, ker so medicinske sestre na dvoriščih homoseksualnih diskov v belih haljah, pod katerimi, to je živa resnica, nimajo drugega kakor hlačke in nedrc, skakale ristanc, muzejski kustosi so se med patiniranimi keltskimi čeladami v steklenih skrinjah igrali slepe miši, nihče ni raznašal pošte ne pic in nihče ni upravljal bencinskih črpalk, infrastruktura je razpadala, Marijino vnebovzetje je šlo mimo nezapaženo, o tem so razpravljali v parlamentu in televizijske prenose zasedanj so spremljale salve krohota, nekdo je zavit v kopalni plašč in s šalico kakava v roki ob enajstih dopoldne, ko bi moral biti na delovnem mestu, pobaral soprogo: zakaj hudiča sem se sploh odcepil, če pa so tudi po novem na nacionalnem tevejčku od jutra do večera samo centralni komite pa ostala politika? In si je brisal solze od smeha v rokav. To je trajalo tja do jeseni. Prihod njenih umazanih mesecev je naznanjalo nabrekanje rek. Tedaj pa smo vzljubili otožnost, namesto ruskih hrtov in afganistancev smo vozili otožnost na sprehod, prisežem, nadeli smo ji ovratnico, bila ji je skorajda prav, samo za spoznanje se je davila, naša otožnost, in zamotali smo se v dolge, čokoladno rjave pelerine z več plastmi tvida na ramah, z blagom v slojih kakor listnato testo, kakor Sherlock Holmes ali tisti Prešeren na sliki, na tistem zlaganem portretu, saj mogoče še veste, katerem, oborožili smo se z gorjačami trnovkami, da bi laže odvračali zrak, ki nam ni bil naklonjen (imeli smo vtis, kot da veje iz barja), ure in ure smo v jutranjem hladu marširali skoz Tivoli, otožnost je vlekla za vrvico in vohljala med gnilimi sloji odpadlega bukovja kakor prase, ki išče tartufe, mi pa smo brcali z bulerji v zamete bakrenega listja; vonja laških maronov ni bilo več, ker jih nihče več ni pekel, južnjaki so namreč pobegnili iz začaranih krajev, niso nas odklopili z interneta, prav tako pa tudi nihče ni opazil, da se nič več ne oglašamo v svetovnem medmrežju, nihče nas ni pogrešil in bili smo otožni, otožni, zamračeni, nejevoljni, vsega presiti ali vsega prestradani, kaj ti jaz vem, govorili smo: »K nogi, otožnost,« in: »Prostor, otožnost,« in: »Delaj se mrtvo, otožnost.« To zadnje je delala najbolje. Potem ko smo rekli: »Zdaj pa čuvaj, otožnost,« in je otožnost grleno renčala, sopla in se slinila v dolgih lepljivih pramenih, smo se skoz razbite izložbe samopostrežb, katerih personal se je sprehajal enako kot mi, prek asfalta, ki je bil eksplodiral, prek betonskih tlakov, katerih fuge so se bile naveličale držati, prek pokrovov za kanalizacijske jaške, ki jih ni nihče več preverjal in so stali postrani, mimo mrtvih električnih kablov, ki jih nihče ni napajal, po vseh štirih vlekli k policam ter tam trpali v nedra ukradeno hrano, ker v vsesplošni letargiji ni bilo nikogar, da bi nam kuhal. Niti žene ne hčere. »Zdaj pa pazi, otožnost, in lajaj, če bo prišel policaj.« Ampak tudi policaj je pohajal. Svetili smo si s svečami, pa tudi teh je že primanjkovalo. Ves ta čas hihitanja in poznejšega prijateljevanja z otožnostjo nismo spali z nikomer, nismo se muckali, nismo se kljunčkali, nismo se mečkali, nismo se ljubili, še seksali nismo, madona, niti iz občutka dolžnosti ne več, ne zato, da bi si kaj dokazali, niti za zdravje, po pravici povedano se nam je odvalil kamen s srca, ker nam ni bilo treba. In potem se je temperatura spustila pod ledišče, saj je napočil november, ki je vedel, kako se spodobi: takrat so začeli prvi med nami umirati. Zdaj je še stal, brez rokavic in brez čepice v mrazu, ki mu je na hrbtih dlani delal žulje, in je čakal, kdo bi vedel, na koga, mencal je na pločniku onstran podvoza pod pročeljem pivovarne Union, oblečenim v plastične plošče, v spodnji Šiški, kdo bi vedel, zakaj prav tam, tiščalo ga je scat, tišina ga je oglušila, enka in petka nista več obratovali, na Dalmatinovi ulici so bili cestarji v napadu evforije, ki je seveda spadala h kugi, z otroškimi lopatkami in kanglicami izgrebli vrtino do srede planeta ter tam tudi ostali, ker so šišali zlodje pri remiju cca. tristo na uro, v bistvu so bili fizikalci edini, ki so od epidemije imeli vsaj nekaj, vsaj pogreli so se, taksiste je vzelo, znancev v katrci ni bilo mimo, da bi ga pobrali, kakor dogovorjeno, on pa je stal in je čakal, dokler sam ni pozabil, na kaj, in takrat je legel na pločnik, na bok, in pokrčil kolena, zvit v klobčič, kakor fetus v temnem kocinastem plašču, takšen prezebel, malce vlažen kup resaste dlake, nebo je bilo kakor premog, beton je bil moder, nedelja pa bela, ležal je s čelom na kolenih in trdovratno mižal, nobeno prigovarjanje ne suvanje z nogo ga nista spametovala, ležal je in čakal na smrt, ki je prišla takoj, ko mu je zaradi podhlajenosti znotraj pod rebri postalo gorko in je sladko zadremal, molče in negiben, ker mu na lepem še za glasno umiranje ni več ostalo moči. Takih v dve gubi poleglih postav je bilo na bankinah ob cestah v deželi iz ure v uro več in nihče ni umrl doma. Umirali so v dolomitskih soteskah, bogatih s fosili, med flišastimi kuclji, med polji iz žlahtne črnice, med njivami maka v Prekmurju, med vinorodnimi briškimi griči, zlasti pa na redkih preostalih avtobusih. Tam se vsakdo še najprej zasiti življenja. Kjer jih je zmanjkalo, so nato obležali, črni, dokler jih ni pod tanko skorjo skril sneg; potem so bili kot pecivo, ki mu pravimo kokosovi ježki. Nihče ni slišal njihovih zadnjih besed, če so kakšne bile, in nihče nima pojma, kako bolezen zdraviti, zapomnili pa smo si, da je prvi simptom mačje kuge brezvezen posmeh.

Še danes, sedem let pozneje, nas je samo nekaj tisoč. Ne razmnožujemo se prav dosti. Zatekli smo se na podeželje, kjer gojimo drobnico in črne češnje hrustljavke za vitamine, s platnicami atlasov in enciklopedij si oktobra podkurimo in se skrbno ogibamo vsaki obliki humorja, da nas ne bi drugi iz strahu pred ponovnim izbruhom okužbe kamenjali, torej nosimo zresnjen obraz – kar nam zdaj, odkar se štejemo za avtohtono spodnjeavstrijsko manjšino, niti ni pretežko.

Mogoče se bo komu zdelo čudno, ampak Marga je bila v kroniki kuge vseskozi osrednja osebnost. Na takih kakor ona je slonelo gospodarstvo, dokler smo ga imeli. In Marga je v trenutku, ko je zaslutila, da bo umrla – oziroma ni zaslutila, ker je bila za intuicijo in izvenčutne zaznave od nekdaj kakor lipov bog, vsekakor pa je sklepala, računovodsko in v danem primeru pravilno – ko ji je, skratka, potegnilo, da je v poslednjih zdihljajih, je sestavila pismo. Odpečatiti tri dni po moji sedmini, je s svojo natančno, skoz desetletja vestno vežbano pisavo, ki naj bi skrila značaj, vgravirala v kuverto; tu in tam je konica nalivnega peresa predrla papir; upam, da so vam šli cviček in orehovi štruklji in kmečka pojedina v slast.

Moja ljubljena hči,

(je napisala Marga)

zmerom sem si želela, da bi me upepelili in moj pepel raztrosili nad morjem, zdaj pa vas kar vidim, kako me polagate v jamo, iz katere sten se cedi, in ta ali oni zasmrka: »Ubožica, táko življenje, potem pa še to; ničesar ni imela, zdaj pa so ji še tisto malo vzeli.« Kot da z mano ni narobe zlasti to, da sem mrtva, ampak to, da sem prej životarila: kakor da sem si bila te nesreče sama kriva ali kakor da se mi je godila nezaslišana krivica. Ampak ne delajte se pametne, ker niste. Ne prosim za pomilovanje.

(Njena hči je uganila: »Šokirati me hoče.«)

Samo to bi ti rada povedala, da sem nekoč tudi jaz doživela svoj zvezdni trenutek. Vsak ga prej ali slej doživi, težava je le v tem, da do konca ne veš, kdaj bo napočil; včasih se vprašaš, ali ni že mogoče minil. Večina ljudi, med katere zagotovo spadaš tudi sama (glede tvojih talentov se kljub vsej materinski ljubezni ne morem slepiti), ga užije v rani mladosti, takrat, ko ljubezen še pišeš z veliko začetnico. Ljubezen je pač tako čustvo, da ga lahko prepozna in poimenuje celo najbolj butast povprečnež; od tod njena nesorazmerna priljubljenost. Če pa seveda poskušaš v zrelejših letih izsiliti reprizo ... Kakorkoli že, to se je zgodilo, še preden sem srečala tvojega očeta. Ko to rečem: še preden sem srečala tvojega očeta, mi zveni skoraj smešno – kot da bi govorila o neki povsem ločeni časovni kategoriji z drugačnimi pravili, o neki taki, znotraj katere je vse, kar je sicer nemogoče, verjetno; o neki fikcijski dobi, tako dolgo se že poznava s tvojim očetom in tako dolgo te že imam, moja muka. Takrat pa je moja sestrična hodila z Bolgarom. Bil je avtoprevoznik, morda najlepši moški, kar mi jih je kdaj prekrižalo pot, ne posebno visok, temnopolt, z bujno grivo, ki jo je kakor levi večinoma nosil na plečih, da mu ne bi kazila profila; imel je do popka razpeto srajco barve sveže nanešenega, še nekoliko vlažnega minija, živo rdečo, zmerom isto srajco, prek katere mu je na prsa visela debela veriga z ogromnim okroglim pozlačenim obeskom, iz tega pa so napadalno štrleli robati kovinski trakovi kakor žarki barbarskega sonca; ampak najlepši na njem je bil način, kako je sedal. Spuščal se je v stole, kakor da bi se želatina natakala vanje, z gležnjem v črni nogavici na kolenu, bilo je tako, kot da bi bil v vsakem trenutku do konca sproščen, vendar se je hkrati nenehno zavedal svojega mačjega šarma, bil je takle mlad salonski lev. Zmerom se je sladko režal, o politiki z mano ni maral razpravljati, kadarkoli sem drezala vanj z vprašanji o Bolgarih in Makedoncih, je neprizadeto dejal: »Ali to ti je, seko, te edno te isto.« Ali neke podobno zveneče besede. Pričale so o taki brezbrižni, iskreni nedolžnosti, da sem mu lahko celo jaz, neuvrščena, odpustila njegovo otročjo neosveščenost. Ni mu bilo mar niti tega, da je moral takrat, kadar je bil na obisku pri moji sestrični, prenočevati v kamionu za hišo, kajti pri nas smo nekaj dali na spodobnost, njega pa to ni motilo, tudi sred tiste kovine in zguljenih cerad si je znal pripraviti ležišče, ta človek bi si zmogel udobno postlati na napeti elastiki, moški s soncem na prsih, ki je z mojo sestrično pod budnim očesom rodbine pil čaj, kakor da bi vse življenje vadil v samostanski šoli. Vozil je priklopnik, v severno Nemčijo ga je vozil, tja, kjer imajo šotišča in dolge, meglene ravnine. In bilo mu je dolgčas, ker je bil sam v tovornjaku, dolge ure v šoferski kabini brez človeškega glasu, na avtocestah od tega lahko še zaspiš za volanom, jaz pa sem tisto leto na faksu pavzirala, sestrična, ki je bila manj intelektualka od mene, je morala delati, torej so mi starši in teta in stric dobrohotno predlagali, naj ga spremljam na turah, dve muhi na en mah: on bo imel družbo, jaz pa bom videla svet, kdaj bo lepša priložnost za to, čas imam, potovati je treba, dokler si še mlad. Bilo me je sram in bilo me je strah in bila sem v zadregi, komaj kdaj sem kaj rekla, o čem naj se sploh pogovarjaš s šoferjem, če si brucka družboslovnih ved, on pa ni silil vame, samo obračal je volan in se samozavestno smehljal, bil je servo volan, težki priklopnik z dvanajstimi grmečimi kolesi ga je ubogal na misel, vozila pa sva v glavnem ponoči, svet je lepši ponoči, in tisto naoljeno, enakomerno drsenje po nemških avtocestah, kjer se avtomobili elegantno izogibljejo drug drugemu, kot da bi jih vodil pretanjen instinkt, brez sunkovitih pospeškov in naglega zaviranja, tista širina in odprtost cest na ravnini, tista izsekanost v prostor in tista svoboda, zlasti tisti občutek, da te obliva in obdaja le zrak, pa vse tiste luči, žarometi, cestna signalizacija, mimo hiteči moteli in bencinske črpalke, vse te barvne luči, ki so se zlivale v tanke, vzporedne, bleščeče, nepretrgane niti, vse to me je pomirjalo, in tako sva nekega večera v nekem motelu na postelji, kamor je ostro, da se je dalo prebrati posamične črke, Shell, souvenirs, prenočišča in zajtrk, legal odsev rožnatega in vijoličastega neonskega izveska pred motelom z bencinsko črpalko, postala par, rožnate in vijolične črke na mojem trebuhu, zgodilo se je tisto nadvse predvidljivo, vsak bi to znal predvideti, razen mene in mojih sorodnikov, jasno; in tako sem sestrični prevzela ljubimca.

(»Kaj, in s tem se ponaša?« je pomislila hči.)

Vedela sem, da bo doma zaradi tega halo, da mi bodo očitali, da bo ves trg govoril, kakšna lajdra da sem, ampak mar sem bila sama kriva? Ne jaz. Oni so me bili lahkomiselno pahnili njemu v objem, žrtvovali so me, desetnico, ki je morala zdoma, žrtvovali interesom, ki niso bili moji lastni, to sem si ponavljala, imela sem opravičilo, bridko sem se smilila sama sebi, nedolžna, nemočna ovčica. Ne predolgo. Bilo je lepo. Postala sem ponosna nase. Vseskozi se mi je spalo. Bila je prijetno utrujena duševna odsotnost, ko postaviš telo in vse misli na pašo, plemenita utrujenost po pošteno opravljenem delu, kakršno bi bilo celodnevno spravilo sena ali dobro staro pregovorno kopanje jarkov, ravno dovolj sem bila še pri sebi, da sem se zavedala, kaj se dogaja in si vsako podrobnost do danes zapomnila, ničesar pa mi ni bilo mar, nisem delala vrednostnih sodb, samo opazovala sem vse okrog sebe in tudi sebe sem opazovala, kot da bi tavala v tisti polbudnosti, tik preden sanjaš. Zdelo se mi je samoumevno, da sva potem začela ropati motele in bencinske črpalke, z luparo s skrajšano cevjo sva praznila blagajne in grozila ljudem, bežala sva pred policijo, skoz temo, v črnem usnju z zakovicami, s tovornjakom, dvanajst gum je švistelo po dežju, taka Bonnie in Clyde, ki sva se po francosko poljubljala, stoje na prstih tesno zlepljena z boki, z nohti globoko v laseh na temenu ljubimca, medtem ko so gostje in osebje zajtrkovalnic v umetni zeleni svetlobi v motelih ležali na tleh, pod klopmi in za pultom, s komolci čez glavo, kot sva jim ukazala. In bi ob najinem vzburjenem stokanju radi dvignili pogled, bili so namreč radovedni, a si ga niso drznili dvigniti. Dvajset motelov v dvajsetih tednih in vsak spolni akt boljši od prejšnjega. Bil je dober plen. In vseskozi sem bila zelo zaspana, hodila sem z režami namesto oči, s sladostrastno pobešenimi vekami, in bila sem prepričana, da se lahko kadarkoli zleknem v zrak, ne na tla ne na posteljo, niti v visečo mrežo ne, niti te ne bi potrebovala, ampak preprosto kar v zrak, dober meter nad tlemi, in zaspim brez skrbi, ker mi bo zrak podpiral hrbet in me nosil kot voda plavalca; in bo spanje izbrisalo vsake očitke vesti. In minilo je leto. Do današnjega dne naju niso odkrili. Postala sva slavna, ampak za nama so ostale le tiralice s fotoroboti, ki nama niso bili nič podobni. Potem sva se razšla, faksa nisem končala in šofer se je vrnil v Bolgarijo. V spomin sem mu dala kos lesenega plovca z roba ribiške mreže, na katerem so bile odtisnjene stopinje morskega škorpijona; ta je v Vietnamu simbol zaročencev, saj se iz morja prihajajo parit na plaže in so potem, ko se vračajo v morje, še zmeraj sprijeti. In vse to ti povem le zato, ker si ti v istih letih, kot so bila takrat moja, tako kakor tvoji vrstniki ena grda, zadrta tercialka, tako puritanska, brezkrvna in zmeraj obvladana, da mi greš na momente resnično na živce, konformistka in čredna žival. Dobro sem te vzgojila: po svoji sedanji podobi. In ravnala pravilno, ker sem se vse preostalo življenje tolažila le še s spomini, kajti to je naravna usoda vseh žensk na tem svetu, da za zabavo s sosedami v jutranjkah mečejo kocke in srebajo kavo in se, če se malce napijejo vina, s staknjenimi glavami olepšano spominjajo tistih drobtinic, ki so jih doživele v kratkem letu ali dveh pred poroko; boš že videla sama, ha ha.

(»Niti besedica tega ni res,« je rekla Margina ostarela sestrična. »Dokončno se ji je zmešalo. Dimitar se je ne bi nikoli dotaknil. Rekel je, da smrdi po cenenem parfumu.«)

Obstaja več načinov smrti in Greta se je odrekla pravici do svoje. Marga je mrtva, so ji povedali; mrtva, ne da bi uživala penzijo v starčevskem domu. Greta na lepem ni vedela, kaj naj s svobodo, ki ji jo je ponujalo dvojničino preminotje. Telesno se je počutila kakor riba v vodi in zanjo nič ni kazalo, da bo podlegla kužnemu virusu. V državi, katere prebivalci so izginjali, bi potemtakem lahko z malo predrznosti oponašala kogarkoli od tistih, ki jih ni bilo več. Neopazno bi lahko zasedla mesto predsednika ali ljubljanskega metropolita. Pravzaprav je bilo pri nas zmerom tako. Zadostovalo je, da si dovolj glasno rekel: »Rad bi bil cesar,« pa te nihče ni vprašal po nadarjenosti ne po kvalifikacijah in nihče ni ničesar preverjal, samo vztrajno si moral moleti vizitke pod nos vsakomur, ki ti ni pravočasno pobegnil. Ampak pojasni to Greti, če moreš! Tako malo časa, pa toliko možnosti, nam je dejala, otrpnila in ohromela. Bilo je, kakor da bi ji topa bolečina v porebrnici nenadoma onemogočila, da bi se vzravnala ali sedela drugače kot podprta z blazinami. Vendar takrat, ko je rekla tisto o času, ni mislila na svojih petdeset let ne na dejstvo, da smo zaradi kuge tako ali tako vsi začeli živeti, kot da nihče od nas ne bo učakal jutrišnjega dne, temveč na kruto resnico, da je zaradi preobilja alternativnih vesoljstev in izbir, ki se cepijo v nepreštevne smeri, kadarkoli zgolj kihneš, za vsakogar že ob rojstvu prepozno, da bi raziskal vse od njih, in zatorej nihče ne razišče ničesar. Tako je občemela v svojem mračnem stanovanju, ki so se mu na polknicah še poznali sledovi Marginih obiskov, in ni vedela, kaj naj stori. Nazadnje je stopila k upravnici zavoda za ostarele občane.

»Hočem sobo s pogledom na Dravlje,« je rekla.

»Kako vam je ime?« je vprašala upravnica.

»Marga,« je rekla Greta. »Od nekdaj si želim propadati v sobi s pogledom na Dravlje.«

»Naše sobe so samo za upokojence,« je rekla upravnica.

»Ker smo vsi obsojeni na skorajšnjo smrt, smo vsi upokojenci,« ji je odvrnila petdesetletnica.

Ženska, ki so jo poznali kot Margo, je potem v kosmatih volnenih copatih ležala na hrbtu in gledala stene. Bile so štiri stene. Bile so nage stene. Bile so bele stene. Bile so ploske stene. Težko bi kje našli kaj še bolj ploščatega, neobrobljenega in neokrašenega; bile so neobdelana deska. Bile so celostenske stene, bile so stene, ki so nedvoumno sporočale: zid. Bile so vsega očiščene stene. Razen postelje, stola in mize ni bilo v sobi ničesar. V njej bi moral stati Margin véliki, od znotraj armirani letalski kovček, v katerem je Greta na prizorišče umiranja prinesla sestrinih pet desetletij. Ampak tak kovček bi bil kajpak prevelik za sobo za starce, kakor jo je bil načrtoval projektant, ki so mu bila všeč nenavadna razmerja. Ena proti dva cela pet ni naravno. Soba je bila dolga in ozka kakor železniški vagon in tako se je majala, kovček bi zasedel vso sobo, s svojo težo bi jo prizemljil, okno na najožjem zidu je bilo lina na vratih, ki povezujejo dva poskakujoča vagona, in kovček je ostal na hodniku. Vanj je zložila vsa svoja zrcala, prepognjena kakor pismo v kuverti. Vse nekdaj burne in detajlirane preteklosti so bile v starčevskem domu strpane v majhne vzidane omare z leseno palico pod stropom, s katere sta bingljala dva obešalnika iz razgaljene žice. V zavodu si moral začeti na novo in nekateri so se v njem iz obupa celo poročili. Ženska, ki so jo klicali Marga, se ni. Poznala je smisel svoje zavestno izbrane askeze. Ležala je na postelji z železnim ogrodjem, na tanki žimnici in gumirani plahti pod trdo poškrobljenimi rjuhami, meter dvajset nad tlemi, da se negovalkam ne bi bilo treba prenizko priklanjati in da bi omela snažilk laže ošvrknila kote pod posteljo, s pritiskom na gumbe, vdelane v kovinski skelet pograda in označene s šiframi, kakršnim nihče vsaj približno senilen ne more biti kos, pa se je teoretično dalo dvigati posteljno vzglavje in posteljno vznožje v bolj ali manj poševno lego. Bilo je diplomsko delo nekoga iz španske inkvizicije. Z malenkostnim trudom in zanemarljivim sodelovanjem vrtalnega stroja bi Margagreta na stene lahko kaj obesila. Zavodski predpisi, ki so se ciklostirani šopirili ob vsakem posteljnem vzglavju in določali čas, v katerem mora vsaka izmena opraviti svoje, pa naj bo to v jedilnici ali pod skupnimi tuši, so posege na stene izjemoma dopuščali. Nanje bi lahko obesila poslikano pahljačo iz sandalovine, ukradeno v kitajski restavraciji, ali inkovski pončo, ki ga je bila stkala takrat, ko se je vživljala v Filipa in Erzulíe, ali školjko svetega Jakoba s plastično palmo in vžganim napisom »Karibi« ali dve uokvirjeni fotografiji Plečnikove cerkve v Bogojini. Lahko bi jih obesila in jih gledala s postelje. Ampak ne. Kadarkoli smo jo prišli obiskat, smo ji ponudili, da ji na stene montiramo knjižne police in jih napolnimo s knjižnimi hrbti. Ampak ne. Zavrnila je viseče omarice s steklenimi vrati in dresdenskimi pastiricami za zaklenjenim steklom. Ni jih hotela. Ne bi ji bilo treba odklanjati naše pomoči. Ne bi ji bilo treba, da je njeno perilo, ki so ga zmašenega v karirasto bombažno vrečko, oštevilčenega in označenega z začetnicami njene sestre, enkrat tedensko iz hiralnice pošiljali v pralnico, potem v isti vrečki zdaj že zlikano ležalo na mizi, na stolu in tleh; na razstavi in vsem na očeh. Tega ni bilo treba. Ampak ko bi Greta začela urejati zavodsko sobo, bi se ta spremenila v njen dom. In potem bi si jo zaželela urejati dalje. Vsaka ženska ve, kaj je to dom: to, kar večno urejaš. Z užitkom, z veseljem, da bi se izrazil, kakor navtilus, najbrž. Izločaš svoj drob, da nastanejo stene. In ko bi Greta polepšala sobo, bi pri priči umrla. Vsaka gospodinja ve, da se moraš takoj, ko dokončno izoblikuješ okolje po svoji podobi, preseliti drugam, ker je vse že rečeno. Ona pa se ni imela kam preseliti. Njeno stanovanje je že za njenega življenja podedoval zavod. Potemtakem bi Greta umrla v trenutku, ko bi soba postala njen dom. In Marga. Obe bi umrli. Marga pa ni marala umreti. Hotela je ostati živa, da bi bila lahko še naprej prikrito besna zaradi načina, kako se je zasukalo njeno življenje. V količinskem presežku gorja je iskala nesmrtnost. Ni mogla umreti. In tako je Greta obležala in buljila v sobo brez vsake nežnosti, čeprav smo jo mi, ki se nam je smilila in smo jo hkrati občudovali, hoteli ovesiti z vsemi tistimi drobnarijami, z vsemi tistimi malenkostmi, z vsem tistim kičem, zaradi česar nam lastno življenje pripada, in je ležala in je gledala v sobo in ni v njej nič spreminjala. In je ležala. In čakala. Čakala. Greta.

Še danes leži, čakajoč.

Medtem ko vsi čakamo, pa se zunaj dani in v Intersparu se tare nakupovalnih vozičkov. Tekmovalci smo goli kot miši.

Tatica v platnu poriva voziček in steklena vampirka se vozi. Obe nakupujeta. Za še strašnejše čase kopičita še več zalog. Obe se smehljata in sta prijateljsko razpoloženi druga do druge, kar ne napoveduje nič dobrega. Od decembra 1999 dalje so Intersparove poslovalnice odprte dan in noč, kajti poslednje, kar bo storil Slovenec pred smrtjo, bo to, da bo krepko pojužinal.

»Prepelice v kostanjevi omaki, škampi v buzari, kokošje perutničke v tramincu, frata, prata, solata,« pravi vampirka in riše kljukice na nakupovalni seznam.

»Se glede na neizbežno sploh splača načrtovati novo požrtijo?« jo povpraša tatica.

»Oh, ampak do neizbežnega lahko minejo tedni,« odmahne z roko ona druga. »Menda se ne bom cele tedne postila.«

»A, torej je treba tudi umirati čim bolj udobno?«

»Se razume. Nikar me ne uči: o čakanju smrti vem več kakor ti. To je mala umetnost. Pokojnino dobivam in lakote nočem trpeti. Če pa že moram jesti, hočem jesti po pameti. Olivno olje, hladno prešano, ekstra deviško. To je dobro za zdravje.«

»Lej ga, tam gre kentaver,« ji reče tatica.

»Zaradi mene,« ji odvrne steklena vampirka. »Lešniki v medu, aprilske jagode v decembru, polhki v masti, rimska cvetača, bela čokolada z afrodizičnimi lastnostmi.«

»Pravijo, da se spomni vseh stvari pred svojim rojstvom. Šele sedem let ima, pa je že največji zdravilec daleč naokoli. In njegova mati Erzulíe je mogočna čarovnica, ki dviga viharje, kadar razpusti svoje kite. Samo mačje kuge kentaver ne more preprečiti. Pravijo, da pozna vso zgodovino našega naroda.«

»Zaradi mene,« pravi steklena vampirka. »Kaj mi pomaga, če ni dorasel mačji kugi?«

»Pravijo, da se je dobrodejno pogovarjati z njim in obujati bajke o minulih časih ter o časih, ki bodo.«

»Fritati za v juho!« se steklena vampirka udari po čelu.

»Zdaj, nekaj tednov pred smrtjo, bi sedla k njegovim kopitom in ga poslušala.«

»Kmalu bi postala lačna,« odkima vampirka.

»Zakaj ga preganjajo?« vpraša tatica.

»Koga?« reče vampirka.

»Kentavra. Poglej, obmetavajo ga s sladolednimi korneti, mu z rokami opletajo pred licem in kričijo: ‘Šic, šic,’ kot da bi podili kuro ali mačka. Saj ni kura ne maček. Kentaver je, človek, samo da na štirih nogah.«

Steklena vampirka se odloči, da bo zlezla z vozička in jo materinsko potrepljala po rami.

»Pozabi kentavra in raje premisli, zakaj mora biti tako, kakor je. Kdaj si bila zadnjikrat v starčevskem domu?«

»Na obisku pri Greti? Predvčerajšnjim.«

»No, in kaj so počeli?«

»Greta? Nič ni počela, seveda. Ležala je z iztegnjenima nogama in v svojih nedrih je čuvala Margo.«

»To drži, kaj pa drugi?«

»Prežali so na uro. Ura visi v skupni sobi na steni iz zelenega in modrega keramičnega mozaika nad oranžnim akvarijem, rdečo kletko s papigo in televizorjem pod gromozansko lupo; tam je torej morje barv, in ker niso premišljeno razporejene, se ti pred očmi prelivajo kakor svila na ženski, ki hodi. Na prvi pogled bi človek lahko še pomislil, da je skupna soba prijazna z domskimi oskrbovanci. Zajtrkovali so ob sedmih, kosili ob dvanajstih, večerjali malo pred spanjem. Ob desetih zjutraj so kdove kolikič že pogledali na uro; samo na deseto so čakali, da so si smeli reči: ‘Čas je, da kaj malega prigriznem.’ Isto so napravili ob treh popoldne. Zdrveli so v svoje brloge. V usta so si hlastno tlačili brdavse belega kruha s svoje nočne omarice, in ko so z žličko zajemali jogurt, se je starim ženicam zaradi neučakanosti pocejal po bradi. Ljubosumno so se grbile nad lončki jogurta, da jim ga ne bi kdo vzel. Krvavice ali cesarski praženec so dogodek, o katerem se je mogoče pogovarjati mesece. Ves dan jim odreja le hranjenje.«

»No, mar zdaj vidiš?«

»Ampak oni se tako obnašajo zato, ker jim je pusto!«

»Napaka. Ni težava v dolgčasu, ampak v minevanju časa. Oni jejo zato, ker hočejo čim dlje živeti. Pa jim lahko to zameriš?«

»Vendar nihče ni bral,« pove tatica v platnu.

»Ker gospodarno razmišljajo, vraga. Stari so. Kako dolgo bi lahko s pridom uporabljali to, česar bi se iz branja danes naučili?«

»Mislila sem, da beremo iz užitka, ne zato, da bi se s tem postavljali.«

»Ali govoriva o Slovencih? Napaka.«

»In nihče ni vezel gobelinov in nihče med njimi ne hodi na univerzo za tretje življenjsko obdobje. Ob preobilju prostega časa nihče ne poskusi, da bi se naučil česa novega. Povej mi, zakaj ne?«

Koščena postava v črnem ogrinjalu in nekakšnim kmetijskim orodjem čez ramo je spet zmajala z lobanjo.

»Zato, ker ti iz lastnih izkušenj lahko zagotovim, da proti biologiji to nič ne pomaga,« je rekla. »Tofu, konjski zrezki, bazilika, redkvice, rum.«

Najbrž je bilo res kaj v mlezivu, v kolostrumu, v turškem cepivu, s katerim me je podojila moja mama, da nisva zbolela niti jaz niti ona. In ne bova podlegla, za to lahko jamčim, saj tako, kakor vidim v preteklost, razbiram prihodnost. Jaz sem namreč pošast in kronist. Sem kronist mačje kuge. Nobena devica ni varna pred mano. Skrivajo do bolečine odrgnjena, namiljena lica in od masti zlate črne lase pod rutami iz beljenega platna, ampak tiste z ranami, ki jih je prizadejalo po pomoti zalučano kamenje, prinesejo k meni, da bi jih s polaganjem pajčevin zacelil. Kajti jaz sem čudodelnik, kentaver.

Spominjam se vsega: Gospejine neizmerne pohote in Irine panične lakote, Marge in Grete in tistega častnika, mojega deda, ter moškega, o katerem me Erzulíe prepričuje, da me je zaplodil. Pretvarjam se, da ji verjamem o Filipu, vseeno pa vem, da ne smem in ne morem imeti očeta, kajti moja naloga je ta, da se vsega spominjam, vse beležim in hkrati odpuščam, zato me takrat, kadar niso bolehni, podijo. Ljudje nič kaj radi ne vidijo, da jim odpuščaš, saj bi potem, ko bi se pobotali med sabo, pozabili, čemu služi živa meja okrog njihovega vrta. Oni ljubijo vrt. Prve mesece sem se torej upiral. Nisem se jim hotel izogibati. Moje kopito je že takrat prebilo lobanjo odraslega dedca, in kadar sem sklonil glavo h kolenom, sem pod svojimi pleči zamračil ves svet. Nikoli me niso mogli s silo pregnati, ampak moja prsa so bila popraskana od rdečih puščic in binclji na zadnjih nogah prav nemarno odrti. Skelelo me je, vendar nisem odnehal. Potem pa je Erzulíe rekla: pozabi in pridi. »Ne moreš mi več dajati mleka,« sem rekel, »kajti jaz sem kentaver, hitreje odraščam kot drugi otroci in zdaj sem že velik; nič več mi ne moreš ponujati dojk.« Tvoja mama sem, mi je dejala. In bil je lep prizor, Erzulíe naga v naslanjaču, ki še edini spominja na Irino omo, z boki kot obeljen mandelj, z očmi, ki so v trenutku, ko me je povrgla, postale otožno, biserno sive kakor izprano nebo nad Devinom in Trstom, brez beločnice, šarenice in zenice, Modigliani seveda, nič več Bosch, nič več Bosch, spominjam se, kako sva krokala s Hieronimusom, pa ga ni dosti nesel, moral je ostajati trezen in je slikal pekel in hudiče, vijolično runo moje mame pa se je škrlatilo med njenimi belimi stegni, s slikarsko dlanjo si je pokrivala, ne, grela si je trebuh s kupo dlani kakor v zlatu in smalti, njena dlan zaznamovana s podobami, ki jih je nekdaj kopirala, Erzulíe z rjavim obrazom in s tankimi, priostrenimi prsti, katerih jagodice so vselej rožnate in vlažne, kakor da bi si jih spet in spet vtikala v usta; in jaz, sivo-srebrni kentaver z vzorno počesano dlako in spleteno grivo, ki sem bil že takrat večji od žrebeta, ko stoje ob naslanjaču sesljam njene dojke. Lep prizor. Sklanjam glavo, ponižen. Ponižen. Malce vijoličast in malce pelinovo siv. To mi je pomagalo spraviti se s človeškim rodom. Ne obsojaj ljudi, mi je zabičala mama, boginja brezupnih ljubezni. Tudi tvoj oče je človek. Od takrat jih nič več ne izzivam k pretepu, nič več se ne vzpenjam na zadnje noge, nič več se ne bijem s kopiti po prsih; kadar vidim, da prihajajo v strnjenih vrstah, se umaknem, izginem, poniknem, tako lahko se je umakniti, toliko grmovja in porušenih kapelic je vsenaokrog, tako lahko se je napraviti neznatnega, lahko se umaknem, ker vem, da bodo prej ali slej prišli, hlinjeno skesani, in me prosili za moje medicinsko znanje. Dal jim ga bom. Samo kadar pišem, sem ciničen. In preden se bom poslovil od njih, jim bo Erzulíe podarila dolgo usnjeno vrvico, na kateri bo nanizanih trinajst volčjih zob, in jim bo rekla: »Ovijta si jo okoli pasu, ko bosta naslednjikrat legla med rjuhe. Je že res, da bo žulila tebe in njo, ampak če bosta kljub temu seksala dalje, bodo vajini potomci obstali.« Tako sva domenjena. Tako sva potihem domenjena z mamo, da morava v zameno za nesmrtnost brez upa na zmago ljubiti vse žive stvari.

Dovoljeno je torej vse razen aktivnega poseganja v dogodke. To spoznanje je Iri zadalo poslednji udarec in dokončno opravilo tisto, česar niso mogli razvlečeni meseci slabe vesti. Lahko se je bilo prepričevati: »Saj nisem mogla vedeti; nikjer ni zapisano, da vsaka necepljena mačka zboli.« Lahko se je bilo slepiti, verjeti je bilo že teže, in z mislijo, da se ne moreš odkupiti, ker bi vsako naslednje dejanje samo še poslabšalo stvar, se ni dalo spraviti. Zvečer v prvem snegu leta 1999, osemnajstega novembra, se je obrila na balin in se brez dežnika ali baretke postavila pod oranžno ulično svetilko, da bi vsi gledali njeno sramoto. Pokora je bila edino, kar ji je preostalo. Sneg je padal nekako po delih. Priletelo je nekaj ogromnih ploščatih snežink kakor nojevo perje in potem je ponehalo, noč je spet počrnela, kakor da bi tisti tam zgoraj šele stopil po naslednjo košaro snega, da bi jo spet z enim gibom izpraznil nad mesto. Ljudje so se sprehajali in uživali v spremenljivi idili. Mogoče so potrebovali obljubo, da se vse še lahko preobrne. Irina gola glava je kakor palec štrlela iz širokega oramja krznenega plašča in modrasi so cepetali od mraza. »Dober večer, gospa Ira,« so se ji spoštljivo klanjali mimoidoči, »kako kaj Gospa?« Razumite, čeprav je zakockala lastno življenje in njihova tudi, so bili še zmeraj ljubeznivi z njo, ker niso slutili niti marali vedeti, kako globoko je zavržena; vsak je imel preveč dela sam s sabo. Nekateri so jo vabili na vino z medenjaki in nekateri so jo prosili za usluge, nihče pa ni opazil njene krivde. Mogoče so se je bali, mogoče so jo še vedno kovali v zvezde, častili in v njej videli utelešenje svojih neuresničenih sanj o uspehu, najbrž pa se jim kratko in malo ni sanjalo, o čem premišljuje, kaj čuti in kako ravnati z njo; mislili so, da je taka kot vedno. Zanjo je to bila kazen, hujša od načrtovane. Doumela je, da je bila že ob rojstvu preveč samosvoja, da bi jo lahko vsaj sovražili. Niti Erzulíe je ni marala tepsti. Šla je namreč k njej in brokatna podloga Ateninega ogrinjala je rezko švistela; moj korak se še sliši, je pomislila Ira; ampak jaz bi se rada razjokala, s solzami, polnimi peska kot morje; menila je, da bi se lahko razjokala, če bi jo Erzulíe zmlela do plavega; sol; nočem biti Gospa, si je rekla. »Si postala Gospa?« jo je vljudno pobarala Erzulíe, ji pokazala hrbet in se znova sklonila nad zibel s kentavrom. In Ira je dvignila pogled in videla, da povsod stojijo stekleničke s kuminovim čajem v grelcih in da nad zibko visi skrbno natipkan ter z Erzulíjino roko ilustriran urnik previjanj, kopanj in podiranj kupčkov, na njem so bile narisane veverice, ježki in miši v predpasnikih, in da na sto šestdeset kvadratnih metrih, ki jih je bil Filip podedoval po starših, ni več ne duha ne sluha o tem, da je sploh kdaj obstajal. In tako je vedela, da se po tolažbo lahko zateče samo še k nekomu in da je do njega mogoče priti le po eni poti. Torej si je v čumnati nad Arko, kjer je prenočevala pred leti, začela spletati gnezdo. Sestavljalo ga je mnogo prešitih odej, žimnic, vzglavnikov, plišastih punčk, živobarvnega listja, papirnih konfetov in perja; bilo je ovalno in predenj je postavila molčečo staro električno pečko s tremi spiralami iz cekasa. Vanj je legla oblečena, v plašču. Po moči volje je umirala tri dni, ne da bi zamižala. Zunaj pa je snežilo kot slap, sneg je naletaval na gosto in bil tako voden, da je bilo slišati njegovo enolično šumenje, takoj ko je padel na tla, je iz njega začelo hlapeti, pred malim oknom se je dvigal zid sivine, ampak znotraj so po stropu vrveli modrikasti sončevi zajčki, kot da bi se zunaj sonce odbijalo od razigranega morja in kukalo skoz žaluzije, šum navpičnih stebrov bele vode ji je polnil ušesa in jo delal zaspano, valovanje vodene svetlobe na stropu jo je tudi uspavalo, tri spirale so tri dni žarele, in tako je zaspala in se za vselej pogreznila v morje, ki se mu pravi samota.

Prav takrat je v stolnici nadškof s poltenim obrazom medičejskega papeža pel mašo za Imperij in Gospo: Lux aeterna luceat eis, Domine, cum Sanctis tuis in aeternam, quia pius est. Requiem aeternam dona eis, Domine, et lux perpetua luceat eis. Le počitek in mir; ne dobička ne Edna.

Epilog

»Kaj pa zdaj?« je vprašala boginja jeze.

Starec z namiznimi panterji je prizanesljivo zavzdihnil in ji pomolil vile, velike kot desertna žlica.

»Nekdo mora skidati hleve žepnih slonov,« je rekel. »Če boš dobro opravila, ti bom za nagrado pokazal, kako ustvariti belo žirafo.«

»Ampak saj sem vendar grešila!« je vzkliknila Ira.

Starec je skomignil z rameni.

»Za popravne izpite bi večnost morala zadostovati.«

Opirajoč se na palico, vendar trden in zdrav, je nato Vsemogočni stopil na vrt, da bi zalil gladiole.

***** Dobesedni navedki po: David Taylor: Vaša mačka in Leskovic - Slavec: Naše mačke.

Jurij Hudolin: Eksistencialni merkantilizem

O prozi Maje Novak

1

V slovenski prozni produkciji se je pred približno desetimi leti pojavilo sveže in nadvse samoniklo pero. Maja Novak (1960) se je sprva pojavila kot avtorica grotesknih črtic, ki so nakazovale profiliran in za »začetnika« presenetljiv občutek za dramaturški lok ter sintakso. Pravi literarni bum – predvsem zato, ker ni šlo za umetno narejeno avtorico – pa je povzročil njen romaneskni prvenec Izza kongresa ali umor v teritorialnih vodah (1993), ki se močno spogleduje s krimi žanrom, a ga zaradi svojevrstnih, tudi postmodernističnih vložkov, presega. Novakova eklatantno etiketiranje s čisto krimi poetiko nadgrajuje z dvema komponentama; prva je ta, da je njena široka in jezikovno bogata imaginacija premočna, da bi jo vzdržal racio krimi žanra, druga pa nas bode v oči s poejevskim nepredvidljivim, grotesknim zamahovanjem, ki je sicer mehčano z ironijo, česar si prevečkrat predvidljivi in v štancanje ujeti pisci krimičev ne morejo privoščiti.

Njen drugi roman Cimre (1995) je v srčiki nadgradnja prvega, in čeprav se tematsko od njega odmika, avtorica že daje slutiti, da bo njen prozni svet sestavljanka nevrotičnih in v paranoično življenjsko praznino zapredenih likov, o čemer priča tudi pisateljičin tretji roman Karfanaum (1998). V Karfanaumu, ki ga prežarja nepredvidljiv in »umazan« arabski svet – avtorica je tam preživela kos svojega življenja, pa še radikalneje spoznavamo veščino pisateljske mistifikacije, ne da bi se pri tej bralski konzumaciji izgubljali v bleferstvu, baroku ali gonilni sili ustvarjanja za vsako ceno. Moč vsake sugestivne romaneskne tvorbe je skrita v tem, kako bo pisec znotraj koherentne fabule nabijal, razsajal, gnetel in vlekel štorijo, ne da bi pri tem zapadel v razvodenelo poetično nihanje in čvekanje.

Vrh ustvarjanja Maje Novak v preteklem obdobju pa je gotovo njen kratkozgodbarski prvenec z naslovom Zverjad. V tej zbirki kratkih zgodb pridejo do izčiščenega izraza vse njene značilne avtorske veščine; širok diapazon akceptiranja sveta okrog sebe, šolski primer pisanja kratke zgodbe – take zgodbe imamo tudi pri nekaterih njenih generacijskih kolegih, le da so emocionalno prazne ali pa niso zmožne izpisa na tako visoki ravni, večplastna, a nikakor v hermetizem ali meglo ujeta sintaksa, vse to pa je zabeljeno z dobršno mero ironije in mestoma sarkastičnega črnega humorja. V Zverjadi dobivajo prepoznavne oblike tudi mačke, ki so pri avtorici najbolj priljubljena bitja iz sveta bestiarija, te pa prevzemajo funkcijo dvoplastnosti: nežnosti in nepredvidljivosti. In če je z zbirko kratke proze Zverjad Maja Novak vstopila v svet »velike« literature – to potrjuje tudi roman Mačja kuga –, o njenem preostalem ustvarjanju pričajo še tri knjige za mlajše bralce, knjižno izdana novela Zarka in bogat opus v slovenščino prestavljenih del, s katerimi Maja Novak z vsestranskim znanjem in talentom razveseljuje mlajše, starejše, zahtevne in lagodne.

2

Mačja kuga je najbolj »resno« čtivo izpod peresa Maje Novak. To je roman, katerega semantična zmes prihaja iz valilnice sodobnega anahronističnega miselnega družbenega ustroja, ki zaradi izpraznjenosti primarnih čustvenih svetov lovi poslednji dih v hrepenevtiki. Svet je v posušenih in okornih medsebojnih interakcijskih »vsebinah« obsojen, da cika na defetizem, nasilje in razkroj, ali pač na nežnost in lovljenje čustvene potešenosti v metafizičnih širjavah. Čeprav se Mačja kuga na prvi pogled bolj nagiba k prvemu, je v njej veliko hrepenenjskega, oboževateljskega in celo do kozmosa usmiljenega štofa.

Jasno je, da mora romaneskni vlak – seveda s predpostavko, da ima pisatelj za seboj določeno kilometrino – peljati po tirih večplastne življenjske opcije. In če so liki v Mačji kugi zarisani nekoliko čudaško, melanholično, na meji resničnosti, so hkrati njihova občutja, dejanja, impulzivnost, boj z vestjo, povsem v mejah realnega, tustranskega. Vest kot nekaj, kar neprenehoma utripa v naši možganovini, je najbrž ena od temeljnih potisnih sil ustvarjalnega naboja. Tu seveda nimam v mislih vesti kot spleta bogaboječega kesanja, temveč vest kot preizkus pisateljske nadarjenosti, poskus transplantirati jo na papir v prebavljivo inventivnem stanju. Suvereno obvladovanje slednjega Novakovi drži palico, da se ji romaneskna gmota ne lomi, saj natančno ve, kje so niti, ki jih veže z briljantnimi stavki, niti, katerih silnice so v tem romanu mnogoobrazne; karakterizacija likov niha od bizarnega do deloma dandyjevskega, hkrati pa se oboje posrečeno pokriva, saj osebje iz romana navkljub določenim nesrečnim okoliščinam vztraja. To vztrajanje pa ni niti vitalistično po Millerju niti že skoraj patetično hrepenenjsko po Prima sezoni Josepha Škvoreckega niti lautremonovsko naslajajoče, čeprav ima Mačja kuga tudi določene prvine mazohizma.

Vztrajanje je zato, ker si vržen, da vztrajaš, na dlani pa je tudi poanta: mačka van. Ta endemična mačka, endem svetost iz turške Armenije, ki plava in se gosposko hladi v slanem jezeru, mačka – simbol wildovske lepote in hkrati strašljivo bitje boschevskega sveta spoprijetih živali, ta mačka budi slo po življenju, četudi tragičnem.

3

Kadar nekdo pošteno zabrede v svet literature in ga začne vrtinčiti med realnim in imaginarnim, med mesijanstvom in ponižno pobitostjo, si prej ali slej natoči čašo čistega vina: želi si, da bi vsaj enkrat ali vsaj za trenutek okusil resnično, meseno ali sentimentalno potešitev, ki je, priznajmo si, vsaj enakopravna, če ne močnejša od ekstaze ustvarjalnega akta ali sugestivnega percepcijskega čiščenja.

Filip Maje Novak je natančno izrisan primer, da življenje ni zgolj sen, temveč kompleksen vozel, ki lahko zategne do resignirane otopelosti, če ni vsaj minimalistične potešitve. Mlad pisatelj nemalokrat spozna, še posebej, če se je že ujčkal na rokah kmetov s šahovnice literature, da je v književnosti toliko življenja, kot ga tudi ni. Zato se začne tavanje, želja po čustvenem in telesnem empirizmu, ki pa je žal večkrat za prezahtevne dušice nov pogled porazu v oči. S Filipom je avtorica ustvarila enega najrealnejših in najbolj tragičnih likov sodobne slovenske literature, ustvarila je prototip intelektualca, ki se mu v glavi kuha čobodra čudne čustvene determiniranosti.

Irin svet kot Filipova vzporednica znotraj Mačje kuge je drugačen, čeprav imata z generalnoeksistencialnega zornega kota tudi nekaj skupnih stičišč. Ira je vase obrnjena ženska in zdi se, da ji pravo čustveno komunikacijo z okoljem omogoča zgolj živalski svet.

Za ljudi, ki so obkroženi z živalmi ali bolje, za tiste, ki si življenjski prostor celo delijo z njimi, večkrat trdimo, da so do človeka zadržani, nad njim razočarani ali do ljudske rase na nek način egoistični. Egoistični zato, ker je do človeka veliko težje vzpostaviti avtoritaren odnos, živali, v konkretnem primeru mačke, pa so navkljub svoji muhavosti zaradi hitrega občutka varnosti veliko bolj prilagodljive simbiozi življenja s človekom. Irina obsedenost z živalmi nam ponuja v premislek tezo, da je eksplicitna človekova ljubezen do in zgolj živali manj (samo)destruktivna od opcije človek človek.

Ostali odnosi oziroma nravi likov Mačje kuge imajo vsi po vrsti v sebi nekakšen spleen, odvisno od optike; Gospejin merkantilizem, MargaGretin povprečno malomeščansko žalostni patos, naphan s krivdo, Erzulíjin percepcijsko zamegljen svet ...

Če povežemo skupne niti, ki tvorijo koherenco tega romana, nima nobeden izmed protagonistov kakšne radikalno ekscesne funkcije: izgleda, da so vsi sami po sebi nekakšen ekscesni padec v čas; skupna jim je le Camusova sintagma, da »ljudje umirajo in niso srečni«.

4

Kot smo deloma ugotovili že na začetku tega spisa, Mačja kuga ni popolnoma apokaliptičen roman. Pisateljica namreč uporablja svojo že znamenito ironijo, s katero se oddalji od eksplicitne vizije mrakobnosti, to pa začini tudi z možnostmi preživetja za človeka, navkljub temu, da je vse skupaj zavito v bedno eksistenco. Izumrtje mačk gre razumeti kot izgubo lepih in plemenitih, ostajanje človeka pa kot biti ponižanih in razžaljenih.

Ostanki kanonov krimi žanra so v Mačji kugi opazni v tem, da vedno nekdo umira in je na delu skrivnost ali vsaj vzburljiva intrigantnost. S pomensko večplastnostjo, razgibanostjo, nepredvidljivostjo, romaneskno modrostjo in premišljenostjo je Maji Novak uspel skorajda veliki met.

Po manku vročice v postmodernistični posodi osemdesetih in po nastopu generacije brez oprijemljivih skupnih vozlišč v devetdesetih je znotraj srednje generacije ostalo le »tradicionalno« romaneskno zamahovanje. V vrh tega pisateljskega driblinga poleg Janija Virka in Vlada Žabota sodi gotovo tudi Maja Novak. V ta elitni krog Majo Novak uvršča predvsem roman Mačja kuga, v katerem se je avtorica prvič povsem potopila v univerzalni svet.

Nogometna žoga, ki se kotali med našimi medsebojnimi odnosi, v Mačji kugi dokazuje, da je vsak univerzalni pogled v gejzir naših življenj bolj ali manj žalostnega porekla. Vso bolečino in izgubo osebnosti skušamo nadomestiti z različnimi blažilnimi pilulami, ki še bolj dolivajo bencin na ogenj grotesknega plesa.

Kdor pri vsem tem zmore še kanec ironije in sploh to, da v literaturi ne jamra ali psuje vsevprek, si zasluži, da bi vsaj enkrat pobožal mačko van.

In Maja Novak jo zagotovo bo.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

David Benjamin:

SEDEM

Beletrina, 2010

Cena: 7,99 €

Doktor arheologije, Peter Martin, po ženini smrti zapade v depresijo. Nekega dne se le odloči, da se bo odpravil od doma in sreča psihoterapevtko Barbaro. Predlaga mu zdravljenje z regresijo (vračanje v pretekla življenja s pomočjo hipnoze). Napet roman, ki ga morajo brati vsi ljubitelji Da Vincijeve šifre, spisan izpod peresa slovenskega avtorja, ki se je skril pod psevdonim David Benjamin.

Andrej Morović:

Progres

Beletrina, 2008

Cena: 7,99 €

»Padla je noč in se ni več pobrala« je morda stavek, ki najbolje povzame vsebino in formo romana Progres. Gre za razvojni roman z močno avtobiografsko noto, ki pa postane vprašljiva, ko prvoosebni pripovedovalec začne privzemati identitete različnih, tudi realnih oseb.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

NOVAK, Maja, 1960-

Mačja kuga [Elektronski vir] / Maja Novak. - El. knjiga. -

Ljubljana : Študentska založba, 2011. - (Knjižna zbirka

Beletrina)

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-405-3 (ePub)

258911488

Maja Novak MAČJA KUGA

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Andrej Blatnik, Mitja Čander, Matevž Kos, Samo Kutoš, Gašper Malej,

Vid Sagadin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Tomo Virk, Primož Zevnik, Uroš Zupan

Jezikovni pregled

Tina Verovnik

Korekture

Jana Kuharič, Dušan Šarotar

Oblikovanje

Špela Trobec Jovanović

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2011

Table of Contents

1

Prvi del: Ira, vodoravno

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Tretji del: Van Gölü

16

17

18

19

20

Epilog

Jurij Hudolin: Eksistencialni merkantilizem