DOUGLAS ADAMS

LOSOS DVOMA

Izvirni naslov:

THE SALMON OF DOUBT Hitchhiking the Galaxy One Last Time

Completely Unexpected Productions Ltd., 2002

Dovoljenja za natis že objavljenih prispevkov:

American Atheist Press: Intervju 7. Douglasom Adamsom

Byron Press Visual Publicalions: Uvod iz Stoparskega vodnika po Galaksiji

Daily Nexus: Intervju za Daily Ncxus z Brendanom Buhlerjem

Richard Dawkins: Žalovanje za Douglasom Adamsom

The Graham Chapman Estate: Džingiskanovo zasebno življenje

Matt Newsome: Intervju z Douglasom Adamsom

The Onion A. V. Club: Intervju z Douglasom Adamsom (Keith Phipps)

Pan Macmillan: Izvlečki iz originalnih štoparskih radijskih zapiskov Douglasa

Adamsa in urednika G. Perkinsa

Robson Books: »Maggie and Trudie« iz »Animal Passions«

Virgin Net Limited.: Intervju za Virgin.net, Ltd.

Nicholas Wroe: Biografija Douglasa Adamsa

Prevedel dr. Alojz Kodre

Tehniška založba Slovenije, 2002

Predgovor prevajalca

V maju lanskega leta je svet obletelo sporočilo, da je nenadoma umrl Douglas Adams, avtor Štoparskega vodnika po Galaksiji. Zgodba trilogije, ki se je počasi razširila na pet knjig, se pravzaprav nikoli ni zares končala. Adams, ki je že s prvimi tremi knjigami dosegel svetovni sloves in materialno gotovost ter postal svoji in mlajšim generacijam guru novega razumevanja sveta, vesolja in sploh vsega, je imel mnogo preširoka zanimanja, da bi se lahko posvetil samo pisanju. Vodnik se zato ni iztekel v vse bolj razvodenelo nadaljevanko, ampak je ostal jedrnata, s številnimi navzkrižnimi referencami čvrsto prepletena enota. Čez čas se je pojavila še četrta knjiga Zbogom in hvala za vse ribe in po mnogih letih Pretežno neškodljiva. Vmes je Adams spočel dve novi knjigi, sklopljeni v skupni okvir, pa nekaj internetnih projektov in nekaj odmevnih akcij za ohranitev ogroženih življenjskih vrst. Vendar sta bili ljubiteljem Vodnika posebej dragoceni obe nadaljevanji: v skladu s pretečenim časom je tudi osrednji lik, Arthur Dent, odraščal, tako da je pripoved dobila nove poudarke. V četrti knjigi doživi Arthur Dent zrelo ljubezen, v peti je po dolgem iskanju smisla pahnjen v skrbi in preizkušnje očetovstva.

Tako je Vodnik vse bolj postajal vodnik po poti življenja, po notranjem svetu človeka, ko potuje skozi življenjska obdobja. Ne vem, ali so mlajši bralci našli v obeh knjigah nevsiljivo napoved dobe, v katero stopajo: nam, ki smo avtorja nekoliko prehitevali po letih, sta nudili osupljivo jasen pogled na pravkar preživeto izkušnjo. In vedno je ostajalo upanje, da bo Adams čez nekaj let, nemara v premoru med dvema projektoma čisto nove sorte, napisal še kakšen del trilogije in bomo lahko spet izvedeli kaj več o Sebi.

Zdaj tega upanja ni več. Zadnje, kar dobivamo od Adamsa, so drobci iz njegovega računalnika, ki so jih njegovi sodelavci zbrali v knjigi Losos dvoma (The Salmon of Doubt): poleg številnih kratkih prispevkov za časopise in revije tudi daljša zloženka delovnega gradiva pod istim naslovom. Vendar to ni šesta štoparska knjiga; ni nedokončan roman: so drobci knjige, ki celo desetletje ni hotela nastati. Ko te drobce prebiramo, nas refleks takoj prestavi v čustveno stanje bralca Štoparskega vodnika, tako zelo razpoznavna je avtorjeva govorica. Komur je bil poglavitni užitek v Vodniku pripovedni način, bo tudi v teh drobcih užival v polni meri. Tisti, ki iščejo predvsem zgodbo, pa bodo za zadovoljstvo nekoliko prikrajšani. Zdi se, da je imel z zgodbo težave tudi avtor sam. Najbrž so njegove prve knjige nastajale iz podobno noro utrganih, popolnoma raznorodnih odlomkov in zamisli, le da jim je takrat laže posvetil dovolj energije in zbranosti, da je iz njih nastala trdna celota. Vendar je »le sam vedel, koliko truda ga je stalo, da je končni učinek tako naravno lahkoten«. Uveljavitev in svetovni sloves pa tudi živahno delovanje na drugih področjih mu ob Lososu dvoma te zbranosti in energije niso več dovoljevali: drobci pred nami so pričevanje o nastajanju knjige. V času, ko so vsi končni izdelki, ki jih dobimo v branje, računalniško in uredniško do kraja izpiljeni, je takšno pričevanje svojevrstna poslastica tako za vedoželjnega bralca kot tudi za literarnega strokovnjaka.

Ena od štoparskih knjig se zaključi s poslednjim božjim sporočilom stvarstvu (»Opravičujemo se za nevšečnosti.«). Je mogoče, da nam je poslednje Adamsovo sporočilo zapisala z njegovo roko muhasta usoda: z leti ostane vse več našega dela v drobcih - vendar se roka, kadar je mojstrova, prepozna tudi iz njih.

dr. Alojz Kodre

Urednikova opomba

Prvič sem Douglasa Adamsa srečal leta 1990. Kot njegov novoimenovani urednik pri Harmony Books sem priletel v London po Douglasov davno zamujeni peti štoparski roman, Pretežno neškodljiva. Toliko da sem pozvonil na vratih Adamsove rezidence v Islingtonu, že je po dolgem stopnišču prikorakal velik, prekipevajoč mož, me toplo pozdravil in mi porinil v roke šop listov. »Poglejte, kako se vam zdi tole,« mi je vrgel čez ramo, ko je odhitel nazaj po stopnicah. Čez eno uro je bil že spet tu, s šopom novih listov, in se pozanimal, kako mi je bil všeč prvi šop. In tako je minilo popoldne, v mirnih obdobjih branja, vmes pa pogovori in šopi novih strani. To, tako se je pokazalo, je bil Douglasov najljubši način dela.

Septembra 2001, štiri mesece po Douglasovi tragični, nepričakovani smrti, me je po telefonu poklical njegov agent, Ed Victor. Dober prijatelj je shranil vsebino Douglasovih številnih macintoshev; bi me zanimalo prečesati te datoteke in videti, ali bi se iz njih dalo sestaviti knjigo? Čez nekaj dni je prispel paket in s tako podžgano radovednostjo sem ga hitro odprl.

Moja prva misel je bila, da se je Douglasov prijatelj Chris Ogle lotil herkulskega posla - kar je bilo, kot se je pokazalo, čisto res. Cederom, na katerem je bilo zbrano Douglasovo delo, je vseboval 2579 besedil, vse od velikanskih datotek, ki so hranile celotna besedila Douglasovih knjig, pa do pisem v zvezi z akcijo »Rešite nosoroge«, njegovo najljubšo dobrodelno akcijo. Vmes so se odpirali osupljivi pogledi v ducate napol izdelanih zamisli za knjige, filme in televizijske programe, včasih dolgih samo stavek ali dva, včasih pa tudi pol ducata strani. Zraven so bili osnutki govorov, besedila za Douglasovo spletno stran, predgovori k raznim knjigam in kulturnim dogodkom in razglabljanja o temah, ki so bile Douglasu pri srcu: o glasbi, o tehnologiji, o znanosti, ogroženih vrstah, potovanjih in enosortnem viskiju (če omenim samo nekatere). Končno sem našel tudi ducat verzij novega romana, s katerim se je Douglas spopadal že dobršen del zadnjega desetletja. Da sem jih uredil v enotno delovno verzijo, ki jo boste našli v tretjem delu te knjige, se je pokazalo za največjo preizkušnjo, čeprav to zveni preveč zahtevno. V resnici ni bilo. Kakor so se vprašanja med delom postavljala, so se sama od sebe tudi razpletala.

Spočeto kot tretji roman o Dirku Gentlyju se je to besedilo v osnutku najprej pojavilo kot A Spoon too Short (Prekratka žlica) in je bilo v datotekah pod tem imenom omenjano do avgusta 1993. Odtlej se svežnji datotek nanašajo na roman The Salmon of Doubt (Losos dvoma) in jih je mogoče razdeliti v tri kategorije. Po starosti so to: »Stari Losos«, »Losos dvoma« in »LA/Rhino/Ranting Manor«. Ko sem se grizel skozi te različne osnutke, sem se odločil, da bo za to knjigo Douglasu še najbolje ustreženo, če sešijem najboljšo snov, ne glede na to, kdaj je nastala, kakor bi mu bil predlagal tudi, ko bi bil še živ. In tako sem od »Starega Lososa« vzel to, kar je zdaj prvo poglavje, o DaveLand. Naslednjih šest poglavij izvira v celoti in nedotaknjeno iz druge, najdaljše povezane verzije, »Losos dvoma.« Potem sem v skrbi, da bi obdržal pripoved jasno, vtaknil noter dve od treh najnovejših poglavij iz »LA/Rhino/Ranting Manor« (ki sta postali osmo in deveto poglavje). Za deseto poglavje sem se vrnil k zadnjemu poglavju »Lososa dvoma«, potem pa sem zaključil z zadnjim poglavjem Douglasovega najmlajšega dela »LA/Rhino/Ranting Manor«. Da bi dal bralcu občutek, kaj je Douglas načrtoval za preostanek romana, sem vse skupaj uvedel s faksom, ki ga je Douglas poslal svoji londonski urednici Sue Freestone; ta je sodelovala z Douglasom že od njegove prve knjige.

Po navdihu ob branju teh Adamsovih zakladov na cederomu sem poiskal neprecenljivo pomoč pri Douglasovi osebni tajnici Sophie Astin, da bi vrgel mreže še malo dlje. Ali obstajajo še kakšni dragulji, ki bi jih lahko vključili v knjižni hommage Douglasovemu življenju? Kot se je pokazalo, je v sušnih obdobjih med knjigami in multimedijskimi megaprojekti Douglas pisal članke za časopise in revije. Ti tvorijo, skupaj z besedili na cederomu, veličastno zalogo pisanja, iz katere se je rodila ta knjiga.

Kot naslednjo nalogo sem moral opraviti izbor in v njem ni niti kančka objektivnosti. Sophie Astin, Ed Victor in Douglasova žena )ane Belson so predlagali svoje najljubše odlomke, za njimi pa sem preprosto odbral še besedila, ki so bila najbolj všeč meni. Ko je Douglasov prijatelj in poslovni tovariš Robbie Stamp predlagal, naj knjiga sledi obliki Douglasove spletne strani (»življenje, vesolje in sploh vse«), so se delci mahoma uredili v celoto. Na moje veselje je lok izbranega dela razločno sledil trajektoriji Douglasovega prekratkega pa vendar izjemno bogatega ustvarjalnega življenja.

Moj zadnji obisk pri Douglasu je bil v Kaliforniji, najin popoldanski sprehod po zimski plaži Santa Barbare je bil podčrtan s tekaškimi dirkami z njegovo šestletno hčerko Polly. Še nikoli nisem videl Douglasa tako srečnega in niti slutil nisem, da bo to najino srečanje tudi zadnje. Odkar je Douglas umrl, se ga spominjam nenavadno pogosto, kar izkušajo tudi drugi, ki so mu bili blizu. Njegova bližina je neverjetno močna še zdaj, skoraj leto dni po njegovi smrti, in skoraj se mi zdi, da ima nekaj pri presenetljivi lahkoti, s katero je nastala ta knjiga. Vem, da bi si iskreno želel, da bi v njej uživali, in upam, da boste zares.

Peter Guzzardi

Chapel Hill, North Carolina

12. FEBRUARJA 2002

Vsebina

Prolog

ŽIVLJENJE

VESOLJE

IN SPLOH VSE

Epilog

LOSOS DVOMA

Prolog

Nicholas Wroe, v Guardianu

SOBOTA, 3. JUNIJA 2000

Leta 1979, kmalu potem, ko je izšel Štoparski vodnik po Galaksiji, je Douglas Adams sprejel povabilo majhne knjigarne za znanstveno fantastiko nekje v Sohu, da bo tam podpisoval izvode knjige. Ko se je pripeljal tja, so mu pot zaprle nekakšne ulične demonstracije. »Promet je čisto zastal, povsod je bila množica ljudi,« se spominja. Šele ko se je prebil v knjigarno, je ugotovil, da množica pravzaprav čaka njega. Naslednji dan ga je poklical založnik in mu povedal, da se je prebil na prvo mesto na seznamu uspešnic v londonskem Sunday Timesu. »Bilo je, kot bi me s helikopterjem prepeljali na vrh Mount Everesta,« je povedal, »ali kot bi doživel orgazem brez predigre.«

Štoparski vodnik je bil tedaj že kultna radijska nanizanka, pojavil se je tudi v odrski in televizijski izvedbi. Raztegnil se je se na štiri knjige, ki so jih bralci po vsem svetu pokupili v 14 milijonih izvodov. Izšel je tudi na ploščah in kot računalniška igra in je zdaj, po dvajsetih letih natezanja s Hollywoodom - kot le kdaj - tik pred tem, da se pojavi tudi kot film.

Zgodba se začne na Zemlji, kjer Arthur Dent, primestni naseljenec blage nravi, poskuša krajevnemu svetu preprečiti, da bi mu porušil hišo zaradi načrtovane obvoznice. Potem se zgodba premakne v vesolje, kjer se njegov prijatelj Ford Prefect - v katerem nekateri vidijo Vergila k Dentovemu Danteju - razodene kot odposlanec s planeta zvezde Betelgeze in sporoči Arturju, da bo Zemlja uničena zaradi načrtovane hiperprostorske hitre ceste. Skupaj naštopata vogonsko vesoljsko ladjo in začneta uporabljati Štoparski vodnik - pretežno zanesljivo zakladnico vsega znanja o življenju, vesolju in sploh vsem.

Adamsova ustvarjalnost in smisel za posebni intergalaktični humor sta imela prodoren vpliv. Oznaka »štoparski vodnik po ...« je hitro prešla v splošno rabo, vrsta knjig in televizijskih oddaj je poskušala posnemati groteskno zgodbo. Njegova riba babilonka - ribica, ki si jo vtakneš v uho, da ti prevede vsakršno govorico v domači jezik - je prevzeta v ime prevajalnika v internetnem iskalniku. Uspešnici je dodal še nekaj romanov in televizijski program, pa knjigo in CD-ROM o ogroženih živalskih vrstah. Ustanovil je internetno družbo H2G2, ki je pred kratkim sklenila vodnikov tour de force s ponudbo resnih informacij o življenju, vesolju in sploh vsem prek mreže prenosne telefonije.

Zdi se, da je Douglas pokuril večino svojega bogastva za svojo strast do tehnologije, nikoli pa ni bil prenapet znanstvenofantastik. Je sproščen in družaben, s krepko dvometraško postavo. Pravzaprav je videti bolj kot tisti angleški fantje iz javnih šol, ki so v sedemdesetih letih postali zvezdniki roka; zares je nekoč na odru v Earls Courtu zaigral na kitaro skupaj s svojimi vrstniki Pink Floydi. In še ena prijazno bahava domislica: namesto da bi razkazoval svojo hčerko na fotografiji iz listnice, odpre svoj mogočni prenosni računalnik in po kratkem prebiranju tipk požene šaljiv videoprizor s petletno Polly Adams v majhni, a bleščeči vlogi ob drugem njegovem vrstniku, Johnu Cleesu.

Tako se je torej zasukalo njegovo življenje: v denar, prijatelje z vrha in čedne igračke. Če polistamo po njegovem življenjepisu za golimi dejstvi - privatna šola, odrske luči v Cambridgeu in BBC - zasuk na prvi pogled niti ni presenetljiv. Vendar njegova pot po utečenih kolesnicah v visoko družbo ni bila povsem premočrtna.

Douglas Noel Adams je bil rojen v Cambridgeu leta 1952. Ena njegovih stalnih šal je bila, da je bil on DNA v Cambridgeu devet mesecev prej, kot sta Crick in Watson objavila svoje odkritje. Njegova mati Janet je bila bolniška sestra v Addenbrookovi bolnišnici, njegov oče Christopher pa je bil učitelj, ki se je prelevil v podiplomskega študenta teologije, pa v nadzornika pomiloščencev in nazadnje v podjetniškega svetovalca, kar je bila »zelo zelo čudna poteza,« meni Adams. »Kdor je poznal mojega očeta, je lahko povedal, da podjetništvo ni bilo področje, o katerem bi kaj dosti vedel.«

Družina je bila »precej na tesnem z denarjem« in je šest mesecev po Douglasovcm rojstvu zapustila Cambridge ter se selila po obrobju Vzhodnega Londona. Ko je imel Douglas pet let, sta se starša ločila. »Presenetljivo je, do katere mere štejejo otroci svoje življenje za normalno,« pravi. »Je bilo pa seveda težko. Starša sta se ločila, ko to še zdaleč ni bilo tako pogosto, kot je zdaj, in če povem po pravici, se izpred petega leta komajda česa spominjam. Kakorkoli obrnem, to najbrž niso bili posebno lepi časi.«

Po ločitvi sta se Douglas in njegova mlajša sestra preselila v Brentwood v Essexu, kjer je mati vodila zatočišče za bolne živali. Svojega razmeroma premožnega očeta je videval ob koncu tedna in ob teh obiskih je doživljal napetost in zmedenost. Stvari so se še bolj zapletle, ko so se v novih zakonih obeh staršev pojavili polbratje in polsestre. Adams pravi, da je to sicer skušal jemati kot normalno, se je pa včasih »čudno obnašal« in se spominja sebe kot živčnega in nekoliko čudnega otroka. Nekaj časa so ga učitelji imeli za motenega, ko pa je prišel na pripravljalno šolo v Brentwoodu, je že veljal za izjemno bistrega.

Šola se pohvali z dokaj pestrim spiskom uspešnih učencev. Modni oblikovalec Hardy Amies, prosluli zgodovinar David Irving, televizijski voditelj Noel Edmonds, notranji minister Jack Straw in urednik londonskega Timesa Peter Stothard so bili brentwoodski učenci pred Adamsom, komična igralca Griff Rhys Jones in Keith Allen pa sta bila nekaj let za njim. Štirje nekdanji učenci - dva laburista in dva konservativca - sedijo v spodnjem domu parlamenta. Danes si ob garaškem slovesu Keitha Allena težko zamišljamo prizor, v katerem Adams sedemletnemu Allenu pomaga pri klavirskih vajah.

Ko je imel Adams trinajst let, se je mati znova poročila in se preselila v Dorset, Adams pa se je prelevil iz »zunanjega« v internatskega učenca. Zdi se, da je bila ta izkušnja v celoti dobrodejna. »Kadarkoli sem prej ob štirih odhajal iz šole, sem vedno z zavistjo opazoval, kaj počno internatarji,« pravi. »Zdelo se mi je, da se imenitno zabavajo, in tudi meni je bil potem internat zelo všeč. Delček mene si strašansko rad umišlja, kakšna pobalinska in uporniška narava sem. Bolj natančno pa bi se reklo, da imam rad udobno in urejeno ustanovo, ob katero se lahko tudi malo podrgnem. Nič ni boljšega kot nekaj omejujočih pravil, v katera lahko tu pa tam brez skrbi brcneš.«

Adams pripisuje kakovost svoje izobrazbe dejstvu, da so ga učili »zelo dobri, predani, obsedeni in karizmatični učitelji«. Pred kratkim je na londonski zabavi oporekal Jacku Strawu zaradi očitnega odpora, ki ga kaže nova laburistična levica do šol z licenco, češ da taka šola nobenemu od njiju ni prizadejala hujše škode.

Ravnatelj šole je bil Frank Halford, ki se spominja, da je bil Adams »že takrat zelo postaven in priljubljen. Za konec semestra je napisal igro, ko se je na televiziji ravno začela serija Doctor Who. Svojo igro je naslovil 'Doctor Which'.« Čez mnogo let je Adams zares pisal scenarije za Doctorja Whoja. Halforda opisuje kot navdihujočega učitelja, ki mu je še zdaj v oporo. »Nekoč mi je za zgodbo dal deset pik od desetih, in to je v svoji dolgi šolniški karieri napravil samo takrat. Se zdaj, kadar mi pisateljsko dušo zagrne črna tema in si mislim, da tega ne bom več mogel početi, si ne prikličem pred oči dejstva, da sem napisal uspešnice in da dobivam velikanske predujme. Ne, takrat se spomnim, da mi je Frank Halford nekoč dal deset pik od desetih in da torej, nekje globoko v sebi, moram imeti moč, da to napišem do konca.«

Zdi se, da je Adams že od vsega začetka znal svoje pisanje preliti v denar. Prodal je nekaj kratkih (»kratkih skoraj kot haiku«) zgodb stripovski reviji Eagle in dobil zanje deset šilingov. »Takrat si za deset šilingov malone kupil jahto,« se smeje. Njegovo pravo zanimanje pa je veljalo glasbi. Naučil se je brenkati na kitaro, tako da je od note do note prepisal zapletene prstne rede za enega od zgodnjih albumov Paula Simona. Zdaj ima velikansko zbirko električnih kitar za levičarje, vendar priznava, da je »v srcu v resnici folkie. Celo takrat na odru s Pink Floydi sem ubiral preprosto figuro iz Brain Damage, ker sem znal prstni red.«

Adams je odraščal v šestdesetih in Beatli »so mi vsadili v možgane seme, od katerega jih je kar razneslo. Vsakih devet mesecev se je pojavil nov album, ki je pomenil tak napredek od prejšnjega, kot bi se stresla zemlja. Ta glasba nas je tako obsedla, da smo, ko je izšla "Penny Lane" in smo jo zamudili na radiu, toliko časa mlatili fanta, ki jo je slišal, da nam jo je nazadnje zabrundal. Ljudje me zdaj včasih vprašajo, ali so Oasisi tako dobri kot so bili Beatli. Po mojem niso niti tako dobri kot Rutli.«

Drugi odločilni vpliv je bil Monty Python. Po prevladujoči britanski radijski komediji petdesetih let je bil njihov prihod »pravo razodetje«, kajti razkril mu je, da je smešnost lahko tudi način, kako inteligentni ljudje izrazijo svojo osebnost - »in se obenem lahko obnašajo strašansko bedasto.«

Logična posledica je bil vpis na Cambridge, »kajti hotel sem se pridružiti gledališki skupini Footlights,« pravi. »Hotel sem biti pisec-igralec, tako kot pythonovci. V resnici sem hotel postati John Cleese in kar nekaj časa je trajalo, da sem uvidel, da je to delovno mesto že zasedeno.«

Na univerzi se je hitro poslovil od igranja - »preprosto nisem bil dovolj zanesljiv« - in je začel pisati, kot sam priznava, pythonovske skeče. Spominja se enega o železničarju, ki je postavil vse kretnice na južni strani na odprto smer, da bi s tem dokazal svoje eksistencialno stališče; in še enega o težavah pri organizaciji letnega občnega zbora crawleyskega društva paranoikov.

Načelnica za umetnosti Mary Allen, nekdanja članica Sveta za umetnost in Kraljevske opere, je bila njegova kolegica na Cambridgeu in je ostala njegova prijateljica. Uprizarjala je njegova dela in se ga spominja kot človeka, »ki ga je bilo vedno opaziti tudi v skupini samih zelo nadarjenih ljudi. Douglasove igre so bile zelo naostrene in osebne. Morale so se vam prileči in vi ste se morali prilegati njim. Celo v kratkih prizorih je znal ustvariti svoj čudaški svet.«

Adams pravi: »Malo me je bilo sram, da sem vpisal angleščino. Mislil sem, da bi moral izbrati kaj koristnega in težavnejšega. Ampak ob vsem takšnem cmihanju mi je bilo vendarle všeč, da se ni bilo treba dosti truditi.« Celo njegove seminarske naloge so bile polne šal. »Ko bi bil tedaj vedel, kar vem danes, bi bil vpisal biologijo ali zoologijo. V tistem času pa se mi ni niti sanjalo, da bi to utegnilo biti zanimivo; zdaj vem, da je to najbolj zanimiva stvar na svetu.«

Med kolegi je bil še odvetnik in televizijski voditelj Clive Anderson. Sekretar za kulturo Chris Smith je bil študentski predsednik. Adams je dostikrat poskrbel za ogrevalne nastope pred študentskimi debatami, ne da bi ga politika kaj privlačila: »Samo to je bilo, da sem izrabil sleherno priložnost za zbijanje šal. Zelo čudno je videti vse te ljudi razsejane po javnem prizorišču. Moji nekdanji kolegi že dobivajo nagrade za življenjsko delo, in ob tem postane človek razumljivo malo živčen.«

Po univerzi je Adams dobil priložnost delati z enim svojih junakov. Pythonovec Graham Chapman je videl nekaj skečev na Footlights in ga je poklical. Na prvem srečanju je Adamsa, na njegovo veliko veselje, zaprosil za pomoč pri scenariju, ki ga je moral dokončati tisto popoldne. »In tako sva delala skupaj celo leto. Večinoma za obetavne televizijske nanizanke, ki nikoli niso prišle prek pilotske oddaje.« Chapman je v tistem času »vsak dan spraznil nekaj steklenic džina, kar človeka razumljivo nekoliko ovira pri delu.« Vendar je Adams prepričan, da je bil mož izjemno nadarjen. »Bil je po naravi človek skupine in je potreboval disciplinirane tovariše, da je lahko zaživel njegov bleščeči talent. Njegova izjemnost je bila v tem, da je v mešanico vrgel nekaj, kar je vse postavilo na glavo.«

Ko se je razšel s Chapmanom, je njegova kariera hudo zastala. Še naprej je pisal skeče, vendar z njimi niti približno ni zaslužil za preživetje. »Pokazalo se je, da nisem posebno dober pri pisanju skečev. Nikoli nisem mogel pisati na povelje in tudi ne po aktualnih temah. Tu in tam pa sem spravil skupaj kaj silnega izza čisto levega vogala.«

Geoffrey Perkins, glavni urednik za televizijske komedije pri BBC-ju, je pripravil radijsko izvedbo Vodnika. Spomni se, da je na Adamsa naletel najprej, ko je režiral Footlights. »Član ekipe ga je gnjavil z vprašanji, da se je nazadnje zgrudil na stol. Naslednjič sva se srečala, ko je poskušal pisati skeče za radijsko nanizanko Weekending, ki je tedaj veljala za sijajno vadišče za nove avtorje. Adams je bil med tistimi, ki so na tem vadišču častno propadli. Pri Weekendingu so uspevali ljudje, ki znajo napisati prizor za trideset sekund, Douglas pa ni bil zmožen napisati stavka, ki bi trajal manj kot trideset sekund.«

Ko so se Adamsu tako vse bolj sesipale sanje, da bi postal pisec, se je oprijel cele vrste čudaških opravil, med drugim je čistil kurnike in se udinjal kot telesni stražar pri katarski vladarski rodbini. »Po mojem so bili pri varnostni agenciji na robu obupa. Službo sem dobil po oglasu v Evening Standardu.« Tudi Griff Rhys Jones je nekaj časa opravljal to delo po Adamsovem priporočilu. Adams se spominja, kako je vse bolj zapadal v depresijo, ko je v nočnih izmenah sedel pred hotelskimi sobami. »Kar naprej sem si govoril, da to ni tisto, kar bi se moralo izcimiti.« Za božič je šel obiskat mamo in naslednje leto ostal pri njej.

Spominja se, kako je družino skrbelo, kaj bo z njim, in četudi je kdaj pa kdaj še poslal kak skeč na radio, priznava, da je bil s samozavestjo na psu. Navzlic uspehu in bogastvu, ki ga je dosegel pozneje, mu je to nagnjenje k premajhni samozavesti ostalo. »Strašna obdobja pomanjkljive samozavesti imam,« razlaga. »Preprosto ne verjamem, da bi zmogel, in noben dokaz o nasprotnem me ne premakne. Enkrat sem šel tudi že k terapevtu, vendar sem kmalu uvidel, da je to tako kot kmetovo tarnanje čez vreme - nič se ne da popraviti, shajati moraš s tem, kar je.« Je to kaj pomagalo? »Ne nujno,« pravi in skomigne.

Štoparski vodnik je bil poslednji poskus, ampak kakor razumemo danes, natanko o pravem času. Z Zvezdnimi vojnami je znanstvena fantastika postala moderna, Monty Python pa je za sabo pustil strnišče, na katerem zabavni skeči ne bi več zrasli, ostala pa je dojemljivost za njegovo zvrst komike.

Pythonovec Terry Jones je slišal posnetke, preden so šli v eter, in se spominja, kako sta ga osupnila Adamsov »razumski pristop in krepka konceptualna osnova. Čutiš, da to, o čemer piše, izhaja iz kritike življenja, kakor bi nemara rekel Matthew Arnold. Ima svojo moralno osnovo in kritično osnovo, za katero stoji čvrst razum. Na primer, John Cleese ima čvrst razum, ampak je bolj logično analitičen. Douglas pa je bolj zbadljivo analitičen.« Geoffrey Perkins se strinja, vendar se spomni, da za projektom ni bilo kaj dosti velikega načrta.

»Douglas se je lotil zadeve s celim kupom zamisli, vendar z zelo šibko predstavo, kaj naj bi zgodba bila. Pisal je v skoraj dickensovski maniri epizod v tedenskih obrokih, ne da bi čisto dobro vedel, kako se bo končalo.«

Do dne, ko je leta 1978 nadaljevanka šla v eter, pravi Adams, je vanjo vložil okrog devet mesecev resnega dela in zaslužil tisoč funtov. »Kazalo je, da še nekaj časa ne bom prišel na zeleno vejo,« zato je sprejel producentsko mesto pri BBC-ju, vendar ga je čez šest mesecev pustil, ko je ugotovil, da skuša hkrati pisati še drugo radijsko nadaljevanko, roman, televizijsko serijo in epizode Doctor Who. Navzlic tej spoštovanja vredni obremenitvi si je že ustvarjal legendarni sloves lenega pisca.

»Kako so mi pri srcu roki,« je govoril, »tisti njihov piš, ko švistnejo mimo!«

Z uspehi se je njegova sposobnost zavlačevanja samo še poglobila. Njegova založniška urednica Sue Freestone je kmalu uganila, da je pisanje zanj izrazna umetnost, pa si je uredila pisarno kar v njegovi jedilnici. »Vedno potrebuje publiko za takojšnji odziv, samo da ga včasih to tudi udari po nosu.«

»Kmalu na začetku knjige je imel prizor, ko govori o nekakšnih krožnikih in na vsakem mora biti natanko ena banana. Kazalo je, da je to pomemben detajl, pa sem ga prosila, naj mi razloži. Vendar je svoje občinstvo vedno rad dražil in je rekel, da mi bo razložil pozneje. Sčasoma sva se prikopala do konca knjige, pa sem ga spet vprašala, 'No, dobro, Douglas, kaj je bilo torej z, bananami?' Pogledal me je in njegov pogled je bil popolnoma prazen. Čisto je pozabil na banane. Od časa do časa ga vprašam, ali se je že spomnil, pa se očitno še ni.«

Pisec in producent John Lloyd je bil Adamsov prijatelj in sodelavec še izpred Vodnika. Spominja se »pravih napadov neodločnosti in panike«, ki so se Adamsa lotevali med pisanjem.

»Bili smo na počitnicah na Krfu s tremi prijatelji, ko je ravno dokončeval knjigo, in nazadnje je zavzel celo hišo. Našel si je sobo, da je v njej pisal, pa sobo, v kateri je spal, sobo, kamor se je umaknil, kadar ni mogel spati, in tako naprej. Ni mu prišlo na misel, da bi se drugi ljudje tudi radi pošteno naspali. Tako koraka skozi življenje z možgani, velikimi kot planet, dostikrat pa je videti, da živi na drugem planetu. Sploh ni zloben človek, ampak ko ga zgrabi panika in groza in ne more dokončati knjige, postane zanj vse drugo čisto nepomembno.«

Kakorkoli je bilo že treba njegova dela izvleči iz njega, vsa so postala izjemno priljubljena. Knjige so bile same uspešnice, in Adams je od svojih ameriških založnikov prejel več kot dva milijona dolarjev predujma. Z Johnom Lloydom sta sestavila parodijski slovar, The Meaning of Liff, v katerem sta dobro prepoznavnim pojmom, kot je na primer občutek, ki vas popade ob štirih popoldne, ko še niste opravili dnevnega dela, pripisala imena mest - za opisano blago potrtost se zdi kot ulito ime Farnham. Proti koncu osemdesetih pa je Adams dokončal dve parodični kriminalki z likom Dirka Gentlyja.

Ne glede na Adamsov lahkotni humor je Freestonovo ganilo, kako globoko se je njegovo delo dotaknilo nekaterih bralcev. »V Vodniku povedo, da vam za varnost ni treba drugega, kot da imate pri sebi svojo brisačo,« razloži. »Slišala sem zgodbo o ženski, ki je umirala v hospicu, pa je menila, da bo vse v redu, ker je imela pri sebi svojo brisačo. Sprejela je Douglasovo vesolje in ga vključila v svoje. Douglas je bil v hudi zadregi, ko je slišal zanjo. Zanjo pa je bila brisača dobesedno simbol varnosti, ko se je odpravljala na neznano pot.«

V njegovih delih najdemo tudi resne teme. Drugi roman o Dirku Gentlyju se zlahka razume kot knjiga o brezdomnih, zapuščenih in odtujenih ljudeh. »Njegova domišljija seže precej globlje kot le do površinskega bistrca,« pravi Freestonova. »Družbena kritika je navadno prekrita s komiko, vendar jo najdete, če jo iščete.«

Ker je preživel tako trdo obdobje, je Adams brez prestanka delal tja do sredine devetdesetih, takrat pa je čisto zavestno potegnil za zavoro. »Brezupno sem se zataknil na sredi knjige, in naj se sliši še tako nehvaležno, misel, da bi moral spet podpisovati grmade knjig, me je gnala v bes in potrtost.«

Pravi, da je sebe še vedno imel za scenarista in da se je čutil romanopisca zgolj po pomoti. »Sliši se noro, ampak delček mene se je čutil ogoljufanega, obenem pa je čutil, da sem tudi sam goljufal. In potem je tu še denarna gugalnica. Dobro ste plačani in niste srečni, zato si predvsem kupujete stvari, ki jih niti ne potrebujete niti ne želite - a za to potrebujete še več denarja.«

Njegove denarne zadeve so se zapletle v osemdesetih letih, pravi. Ne mara govoriti o podrobnostih, pravi pa, da je bil verižni učinek kar znaten, tako da so vsi mislili, da je premožnejši, kot je v resnici bil. Premik v Adamsovem življenju lahko razberemo celo iz razlik med prvo in drugo serijo radijskih oddaj. V prvi je cela vrsta šal o krčmah in praznih žepih. Druga pa ima več šal o dragih restavracijah in računovodjih.

»Počutil sem se kot miš v kolesu,« pravi. »Nobena točka kroženja ni prinašala veselja. Kadar pišete svojo prvo knjigo pri petindvajsetih ali tam nekje, imate petindvajset let izkušenj, četudi večinoma mladostniških izkušenj. Druga knjiga pa pride po dodatnem letu, ki ste ga presedeli v knjigarnah. Prav kmalu vam bo zaloga pošla.«

Njegovo sredstvo proti nevarnosti praznega rezervoarja je bilo »ustvarjalno kolobarjenje«. Razmahnilo se je njegovo zanimanje za tehnologijo, prav tako pa je vzbrstela strast do okoljskih vprašanj. Leta 1990 je napisal Zadnjo priložnost (Last Chance to See). »Kot se dostikrat zgodi, je to moja najmanj uspešna knjiga, vendar pa tista, na katero sem najbolj ponosen.«

Knjiga je bila spočeta, ko ga je neka revija poslala na Madagaskar, da bi poiskal redko vrsto lemurja. Zdelo se mu je, da bo to kar zanimivo, doživel pa je pravo razodetje. Ekologija ga je tako očarala, da se je začel zanimati za evolucijo. »Dali so mi v roke nit, in ko sem ji začel slediti, so se mi odprla vprašanja, ki so me popolnoma prevzela.« Povezava na dnu njegovih elektronskih pisem vodi k Ustanovi Diane Fossey, ki se trudi za zaščito goril, in k projektu Rešite nosoroga. Adams je bil tudi podpisnik Projekta velikih opic, ki zagovarja spremembo moralnega statusa velikih opic in priznanje njihove pravice do »življenja, prostosti in varnosti pred mučenjem«.

Bil je med ustanovitelji skupine, ki je sprožila akcijo Comic Relief, četudi nikoli ni bil aktivist spokorništva. Na sprejemih, ki jih je prirejal na svojem domu v Islingtonu, so nastopali rokovski zvezdniki in legende - Gary Brooker od Procul Haruma je nekoč zapel celo »A Whiter Shade of Pale«, vključno z vsemi izpuščenimi kiticami - obiskovali pa so jih medijski veljaki in milijarderji iz novih tehnologij. In nekoliko manj pravoverno - vsaj za navdušenega, skoraj evangelijskega brezverca - je o vsakem božiču prirejal koncerte božičnih pesmi.

»Kot otrok sem bil vnet kristjan. Všeč mi je bil šolski zbor in božično prepevanje mi je ostalo v spominu kot izredno čustven dogodek.« V svoj nebeški krog najvplivnejših prišteva poleg Beatlov in Pythonov tudi Bacha, ampak kako gre to skupaj s strastnim ateizmom? »Življenje je vse polno stvari, ki vas ganejo ali se vas tako ali drugače dotaknejo,« razloži. »Dejstvo, da se je po mojem Bach motil, v ničemer ne spremeni dejstva, da imam Mašo v b-molu za enega največjih človeških dosežkov. Še vedno me gane do solz, kadar jo slišim. Vsa ta zadeva z religijo me močno zanima. Me pa tudi osuplja, da jo sicer povsem razumni ljudje jemljejo tako resno.«

Ta navezanost na tradicionalne običaje, če že ne na tradicionalna verovanja, se nadaljuje tudi v dejstvu, da ima njegova hčerka Polly, rojena leta 1994, štiri ne-botre. Mary Allen je ena od njih, in prav ona je Adamsa seznanila z njegovo ženo, odvetnico Jane Belson. Allenova pravi: »Na začetku osemdesetih je Douglas preživljal hudo pisalno krizo in me je vsak dan klical. Čez čas sem ga vprašala, ali se nemara počuti osamljenega. Zdelo se je, da se, in tako sva sklenila, da potrebuje nekoga, ki bo z njim delil njegovo velikansko stanovanje. In Jane se je vselila.« Po nekaj neuspelih začetkih sta se leta 1991 poročila in živela v Islingtonu vse do lani, ko se je cela družina preselila v Santa Barbaro.

Adams pravi, da je bil ta korak težji, kot je bil pričakoval. »Šele pred nedavnim sem dojel, kako zelo je bila moja žena proti selitvi.« Zdaj pravi, da bi priporočil vsakomur »v globoki srednji dobi, naj populi količke in se odpravi nekam drugam. Znova odkrijete življenje in začnete čisto od začetka. Kako to poživi.«

Tudi njegova vloga v spletnem podjetju je podobno poživljajoča. Njegov delovni naziv je glavni fantazist. »Nikoli se nisem videl v vlogi znanstvenofantastičnega napovedovalca, nikoli nisem poskušal postati drugi Arthur C. Clarke. Vodnik je pripovedno sredstvo, vanj sem lahko posrkal vse te ideje, ki se mi ukrešejo, in obnesel se je prav imenitno. Je pa še prezgodaj za napovedi,« svari. »Še vedno čofotamo v bazenčku, tam zunaj pa je cel ocean.«

Med drugimi tekočimi podvigi je roman - s trenutno zamudo osmih let - pa omemba filma z Dirkom Gentlyjem, spletna stran za H2G2 in e-roman. »Stalno sem govoril o tem, kako se bodo pojavile elektronske knjige in kako pomembne bodo, in potem se prikaže Stephen King in eno objavi. Počutim se kot popoln bebec, saj bi to moral biti jaz.«

Filmski projekt je kot »dvajset let zaprtja«, hollywoodske postopke pa primerja s poskusom, »da bi spekli zrezek tako, da bi poslali mimo njega vrsto ljudi, od katerih naj vsak dihne vanj.« Je pa presenetljivo navdušen nad to starodavno umetnostno zvrstjo.

»Pri novih, manj zrelih tehnologijah je vedno nevarnost, da se boste razgreli ob vseh možnostih, ki jih odkrivate pri pritiskanju na njihove gumbe, na račun tega, kar hočete povedati. Zato je hvaležno delati v mediju, kjer tega problema ni, ker je tehnika že dozorela.«

Po tako dolgi sušni dobi modro ugotavlja, da bodo mnogi od novih projektov in zamisli obležali na poti. »Ampak zdaj se že nekaj let nisem ukvarjal z romanopisjem, in tega odmora sem bil hudo potreben. Sem pa dosti in ustvarjalno premišljeval o celem kupu stvari, ki niso romanopisje. In tako, namesto da bi mi zmanjkovalo goriva, čutim, da je rezervoar spet poln.«

ŽIVLJENJE NA PRVI POGLED: Douglas Noel Adams

ROJEN: 11. marca 1952 v Cambridgeu.

IZOBRAZBA: Brentwoodska šola, Essex; Kolegij sv. Janeza, Cambridge.

POROČEN: z Jane Belson, l. 1991 (hčerka Polly, 1994).

ZAPOSLITVE: 1974-78 radijski in televizijski scenarist; 1978 radijski producent na BBC.

NEKAJ SCENARIJEV: Štoparski vodnik po Galaksiji, 1978 in 1980 (na radiu), 1981 (na televiziji).

IGRE: Štoparski vodnik po Galaksiji, 1984; Birokracija, 1987; Zvezdna ladja Titanik, 1997.

KNJIGE: Štoparski vodnik po Galaksiji, 1979; Restavracija na koncu vesolja, 1980; Življenje, vesolje in sploh vse, 1982; The Meaning of Liff (z Johnom Lloydom), 1983; Zbogom in hvala za vse ribe, 1984; Holistična detektivska pisarna Dirka Gentlyja, 1987; The Long Dark Tea-Time of the Soul, 1988; Zadnja priložnost, 1990; The Deeper Meaning of Liff (z Johnom Lloydom), 1990; Pretežno neškodljiva, 1992.

ŽIVLJENJE

Dragi urednik,

Pot mi je curljal po obrazu in mi kapljal v naročje, da so bila moja oblačila čisto premočena in lepljiva. Sedel sem, pa se sprehodil, čakal. Ves sem se tresel, ko sem zrl v ozko špranjo, čakajoč in čakajoč. Nohti so se mi zarili v meso, ko sem stiskal pesti. Z roko sem si šel prek razgretega, premočenega lica, po katerem je lil znoj. Napetost je postajala neznosna. Ugriznil sem se v ustnico, da bi zaustavil drhtenje od silnega bremena napetosti. Nenadoma se je špranja odprla in pošta je padla skoznjo. Zgrabil sem svoj Eagle in raztrgal ovojni papir.

Za teden dni sem bil odrešen trpljenja!

D. N. Adams (12 let), Brentwood, Essex,

23. JANUARJA 1965,

Eagle and Boys World Magazine

* * *

[Urednikova opomba: V šestdesetih letih je bil Eagle neznansko priljubljen angleški znanstvenofantastični tednik. Pismo je prvo znano objavljeno delo Douglasa Adamsa, tedaj starega 12 let.]

Glasovi vseh naših včerajšnjih dni

Svojih šolskih dni se spomnim le bežno. To je bilo tisto, kar se je dogajalo v ozadju, ko sem poskušal poslušati Beatle.

Ko se je pojavila »Can't Buy Me Love«, sem imel dvanajst let. Med jutranjo malico sem se zmuznil iz šole, kupil ploščo in vdrl v sobo šolske gospodinje, ker je imela gramofon. Potem sem si jo zavrtel, ne toliko glasno, da bi me zalotili, ampak ravno toliko, da sem lahko poslušal z ušesom tik ob zvočniku. Potem sem si jo zavrtel še enkrat za drugo uho. Potem sem ploščo obrnil in napravil enako z »You Can't Do That.« Takrat me je hišnik odkril in me dal zapreti po šoli, kar sem tudi pričakoval. To se mi je zdela še majhna cena za nekaj, kar danes prepoznavam kot umetnost.

Takrat seveda nisem vedel, da je to umetnost. Vedel sem samo, da so Beatli najbolj razburljiva stvar v vsem vesolju. Ta vednost ni bila nekaj, s čimer bi bilo mogoče mirno živeti. Predvsem se je bilo treba boriti z občudovalci [Rolling] Stonesov, kar je bilo zoprno, ker so uporabljali umazane udarce in ker so tolkli od spodaj. Potem se je bilo treba bosti z odraslimi, starši in učitelji, ki so govorili, da je to zapravljanje časa in žepnine za šaro, ki bo že naslednji teden pozabljena.

Nisem mogel razumeti, zakaj mi to govorijo. Pel sem v šolskem zboru in sem vedel, kako je treba prisluhniti harmoniji in kontrapunktu, in jasno mi je bilo, da je v Beatlih nekaj izjemno bistrega. Begalo me je le, da nihče drug ni slišal tega: nemogočih harmonij in ločenih glasov, ki jih v zabavni glasbi še ni bilo. Beatli so očitno vnašali vse to v svoje pesmi, ker jih je to na skrivaj zabavalo, in meni se je zdelo razburljivo, da bi se ljudje lahko zabavali na tak način.

Druga razburljiva stvar pri njih je bila, da smo kar naprej zgubljali stik. Posneli so nov album in pri prvih nekaj poslušanjih me je pustil čisto hladnega in zmedenega. Potem pa se je v moji glavi počasi odprl in razvil. Spoznal sem, da sem bil zmeden samo zato, ker sem slišal nekaj, kar je bilo popolnoma različno od vsega, kar je bilo napisano dotlej. »Another Girl«, »Good Day Sunshine« in izjemna »Drive My Car.«

Zdaj so ti posnetki tako domači, da se moram posebej potruditi, če se hočem spomniti, kako tuji so se mi zdeli sprva. Beatli niso samo pisali pesmi, temveč so sproti izumljali sredstva, s katerimi so delali.

Nikoli mi ni uspelo, da bi jih videl. Vem, da mi to težko verjamete. Živel sem v dobi, ko so Beatli nastopali, pa jih nikoli nisem videl v živo. O tem včasih kar ne znam nehati. Nikar ne hodite z mano v San Francisco, kajti na vsak način vam bom hotel pokazati Candlestick Park in vam trobezljal o tem, da so v njem leta 1966 Beatli odigrali svoj poslednji koncert, tik preden se je meni posvitalo, da so rokovski koncerti nekaj, česar se lahko dejansko udeležiš, pa čeprav živiš v Brentwoodu.

Moj šolski prijatelj je nekoč dobil vstopnice za snemanje zabavne oddaje Davida Frosta, pa nekako nisva šla. Zvečer sem gledal oddajo in Beatli so na njej zapeli »Hey Jude«. Kakšno leto sem bil bolan od tega. Spet drugič, ko nekako nisem šel v London, se je zgodilo, da so imeli svoj koncert na strehi v Saville Row. Nekaj, o čemer ne morem - nikdar nikoli - spregovoriti.

No ja, leta so minevala. Beatli so minili. Paul McCartney pa kar ni in ni nehal. Pred nekaj meseci me je poklical kitarist Robbie Mclntosh in rekel, »Čez nekaj dni igramo pri Mean Fiddlerju, a prideš?«

To je bilo najbolj noro vprašanje, kar sem jih v življenju dobil, in mislim, da sem potreboval nekaj trenutkov, da sem sploh razumel, kaj hoče. The Mean Fiddler, za tiste, ki še ne vedo, je krčma v neprijaznem predelu severozahodnega Londona, ki ima zadaj večjo sobo za glasbene skupine. Notri spravite kakih dvesto ljudi.

Beseda igramo je bila tista, ki me je zmedla, kajti vedel sem, da je skupina, v kateri Robbie trenutno igra, skupina Paula McCartneya, jaz si pa nisem mislil, da Paul McCartney igra po krčmah. Če pa Paul McCartney zares igra v krčmah, potem bi bilo noro misliti, da si ne bi bil pripravljen tudi odžagati nogo, da bi lahko šel. In sem šel.

Pred dvesto ljudmi v krčmi je Paul McCartney vstal in odigral pesmi, ki jih dotlej, tako verjamem, še nikoli ni igral v javnosti. »Here, There and Everywhere« in »Blackbird«, če omenim samo tidve. Jaz sam sem že igral »Blackbird« v krčmah, sveta nebesa! Cele tedne sem se učil prijemov na kitari, prav ko bi moral ponavljati za višje izpite. Skoraj se mi je zdelo, da imam privide.

Dva trenutka sta bila, ko nam je vsem vzelo sapo. Zadnji dodatek, brezhibna in gromka izvedba, pa verjemite ali ne, »Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.« (Ne pozabite, to je bilo v krčmi.) In potem še ena najsilnejših rokenrolovskih pesmi na svetu, »Can't Buy Me Love«, ki sem jo bil prvič slišal z ušesom tesno ob gramofonu Dansette v pisarni šolske gospodinje.

Ljudje se strašansko radi gredo igrico, ki se začne: »V kateri dobi bi najraje živel in zakaj?« V renesančni Italiji? Na Mozartovem Dunaju? V Shakespearovi Angliji? Jaz bi bil najraje nekje v Bachovi bližini. Imam pa s to igro resne težave, kajti živeti v katerikoli zgodovinski dobi bi pomenilo zgrešiti Beatle, in po pravici povedano, mislim, da tega ne bi zmogel. Mozart in Bach in Shakespeare so vedno z nami, jaz pa sem odrasel z Beatli in ne vem, ali je še kaj drugega tako močno vplivalo name.

Se pravi, da ima Paul McCartney jutri petdesetletnico. Vse najboljše, Paul. Tega za vse na svetu ne bi hotel zamuditi.

Londonski Sunday Times

17. JUNIJA 1992

Šola v Brentwoodu

Na brentwoodsko šolo sem hodil polnih dvanajst let. In to so bila, podolgem in počez, pa malo gor in dol, prav prijetna leta: še kar srečna, zmerno učena, malo preveč športna za moj tedanji okus, vendar polna dobrega (in včasih precej ekscentričnega) pouka. V resnici sem šele pozneje postopoma ugotovil, kako dobro so me učili na Brentwoodu - zlasti pri angleščini, zlasti pri fiziki. (Čudno, kaj.) Toda izkušnjo vseh dvanajstih let je, vsaj zame, popolnoma zasenčil spomin na en sam strašen, dušo parajoč dogodek. S tem mislim na dogodivščino s Hlačami. Naj pojasnim.

Vedno sem bil obupno, noro visoke rasti. Da si boste laže predstavljali - kadar smo šli s šolo na ekskurzijo v kak Zanimiv ali Prenovljen Kraj, razrednik ni naročil, »Dobimo se pod stolpno uro« ali »Dobimo se pri spomeniku padlim«, temveč »Dobimo se pod Adamsom«. Bil sem vsaj tako dobro viden kot katera koli druga reč na obzorju, razen tega se me je dalo po želji prestavljati. Ko smo pri fiziki morali ponoviti Galileov dokaz, da dve telesi z različno maso padata z enako hitrostjo, so pač dali meni, da spustim žogico za kriket in grahovo zrno, ker je bilo to hitreje, kot da bi se povzpeli do okna v zgornjem nadstropju. Vedno sem segal nad vse druge. Čisto na začetku šolske kariere, pri sedmih letih, sem se drugemu novincu (Robertu Nearyju) predstavil tako, da sem se mu približal od zadaj, mu v eksperimentalnem duhu spustil na glavo žogico za kriket in rekel: »Zdravo, jaz se pišem Adams, kako pa ti?« Za Roberta Nearyja je najbrž to strašni, dušo parajoči spomin iz šolskih let.

V pripravnici, kamor sem hodil pet let od dvanajstih, smo vsi nosili kratke hlače: sive z letnim suknjičem poleti, pozimi pa pepita tvid. Seveda obstaja izjemno dober razlog za modo kratkih hlač pri otrocih, celo v najgloblji angleški zimi (in te so bile takrat hladnejše, mar ne?). Kot pravi revija Wired, se pred letom 2020 še ne moremo nadejati tkanin, ki bi se same zacelile, se pa že najmanj zadnjih pet milijonov let, odkar smo zlezli z dreves ali iz močvirij, sama od sebe celijo otroška kolena.

Četudi smo jih morali nositi vsi, je v mojem primeru to postajalo vse bolj smešno. To, da sem segal nad svoje tovariše, me ni preveč motilo; nerodno je bilo, da sem segal tudi nad učitelje. In to v kratkih hlačah. Moja mama je ob priložnosti rotila ravnatelja, naj lepo prosim v mojem primeru napravi izjemo in mi dovoli nositi dolge hlače. Toda Jack Higgs, vedno pravičen ampak neuklonljiv, je rekel ne! Saj imam samo še šest mesecev do srednje šole, ko bom, tako kot vsi drugi, lahko nosil dolge hlače. Torej moram počakati.

Nazadnje sem le dokončal pripravnico. In dva tedna pred začetkom jesenskega semestra me je mama odpeljala v šolsko prodajalno, da bi - končno - kupila šolsko obleko z dolgimi hlačami. In veste kaj? Niso jih imeli v moji velikosti. Naj ponovim, da bo tudi vas, ko to berete, lahko zagrnila vsa groza položaja, tako kot je mene tistega poletja leta 1964 sredi šolske prodajalne. Niso imeli hlač, ki bi bile dovolj dolge zame. Morali jih bodo posebej naročiti. In trajalo bo šest tednov. Šest tednov.

Šest manj dva je, kot so me pozorno in trudoma naučili, štiri. Kar je pomenilo, da bom cele štiri tedne prihodnjega šolskega leta edini fant v kratkih hlačah na celi šoli. Tista dva tedna sem se igral na prometnih cestah, brezskrbno uporabljal kuhinjske nože, ne upošteval opozoril, naj ne stojim preblizu vrat vagona - ampak na žalost sem moral biti pod kakim urokom, kajti nič mi ni bilo prihranjeno: štirje tedni najhujšega ponižanja in sramu, kar ga pozna človeštvo, oziroma za ponižanje in sram najdovzetnejše bitje na svetu, pretegnjeni dvanajstletni fant. Vsi smo že kdaj doživeli tiste krute sanje, ko se nenadoma znajdemo popolnoma nagi sredi prometne ulice. Verjemite mi, to je bilo hujše in niso bile sanje.

Na tem mestu se zgodba razblini, kajti mesec dni pozneje, kajpak, sem dobil svoje dolge hlače in sem bil spet pripuščen v spodobno družbo. Ampak, verjemite, v sebi še vedno nosim brazgotine, in čeravno se trudim, da bi kot Kolos zajahal svet, pišem knjige uspešnice in ... (no, pravzaprav najbrž samo to dvoje). Če sem kdaj videti kot neprilagojena, družbeno izločena, klavrna, zgrbljena, čustvena pokveka (v mislih imam predvsem nedeljska jutra v februarju), potem so za to krivi tisti štirje tedni kratkih hlač v septembru 1964.

Y

»Why (zakaj)« je edina vprašalnica, ki vznemirja ljudi tako močno, da so z njo poimenovali posebno črko abecede.

Abeceda ne gre »A B C D Kaj? Kje? Kako?« pač pa »V W X Y(Why?) Z.«

»Zakaj?« je vprašanje, na katero je vedno najteže odgovoriti. Čisto dobro veste, pri čem ste, če vas kdo vpraša: »Koliko je ura?« ali »Kdaj je bila bitka leta 1066?« ali »Kako delujejo tile sedežni pasovi, da se napnejo, kadar stopiš na zavoro, oči?« Odgovori so prav preprosti in sicer po vrsti, »Pet minut čez pol osmih«, »Ob četrt čez deset dopoldne« in »Ne sprašuj traparij.«

Kadar pa preberete besedico »Zakaj?« že veste, da ste pred eno tistih neodgovorljivih stvari kot »Zakaj se rodimo?« ali »Zakaj umremo?« in »Zakaj moramo med prvim in drugim prejeti med pošto toliko reklam?«

Ali pa tale:

»Bi šla z mano v posteljo?«

»Zakaj?«

Že od nekdaj je obstajal en sam odgovor na ta »Zakaj?« In morda bi kazalo tudi tega vključiti v abecedo. Prostora je dovolj. Ni treba, da je »Why?« zadnja beseda, saj tudi ni zadnja črka. Kako bi bilo, če se abeceda ne bi končala z »V W X Why? Z«, temveč »V W X Y Zakaj pa ne?«

Ne sprašujte traparij.

- Iz Hockneyeve abecede

(Hockney's Alphabet)

The Meaning of Liff[1]  šteje svoje začetke v domači nalogi iz angleščine, ki sem jo dobil nekoč v šoli in ki se je petnajst let pozneje sprevrgla v igro med Johnom Lloydom in menoj. Z nekaj prijatelji sva sedela v grški taverni, kjer smo se šli uganke in celo popoldne pili retsino, tako da smo morali najti igro, pri kateri ni treba toliko vstajati.

Šlo je preprosto takole (moralo je biti preprosto; popoldne je že napredovalo daleč prek stopnje zapletenih pravil): nekdo je povedal ime mesta in nekdo drug je moral povedati, kaj to ime pomeni. Ampak morali bi biti zraven.

Prav hitro smo ugotovili, da obstaja strašansko dosti izkušenj, idej in situacij, ki jih vsi brez težav prepoznamo, ki pa niso dobro definirane preprosto zato, ker zanje ni posebne besede. Vse so bile sorte: »A se ti kdaj zgodi, da...« ali »A veš, kakšen je občutek, kadar ...«, »Veste, zmeraj sem mislil, da se to dogaja samo meni ...« Pa ni treba drugega kot beseda in že je stvar določena.

Navsezadnje je blago nelagodni občutek, ki se vam vzbudi, ko sedete na sedež, ki je še topel od zadnjice nekoga drugega, prav tako resničen kot občutek, ko se proti vam zapodi iz goščave velikanski podivjan slon, ampak doslej smo poznali besedo samo za drugega. Zdaj pa imata vsak svojo besedo. Prva je »ritoznoj,« druga, kajpada, »strah.«

Nabralo se je več in več teh besed in se šele tedaj smo se zavedeli, kako muhasto izbirčno delo je Veliki oksfordski slovar. Mirno spregleda cele pokrajine človeške izkušnje. Kot na primer tega, da obstaneš sredi kuhinje in se sprašuješ, po kaj si prišel. Vsakomur se zgodi, ampak ker za to ni - oziroma ni bilo - ustrezne besede, so vsi mislili, da se to dogaja samo njim in da so torej bolj neumni kot drugi. Kako pomirljivo je vedeti, da so tudi drugi enako neumni in da je tisto, ko stojim v kuhinji in ugibam, po kaj sem prišel, samo navaden »čakovec«.

Polagoma se je pri Johnu Lloydu v spodnjem predalu začela nabirati škatla kartic s temi besedami in vsakdo, ki je zanjo slišal, je dodal še kaj svojega.

Prvič so besede zagledale luč sveta, ko je leta 1982 sestavljal koledar Not in mu je zmanjkalo idej za spodnjo vrstico na strani (pa tudi za zgornje in precej srednjih). Izvlekel je predal, izbral ducat ali kaj takega najbolj posrečenih novih besed in jih vstavil pod imenom Oxtail English Dictionary. Drobci so hitro postali najbolj priljubljeno čtivo v Not 1982 in uspeh v tem zmanjšanem merilu je kmalu porodil zamisel o posebni knjigi, ki bi bila posvečena novim besedam - in tu jo imate: The Meaning of Liff, plod trdega dela in življenja, posvečenega študiju in zapisovanju človeške narave.

Iz Pan Promotion News 54,

OKTOBRA 1983

Moj nos

Moja mama ima dolg nos, oče pa širokega in jaz sem dedoval po obeh. Moj nos je velik. Edini človek, ki sem ga poznal in je imel bistveno večji nos kot jaz, je bil učitelj v pripravnici. Ta je imel tudi majcene oči in skoraj nič brade in je bil neznansko suh.

Bil je kot križanec med flamingom in staromodnim kmečkim orodjem in se je v prečnem vetru gibal precej nestabilno. Dosti se je skrival.

Tudi jaz bi se rad skrival. Kot fanta so me dolga leta neusmiljeno dražili zaradi nosu, dokler nisem nekega dne v kotnem ogledalu ugledal svojega profila in moral priznati, da je zares precej smešen. Od tega trenutka dalje so me ljudje nehali dražiti zaradi nosu, pač pa so me začeli neusmiljeno dražiti zato, ker sem uporabljal besede kot je »dejansko«, in tako je ostalo vse do današnjega dne.

Ena bolj čudnih lastnosti mojega nosu je, da ne prepušča zraka. To je težko razumeti ali celo verjeti. Težava izvira še iz davnih časov, ko sem bil še majhen deček in sem živel v hiši svoje babice. Bila je krajevna predstavnica Društva za zaščito živali, kar pomeni, da je bila hiša vedno polna hudo poškodovanih psov in mačk, vmes pa se je našel tudi kak jazbec, podlasica ali golob.

Nekateri so bili poškodovani telesno, nekateri duševno, name pa so učinkovali tako, da se mi je močno skrčil interval pozornosti. Ker je bilo v zraku vse polno živalskega prahu in dlake, je bil moj nos vedno prehlajen in poln, in moral sem kihniti vsakih petnajst sekund. Vsaka misel, ki sem jo porodil, razvil in pripeljal do logičnega zaključka v petnajstih sekundah, je bila skupaj z obilico sluzi nasilno izpihnjena iz moje glave.

Nekateri ljudje trdijo, da mislim in pišem same enovrstičnice, in če je v tej kritiki kaj resnice, se mi je navada zagotovo razvila v času, ko sem živel pri babici.

Iz njene hiše sem ušel, ko sem stopil v internat, in tam sem prvič v življenju lahko zadihal. Ta nova blažena svoboda pa je trajala le dobra dva tedna, dokler se nisem začel učiti ragbija. V približno prvih petih minutah prve tekme, ki sem jo odigral, sem si nekako uspel zlomiti nos na lastnem kolenu, kar je samo na sebi očitno izjemen dogodek, učinek name pa je bil takšen, kakršnega imajo geološke katastrofe na cele civilizacije v romanih Riderja Haggarda - za vselej me je odrezal od zunanjega sveta.

Razni oto-rino-laroški specialisti so se ob priložnostih podajali na jamarske ekspedicije po mojih nosnih prehodih, a večina se je vrnila hudo zmedena. Tisti, ki se niso vrnili zmedeni, se sploh niso vrnili in so s tem postali del problema, namesto da bi sodelovali pri rešitvi.

Edina stvar, zaradi katere me je kdaj mikalo poskusiti kokain, je ostro svarilo, da ta snov počasi prežre vaš nosni pretin. Ko bi upal, da bo kokain zares našel pot skozi moj septum, bi si ga z veseljem natlačil noter celo vedro in ga pustil, naj razžre, kolikor hoče. Zadržalo pa me je spoznanje, da so imeli prijatelji, ki so si ga zares po vedrih tlačili v svoj nos, še krajši interval pozornosti kot jaz.

Tako sem se že kar precej sprijaznil z dejstvom, da je moj nos bolj v okras kot za rabo. Tako kot Hubblov vesoljski teleskop predstavlja silno zmago tehnologije, v resnici pa je uporaben le za malo cenenega posmeha.

Esquire,

POLETI 1991

Knjiga, ki me je spremenila

1.      Naslov:

Slepi sestavljalec ur (The Blind Watchmaker).

2.        Avtor:

Richard Dawkins.

3.      Kdaj ste jo prvič prebrali?

Ko je izšla. Okrog l. 1990, mislim.

4.      Zakaj je tako delovala na vas?

Bilo je, kot bi odprl vrata in okna temne in zatohle izbe. Saj veste, s kakšno zmedo napol prebavljenih idej skušamo živeti, zlasti mi s humanistično izobrazbo. »Nekako« razumemo evolucijo, četudi si na tihem mislimo, da mora biti na tem še kaj več. Nekateri si predstavljamo celo, da mora biti nekje »nekakšen« bog, s čimer je poskrbljeno za tiste podrobnosti, ki so slišati malo neverjetne. Dawkins pa je spustil v to izbo dnevno svetlobo in svež zrak in nam pokazal, da je zgradba evolucije tako osupljivo jasna, da nam zapre dih, ko jo nenadoma spregledamo. In če je ne spregledamo, potem čisto dobesedno nimamo najmanjšega pojma o tem, kdo smo in od kod izhajamo.

5.   Ste jo ponovno prebrali? In če, kolikokrat?

Ia, enkrat ali dvakrat. Jo pa dostikrat odprem.

6.   Je občutek isti kot ob prvem branju?

Ja. Delovanje evolucije je tako zelo navzkriž z našimi običajnimi intuitivnimi predstavami o svetu, da nas doumetje vsakič posebej presune.

7.   Jo priporočate ali pa je le zasebna strast? Priporočam jo vsakomur posebej.

Maggie in Trudie

Nisem, to moram takoj povedati, v nikakršnem formalnem odnosu s psom. Ne krmim nobenega psa, ne dajem mu ležišča, ne krtačim ga, ne iščem zanj pesjaka za čas, ko me ni, ne odpravljam mu bolh in se tudi ne spomnim na lepem, da bi mu dal odstraniti kak notranji organ, ki mi ni všeč. Nisem torej, na kratko, lastnik psa.

Po drugi plati pa imam nekakšen skriven, nezakonit odnos s psom oziroma z dvema psoma. In posledica tega je, da vsaj malo vem, kako mora biti, če si ljubica.

Psa ne živita pri sosedu. Ne živita niti v isti - no, hotel sem reči, ulici in vas še malo vleči, ampak mahnimo jo rajši naravnost k resnici. Živita v Santa Feju v Novi Mehiki, kar je za psa, in sploh za kogarkoli, hudičevo dober kraj. Če še nikoli niste bili v Santa Feju, vam moram povedati naslednje: ste popoln tepec. Tudi sam sem bil popoln tepec do pred letom dni, ko me je splet okoliščin, ki jih zdaj ne bi razlagal, navedel do tega, da sem si najel hišo zunaj v puščavi malo severno od Santa Feja, da bi tam pisal scenarij za film. Če bi vam hotel pojasniti, kakšen kraj je Santa Fe, bi lahko nakladal o puščavi in o višini in svetlobi in o srebrnem in tirkiznem nakitu, ampak najbolje je, da omenim samo prometni znak na avtocesti iz Albuquerqueja. Z velikimi črkami piše VETER V SUNKIH in po tem z manjšimi OBČASNO PIHA.

Nikoli nisem srečal sosedov. Živeli so pol milje proč na vrhu naslednjega peščenega grebena, ampak brž ko sem začel s svojim jutranjim tekom ali hojo ali sprehodom, sem naletel na njihova psa, ki sta bila tako pri priči in noro vesela, da me vidita, da sem posumil, ali se nismo srečali v katerem prejšnjih življenj. (Shirley MacLaine je živela prav blizu in že od njene bližine bi se lahko navzela vsakršnih čudnih idej.)

Ime jima je bilo Maggie in Trudie. Trudie je bila psička izjemno trapastega videza, velika črna francoska pudlica, ki se je premikala natanko tako, kot bi jo animiral Walt Disney: z nekakšno majavo hojo, ki so jo še poudarjala velika mahedrava ušesa na sprednjem koncu in kratek štrcljast rep z nekakšno umetelno oblikovano krošnjico na zadnjem koncu. Njen kožuh je bil preproga gostih črnih kodrcev, kar je še podčrtalo splošni disneyski učinek, ker je ustvarjalo vtis, da ni v njej niti kančka porednosti. Tistemu, kar je napravila vsako jutro, da bi pokazala svoje noro veselje, da me vidi, se je po mojem dotedanjem prepričanju reklo »hopsanje«; v resnici se temu reče »brliskanje«. (To svojo napako sem odkril tik prejle in zdaj si moram prevrteti cele odseke svojega življenja, da vidim, ali sem s tem povzročil še kakšno zmedo ali pa ji sam podlegel.) »Brliskati« pomeni skakati v zrak z vsemi štirimi nogami naenkrat. Majhen nasvet: nikar ne umrite, preden niste videli velikega črnega pudlja brliskati v snegu.

Maggie pa je vsako jutro pokazala svoje noro veselje nad tem, da me vidi, tako da je ugriznila Trudie za vrat. Tako je pokazala tudi svoje noro veselje nad tem, da gremo na sprehod, pokazala, da je zdaj na sprehodu in da neznansko uživa, pokazala, da hoče v hišo, in tudi, da hoče ven. Igrivo in neprestano grizenje v Trudiejin vrat je bilo, na kratko, njen način življenja.

Maggie je bila čedna psička. Ni bila pudlica, v resnici je njena pasma nekaj, kar imam ves čas na koncu jezika. Nisem posebno vešč pasjih pasem, ampak Maggiejina je ena od tistih klasičnih, očitnih: vitka, črna in rjavkasta, nekakšen brak sledno-prinašalske sorte. Kako jim že pravijo? Labradorci? Španjeli? Norveški jelenarji? Samojedi? Povprašal sem prijatelja Michaela, filmskega producenta, potem ko sem čutil, da ga že dovolj dobro poznam, da mu lahko priznam, da ne morem čisto dobro določiti, katere pasme je Maggie, navzlic dejstvu, da je to popolnoma očitno.

»Maggie,« je zapotegnil v svojem počasnem teksaškem govoru, »je mešanka.«

In tako smo se vsako jutro vsi trije odpravili ven: jaz, visok angleški pisatelj, pudlica Trudie in mešanka Maggie. Jaz sem tekel-koračil-hodil po široki razriti poti, ki je vodila čez suhe rdeče sipine, Trudie je čilo poskakovala ob meni s plahutajočimi uhlji, zdaj na tej zdaj na oni strani, Maggie pa se je prešerno kobalila ob njej in jo grizla v vrat. Trudie je bila izjemno dobrovoljna in potrpežljiva, vsake toliko pa ji je na mah postalo dovolj. Tedaj se je naenkrat obrnila v zraku, pristala na vseh štirih tik pred Maggie in jo skrajno grdo pogledala, nakar je Maggie na lepem sedla in si začela nežno grizljati zadnjo desno taco, kot da ji je Trudie tako in tako že presedla.

Potem sta začeli znova, zapodili sta se in se kotalili in prevračali po sipinah, se lovili in grizli skozi redko travo in nizko grmičje, vsake toliko časa pa sta nenadoma in nerazložljivo obstali, kot da je obema naenkrat zmanjkalo potez. Za hip sta v zadregi strmeli v nedoločno daljavo, nato pa se je vse začelo znova.

In kakšna je bila moja vloga pri vsem tem? No, pravzaprav nikakršna. Vseh dvajset ali trideset minut se sploh nista zmenili zame. Kar je bilo, kar se mene tiče, kajpak čisto v redu. Mi je bilo pa vendarle nerazumljivo, kajti vsako jutro sta že navsezgodaj pribevskali in praskali okrog vrat in oken, dokler nisem vstal in ju odpeljal na sprehod. Če je kaj zmotilo naš dnevni obred, kot če sem se moral odpeljati v mesto ali sem imel sestanek ali če sem odletel v Anglijo ali kaj takega, sta bili prav nesrečni in nista vedeli, kaj bi. Kljub temu da se na naših sprehodih tudi za trenutek nista zmenili zame, nista mogli iti na sprehod kar sami. S tem se je v obeh psičkah, ki nista bili moji, razkrilo globoko filozofsko nagnenje, kajti ugotovili sta, da moram biti navzoč, če naj se ne zmenita zame, kakor je treba. Ne morete se ne-zmeniti za nekoga, ki ga ni, kajti to ni tisto, kar pomeni »ne zmeniti se«.

Nove globine njunega miselnega procesa so se mi razkrile, ko je Michaelova prijateljica Victoria povedala, da je nekoč, ko me je prišla obiskat, poskusila vreči Maggie in Trudie žogo. Psički sta obsedeli in kot okamneli opazovali žogico, ki se je povzpela proti nebu, se spet spustila na tla in se po kratkem kotaljenju ustavila. Rekla je, da je ujela njuno sporočilo: »S tem se ne ukvarjava. Medve hodiva s pisatelji.«

Kar je bilo res. Sleherni dan sta viseli pri meni, od jutra do večera. Natanko tako kot pisatelji tudi psi, ki hodijo s pisatelji, ne marajo pisanja samega. Tako sta se mi cel dan motali okrog nog in mi med tipkanjem kar naprej odrivali komolec, da sta mi lahko položili glavo v naročje in žalobno zrli gor vame v upanju, da me bo srečala pamet in ju bom odpeljal na sprehod, da se bosta lahko ne-zmenili zame, kot se spodobi.

In potem sta zvečer odskakljali do svojega pravega doma, kjer so ju nahranili, napojili in spravili spat. Kar je bila zame nadvse ugodna ureditev, saj sem imel poln užitek njune družbe, kar ni bilo malo, ne da bi nosil kakršnokoli odgovornost. In to je trajalo vse do dne, ko se je zgodaj zjutraj vsa iskra pojavila Maggie, pripravljena in željna, da se kar sama ne zmeni zame. Brez Trudie. Trudie ni bilo. Bil sem kot ohromljen. Nisem vedel, kaj se je zgodilo s Trudie, in tudi zvedeti nisem mogel, saj ni bila moja. Jo je povozil tovornjak? Leži vsa v krvi nekje ob cesti? Maggie se mi je zdela nemirna in v skrbeh. Gotovo ve, kje je Trudie, sem si mislil, in kaj se ji je pripetilo. Bolje da se ji pustim voditi, kot Lassie. Nataknil sem tekaške copate in pohitel ven. Hodila sva milje in milje, tavala naokrog po puščavi in iskala Trudie po kar se da ovinkasti poti. Počasi sem sprevidel, da Maggie sploh ne išče Trudie, da se le ne zmeni zame, jaz pa ji otežujem strategijo s tem, da ji skušam ves čas slediti, namesto da bi šel po svoji običajni jutranji poti. Tako sem se čez čas vrnil v hišo, Maggie pa mi je obsedela pri nogah in se dolgočasila. Ničesar nisem mogel storiti, nikogar nisem mogel poklicati, saj Trudie ni bila moja. Lahko sem samo, kot ljubica, sedel in se tiho grizel. Zgubil sem tek. Potem ko je Maggie zvečer izginila domov, sem ponoči slabo spal.

Zjutraj pa sta bili spet tu. Obe. Le da se je zgodilo nekaj strašnega. Trudie je bila pri frizerju. Večina njenega kožuha je bila postrižena na dva milimetra, imela pa je nekaj okrasnih čopov na glavi, ušesih in repu. Bil sem besen. Bila je grozna. Šli smo na sprehod in odkrito rečeno, bilo me je sram. Ko bi bila moj pes, ne bi bila videti tako.

Čez nekaj dni sem moral nazaj v Anglijo. Poskusil sem to razložiti psičkama, ju pripraviti, a sta se zaprli vase. Zjutraj sta me videli, ko sem nakladal prtljago v džip, a se nista približali, temveč sta pokazali silno zanimanje za nekega drugega psa. Se zares ne-zmenili zame. Odletel sem domov s čudnim občutkom.

Šest tednov pozneje sem se vrnil pisat drugi osnutek. Nisem mogel kar poklicati. Moral sem hoditi po dvorišču, se truditi, da bi bil kar se da opazen, in spuščati razne visoke zvoke, ki naj bi posebej pritegovali pozornost psov. Naenkrat sta ujeli sporočilo in pridrveli prek zasnežene puščave k meni (to je bilo sredi januarja). Ko sta prišli, sta se kar naprej poganjali gor po zidovih od vznemirjenja, in tako nam ni preostalo drugega, kot da gremo na hiter, zdravilen nezmenek po snegu. Trudie je brliskala, Maggie jo je grizla za vrat in tako smo šli. Čez tri tedne sem ju spet zapustil. K njima se bom vrnil enkrat pozneje v tem letu, vendar vem, da sem »drugi človek« v njunem življenju. Prej ali slej se bom moral zavezati svojemu lastnemu psu.

- Animal Passions (ur. Alan Coren;

Robson Books, SEPTEMBRA 1994)

Pravila

V stari Sovjetski zvezi so rekli, da je vse, kar ni prepovedano, obvezno; stvar je bila v tem, da ste si zapomnili, kaj je kaj. Na Zahodu smo si vselej izrekali čestitke, ker smo gledali na zadeve nekoliko bolj sproščeno in po zdravi pameti, pri tem pa smo pozabljali, da je zdrava pamet enako nepredvidljiva. Pravila pač moraš poznati. Zlasti, če potuješ.

Pred nekaj leti - no, lahko vam povem natančno, bilo je v začetku leta 1994 - sem imel majhno prasko s policijo. Po Zahodni vpadnici sem se peljal v središče Londona z ženo, ki je bila v šestem mesecu nosečnosti, in sem prehiteval po notranjem pasu. Ni šlo za divjo in brezobzirno vožnjo, častna, peljal sem tako, kot je tekel promet: ampak na lepem me je prestregel policijski avto. Policisti so mi pokazali, naj jim sledim z avtoceste in - neverjetno - naj se ustavim za njihovim avtom na ovinku obvoznice, kjer bomo vsi lahko izstopili in se malo pomenili o mojem gnusnem zločinu. Vzelo mi je sapo. Osebni avtomobili, tovornjaki in, kar je bilo najhujše, priklopniki so hrumeli dol po obvoznici in nobeden od njih ni, to sem prepričan, pričakoval, da bo naletel na avtomobila, parkirana ravno na ovinku. Vsak od njih bi bil lahko treščil od zadaj v moj avto - in v nosečo žensko v njem. Položaj je bil grozljiv in nor. To sem povedal policistu, ki pa je, kakor se pri policiji rado zgodi, zavzel drugačno stališče.

Njegovo stališče je bilo, da je prehitevanje po notranjem pasu samo po sebi nevarno. Zakaj? Ker zakon pravi, da je. Parkiranje na nepreglednem ovinku obvoznice pa ni nevarno, ker sem tam po navodilu policije, zaradi česar je moj položaj zakonit in s tem (tule pride del, ki je teže razumljiv) varen.

V svojem stališču sem priznal, da sem (povsem nenevarno) napravil manever, ki je nedovoljen v okviru angleškega zakona, da pa je naš trenutni položaj, ko parkiramo na nepreglednem ovinku ob robu hitre ceste, življenjsko nevaren v okviru veljavnih fizikalnih zakonov tega vesolja.

Policist je dopolnil svoje stališče s tem, da nismo v vesolju, pač pa v Angliji, kar sem slišal tudi že kdaj prej. Zato nisem več skušal zmagati v debati, ampak sem pristal na vse, samo da bi se čimprej spravili proč.

Kakorkoli že, tako lahkomiselno sem prehiteval po notranjem pasu zato, ker sem navajen vožnje v Združenih državah, kjer vsakdo samodejno uveljavlja svojo ustavno pravico, da vozi po tistem pasu, ki mu je všeč. Po ameriškem zakonu je prehitevanje po notranjem pasu (kjer promet to dopušča) popolnoma zakonito, popolnoma normalno in zatorej popolnoma varno.

Vam bom pa povedal, kaj ni.

Nekoč sem bil v San Franciscu in parkiral na edinem prostem mestu, ki je bilo po naključju na drugi strani ulice. In že sem se znašel v krempljih zakona.

Ali se zavedam, kako nevaren je manever, ki sem ga ravnokar opravil? Najbrž sem pogledal v oko zakona nekoliko topo. Kaj sem storil narobe?

Parkiral sem, je povedal zakon, proti toku prometa.

Zaprepaden sem se ozrl gor in dol po ulici. Katerega prometa? sem vprašal.

Prometa, je razložil zakon, kakor bi tekel, ko bi ga kaj bilo.

To je bilo celo zame nekoliko preveč metafizično, pa sem precej klavrno pojasnil, da v Angliji parkiramo, kjerkoli nam pač uspe najti prazno mesto, in si ne belimo glave s tem, na kateri strani ulice je. Pogledal me je tako osuplo, kot da bi res moral biti srečen, da mi je živemu in zdravemu uspelo pobegniti iz dežele voznikov s takšnimi parkirnimi navadami, in mi pri priči napisal listek. Očitno bi me najrajši dal izgnati, še preden bi moje prevratne ideje vnesle kaos in nered na ulice, na katerih je v normalnem stanju imel opravka samo z brzostrelko ali dvema. Ki pa so, kakor vemo, v Združenih državah popolnoma zakonite in brez katerih bi deželo preplavile črede divjadi, prenapetih vladnih uradnikov in protizakonitih britanskih izvoznikov čaja.

Moj pokojni prijatelj Graham Chapman, tudi v najboljših časih zelo svojstven voznik, je izkoriščal neskladje britanskih in ameriških cestnih običajev tako, da je imel pri sebi vedno obe vozniški dovoljenji, britansko in kalifornijsko. Kadar so ga ustavili v Združenih državah, je pokazal britansko dovoljenje, in obratno. Omenil je tudi, da je ravno na poti na letališče, ker zapušča deželo, kar je bila vedno tako dobrodošla novica, da je policist vzdihnil od olajšanja in mu pomahal, naj pelje naprej.

Vendar pa imamo Evropejci in Amerikanci navzlic pogostim nesporazumom vsaj skupne filme in televizijo, da se laže navajamo drugi na druge. Zunaj teh meja pa je zelo malo stvari, na katere se lahko zanesete. Na Kitajskem so na primer pesnika Jamesa Fentona ustavili, ker je imel luč na kolesu. »Le kako bi bilo,« ga je strogo vprašal policist, »če bi vsi to počeli?«

Najskrajnejši primer tega, da je nekaj absolutno prepovedano v eni državi in popolnoma normalno v drugi, je zame onkraj meje verjetnega, toda moja sestrična prisega, da je vse čisto res. Nekaj let je preživela v Tokiu in pripoveduje o sodnem postopku, na katerem je obtoženi voznik, ki je bil zapeljal na pločnik, treščil v izložbo in ubil nekaj mimoidočih, lahko navedel v obrambo in kot olajševalno okoliščino, da je bil ob času nesreče mrtvo pijan.

Katera so pravila, ki jih morate poznati, ko se preselite iz ene dežele v drugo? Katere stvari so obvezne v eni deželi in prepovedane v drugi? Zdrava pamet vam tega ne more povedati. Povedati moramo drug drugemu.

Nedeljski The Independent,

JANUARJA 2000

Uvodne pripombe,

Procol Harum v Barbicanu

Dame in gospodje!

Kdorkoli me pozna, ve, kako zelo mi je v veselje predstaviti nocojšnjo skupino. Častilec Garyja Brookerja in Procol Haruma sem že trideset let, vse odkar so se prikazali dobesedno iz nič in presenetili svet z eno največjih glasbenih uspešnic, kar jih je kdaj komu uspelo posneti. Še bolj so presenetili svet, ko se je pokazalo, da so iz Southenda in ne iz Detroita, kakor so vsi mislili. Svet so presenetili tudi, ko nikakor niso mogli spraviti skupaj albuma v štirih mesecih po izidu singla, češ da ga še niso napisali. In potem so, s potezo, ki nima para po tržni premetenosti in pronicljivosti, dejansko izpustili »A Whiter Shade of Pale« z albuma. Nikoli niso ničesar napravili po običajni poti, kot vam lahko pove vsakdo, ki je kdaj poskušal slediti akordom v »A Rum Tale«.

Imeli pa so zelo zelo nenavaden učinek na moje življenje. Gre za njihovo pesem, ki jo nekateri tu najbrž poznate, »Grand Hotel«. Kadarkoli pišem, imam za ozadje glasbo, in ob neki priložnosti sem imel na gramofonu »Grand Hotel«. Ta pesem me je od nekdaj privlačila, kajti besedilo Keitha Reida govori o raznih stvareh v tem prelepem hotelu - o srebrnini, lestencih in takih rečeh - potem pa na sredi pesmi izbruhne ta orkestrski vrhunec, ki je prišel iz nič in, kot se zdi, tudi nič ne pomeni. Kar naprej sem se spraševal, odkod to gromozansko dogajanje v ozadju? In nazadnje sem pomislil, »Sliši se, kot bi se v dvorani nekaj dogajalo. Nekaj veličastnega in izrednega, kot, no, kot na primer konec vesolja.« In tako se je porodila zamisel o Restavraciji ob koncu vesolja - iz pesmi »Grand Hotel«.

Sicer pa naj bo dovolj. Čaka nas sijajen večer. Ni skupine, ki bi jim bila enaka. In za nocoj vam z veseljem naznanjam, da bo z njimi igral Londonski simfonični orkester. Zato vas prosim, da pozdravite - Londonski simfonični orkester; zbor Chameleon Arts; Procol Harum; dirigenta, velikega Nicholasa Dodda; in gospoda-učenjaka-glasbenika in zdaj, če prav vem, tudi kontraadmirala - Garyja Brookerja. Najlepša vam hvala.

S koncerta Procol Haruma

in Londonskega simfoničnega orkestra,

9. FEBRUARJA 1996

Zdravila za mačka

Kaj bo tisto, kar bomo naslednjo soboto vsi počeli? Predvsem ne bi sklepali novoletnih zaobljub, če imamo vsaj kanec pameti. Vse te propadejo tako sramotno zgodaj v novem letu, da ne bo mnogo tistih, ki bi želeli podkrepiti svoj občutek ničevosti s sklepanjem novotisočletnih zaobljub in tvegati, da bodo propadle v relativnem merilu še tisočkrat hitreje kot običajno.

V resnici - če se smem za trenutek oddaljiti od bistva (in če ne marate, da se oddaljujem, boste nemara ugotovili, da berete napačni stolpec) - se lahko pokaže, da obstaja zelo dober razlog za prelom novoletnih zaobljub, ki ni zgolj šibkost volje. Za tole gre. Ne moremo se jih spomniti. Preprosto. In če bi si jih slučajno zapisali, se ne bi mogli spomniti, kam smo vtaknili listek. Kakor se sliši čudno, se ta listek včasih spet prikaže na dan natanko leto dni pozneje, ko tipate naokrog za koščkom papirja, na katerega bi zapisali jalove poskuse naslednjega leta, da bi svoje življenje nekako spravili v red. In to, kot se bo pokazalo, ni naključje.

Mimogrede, sem nemara samo jaz tisti, ki se mu zdi besedni sklop »kot se bo pokazalo« neverjetno uporaben? Z njim lahko pričarate nagle, jedrnate in avtoritativne povezave med sicer naključno nepovezanimi izjavami, ne da bi se mučili z razlago, na katere vire ali avtoritete se sklicujete. Kaj je lepšega. Neizmerno boljši je od šibkih predhodnikov »Nekje sem prebral ...« ali strahopetnega »Pravijo ...«, kajti z njim ne namignete le, da je ništravi puhec urbane mitologije, ki ga prodajate, v resnici osnovan na čisto novih, v celino zarezanih raziskavah, temveč tudi, da gre za raziskave, s katerimi ste sami tesno povezani. A še vedno brez prave avtoritete kjerkoli na obzorju. Kaj sem že hotel reči?

Zdi se, da alkohol učinkuje na možgane. No, to že vemo, kajpak, in tisti, ki še ne vedo, bodo prav kmalu izvedeli. Vendar obstajajo različne stopnje učinkovanja, in v tem je kleč in ključ. Možgani uredijo svoje spomine v nekakšen hologram (kot se pokaže). Če si hočete priklicati sliko, morate poustvariti natančne okoliščine, v katerih se je zabeležila. V primeru holograma je to osvetlitev, v primeru možganov pa je, oziroma bi lahko bila (kakor se bo pokazalo), to količina alkohola, ki pljuska okrog njih. Stvari, ki so se vam zgodile ali, zares srhljivo, ki ste jih sami izrekli ali napravili pod vplivom alkohola, je mogoče priklicati v spomin samo, ko ste spet pod vplivom natanko enake količine alkohola. Ti spomini so sicer povsem zunaj dosega vašega normalnega, treznega razuma. In zato ste, po kakem ponočevanju nesrečnega imena, edina oseba, ki se niti malo ne zaveda, s kakšno v nebo vpijoče bedasto pripombo ste ošvrknili nekoga, ki vam je nadvse pri srcu - pa tudi, če vam ni skoraj nič. Šele tedne, mesece ali, ko gre za silvestrovanje, natanko leto pozneje, se vam tista priložnost z glasnim tleskom povrne v zavest in se zaveste, zakaj se vam ljudje že toliko časa izogibajo ali pa vas pogledajo samo s tistim steklenim pogledom. Dostikrat je neposredna posledica ta, da si na glas rečete »Sveta nebesa!« in sežete po kozarcu krepkega, s katerim se povzpnete do naslednje stopnje okajenosti, kjer vas seveda veselo čakajo sveža presenečenja.

Podobno velja tudi na povratni poti. Obstajajo spomini, ki jih je mogoče obuditi samo s poustvaritvijo natanko enake stopnje dehidracije, kot je bila tista, v kateri so se dogodki pripetili. Odtod izvira težava z novoletnimi zaobljubami, ki se jih nikakor ne morete spomniti, kot tudi ne tega, kam ste si jih zapisali, do natanko enakega trenutka ob naslednjem novem letu, ko kruto spoznate svojo popolno nemoč, da bi se po njih ravnali dlje kot kakih sedem minut.

Kakšen je torej odgovor na ta strahotni samoobnavljajoči se problem? No, očitno skrajnje samoobvladanje. Samostanska vzdržnost na dieti kuhane zelenjave in vode, dolgi sprehodi, redne vaje, zgodaj v posteljo, zgodaj pokonci, in zraven še nekaj v zvezi z dišečimi olji ali nekaj podobnega. Ampak čisto resno, tista stvar, ki si jo bomo najbolj želeli na novoletni dan in se najbolj brezupno trudili, da bi se je spomnili, je dober recept za mačka, po možnosti tak, ki ne terja, da se potopimo pod led v Centralnem parku. Težava je, da se tega ne moremo spomniti nikoli, ko ga potrebujemo, in da tudi ne vemo, kje bi ga iskali. Razlog, da se ga ne moremo spomniti, ko ga potrebujemo, je ta, da smo ga slišali, ko ga nismo zares potrebovali, kar pa nič ne pomaga, kakor smo pokazali. Po možganih se nam vrtinčijo slike jajčnih rumenjakov in omake tabasko, da nam gre na bruhanje, nismo pa zmožni zbrati misli v razločen recept. Prav zato pa si jih moramo nujno zbrati zdaj, ko je še čas. To je torej klic po dobri, učinkoviti metodi za osvežitev možganov na dan novega leta, takšni, ki ni povezana z lobanjsko kirurgijo. Pošljite recepte zoper mačka, lepo prosim, na www.h2g2.com. In naj bo naslednjih tisoč let še posebej naklonjenih vam in vašim potomcem.

Nedeljski The Independent,

DECEMBRA 1999

Moje najljubše pijače

Viski imam rad z vseh plati. Všeč mi je njegov videz v steklenici, njegova bogata zlata barva. Všeč so mi etikete, urejene na polici - kilti in škotski meči in rahlo neostri posnetki ovc. Všeč mi je, da je to pijača, ki je - v nasprotju z, recimo, warringtonsko vodko - bogata s kulturo in zgodovino kraja, kjer je bila destilirana. Posebno so mi všeč dimaste, šotaste arome čistih sort. V resnici mi pri viskiju ni všeč edino to, da že ob najskromnejšem požirku začutim ostro bolečino, ki izza levega očesnega zrkla šine v vrh desnega komolca, da začnem hoditi zelo čudno, se zaletavam v ljudi in se zapletam v pohištvo. Zato sem se naučil preusmeriti svojo pozornost k drugim napitkom.

Zelo rad imam margarite, vendar po njih kupujem same traparije. Kadarkoli sem si privoščil nekaj margarit, sem se zjutraj zbudil z občutkom groze, kaj me čaka v veži. Najhujša sta bila šest čevljev dolg svinčnik in dva čevlja široka radirka, ki sem ju pritovoril iz New Yorka po nekem nepremišljenem popivanju. Najbolj me je zmedlo, ker je oboje prispelo v hišo nekaj tednov za mano, tako da sem jih našel v veži nekega jutra, ko sem si bil prejšnji večer privoščil samo kozarec kjantija ob pici.

Zato zdaj pijem martinije z vodko stoličnaja, kadar sem v New Yorku, ker so zelo kul in newyorški in, kar je najpomembnejše, preprečijo mi, da bi napravil kaj bedastega ali sploh karkoli, čeravno pod njihovim vplivom kdaj pa kdaj učeno razpravljam o kvantni kromodinamiki ali reji svinj.

Rad imam bloody mary, ampak samo na letališčih. Za to nimam razlage. Nikoli me ne prime, da bi pil bloody mary v normalnem teku dogodkov, če pa me postavite v letališko čakalnico, se vržem na stolično in paradižnikov sok kot podgana s toneče ladje, in ko priletim nekaj ur pozneje na cilj, mi v glavi razbija od časovnega premika.

Doma pijem tisto, kar se pač najde v hladilniku, kar je običajno komaj kaj. Moj hladilnik ima čudno lastnost: postavite vanj steklenico dobrega šampanjca, in ko pridete ponj, boste našli na njenem mestu steklenico odvratnega cenenega belega vina. Še vedno nisem odkril, kako se to zgodi, se pa navadno potolažim s kozarcem najbolj dolgočasne pijače na svetu, ampak edine, ki jo lahko pijem brez kakršnih koli neprijetnih posledic: z džinom in tonikom.

Nedeljski The Independent,

DECEMBRA 1990

Predgovor k radijski igri

Zares uživam v teh drobnih pogovorih na začetku knjig. To je popolna laž. V resnici se ravno na vse kriplje mučite, da bi dokončali, ali vsaj začeli, knjigo, ki ste jo obljubili dokončati do pred sedmimi meseci, potem pa začnejo prihajati faksi s prošnjo, če bi lahko napisali še en kratek uvod za knjigo, za katero se čisto dobro spomnite, da ste napisali »The End« že enkrat leta 1981. Saj vam ne bo, vam obljublja faks, vzelo več kot dve minuti. Preklemano res, da ne bo vzelo dve minuti. Vzelo bo kakih trinajst ur, zamudili boste še eno večerno zabavo in žena ne bo govorila z vami, knjiga pa se bo tako zavlekla, da boste zamudili počitniško taborjenje v Pirenejih in žena ne bo govorila z vami, zlasti še, ker je bilo taborjenje vaša zamisel in ne njena in bi ona šla samo zato, ker ste vi tako hoteli, zdaj pa mora iti sama, ko čisto dobro veste, da sovraži taborjenje. (Jaz tudi, če smo že pri tem. Tole sem si izmislil.)

In potem prispejo novi faksi in zahtevajo nove uvode, tokrat za omnibus knjig, ki ste jim že napisali posamične uvode. Kmalu ugotovim, da sem napisal že toliko uvodov, da jih je nekdo zbral v posebni knjigi in zdaj hoče, da napišem uvod zanjo. Tako zamudim še eno večerno zabavo in tudi potapljaški izlet na Azore, in odkrijem, da žena ne govori z mano zato, ker je zdaj poročena z nekom drugim. (Tudi tole sem si izmislil, vsaj kolikor vem.)

V časih, ko sem še lahko hodil na večerne zabave, z drugimi besedami, v časih, ko sem napisal šele nekaj knjig in je bilo celodnevno pisanje uvodov šele stvar prihodnosti, sem si dostikrat prihranil precej časa, ko sem ugotovil, da se dva mojih prijateljev še ne poznata, s tem da sem rekel: »Tole je Peter, to je Paula, zakaj se ne bi seznanila sama?« Navadno je to krasno delovalo, in še preden ste se zavedeli, sta bila Peter in Paula že srečen par, ki hodi na smučarske počitnice v Francoske Alpe skupaj z vašo ženo in njenim drugim možem.

Torej. Dragi bralec. Tole je ponovna izdaja radijskih iger Štoparski vodnik po Galaksiji ob njihovi obletnici. Zakaj se ne bi seznanila sama?

Zares sem užival v temle malem klepetu.

Uvod v originalni radijski zapis

Štoparskega vodnika,

izdaja ob 10. obletnici

(Harmony Books, MAJA 1995)

Kako naj obetajoči pisatelj postane pisatelj?

Predvsem morate spoznati, da je to zelo težko in da je pisanje garaško in samotno delo in, razen če imate izjemno srečo, tudi zelo slabo plačano. Torej si morate močno močno močno želeti, da bi to počeli. In dalje, pisati morate o nečem. Razen če se ne mislite posvetiti izključno pisanju romanov, vam svetujem, da začnete pisati za radio. To je medij, v katerega je še relativno lahko priti, zato ker tako slabo plačuje. Je pa sijajen medij za pisatelje, ker je pri njem skoraj vse prepuščeno domišljiji.

Nedokončani posel stoletja

Samo še nekaj dni. Mislim, da je pri prestopu stoletja, kaj šele tisočletja, pomembno, da počistimo za seboj, in očitno imamo še nekaj nedokončanih opravkov. Predlagam, da bi spletna druščina poskusila odkriti vse te nedokončane opravke in pogledala, ali bi se jih dalo, takole med nami, počistiti, tako da bi se vsi lahko prepustili novoletnim praznovanjem z občutkom dobro opravljenega stoletja.

Ampak najprej beseda za pikolovce.

Ja, vem, zdajle vsi mislite, da se tisočletje ne bo zaključilo prej kot čez leto dni, saj ste nam s tem že dovolj težili. V resnici si tako zelo želite nečesa, s čimer bi lahko žugali preostalemu svetu, da ste popolnoma zgrešili bistvo. SPLOH NI VAŽNO! Saj nam gre samo za izgovor, da lahko vpijemo »Uuu! Zdajle bo! Si videl?« ko se naenkrat spremenijo vse številke v datumu.

Kateri drug pomen pa bi to sploh lahko imelo? Deset (skupaj s svojimi mnogokratniki) je poljubno število. 1. januar je poljubno izbran datum. In če mislite, da je rojstvo Jezusa Kristusa pomemben trenutek, potem je vse, kar lahko trdimo s količkaj gotovosti, da ta trenutek ni nastopil leta 1 n. št. In tudi ne leta 0 n. št., ko bi leto pred tem tako poimenovali (pa ga niso, kot vemo prav zato, ker pikolovci kar naprej nakladajo o tem).

Še pozneje, kot vedo povedati zgodovinarji (ki so dosti bolj zanimiva druščina kot pikolovci), so se s koledarjem toliko in tako pogosto poigravali, da je vsa zadeva še dvakrat bolj brez pomena.

Premislite tole: šele razmeroma nedavno smo svoje časovno in datumsko štetje natančno določili in poenotili s pomočjo atomskih ur in podobnih pripomočkov. In 1. januarja 2000 (če naj verjamemo črnim prerokbam), se bodo vsi naši računalniški sistemi sesuli in nas vrgli nazaj v kameno dobo (ali pa ne, kakor kje). Tako se mi zdi, da je polnoč 31. decembra edina čvrsta in zanesljiva točka v vsej tej žalostni zmedi, in bi jo lahko že zato malo proslavili. In namesto da bi rekli, da smo konec tisočletja (ali dvetisočletja) določili napak, recimo rajši, da so naši predniki napak določili njegov začetek, in da nam je ravno še uspelo počistiti vso zmedo, preden začnemo ustvarjati čisto novo, svojo zmedo. Pa kaj je to sploh važno? Saj je samo izgovor za zabavo.

Ampak najprej k nedokončanim opravkom.

Posebno nadležen primer nedokončanega opravka, kakor sem ugotovil zadnjič med pevsko uro s svojo petletno hčerko, je besedilo k pesmi »Do-Re-Mi« iz filma Moje pesmi, moje sanje. Sicer ne gre ravno za krizo globalnih razsežnosti, me pa vseeno zbode vsakič, ko jo slišim, in ne bi smela biti pretrd oreh.

Pa je.

Le pomislite.

Vsaka vrstica besedila se začne z noto iz solmizacijske lestvice in ji da svoj pomen:

»Do (doe), a deer, a jemale deer; Re (ray), a drop of golden sun« itd. Do sem vse lepo in prav. »Mi (me), a name I call myself; Fa (far), a long, long way to run.« Krasno. Ne pravim, da je ravno Keats, je pa čisto dobro izmišljeno in predvsem učinkuje na enaki ravni. In tu se že bližamo domu. »So (seiv), a needle pulling thread.« Ja, v redu. »La, a note to follow so ...« Kaj? Oprostite? »La, a note to follow so ...« Kakšen klavrn izgovor za verz pa naj bi bil to?

No, saj je očitno, kakšen verz je. To je mašilo. Tisto, kar pisec napiše, ko se ravno ne more spomniti nič pravega, vendar je bolje, da vstavi karkoli, pa bo pozneje popravil. In tako si predstavljam, da je Oscar Hammerstein pač treščil noter »a note to follow so« in se potolažil, da bo zjutraj še enkrat pogledal.

Samo kaj, ko je zjutraj sicer še enkrat pogledal, pa se ni mogel domisliti nič boljšega. In tudi naslednje jutro ne. Dajte no, si je moral misliti, saj ni nič težkega. A je? »La,... a something, something... what?«

Zlahka si predstavljamo, kako so prihajale vaje vse bliže. Pa snemalni roki. Mogoče bo popravil v zadnjem trenutku. Mogoče se bo kdo od nastopajočih kaj spomnil. Ampak ne. Nihče ne zna popraviti. In tako se ubogo mašilo sčasoma usede v kitico in je zdaj uradno del pesmi, del filma in tako naprej.

A je res tako težko? Kaj pa na primer tole: »La, a ... a ...« - no ja, prav zdajle se ne morem nič spomniti, ampak če bi se cel svet lotil dela, bi po mojem zadevo uredili. In mislim, da zares ne bi smeli dovoliti, da se stoletje konča z eno pomembnejših popularnih pesmi v tako klavrnem stanju.

Kaj je še takega? No, kaj mislite vi? Kaj so stvari, za katere smo zares dolžni samim sebi, da jih poopravimo v naslednjih nekaj mesecih, še preden se številke na številčnicah preobrnejo in bomo dobili celo vrsto čisto novih, sijočih problemov enaindvajsetega stoletja, da si bomo z njimi razbijali glave. Lakota v svetu? Kam pospraviti osemstezne zvočne trakove, da jih v enaindvajsetem stoletju nikomur ne bo treba več gledati? Pošljite, prosim, predloge in rešitve na www.h2g2.com.

Nedeljski The Independent,

NOVEMBRA 1999

Sanjsko moštvo

SANJSKA FILMSKA ZASEDBA: Sean Connery kot Bog, John Cleese kot angel Gabriel in Goldie Hawn kot Trudie, mlajša sestra Matere Tereze. Kot gost Bob Hoskins v vlogi detektiva inšpektorja Phila Makepiecea.

SANJSKA ROKOVSKA SKUPINA: Moja absolutna sanjska rokovska skupina ne obstaja več, ker so kitarista ustrelili. Bi pa vzel njihovega baskitarista, ker je nedvomno najboljši. Že mogoče, da najdete bolj pirotehnične kitariste, ampak po muzikalnosti, domislicah in zagonu ni boljšega, kot je McCartney. Pevsko partijo bi delil z Garyjem Brookerjem, ki je najsijajnejši pevec soula med britanskimi rokenrolerji in hudičevo dober pianist. Dva vodilna kitarista (ki se lahko izmenjujeta pri ritmu): Dave Gilmour, za katerega sem si vedno želel, da bi ga slišal igrati skupaj z Garyjem Brookerjem, ker si delita smisel za dramatičnost in zanosno melodijo; pa Robbie Mclntosh, ki je obenem veličasten roker bluza in izboren brenkač. Bobnar - Steve Gadd (se spomnite »50 Ways«?). Če spravite skupaj tolikšno zasedbo, skorajda morate imeti v njej tudi maestra Raya Cooperja, na tolkalih, četudi me prav tako zelo mika, da bi vključil neverjetno bobnarko iz skupine Vana Morissona, ki ji ne vem imena. Godala? Trobila? Kraljevska filharmonija? New Orleans Jazz band? In za vse to, čarovnika Paula »Wixa« Wickensa za sintesajzerjem. In velik tovornjak.

SANJSKA LJUBEZEN: Dagenhamska dekliška godba. Z vsem dolžnim spoštovanjem in ljubeznijo do svoje drage žene izjavljam, da so nekatere stvari, ki vam jih, ne glede na to, kako ljubečo in nežno ženo imate, lahko pričara samo dovolj velika dudaška godba.

SANJSKI PROJEKT: Ko bi imel neomejene denarne vire, bi rad zasnoval velik raziskovalni projekt o izvoru človeka, o prehodu od opice k človeku. Pred nekaj leti me je pritegnila hipoteza o vodni opici, zamisel, da so naši prehodni predniki preživeli določeno dobo v pol vodnem okolju. Slišal sem mnoge, ki so se iz ideje norčevali, pa nikogar, ki bi jo resno zavrnil, tako da bi rad odkril resnico, pa naj bo taka ali taka.

SANJSKA DRUGA KARIERA: Zoolog, rokovski glasbenik, konstruktor softverskih sistemov.

SANJSKE POČITNICE: Potapljanje v Avstraliji, na zunanji strani Velikega koralnega grebena do čudovito prozornega Koralnega morja - Cod Hole, potapljanje med morske pse, med ladijske razbitine; potem pa na zahodno avstralsko obalo na potapljanje z velikanskimi kitovskimi morskimi psi in nazadnje v Zaliv morskega psa na potapljanje z delfini. Na poti domov bi se za večerjo ustavil v Hong Kongu.

SANJSKI DOM: Nekaj velikega in širokega nekje na obali, verjetno v gornjem severnem Queenslandu, z obilico divjine in s širokopasovno računalniško zvezo s svetom. Pa s čolnom in tovornjakom.

SANJSKA HRANA: Če bi mi rekli, da si moram izbrati hrano neke dežele in da bom do konca svojih dni jedel samo to, bi si izbral japonsko hrano.

SANJSKI PROST DAN: Tega sem v resnici že doživel. Bilo je leta 1968 - s prijateljem sva si napravila šole prost dan, odpeljala sva se v London in si popoldne ogledala 2001 v Cinerami, zvečer pa v živo Simona in Garfunkla v Albert Hallu.

The Observer,

10. MARCA 1995

Kje dobite navdih za svoje knjige?

Povem si, da ne bom dobil še ene skodelice kave, dokler si česa ne izmislim.

Uvod v Strip #1

Ljudje me dostikrat sprašujejo, od kod dobim svoje ideje, včasih tudi do oseminsedemdesetkrat na dan. To je znana poklicna nevarnost za pisatelje, in pravi odgovor na to vprašanje je: najprej globoko vdihnite, umirite svoj utrip, si napolnite možgane s pomirljivimi podobami pojočih ptic in kalužnic na spomladanskih travnikih, potem pa poskusite reči, »Ja, zelo zanimivo vprašanje...«, preden doživite zlom in začnete neustavljivo jecljati.

Resnica je, da ne vem, od kod pridejo zamisli, in tudi ne, kje bi se jih dalo iskati. Noben pisatelj tega ne ve. To sicer ni čisto res. Če pišete knjigo o svatovskih navadah svinj, bi si najbrž lahko nabrali nekaj dobrih idej, če bi v gumijastih škornjih postavali okoli svinjakov, če pa je vaše področje leposlovje, potem vam lahko svetujem le, da pijte mnogo preveč kave in si kupite pisalno mizo, ki se ne bo sesula, ko boste butali z glavo obnjo.

Seveda pretiravam. To je moj poklic. Je nekaj posebnih idej, za katere se natanko spominjam, od kod so prišle. Vsaj mislim, da se; lahko da si tudi izmišljam. Tudi to je moj poklic. Kadar se lotim kakega velikega pisanja, pogosto kar naprej poslušam eno in isto skladbo. Ne takrat, ko zares pišem, seveda, takrat potrebujem mir in tišino, ampak takrat, ko si grem pripravit še eno skodelico kave ali opražit kruhek ali si moram očistiti očala ali najti še malo tonerja za tiskalnik ali napeti nove strune na kitari ali pospraviti kavne skodelice in drobtine z mize ali pa se umakniti v kopalnico za pol ure sedenja in premišljevanja - z drugimi besedami, večji del dneva. Izid vsega tega je, da pride dosti mojih idej iz pesmi. No, najmanj ena ali dve že. Če naj bom do kraja natančen, obstaja natanko ena ideja, ki sem jo dobil iz pesmi, vendar sem si obdržal navado za vsak primer, če bi se spet ponovilo, kar se seveda ne bo, pa nič ne de.

Zdaj torej vidite, kako to gre. Preprosto, ne?

Iz Štoparskega vodnika po Galaksiji

(zbrana izdaja), DC comics, MAJA 1997

Intervju na Virgin.net

Če obstaja človek, ki bi lahko vedel kaj malega o potovanju, je to tisti tip, ki je jedel hamburgerje in pomfri v restavraciji ob koncu vesolja. Avtorja Douglasa Adamsa smo izsledili na njegovem novem ameriškem domu, kamor se je pred nedavnim preselil zaradi snemanja Stoparskega vodnika po Galaksiji.

Kateri je vaš najlepši otroški spomin na počitnice?

Moje počitnice v otroštvu so bile precej skromne - višek vsega je bilo štirinajst dni na otoku Wight, ko mi je bilo šest let. Spomnim se, da sem ujel nekaj, kar naj bi bil po mojem prepričanju morski list, čeprav je bil velik samo toliko kot poštna znamka in je pri priči poginil, ko sem ga hotel obdržati kot domačo živalco.

Ste bili od otroštva še kdaj tam?

Na otok Wight sem se vrnil približno enkrat. Bival sem v hotelu, kjer smo za večerno zabavo ugasnili luči v restavraciji in opazovali družino jazbecev, ki se je igrala na trati.

Kam ste šli, ko ste šli na počitnice prvič brez staršev?

Pri osemnajstih sem potoval z avtostopom po Evropi.

Do kod pa ste prišli?

Šel sem skozi Avstrijo, Italijo, Jugoslavijo in Turčijo, spal sem v mladinskih hostelih in kampih, prehrano pa sem dopolnjeval s turističnimi ogledi pivovarn. Istanbul je bil še posebno čudovit, ampak končalo se je s hudo zastrupitvijo s hrano, tako da sem se moral vrniti v Anglijo z vlakom, kjer sem spal na hodniku pred straniščem. Ah, čarobni časi...

Ste se še kdaj vrnili?

Enkrat sem se vrnil v Istanbul. Vračal sem se iz Avstralije in sem se nalašč odločil za postanek v Istanbulu. Ampak že to, da sem se z letališča odpeljal s taksijem in najel sobo v dobrem hotelu, namesto da bi se peljal na tovornjaku in spal v zadnji sobi cenenega penziona, je obisk oropalo vsega čara. Nekaj dni sem taval naokrog in se otresal prodajalcev preprog, potem pa sem obupal.

Kaj je najbolj oddaljen ali čuden kraj, kjer ste bili?

Velikonočni otok je, kajpada, najbolj samoten kraj na zemlji, saj slovi po tem, da je dlje od česarkoli kot karkoli drugega. Zaradi česar je prav čudno, da sem se znašel tam popolnoma po naključju in samo za eno uro. Iz tega sem potegnil zelo pomemben poduk - beri svoj vozni listek.

Kdaj ste bili tam in zakaj?

Letel sem iz Santiaga v Sydney in sem bil že malo utrujen, ker sem pred tem dva tedna iskal kožuhaste tjulnje, in se nisem zmenil za smer leta, dokler pilot ni omenil, da se ravnokar spuščamo za enourni postanek na Velikonočnem otoku.

Na letališču je bila cela flotilja minibusov, ki vas odpeljejo na hiter skok do najbližjega kipa, tačas ko letalo nataka gorivo. Hudo sem se grizel zaradi tega, saj bi si, ko bi bil prejšnji dan malo bolj pazil, zlahka zamenjal karto za nekaj dni postanka.

Katero je vaše najljubše mesto? Kaj vas pri njem najbolj pritegne?

V moji domišljiji so to Firence, ampak to je samo zaradi spominov, kako smo tam kot študentje dneve in dneve preživeli v blaženosti sonca, poceni vina in umetnosti. Na poznejših obiskih so te spomine prekrile slike prometnih zamaškov in smoga.

Zdaj, bi rekel, je moje najljubše mesto Santa Fe v Novi Mehiki. Strašansko rad imam višinski puščavski zrak, margarite in gvakamole, srebrne pašne zaponke in občutek, da so ljudje, ki sedijo pri sosednji mizi v kavarni, najverjetneje nobelovci.

Kdaj ste zadnjikrat štopali?

Pred približno desetimi leti na otoku Rodrigues v Indijskem oceanu. Štopanje je tam edini način potovanja po otoku. Ni javnega prevoza, nekaj prebivalcev pa ima landroverje in tako upaš, da bo kdo pripeljal mimo. Tako sem se pod večer znašel na robu gozda v kratkih hlačah, pršila proti komarjem pa nisem imel s seboj. Preživel sem najbolj grozno noč v življenju.

Kje vam je bilo najljubše, ko ste potovali za Last Chance to See (Zadnja priložnost)?

Madagaskar - četudi je bila to šele priprava za Last Chance to See. Všeč mi je bil gozd in lemurji in toplina ljudi.

Kaj je po vašem najbolj zanimiva umetna tvorba v galaksiji?

Jez, ki ga gradijo pri Treh soteskah na Jangceju. Četudi bi bila bolj ustrezna beseda »grozen«. Jezovi skoraj nikoli ne prinesejo tega, za kar so bili postavljeni, povzročijo pa opustošenje, ki se ga ne da predstavljati. Pa jih še kar naprej gradimo in sprašujem se, čemu. Prepričan sem, da bi se pokazalo, če bi šli po sledi človeške vrste, da se nam je nekje med potjo vrinilo nekaj bobrovih genov. Edino to bi bila smiselna razlaga.

Ste že bili tam ?

Odkar se je začela gradnja, nisem bil na Jangceju. Te zadeve sploh nočem videti.

Kaj pa je najbolj zanimiva naravna tvorba?

Orjaška, dva tisoč milj dolga riba, ki kroži okoli Jupitra, po zanesljivih poročilih Weekly World News. Fotografija je bila nadvse prepričljiva, preseneča me samo, da nekoliko uglednejše revije, kot je New Scientist ali magari The Sun, niso postregle z dodatnimi podrobnostmi. To bi nam morali povedati.

Če bi morali imenovati kraj, ki »je videti, kot bi ga ravnokar spustili z vesolja«, na kaj bi pomislili?

Dežela fjordov na Južnem otoku, Nova Zelandija. Nemogoča zmeda gora, slapov, jezer in ledu - najbolj nenavaden kraj, kar sem jih kdaj videl.

Če bi zdajle lahko odpotovali kamorkoli v vesolju, kam bi šli, kako bi potovali tja, koga in kaj bi vzeli s seboj?

V naši bližini je to po mojem Evropa, ena od šestnajstih Jupitrovih lun. To je eno najbolj skrivnostnih teles v Sončevem sestavu, strašansko priljubljena pri avtorjih znanstvene fantastike, ker je eno od redkih mest, ki bi omogočalo nekakšno vrsto življenja, obstajajo pa nekatere čudne podrobnosti v njeni zgradbi, ki so privedle do špekulacij, da je v resnici umetnega izvora. Razen tega imate ob nočeh, ko so orbite ravno prav usklajene, veličasten pogled na ribo.

Avtorica intervjuja Claire Smith,

Virgin.net, Ltd, 22. SEPTEMBRA 1999

Ježa na mantah

Vsaka dežela je kot posebna vrsta osebnosti. Amerika je kot razborit mlad fant, Kanada je kot razumna petintridesetletna ženska. Avstralija je kot Jack Nicholson.

Pride čisto k vam in se vam grobo zareži v obraz, grozeče in vabljivo obenem. To v resnici niti ni toliko dežela, bolj je tenka skorja napol nore civilizacije, ki se je strdila ob robu velikanske surove divjine, polne vročine in prahu in poskakujočih stvari.

Recite komu od večine Avstralcev, da imate radi njihovo deželo, pa se bodo suho nasmejali in rekli, »Ja, saj je zadnje, kar nam je ostalo, a ne?« kar je tipična neprijetnost, ki jo lahko slišite od Avstralcev. Ne veste čisto dobro, kaj s tem mislijo, vas pa zaskrbi, da imajo prav.

Že samo zavest, da se ta dežela skriva nekje na drugi strani sveta, kjer je ne moremo videti, je čudno vznemirljiva, in jaz vedno iščem izgovore, da bi šel tja, že zato, da bi malo popazil nanjo. Jo imam pa tudi rad. Večine še nisem videl, toda obstaja en del, ki si ga že dolgo želim spet obiskati, ker imam tam nedokončane opravke, ki me zelo mučijo.

In ravno pred nekaj tedni sem na lepem odkril izgovor, ki sem ga iskal.

Takrat sem bil v Angliji. Zlahka sem uganil, da sem v Angliji, ker sem sedel v dežju pod mokro odejo sredi blatnega polja in poslušal nekakšen zajeban orkester v rdečem šotoru, ki je igral pesmi iz ameriških filmov. Bi še kje na svetu ljudje počeli kaj takega? Bi počeli to v Italiji? Bi počeli to na Ognjeni zemlji? Na Baffinovem otoku? Ne. Se na Japonskem, kjer štejejo med narodne običaje tudi izrezovanje lastnega drobovja z dolgim nožem, bi tu po mojem najbrž potegnili črto.

Med ohlipi dežja in trobent sem se zapletel v pogovor z očarljivim možakom, ki je bil, kot se je pokazalo, sosed moje sestre v Warwickshiru, kraju, kjer je bilo tudi blatno polje. To je bil Martin Pemberton, izumitelj in oblikovalec. Med rečmi, ki jih je izumil ali oblikoval, je povedal, je nekaj ključnih delov pri podzemski železnici, krasna nova vrsta pametnega toasterja in tudi sub bug.

Kaj pa je sub bug, sem vprašal vljudno.

Sub bug, mi je razložil, je nekakšno podvodno vozilce na reaktivni pogon. Nekaj takega kot sprednja polovica delfina. Držiš se ga zadaj in se pustiš vleči pod vodo, deluje do globine trideset čevljev. Se spomnite tistega prizora iz filma Thunderball?

No, nekaj takega. Super za raziskovanje koralnih grebenov.

Nisem prepričan, ali je rekel natančno tako. Mogoče je omenil »azurno morje« ali »prozorne globine«. Najbrž ne, ampak takšna slika se mi je porodila v možganih, ko sem sedel v viharnem dežju in opazoval pobegli dežnik, ki se je kotalil mimo orkestra.

To stvar sem moral poskusiti. Tako sem povedal Martinu. Lahko da sem ga moral zbiti na tla in mu poklekniti na sapnik, v mojem spominu je vse nekoliko neostro, če sem iskren, ampak rekel je, da bi mi z veseljem dal enega v preskušnjo. Vprašanje je bilo le, kje. Preskusil bi ga lahko kjerkoli, celo v tamkajšnem plavalnem bazenu. Ne. Poglavitno bi ga bilo spraviti v Avstralijo, na Veliki koralni greben. Sem pa potreboval nekakšen razlog, če sem hotel prisiliti kako nesrečno revijo, da bi mi plačala pot, kar je, verjemite, edini spodoben način potovanja.

Potem sem se spomnil svojega nedokončanega opravka v Avstraliji.

Tam na južnem koncu grebena je otok, ki sem ga na kratko obiskal pred kakimi desetimi leti za binkošti. Precej oduren kraj, imenovan Haymanov otok. Sam otok je sicer prelep, turistično naselje, ki so ga zgradili na njem, pa ne, in tam sem se znašel po pomoti, ves izčrpan po koncu dolge pisateljske turneje. Kako zoprno. Reklamna zgibanka je bila polna besed kot »mednarodno« in »sijajno« in »intelektualno«, vse, kar naj bi to pomenilo, pa je bilo, da so nas iz palmovih krošenj zalivali s predposneto razpoloženjsko glasbo in da so vsak večer priredili maškaradni ples na drugo temo. Čez dan sem posedal ob mizici poleg bazena in se počasi nalival s tekilo sunrise ter prisluškoval pogovorom pri sosednjih mizicah, ki so se v glavnem vrteli okrog prometnih nezgod med težkimi tovornjaki. Zvečer sem se omotičen zatekel v svojo sobo, da ne bi gledal noro pijanih Avstralcev, ki so poskakovali skozi noč v travnatih krilcih ali kavbojskih klobukih ali v čemerkoli že, odvisno od teme maškerade, jaz pa sem gledal filme z Mad Maxom po hotelskem videu. Tudi tu je bilo obilo prometnih nezgod, marsikatera med težkimi tovornjaki. Tudi branja nisem našel nobenega. Hotelska knjigarnica je imela samo dve spodobni knjigi, in obe sem napisal jaz.

Ob priložnosti sem se na plaži spustil v klepet z avstralskim parom. Rekel sem: »Zdravo, jaz sem Douglas, a vama tale glasba ne gre na živce?« Rekla sta, da pravzaprav niti ne. Vse se jima je zdelo zelo čedno in mednarodno in intelektualno. Živela sta na ovčji farmi kakih 850 milj zahodno od Brisbana, kjer lahko slišita, sta rekla, en sam nič. Omenil sem, da mora biti to zelo v redu, pa sta rekla, da postane čez nekaj časa precej dolgočasno, in da je malo razpoloženjske glasbe zanju pravi balzam.

Nikakor mi nista hotela pritrditi, da je to tako, kot bi ti ves dan tlačili v ušesa reklamno e-pošto, in naš pogovor je prav hitro zamrl.

Nekako sem pobegnil s Haymanovega otoka in se preselil na potapljaško ladjico na Hookovem grebenu, kjer sem preživel najlepši teden svojega življenja, raziskoval korale in se potapljal z noro pestrimi jatami rib, z delfini, morskimi psi in celo s kitom minke.

Šele potem, ko sem zapustil Haymanov otok, sem slišal za nekaj resnično veličastnega, kar sem tam zamudil.

Na drugi strani otoka je skrit majhen zaliv, imenovan Zaliv mant, kjer mrgoli, kakor bi pričakovali, mant: velikanskih, ljubkih podvodnih letečih preprog, živali, ki so med najlepšimi na svetu. Človek, ki mi je to pripovedoval, je vedel povedati, da so tako mirne in blage, da jih ljudje lahko pod vodo zajahajo.

In jaz sem to zamudil. Deset let sem se grizel zaradi tega.

Medtem pa sem slišal tudi, da se je Haymanov otok spremenil do neprepoznavnosti. Kupila ga je avstralska letalska družba Ansett, ki je porabila grdiljone dolarjev zato, da so potrgali zvočnike s palm in spremenili celo naselje v nekaj, kar ni samo mednarodno in sijajno in intelektualno in tako naprej, ampak tudi drago, da ti zapre sapo, in po vseh merilih v resnici prav zelo v redu.

Tule je torej, tako sem razmišljal, moj razlog. Napisal bom članek o tem, kako sem prepeljal sub bug vse do Haymanovega otoka, si našel prijazno manto in opravil nekaj takega kot primerjalno preskusno vožnjo.

Seveda utegne sleherno količkaj razumno bitje reči, da je zamisel skoz in skoz bedasta, in mnoga so tako tudi rekla. Vendar pa je članek pred vami: primerjalna testna vožnja med podvodnim reakcijskim modro-rumenim sub bugom za eno osebo in velikansko manto.

Se je zadeva posrečila?

Uganite.

Vsa topoglava nesmiselnost cele zamisli mi je prišla do živega, ko smo stali na letališču na Hamiltonovem otoku in gledali, kako iztovarjajo iz letala srebrno štiridesetkilogramsko škatlo, v kateri je bil spravljen sub bug. Spoznal sem, da obstaja velikanska razlika med tem, če hočem povedati ljudem v Angliji, da grem v Avstralijo opravit primerjalno preskusno vožnjo s sub bugom in manto, ali če moram ljudem v Avstraliji povedati, da sem prišel na primerjalno preskusno vožnjo itd. Naenkrat sem se počutil kot izjemno bedast Anglež, ki ga vsi sovražijo in zaničujejo, kažejo za njim s prstom in brijejo norce iz njega.

Moja žena Jane mi je blago razložila, da postanem vedno čisto paranoičen, kadar doživim časovni premik, in naj si torej rajši privoščim kozarec pijače in se sprostim.

Hamiltonov otok je videti kot precej dober zgled tega, česar ne smete storiti prelepemu subtropskemu otoku na robu enega od čudes narave na tem svetu: namreč, pokriti ga z odurno v nebo štrlečo arhitekturo in prodajati pivo in majice in razglednice s slikami, kako lepo je bilo tu, preden so se pojavili kioski z razglednicami. Sicer pa smo ostali na njem samo nekaj minut. Ob pomolu malega letališča je že čakala Sončna boginja, takšna razkošna, bleščeče bela ladja, na kakršnih vedno vidite Jamesa Bonda, ki tam preživlja nesorazmerno velik delež svojega časa, če upoštevate, da je navsezadnje državni uslužbenec. Poslali so jo po goste, namenjene na Haymanov otok, kar je že prvi znak tega, koliko se je tam spremenilo.

Nadvse vljudno smo bili povabljeni na krov. Ena hostesa nam je ponujala kozarce s šampanjcem, druga pa je stražila pri drsnih steklenih vratih, ki so vodila v ohlajeno notranjost.

Njena naloga je bila, da nam odpira vrata. Razložila je, da je to postalo potrebno, ker se vrata na žalost ne odpirajo samodejno, ko stopite prednje, tako da so japonski obiskovalci včasih stali pred njimi cele minute in postajali vse bolj zmedeni in panični, dokler jim ni kdo ročno odprl vrat.

Plovba je trajala kako uro, ko smo kot brez teže drseli po temnem in lesketajočem se morju pod žarečim soncem. V daljavi so bežali mimo nas manjši razkošno zeleni otočki. Gledal sem, kako se je dolga brazda za nami počasi razpustila nazaj v morje, srkal sem svoj šampanjec in obujal spomin na star most, ki sem ga videl pri Sturminster Newtonu v Dorsetu. Vanj je še vedno vzidana opozorilna tabla iz litega železa s svarilom za vsakogar, ki bi se namenil na kakršenkoli način poškodovati ali onečastiti most, da ga za to čaka deportacija. V Avstralijo. Sturminster Newton je čedno mestece, le čudim se, da most še vedno stoji.

Jane, ki je mnogo boljša pri branju potovalnih vodičev (jaz jih berem šele na povratku, da vidim, kaj sem zamudil, in dostikrat doživim pravi šok), je odkrila v knjigi, ki jo je brala, nekaj imenitnega. Si vedel, je vprašala, da je bil Brisbane v začetku ustanovljen kot kazenska kolonija za obsojence, ki so zagrešili nove prestopke, potem ko so prispeli v Avstralijo?

Dobre pol ure sem užival v tem podatku. Zares čudovito. Mi Britanci, ubogi premočenci, smo se gnetli tam pod sivim severnim nebom, s katerega je curljalo kot od smrdljive pomivalne cunje, in vneto pošiljali tiste, ki smo jih želeli najstrože kaznovati, sedet na sončne obale Tasmanovega morja ob južnem koncu Velikega koralnega grebena, kjer so najbrž lahko tudi malo posrfali. Nič čudnega, da imajo Avstralci tisti posebni nasmešek, ki je rezerviran samo za uporabo na Britancih.

Z morja je Haymanov otok videti kot velik, zapuščen zelen grič, obrobljen s svetlejšimi plažami, ki se dotikajo temnomodrega morja. Samo čisto od blizu opazite dolgi nizki hotel, ki je vgnezden med palmami. Skoraj od nikoder ga ne morete dobro videti, ker je kot prekrit z nekakšnimi orjaškimi podivjanimi lončnicami. Vije in izteguje se med zelenjem: povsod stebrički, vodometi, senčnati mali trgi, sončne terase, diskretne trgovinice, v katerih prodajajo morilsko drage stvarčice z nalepkami vrhunskih modnih kreatorjev, in pa nediskretno veliki plavalni bazeni.

Bilo je kar pravljično. Pri priči sva se zaljubila v kraj. Bil je natanko tiste sorte, da bi pred dvajsetimi leti brez premisleka s prezirom ošinil vsakogar, ki bi se namenil tja. Ena od imenitnih stvari, ki spadajo k staranju in izkoriščanju plačanih počitnic, je to, da si končno lahko privoščite vse tiste stvari, zaradi katerih ste nekoč prezirali druge ljudi: da posedate po sončnih verandah s sončnimi očali, ki stanejo toliko kot celoletna študentska štipendija, naročate nespodobne količine dobrot po sobni postrežbi, se puščate razvajati spredaj in zadaj in to od osebja, ki - pazite, tole je posebno pomemben in bistven sestavni del tega, kar vas čaka na Haymanovem otoku - ne reče samo »Ni problema«, ko se jim zahvalite, ker so dolili šampanjca v vaš kozarec, ampak v resnici rečejo »Sploh ni problema«. Resno in iskreno si želijo, da bi vi, prav vi, ne samo katerakoli debela stara rit, ki poležava tam okoli pod sončnikom, ampak osebno vi, začutili, da zares ni ničesar v tem najboljšem vseh možnih svetov, v katerega ste prišli, zaradi česar bi vas moralo na kakršenkoli način kaj skrbeti. Res. Čisto res. Niti preziramo vas ne. Res. Sploh ni problema.

Ko bi le lahko bilo res. Jaz sem imel svoj sub bug, da me je skrbelo zanj, kajpada. Ta velikanska reč, ki sem jo privlekel desetkrat dlje, kot je Mojzes privlekel sinove Izraela, samo da bi videl, kako se obnese v primeri z manto kot sredstvo za podvodni transport. Lepo mirno so ga, v njegovi srebrni škatli, preložili z ladje in ga diskretno spravili v potapljaški center, kjer ga nihče ni mogel videti ali uganiti, čemu služi.

V najini sobi je pozvonil telefon. Soba je bila, mimogrede, izjemno prijetna. Prepričan sem, da hlepite po tem, da bi zvedeli, kakšna je, ker sva bila v njej pravzaprav na vaš strošek. Ni bila velikanska, je pa bila udobna in sončna in okusno opremljena v kalifornijskih pastelnih barvah. Najin najljubši del je bil balkon, ki je gledal na morje, ker je imel senčilo, ki ste ga lahko spuščali z električnim stikalom na preklop. Lahko ste ga postavili na AUTO, in tedaj se je senčilo spustilo, kadarkoli se je prikazalo sonce, ali pa ste ga obrnili na MANUEL (!), ko se je, po najinem mnenju, najbrž prikazal majhen, nesposoben španski natakar in to opravil namesto vas. To se nama je zdelo neznansko smešno. Smejala sva se in smejala in si privoščila še en kozarec šampanjca in potem sva se smejala še bolj, tedaj pa je pozvonil telefon.

»Tu imamo vaš sub bug,« je rekel glas.

»Ah ja,« sem rekel. »Ja, ta, hm, sub bug. Hvala lepa. Ja, a je vse v redu?«

»Ni problema,« je rekel glas, »sploh ne«.

»Ah. Dobro.«

»To se pravi, potem pa mogoče jutri zjutraj pridite v potapljaški center. Lahko ga preskusimo, da vidimo, kako gre, da vidimo, kaj rabite, ga odpeljemo na obrat ali dva, kakor želite. Napravili bomo vse, s čimer vam lahko pomagamo.«

»Oh. Hvala. Najlepša hvala.«

»Sploh ni problema.«

Glas je bil zelo prijazen in pomirjevalen. Moja paranoja zaradi časovnega premika je že začela popuščati. Odpravila sva se ven na večerjo.

Hotel je imel štiri restavracije, pa sva izbrala orientalsko morsko hrano. V Avstraliji pomeni morska hrana v glavnem baramundi, ščurke iz Mortonovega zaliva in vse drugo.

»Mortonovi ščurki,« je rekla najina smehljajoča se kitajska natakarica, »so kot jastogi, samo takole majhni,« in je podržala prsta približno tri palce narazen. »Jim zmečkamo glavo. Zelo čedno. Bo všeč.«

Pa nama ni bilo zelo všeč. Restavracija je bila zelo imenitno opremljena v črno-belem japonskem slogu, ampak hrana je imela boljši videz kot okus in spet so naju krmili z razpoloženjsko glasbo. Za trenutek sem začutil, kako se duh starega, kričavega Haymanovega otoka sprehaja po svojem novem, svetovljansko prenovljenem domu. Preostale so nama še polinezijska, italijanska in francoska restavracija, La Fontaine, ki je imela najvišje cene, tako da sva si jo sklenila prihraniti za poslednjo od najinih štirih noči, četudi naju je malo načenjal dvom. Meni je običajno lokalna kuha kar všeč, razen kadar sem v Walesu, in misel na francosko haute cuisine, presajeno sem dol, me ni navdajala z zaupanjem. Nisem se pa hotel vdati predsodkom, kajti naneslo je, da sem užil enega najboljših obrokov v življenju, namreč soparjene rakce in chateaubriand iz zebuja, pri francosko izobraženem kuharju na jugu Madagaskarja. Res pa je, da so Francozi zasedali Madagaskar polnih petinsedemdeset let in mu zapustili bogato dediščino kuharskih veščin in grozljive birokracije. Nazadnje sva se odločila, da obiščeva La Fontaine kar ta večer. Ko sva se prebijala proti njej, sva prehodila cele orale čudovitih preprog, šla mimo cele vrste koncertnih klavirjev, lestencev in pohištva v slogu Ludvika XVI. Napenjal sem možgane, če se slučajno spomnim, da bi se kdaj kak razkolniški francoski dvor iz osemnajstega stoletja, pa magari čisto na kratko, naselil ob Velikem koralnem grebenu. Vprašal sem še Jane, ki je zgodovinarka, in zagotovila mi je, da sprašujem popolne traparije, potem pa sva šla spat.

Naslednje jutro in tudi vsa preostala jutra naju je natanko ob sedmih in trideset minut zbudil galeb, ki se je usedel na najin balkon in nama odvreščal budnico. Po zajtrku sva odšla v potapljaški center, ki je bil približno pol milje od hotela, in spoznala Iana Greena.

Ian je bil tisti, ki naju je poklical prejšnji večer. Bil je zadolžen za vso potapljaško opremo in dejavnost na Haymanu, in bolj priročno in prijazno osebo bi si težko zamislili. Sub bug smo razpakirali in ga dobro pregledali, ko se je ves bleščeč nastavil soncu.

Kot sem že povedal, je oblikovan kot sprednja polovica delfina. Trup je moder in nekje spredaj ima dve rumeni plavutki, na vsaki strani eno, vrtljivi za nekaj stopinj navzgor in navzdol, da z njima usmerite sub bug gor ali dol. Na zadnji strani sta dve ročki, za kateri se držite, ko vas sub bug vleče po vodi. Ob palcih najdete gumbe, s katerimi poženete motor in usmerjate dvig in spust. V trupu je tank stisnjenega zraka - običajna potapljaška jeklenka - in ta daje moč dvema vijakoma, ki poganjata bug, po plastični cevki pa dovaja zrak tudi v prosto plavajoči regulator. To je tista stvar, ki si jo vtaknete v usta in vam dovaja zrak, ko se potapljate. Jedro zamisli je, da potrebujete samo masko in plavutke: ni vam treba nositi potapljaške jeklenke na hrbtu, ker dobivate zrak naravnost s sub buga. Napravljen je tako, da sami naravnate največjo globino, do katere se bo potopil. Skrajna meja pa je trideset čevljev.

Ian je od Martina Pembertona prejel celo ploho faksov z navodili, kako je treba stroj pripraviti, zato je imel kar dober občutek.

»Sploh ni problema,« je rekel in me vprašal, kaj imam v načrtu.

Rekel sem, da bi bila mogoče dobra ideja, da ga najprej preskusimo kje blizu v plitvi vodi, preden ga odpeljemo na globlje.

»Ni problema,« je rekel.

Rekel sem, da bi ga potem lahko odpeljali s sabo na pravo potapljaško odpravo, ki je odplula z otoka vsako jutro.

»Ni problema,« je rekel.

»Tako da ga bom potem tam še malo preskusil, toliko da se ga navadim in ga malo poženem okoli koralnega grebena.«

»Ni problema,« je rekel.

»In potem, ehm,« sem rekel, »bi, zaradi tega članka, ki ga moram napisati, kar naj bi bil nekakšen primerjalni preskus, poskusil isto še z manto.«

»Ni šanse,« je rekel, »niti najmanjše šanse.«

Najbrž bi bil moral to predvideti.

Ali pa je bilo mogoče še boljše, da tega nisem bil predvidel. Ko bi bil predvidel, najbrž ne bi stal na pol oblečen v potapljaško obleko, zrl čez lesketajoče se Tasmanovo morje in si mislil: »Oh hudiča.« Sedel bi ves živčen v svoji delovni sobi v Islingtonu in ugibal, ali sem opravil že zadosti »dela«, da bi si lahko šel iskat žemljo.

Šlo je za prav preprosto reč. Navsezadnje sem več kot dve leti preživel pri okoljskih projektih in bi mi že čisto na začetku moralo biti jasno, da pustimo živali pri miru. Lahko da je bilo čisto v redu zajahati manto pred desetimi leti, ko sem bil prvič slišal za to, ne pa zdaj. Nikakor. Zdaj se ne dotikamo koralnega grebena. Ničesar ne vzamemo. Nobenih školjk, nobenih koral. Ne dotikamo se rib, razen mogoče nekaterih redkih, ki se jih sme krmiti. In zagotovo se ne zajebavamo s poskusi, da bi zajahali mante.

»Saj je komajda mogoče, da bi se kateri približali,« je rekel Ian. »To so zelo plaha bitja. Najbrž so nekateri posamezniki v preteklosti res zajahali manto, ampak predstavljam si, da je to zelo težko. Zdaj tega tudi ne moremo dovoliti.«

»Ne,« sem rekel precej osramočeno. »Čisto razumem, verjemite. Takrat pač nisem dobro premislil, bi rekel.«

»Lahko pa greva in si privoščiva malo zabave s sub bugom,« je rekel Ian. »Ni problema. Tudi kakšno sliko lahko posnameva. Tamle vidim, da imate hudičevo dobro kamero.«

Tu pridemo do drugega precej nerodnega dela zgodbe, o katerem sem doslej previdno molčal. Zelo prijazni ljudje pri Nikonu v Angliji so mi za ta izlet posodili čisto novo podvodno avtomatsko kamero Nikonos AF SR, ki je za svojo ceno 15.000 funtov med najbolj zapeljivimi in zaželenimi podvodnimi kamerami na svetu. Ena sama čudovita, briljantna tehnologija. Res. Če hočete slikati pod vodo, je to prava stvar. Osupljiv kos opreme. Zakaj zdaj takole nakladam? No, precej časa preživim za računalnikom, in ker sem navajen na macintosha, se komaj kdaj ponižam s prebiranjem navodil in zatorej - mi ni prišlo niti na kraj pameti, da bi prebral navodila za kamero.

To sem ugotovil šele, ko sem dobil razvite filme.

Lepo prosim - zares ne bi rad rekel nič več, razen: najlepša hvala, Nikon. Kamera je zares silna in prav močno upam, da mi jo boste nekoč spet posodili. V tem članku pa kamere ne bom več omenil.

S čolničkom smo se odpeljali na majhen zapuščen otoček kakih deset minut proč. Z lanom sva prebila veselo urico pri brkljanju po bugu. Rešila sva nekaj težavic - zrnce peska v zaklopki in takšne stvari. Ugotovila sva, da bug ne deluje posebno dobro v zelo plitvi vodi, če mora vleči proti plimi. Sicer pa sva ga naslednji dan itak nameravala odpeljati v večjo globino. Jane je ležala na plaži in brala knjigo. Kmalu smo se spravili v čolniček in se odpeljali nazaj na Hayman. Ničkaj dosti zgodbe v tem, bi rekel, vendar omenjam, ker imam vse tako živo v spominu in ker je, tako se mi včasih zdi, ena od pomanjkljivosti nekaterih krajev, kot na primer Islingtona, da nimamo v neposredni bližini nobenega otočka, na katerem bi lahko preživeli srečno popoldne pri brkljanju okrog sub buga. Pač takšna bridka pomisel, kaj hočemo. Saj še poštenega mostu nimamo, da bi ga onečastili.

Približno deset nas je bilo naslednje jutro na potapljaški ladjici. Hotel je tako prostran in razsežen, da ne vidiš prav dosti drugih gostov, je bilo pa zanimivo videti, koliko je med njimi Japoncev. Ne samo Japoncev, ampak Japoncev, ki se držijo za roke in se strašansko dosti gledajo globoko v oči. Hayman, kot smo ugotovili, je eden od priljubljenih japonskih ciljev za medene mesece.

Sub bug je tičal na zadnjem koncu ladjice in jaz sem čepel ob njem in ga gledal med enourno plovbo do grebena. Skoraj noben grebenski otok ni na samem grebenu, razen Čapljinega otoka. Zato je treba tja z ladjo. Bil sem ves v pričakovanju. Če odštejem nekaj vadbenih potapljanj v bazenu, je bilo to moje prvo pravo potapljanje z opremo po dolgih letih. Ta šport mi je strašansko ljub. Spadam med tiste ljudi, ki jih že dolga leta mučijo sanje o letenju, in potapljanje je od vsega, kar poznam, letenju najbližje. Za človeka, ki meri šest čevljev in pet palcev in je manj vilinski kot, če izberem kar na slepo, waleška princesa, je občutek breztežnosti čisto zamaknjenje. Razen tega na vožnji nazaj pogosto bruham, kar človeku pripomore k teku.

Pripluli smo do grebena, se zasidrali, se oblekli v potapljaške obleke in se pripravili na spust. Ob oseki se greben marsikje pokaže nad gladino. Lahko bi celo hodili po njem, vendar to zdaj ni dovoljeno, ker pri hoji lahko poškodujemo korale. Vendar tudi ob visoki plimi potapljanje ob grebenu ni globinski šport. Večina tega, kar je treba videti, leži v vrhnjih tridesetih čevljih, in komaj kje bi našli razlog, da greste globlje kot šestdeset čevljev. Največja globina, do katere se potopi športni potapljač, je okoli devetdeset čevljev, vendar od tega ni dosti haska. V tej globini gledate predvsem gole skale namesto koral, Boylov zakon pa vas sili, da porabljate svojo zalogo zraka mnogo hitreje. Poleg tega morate med posameznimi potopi ostati več časa na površini, da se izognete potapljaški bolezni. Sub bug pa vas drži na varni skrajni globini tridesetih čevljev.

Najprej sem se hotel potopiti z navadno opremo, da se malo razgledam. Po dva naenkrat smo si nadeli maske in dihala, napravili veliki korak s potapljaškega krova in se potopili v izbruhu zračnih mehurjev. Zasidrana potapljaška ladja vedno pritegne obilo tamkajšnih rib, ki pričakujejo, največkrat po pravici, da jih bo nekdo nakrmil. Tiste, ki jih utegnete videti, če imate malo sreče, so maorske ustnače, ki so nenavadna bledoolivna bitja, velika kot samsonitna aktovka. Imajo velika, izšobljena usta in zelo težke izbuljene obrvi, razlog za pridevnik maorske, kot vam bo opravičevaje se zagotovil sleherni Avstralec, pa so kot z barvo nanesene črte na obrveh. Avstralci niso več rasisti.

Okrog ladje je bilo kar precej ustnač in takoj sem napravil napako, da sem se znašel na poti med dvema ustnačama in koščkom kruha, ki ga je nekdo vrgel z ladje. Ribi sta se veselo zagnali po hrano.

Spustil sem se dol na greben v prostorju vode in svetlobe pod čolnom in počasi drsel naokrog, da se spet privadim podvodnemu svetu, potem pa sem se vrnil k ladji, da sem odložil potapljaško opremo in jo zamenjal za sub bug. Skupaj z lanom sva ga spustila v morje. Oprijel sem se ga z zadnje strani in ga pognal. Eden od čudnih občutkov pri potapljanju je teža in okornost obleke in opreme, dokler si na površju - kar med drugim močno plaši začetnike - ko pa se spustiš pod gladino, gre vse tako gladko in lahkotno, in glavno pravilo je, da se napenjaš kolikor mogoče malo in s tem hraniš kisik. To je, skoraj po definiciji, najmanj aerobičen šport od vseh. Od njega ne boste shujšali.

Sprva sem bil nad sub bugom razočaran, ker se z njim nisem premikal nič hitreje, kot sem plaval. Počasi sva se spuščala navzdol, ko pa sem se znova privadil počasnosti, s katero se vse dogaja pod vodo, sem začel uživati v dolgih, počasnih, baletnih lokih, ki si jih z bugom lahko delal, iztegnjen v polni dolžini za njim, namesto da bi plaval v normalni drži z rokama ob straneh ali na prsih. Sledenje obrisu grebena je postalo podobno smučanju v ultra počasni tehniki - skoraj zenovska smuka. Postalo mi je zelo všeč, četudi sem po petnajstih minutah eksperimentiranja začel dobivati občutek, da sem v glavnem izčrpal njegov repertoar in sem začel spet misliti na plavanje z lastnim pogonom. Sumim, da je ta stroj najbolj primeren za ljudi, ki bi radi izkusili potapljanje, ne da bi se morali učiti, kako se uporablja vzgonski jopič in podobno.

Vrnil sem se k ladji in z lanom sva to reč zvlekla iz vode. Skratka, preskusil sem sub bug. Ampak med južino me je začelo skrbeti zaradi popolnega poloma nore zamisli o primerjalnem preskusu, pa sem začel razpredati svoje misli pred lanom in Jane.

»Po mojem si bomo morali zamisliti primerjalno vožnjo kot nekakšen miselni poskus,« sem rekel. »Nekako moramo otočkovati obe plati. Očitno dobi sub bug nekaj točk, ker je do določene mere prenosen. Lahko ga vzameš s sabo na letalo, česar z manto ne moreš, oziroma vsaj ne s svojo priljubljeno manto, pri čemer so v načelu vse mante priljubljene, mar ne? Bi bila pa manta seveda dosti hitrejša in okretnejša, in ne bi ji bilo treba vsakih dvajset minut napolniti rezervoarja z zrakom. Ampak največ točk si zasluži sub bug za to, ker ga res lahko uporabiš. Mislim, da jih mora dobiti kar precej, če govorimo o pravem prevozu. Res pa je, da se da vse skupaj tudi obrniti.

Razlog, da ne moreš jahati mante, je povsem veljaven ekološki razlog, in po čisto vsakem ekološkem kriteriju lahko manta zmaga z levim mezincem. Pravzaprav pomeni vsaka oblika prevoza, ki je v resnici ne moreš uporabiti, pomembno ekološko prednost, mar ne?«

Ian je razumevajoče pokimal.

»A grem lahko zdaj spet brat knjigo, prosim?« je rekla Jane.

Za popoldansko potapljanje me je Ian hotel odpeljati z ladje v nasprotno smer. Vprašal sem ga, čemu, pa je bil kar nekam zadržan. Sledil sem mu v vodo in počasi sva odplavutkala proti novemu predelu grebena. Ko sva ga dosegla, je bil njegov ploski vrh kake štiri čevlje pod gladino in sončna svetloba je nežno poplesavala po nenavadnih oblikah in barvah možganskih koral, pa rogatih koral, morskih praproti in vetrnic. Stvari, ki jih vidite pod vodo, se dostikrat zdijo kot divja parodija stvari, ki jih vidite nad njo. Spominjam se, kaj sem pomislil, ko sem se pred leti prvič potapljal na Koralnem grebenu, namreč to, da imam pod seboj vso šaro, ki so jo ljudje v petdesetih letih razstavljali po poličkah na kaminu. Nekaj časa sem potreboval, da sem se znebil občutka, da je koralni greben kup kiča.

Nikdar si nisem zapomnil kaj dosti ribjih imen. Med vožnjo na čolnu sem se jih skušal naguliti, pa sem jih že čez teden pozabil. Od te silne in dih jemajoče pestrosti oblik in gibanja pa sem lahko začaran cele ure, oziroma bi lahko bil, če bi mi zaloga kisika dovoljevala. Ko ne bi bil ateist, mislim, da bi moral biti katolik, kajti če tega bogastva rib niso izoblikovale sile naravnega izbora, ga je gotovo kak Italijan.

Počasi sem se pomikal po plitvini. Nekaj čevljev pred menoj se je greben postopoma spustil v široko dolino. Njeno dno je bilo široko in temno in plosko. lan me je opozoril nanj. Nisem vedel, čemu. Tam ni bilo prav nobenih zanimivih koral. Toda tačas, ko sem gledal, se je vse temno dno dolinice počasi vzdignilo in nežno odplahutalo proč od naju. Ko se je premikalo, so mu robovi mehko valovili in lahko sem videl, da je spodaj čisto belo. Otrpnil sem od spoznanja, da je to, kar gledam, osem čevljev široka orjaška manta.

Odplavala je v širokem loku v globljo vodo. Zdelo se je, da se premika kot dih počasi, in jaz sem se trudil, da bi ostal vštric z njo. Spustil sem se niz greben, da bi ji sledil. lan mi je pomahal, naj je ne splašim, temveč počasi plavam za njo. Hitro sem ugotovil, da je njena velikost varljiva in da se giblje dosti hitreje, kot se mi je zdelo. Spet je zaplavala okrog grebena in lahko sem bolje razločil njeno obliko. V grobem je imela obliko romba. Njen rep ni bil dolg, vsaj ne tako kot pri raži. Najbolj nenavadna pa je bila njena glava. Tam, kjer bi morala biti, je bilo skoraj videti, kot bi nekdo odgriznil kos telesa. Iz obeh sprednjih točk - na zunanjih točkah »ugriza«, če razumete, kaj hočem reči - sta poganjala dva rožička, zapognjena navzdol. In na vsakem rožičku je bilo eno samo veliko črno oko.

Ko se je tako premikala, valujoč in lesketajoč se s svojimi orjaškimi krili in pregibajoč se po vodi, sem spoznal, da gledam najlepšo in najbolj nezemeljsko stvar, kar sem jih videl v življenju. Nekateri primerjajo njihovo obliko z obliko modernih »nevidnih« bombnikov, ampak to je zla prispodoba za tako veličastno, gibko in blago bitje.

Sledil sem ji, ko je zaplavala po zunanji strani grebena. Nisem plaval tako dobro in hitro, vendar je opisovala tako široke loke in zavoje, da se mi je bilo treba premikati le v kratkih črtah okrog grebena, da sem jo obdržal pred očmi. Dvakrat, celo trikrat je obkrožila korale, potem pa je nazadnje izginila in mislil sem, da sem jo dokončno izgubil. Ustavil sem se in se razgledal. Nič. Odšla je. Bil sem žalosten, pa vendar vznesen od tega, kar sem videl. Potem pa sem zapazil senco, ki se je premikala po dnu na robu mojega vida. Pogledal sem ostreje, nepripravljen na to, kar me je čakalo.

Manta je šinila prek vrha grebena nad menoj, le da je imela tokrat za seboj še dve. Skupaj so vsa tri velikanska bitja drugo za drugim v popolnem valujočem sozvočju, kot da bi se peljala po tirnicah nevidnega zabaviščnega tobogana, odplula proč, dokler se niso zgubila v vse gostejši temini vodovja.

Tisti večer, ko smo spravljali sub bug nazaj v njegovo srebrno škatlo, sem bil zelo tih. Zahvalil sem se lanu, da je našel mante. Rekel sem, da razumem, da niso za jahanje.

»Ah, ni problema, kolega,« je rekel. »Sploh ni problema.«

1992

Kdo so vaši najljubši pisci?

Charles Dickens, Jane Austen, Kurt Vonnegut, P. G. Wodehouse, Ruth Rendell.

Sončni zahod pri Blandingsu

To je poslednja - in nedokončana - knjiga P. G. Wodehousa. Nedokončana ne samo v pomenu, da se nenadno in, za vse nas, ki imamo radi moža in njegovo delo, srce parajoče konča na sredi zamaha, temveč tudi v močnejšem pomenu, da je nedokončano tudi besedilo samo, kolikor ga je. Prvi osnutek je za Wodehousa vprašanje, kako povezati bistvene elemente zgodbe - zaplet, značaje in njihove vstope in izstope, gore, ki jih bodo morali preplezati, in pečine, s katerih bodo padli. Šele naslednja stopnja pisanja - neutrudno popravljanje, predelovanje in glajenje - je tista, s katero postanejo njegova dela čudež jezika, ki ga poznamo in ljubimo. Kadar je pisal knjigo, je imel navado pripenjati strani v nihajočih valovih po stenah svoje delovne sobe. Strani, za katere je menil, da učinkujejo dobro, je pripel visoko, tiste, ki pa so še potrebovale obdelave, niže po zidu. Njegov cilj je bil, da spravi vse strani na višino opaža za slike, preden je rokopis oddal. Večina Zahoda pri Blandingsu bi bila najbrž še skrita za naslonjali stolov. To je delo v nastajanju. Mnoge vrstice so samo mašila za tisto, kar bi jih nadomestilo v kasnejših predelavah - bleščeče podobe in domisleki, s katerimi bi se strani povzpele po zidu navzgor.

Pa bomo, kakorkoli že, v tem besedilu našli sledi velikega Wodehousovega genija? Ne, če sem odkrit. Ne samo zato, ker je to nedokončano delo v nastajanju, ampak tudi zato, ker je imel avtor, ko je to pisal, triindevetdeset let. V tej starosti imate pravico, da imate svoja najboljša dela že za seboj. Na poseben način je bil Wodehouse zaradi svoje izjemne dolgoživosti (rodil se je v letu, ko je umrl Darwin, in ko so se Beatli razšli, je še vedno pisal) obsojen, da je na koncu igral Pierra Menarda svojemu Cervantesu. (Tele vam ne bom razvozlal. Če ne veste, o čem govorim, preberite kratko zgodbo Jorgeja Luisa Borgesa »Pierre Menard, avtor Don Quixota.« Samo šest strani je dolga in na koncu mi boste hoteli poslati kartico z zahvalo, ker sem vas opozoril nanjo.) Vendar boste Sončni zahod želeli prebrati, da dopolnite svoje branje Wodehousa, in pa zaradi občutka, ki ga daje prav nedokončanost, da smo nenadoma in nepričakovano čisto blizu mojstra pri njegovem delu - nekaj takega, kot če bi gledali, kako nosijo vedra z barvo in lestve in opaž v Sikstinsko kapelo in iz nje.

Mojster? Velik genij? Oh, seveda. Med najblaženejšimi užitki angleškega jezika je tudi dejstvo, da je bil eden njegovih največjih oblikovalcev, eden od tipov, ki so zlezli čisto na vrh, šaljivec. Četudi to ne bi smelo biti tako zelo presentljivo. Koga pa sicer še najdemo tam gori? Austenovo kajpak, pa Dickensa in Chaucerja. Edini, ki ni spravil skupaj poštene šale, pa če bi mu šlo za življenje, je bil Shakespeare.

Oh dajte no, bodimo vsaj za trenutek korajžni in odkriti. Ni hujšega kot opazovati določeno sorto angleških igralcev, ko skuša junaško odglumiti kakega Dogberryja v Mnogo hrupa. To je obup. Čez vse to ritostiskanje rajši potegnemo tančico in poimenujemo komični aparat, ki ga uporablja na tem mestu, malapropizem po Sheridanovi gospe Malaprop, ki počne natanko isto v Tekmecih, samo da je tam smešno. In nič ne hasne, če rečemo, da je to povezano z dejstvom, da je Shakespeare pisal v šestnajstem stoletju. Kaj pa je zaradi tega drugače? Chaucer je znal biti hudičevo zabaven že tam v štirinajstem stoletju, ko je bil pravopis še dosti bolj brezupen.

Mogoče smo prav zato, ker naš največji genij peresa ni bil sposoben smešnega, sklenili, da smešno ne šteje. Kar je krivično do Wodehousa (če bi se on kaj sekiral), kajti ves njegov genij je prav v smešnem, in to na tako vzvišen način, da zasenči celo poezijo. Ob natančnosti, s katero igra na vse značajske plati besede naenkrat - na njen pomen, njen zven, ritem, na njene povezave in odtenke, bi še Keats zažvižgal. Tudi on bi bil ponosen, ko bi bil zapisal: »Nasmeh mu je zginil z obraza kakor dah z britve,« ali tisto o smehu Honorie Glossop, ki je bil slišati kot »konjenica na plehnatem mostu«. Ko smo že pri tem, tudi Shakespeare, ko je zapisal: »Lahko se mož nasmehne in nasmehne, pa je vendar lopov,« bi utegnil s spoštovanjem priznati: »Marsikateri mož nemara kaže spodoben videz, pa se vendarle po želji skrije za zavitimi stopnicami.«

To, kar piše Wodehouse, je čista glasba besed. Ni važno, da piše neskončne variacije na temo ugrabljenih svinj, nadutih butlerjev in nemogočih sleparij. Je največji glasbenik angleškega jezika, in kaj delajo glasbeniki drugega kot variacije na znane teme. V resnici je to, o čemer piše, po mojem čudovito nepomembno. Lepoti ni treba, da bi bila o čemerkoli. O čem je vaza? O čem sta sončni zahod ali cvetlica? O čem je, če smo že pri tem, Mozartov triindvajseti klavirski koncert? Pravijo, da se vsa umetnost nagiba k stanju v glasbi, glasba pa ni o ničemer - razen če ni zelo dobra glasba. Filmska glasba je že o čem. »Most na reki Kwai« je o čem. Bachova fuga, na drugi strani, pa je čista oblika, lepota in igrivost, in ne verjamem, da v človeški umetnosti in njenih dosežkih obstaja še kaj dosti onstran Bachove fuge. Mogoče kvantno elektrodinamična teorija svetlobe. Mogoče Stric Fred šine mimo, kaj pa vem.

Evelyn Waugh, mislim, je primerjal Wodehousov svet z Rajem pred padcem, in za Blandings to zares velja. Plum - če ga smem tako klicati - je uspel pričarati in obdržati popolnoma nedolžen in blag Raj, kar je dosežek, pri katerem je, kot se spomnimo, Milton slavno propadel, najbrž zato, ker si je preveč prizadeval. Tako kot Milton tudi Wodehouse sega ven iz svojega Raja po prispodobe, s katerimi ga bo bralcu približal in udejanil. Toda tam, kjer Milton precej zmedeno sega po svetu klasičnih bogov in junakov za svoje podobe (tako kot televizijski scenarist, ki vključuje samo namige na druge televizijske prizore), je Wodehouse živo realen. »Stala je in ogledovala varnostno blagajno, tiho sopeč kot waleški narastek, ki bo vsak trenutek dosegel višek svoje pečenosti.« »Vojvodovi brki so se dvigali in spuščali kot morska trava med plimo in oseko.« Če smo pri izmišljanju metafor (no, v redu, prispodob, če že vztrajate), se z Mojstrom ni šaliti. Seveda se Wodehouse nikoli ni obremenjeval z opravičevanjem božjih poti človeku, ampak je skušal napraviti človeka, vsakič vsaj za nekaj uric, neugasljivo srečnega.

Da je Wodehouse boljši kot Milton? No, primerjava je kajpak nesmiselna, vem pa, katerega bi vzel s seboj v balon, pa ne samo zaradi družbe ampak tudi zaradi umetnosti.

Wodehousovi ljubitelji si strašansko radi telefoniramo o novih odkritjih. Lahko da velikemu možu delamo slabo uslugo, ko si javno prebiramo najljubše odlomke kakor »Led se je začel nabirati na butlerjevih zgornjih pobočjih,« ali »... kot toliko premožnih Američanov se je tudi on poročil mlad in se še kar naprej poročal, v skokih od ene do druge blondinke kot gams v Alpah od pečine do pečine« ali (evo me že spet) moja najljubša »Zasukal se je z nekakšnim slabovestnim poskokom, kakor plesalec adagia, ki so ga presenetili, ko je zalival mački mleko z vodo«, kajti kakor že nerazložljivo čudovite so, takole razgaljene učinkujejo kot nagačena riba na kaminu. Če hočete doživeti polni učinek, jih morate videti pri delu. V izrezani vrstici Freddieja Threepwooda »Tule v tej vreči imam nekaj preprostih podgan« nič ne pove, da je to, ko jo preberete na njenem mestu v besedilu, vrhunec enega najbolj vzvišenih trenutkov v vsem angleškem slovstvu.

Shakespeare? Milton? Keats? Le kako morem imenovati avtorja Biserov, deklet in Monty Bodkina ter Svinje imajo krila v isti sapi s temi možmi? Saj ta sploh ni resen.

Ni mu treba biti resen. Še boljši kot to je. Je čisto gori v stratosferi tega, kar zmore človeški um, nad tragedijo in napornim razmišljanjem, tam, kjer boste našli Bacha, Mozarta, Einsteina, Feynmana in Louisa Armstronga, v kraljestvu čiste ustvarjalne igrivosti.

Iz uvoda v Sončni zahod pri Blandingsu

(Penguin Books)

Čaj

En ali dva Američana sta me že vprašala, kako da imamo Angleži tako radi čaj, ki se njima nikoli ni zdel posebno dobra pijača. Da bi razumeli, ga morate pravilno pripraviti.

Za pripravo čaja obstaja zelo preprosto načelo, in sicer - če hočete dobiti pravi okus, mora biti voda vrela (in ne samo prevreta), ko z njo polijete lističe. Če je voda samo vroča, bo čaj omleden. Zato imamo Angleži to čudno obredje, kot je ogrevanje čajnika (da se vrela voda ne bi prehitro ohladila ob dotiku s stenami čajnika). In zato je ameriška navada, da prinesejo k mizi skodelico, vrečko čaja in lonček vroče vode, da si pripravijo redko, bledo in vodeno pijačo, ki je nihče pri pravi pameti ne bo želel piti. Američanom se zdi skrivnostno, zakaj si dajo Angleži toliko opraviti s čajem, ker večina Američanov ŠE NIKOLI NI POPILA SKODELICE DOBREGA ČAJA. Zato tudi ne razumejo. V resnici tudi večina Angležev ne ve več, kako se pripravlja čaj, ker rajši pijejo ceneno instantno kavo, kar je škoda in ustvarja pri Američanih vtis, da Angleži na splošno nimajo pojma o toplih krepčilnih napitkih.

Najboljši nasvet, ki ga lahko dam Američanu ob prihodu v Anglijo, je naslednji: pojdite k Marksu in Spencerju in kupite škatlico čaja Earl Grey. Zdaj se vrnite v svoje bivališče in zavrite ročko vode. Medtem ko se greje, odprite zavojček in ga poduhajte. Previdno - lahko da boste od tega malo omotični, vendar je to početje popolnoma zakonito. Ko je ročka zavrela, odlijte malo vode v čajnik, ga poplaknite z njo in jo izlijte ven. Spustite dve (ali tri, odvisno od velikosti) vrečke čaja v čajnik. (Ko bi vas hotel zares popeljati po poteh pravičnosti, bi vam rekel, da uporabite namesto vrečk razsuti čaj, ampak za začetek uberimo lažjo pot.) Voda v ročki naj ponovno zavre, potem pa jo zlijte, kolikor hitro se da, v čajnik. Naj stoji dve ali tri minute, potem pa nalijte čaj v skodelico. So ljudje, ki vam bodo rekli, da k Earl Greyu ne smete dodajati mleka, le rezino limone. Jebiga. Meni je všeč z mlekom. Če se vam zdi, da bo tudi vam všeč z mlekom, potem je najbolje, da daste nekaj mleka v skodelico, preden nalijete čaj.[2] Če vlijete mleko v skodelico z vročim čajem, ga boste zaparili. Če pa mislite, da vam bo ljubši z rezino limone, potem pač dodajte rezino limone.

Popijte. Čez nekaj trenutkov boste mogoče pomislili, da ti kraji, kamor ste prišli, le niso čisto tako čudni in nori.

12. MAJA 1999

Vzpon za nosoroge

Veliki vzbuhi ekvatorske vročine se dvigajo vame z asfalta. Smo v kratki deževni dobi v Keniji, vendar je sonce v nekaj minutah odžgalo jutranjo vlago. Prepleskan sem s kremo za sončenje, cesta se razteza v daljavo, migotasto od vročine, moje noge pa so se lepo ujele. Po cesti so posuti drugi pohodniki, nekateri živahno korakajo, drugi so, kot da samo hodijo zraven, v resnici pa se vsi gibljemo z enako hitrostjo. Eden nosi veliko sivo silhueto, izoblikovano iz pobarvane plastične tkanine, napete na kovinski okvir. Na sprednjem koncu moli iz nje velik rog. Ta silhueta je groteskna pa vendar čudno lepa karikatura nosoroga, ki se giblje z naglimi, odločnimi koraki. Sonce pripeka. Majavi tovornjaki si nevarno utirajo pot mimo nas. Vozniki kričijo in se režijo našemu nosorogu. Kadar gremo mimo tovornjakov, ki so se očitno prevrnili s ceste ali počepnili ob njej, se sprašujem, ali ima to kaj opraviti z nami.

Drugi pohodniki hodijo že nekaj dni, od obale pri Mombasi in po glavni cesti do tovornjaške postaje pri Voi, lokalnem centru vesolja. Tu sem se jim priključil sinoči, priropotal sem z landroverjem iz Nairobija, skupaj s sestro Jane, ki dela za Save the Rhino International, za akcijo, ki jo vsi zbrani podpiramo. Od tu bomo nadaljevali pot po vse slabšem asfaltu proti tanzanijski meji.

Onstran meje leži Kilimandžaro, najvišja gora na svetu. Pohodniki imajo v načrtu vzpon na sam vrh Kilimandžara - peščica Angležev, ki prehodijo vsak dan milje po opoldanskem soncu in se izmenjujejo pri nošenju velike nosorožje preobleke. Norci so že davno vrgli brisačo v ring.

Kaj je zdaj tisto, si najbrž mislite, o »najvišji gori na svetu«? Ali ni Everest tisti, ki si v tej kategoriji zasluži vsaj častno omembo? No ja, odvisno od izhodišča. Gotovo, Everest se dviga krepkih 29.028 čevljev nad morsko gladino, kar je na svoj način vsega spoštovanja vredno. Ampak če bi hoteli splezati na Everest, bi najbrž začeli, če bi se le ravnali po zanesljivem vodiču, nekje v Himalaji. Kjerkoli v Himalaji pa je za začetek že kar visoko in zato je, če prav slišim od nekih ljudi, do samega vrha Everesta samo malo resnejši izlet po zadnjih nekaj strminah. Če hočete dandanes to opraviti na količkaj zanimiv način, greste na pot brez kisika ali v samih spodnjicah ali kaj podobnega.

Kilimandžaro pa ni del splošnega dviga zemeljske skorje kot Everest. Dolgo je trajalo, preden so ljudje odkrili, kateri košček Himalaje je v resnici najvišji, in odkritje se je zgodilo, če se prav spomnim, za pisalno mizo v Londonu. Nobenega problema s Kilimandžarom. To je vulkan in stoji sam zase, obkrožen le z nekaj kilavimi grički. Ko nazadnje zagledate Kili, potem ko ga iščete v skrivalnici oblakov na obzorju, vam kri v žilah nenadoma zledeni. »Oh,« porečete čez čas, »tam gori ste mislili, nad oblaki.« In vrat se vam ukrivi navzad. »Sveta nebesa ...« Merjeno od osnove do vrha je to najvišja gora na svetu. In zagotovo peklensko visoka, če se hočete povzpeti nanjo v nosorogovi preobleki. To noro zamisel sta mi že pred meseci ponujala ustanovitelja Save the Rhino International, David Stirling in Johnny Roberts, in sprva nisem verjel, da mislita resno. Nekaj sta nakladala, da bi skušali dobiti celo zbirko nosorožjih kostumov, ki jih je Ralph Steadman pripravil za neko opero, in da bi bila to natanko prava stvar za vzpon na Kilimandžaro. So bili že preskušeni, me je skušal prepričati David, in to na newyorškem maratonu. »To bo imelo velikanski učinek,« sta rekla, »verjemi. Res.«

Polni pomen te izjave sem začel spoznavati, ko smo se približali prvi vasi tega dne, in mogoče je ob tem prava priložnost za razlago, kaj je bil namen tega pohoda. V resnici ni šlo za zbiranje denarja za ohranitev nosorogov. Te živali, ki jih je bilo nekoč po planjavah Vzhodne Afrike vse polno, so zdaj obupno redke, le v Keniji so tako dobro zaščitene, kot je to v Afriki sploh mogoče. Kenijska služba za divjad pod vodstvom Richarda Leakeya ima osem tisoč dobro izurjenih, dobro opremljenih, dobro oboroženih in motiviranih vojakov in predstavlja silno moč. Celo presilno, mislijo nekateri njegovi nasprotniki. Divji lov v Keniji uradno »ni več problem«. Ohranjanje vrst pa je naloga, ki se kar naprej spreminja, in počasi smo doumeli, da je metoda, po kateri zakoračimo v Afriko in povemo domačinom, da s svojimi divjimi živalmi ne smejo storiti tega, kar smo mi z našimi, in da bomo ostali tu zato, da tega ne bodo storili, skrajno milo povedano, metoda, ki jo je treba malo izpopolniti.

Občestva, ki živijo ob mejah velikih narodnih parkov, imajo težko življenje. Revni so in podhranjeni, obdelovalna zemlja je omejena s parkom, in ko kdaj pa kdaj kak lev ali slon pobegne iz parka, so oni tisti, ki čutijo posledice. Argumenti o potrebni ohranitvi genetske pestrosti planeta se zdijo precej abstraktni tistemu, ki je ravnokar izgubil pridelek, s katerim bi moral nahraniti svojo družino, ali še huje, ki je izgubil koga iz svoje družine. Na dolgi tek se ohranjanja divjine ne da vsiliti od zunaj, brez ozira na potrebe domačinov. Če bo kdo skrbel za divje živali, morajo nazadnje to biti domači prebivalci - in nekdo mora prevzeti skrb zanje.

Naša pot nas je vodila ob velikih narodnih parkih Vzhodni in Zahodni Tsavo, včasih tudi malo skoznju, in naš namen je bil obiskati ljudi, ki živijo ob teh parkih, in jim tudi pomagati. Sto tisoč funtov, ki smo se jih nadejali zbrati s pohodom, je bilo namenjenih za izgradnjo šol, za zalogo knjig v knjižnicah in za plačilo drugih skupnih projektov. Hoteli smo jih opogumiti s spoznanjem, da ob vseh problemih, ki jim jih prinašajo divje živali, obstaja tudi nekaj koristi.

Ko smo se približali prvi vasi tega dne, je bil nosorog, nataknjen na Todda Jonesa, na čelu. Vsi pohodniki smo se na uro menjavali pri nošnji kostuma in prav kmalu smo že po načinu njegovega gibanja znali uganiti, kdo je trenutno v njem. Če je nosorog pohajkoval, je bil v njem Giles. To je neprepoznani dvojnik Huga Granta, ki je zadnjih nekaj let preživel na brezskrbnem potepanju s padalom po Afriki. Imel je naslednjo tehniko: pojavil se je na letališču s svojim padalom, našel koga, ki je bil namenjen vsaj približno v smer, kamor je želel tudi sam, si izprosil vožnjo ter se, kjer ga je pač prijelo, pognal iz letala. Njegova punca, baje vrhunski supermodel, vsakih nekaj mesecev poizve, kje se trenutno nahaja, odleti tja in si ga da (tole je čisto ugibanje) opranega dostaviti v svojo hotelsko sobo.

Če se nosorog živahno pomika ob vrsti, je v njem Tom. To je visok wodehousovski fant z natanko nepravo poltjo za Afriko. Ima priljudno naravo predstavnika podeželskega plemstva, in ko sem ga vprašal, od kod je, je nedoločno omenil »Shropshire«.

Če nosorog prizadevno korači, je v njem Todd. To ni primerek norega Angleža, ker je Valižan. On je zadolžen za kostum, nosil ga je že v operi, za katero je bil kreiran, le da je moral prenašati na hrbtu tudi neznansko težke sopranistke. Povedal mi je, da je sprva hotel postati veterinar, pa je namesto tega postal cela vrsta živali. Kadarkoli vidite film ali TV oddajo ali reklamo, v kateri je nekdo oblečen kot žival, je v kostumu verjetno Todd. »Nastopil sem v Levu, čarovnici in omari,« mi pove. »Ugani,« doda, »kaj sem bil.« Nekega večera mi je pokazal slike svoje družine: prelepo sliko žene, pa še hčere, sladko fotografijo sina dojenčka in tudi sliko samega sebe. V zelo prepričljivi preobleki svetlomodrega kentavra.

Ko je Todd/nosorog tako hitel v vrsti, so se na cesti pred nami nenadoma pojavile velike trume otrok in se plešoč in pojoč »Nosorog! Nosorog! Nosorog!« zagnale proti nam. Obkoljeni s tem spremstvom smo prehodili še nekaj sto sežnjev do vaškega trga, kjer so nam pripravili slovesen sprejem. Cela vas se je zbrala in nas pozdravila z velikanskim navdušenjem. Sedli smo in se nalivali z vodo iz plastenk in gledali, sopeč v vročini, ko so nam vaški otroci pripravili program plesa in zborovskega petja, ki je bil, odkrito rečeno, sijajen. Če sem rekel otroci, nisem mislil samo sedemletnikov, zraven so bili tudi sedemnajstletniki. Čudno, da nimamo več udobne besede, ki bi pokrila celotni obseg. »Mladina?« Pokroviteljsko. »Naraščaj?« Ne. »Mladostniki?« Slišati je, kot bi pravkar vlomili v trgovino in nekaj ukradli. Otroci, torej. Otroci so zložili pesem o nosorogih, ki so nam jo zapeli. V ozadju je Giles tiho zamenjal Todda v nosorogovem kostumu in se jim čez nekaj trenutkov pridružil pri plesu in poskakovanju, podil in lovil se je z otroki, dokler mu ni zmanjkalo sape in se je moral skriti za drevo po hiter dim. Mi pa smo, z rahlo manj navdušenja, presedeli in preslišali še celo vrsto govorov krajevnih veljakov. Kjer koli smo se pojavili, so se krajevni veljaki zelo trudili, da bi bili opaženi v naši družbi.

Postopoma se mi je začelo svitati, v čem je ta stvar z nosorogovo preobleko. Prihod nosoroga in moštva Nosorogovega vzpona je bil dogodek, ki se ga je vas veselila in se pripravljala nanj že mesece. To je bil največji dogodek celega leta, karneval, festival, praznik. Vaščani, zlasti še otroci, bodo obisk nosoroga pomnili še dolga leta, in to mnogo bolje kot če bi jih obiskal trop angleških važičev v klobukih.

Peljali so nas pogledat vaško šolo. Tako kot večina hiš v vasi je bila tudi šola sezidana iz žlindrinih zidakov in samo napol dokončana. Vrata in okna so bile prazne luknje v zidu, za pohištvo so imeli nekaj majavih klopi in miz na kozah, po njih pa so bile razstavljene slike njim znanih divjih živali, ki so jih narisali otroci in ki naj bi jih mi ocenili in nagradili. Nagrade so bile čepice Nosorogovega vzpona in ne glede na to, kdo je zmagal, smo morali poskrbeti, da je zagotovo sleherni vaščan dobil svojo čepico. In potem, ko bomo zbrali denar od sponzorjev, jim bomo lahko do konca zgradili šolo.

Ko smo se nazadnje poslovili, so otroci odplesali z nami še nekaj milj daleč, se smejali in prepevali improvizirane pesmi - eden je začel, drugi pa so hitro povzeli besedilo in napev in se pridružili.

Tole se sliši nekam starinsko, mar ne? Ali ni sentimentalno in naivno govoriti o otrocih, ki se smejejo in plešejo in prepevajo, ko pa čisto dobro vemo, da se v resničnem življenju otroci samo zadirajo in jemljejo droge. Tile otroci/mladina in sploh vsi, kar smo jih srečali na naši poti, so bili srečni na način, ki nas zahodnjake že skoraj spravlja v zadrego.

Zapustijo nas še zadnji otroci. Naš pratežni landrover zapelje počasi mimo in deli kokakolo in fanto. Jim, naš fotograf, sedi na zadnjem odbijaču in nas slika s svojim canonom EOS 1, ki mu ga zavidam, odkar sem ga prvič videl. Keis, naš holandski video snemalec, si zadega svoj lahki tričipni sony na ramo in snema vzdolž vrste pohodnikov. Premišljujem, ali kje na Zahodu še lahko najdeš stotnijo otrok, ki bi tako peli in plesali.

Naslednjega dne je moja prva izmena v nosorogovi obleki. Dosti prevelik sem zanjo, tako da mi noge spodaj brezupno štrlijo ven in sem videti kot velikanski ocvrt škamp. Notri pa me vročina in zadah po postanem potu in starem dettolu skoraj dotolčeta, preden ujamem pravi zagon. Todd koraka ob meni in me vztrajno zapleta v pogovor. Čez nekaj časa ugotovim, da me le pazi, da ne bi omedlel. Todd je v redu človek in zelo ga imam rad. Zelo dobro skrbi za ljudi, še bolj pa za svoj ljubi nosorogov kostum.

Za trenutek se ustavim, da zlijem nekaj vode po obrazu in tudi vanj, in tedaj ujamem svojo podobo v landroverjevem oknu. Videti sem nepredstavljivo bedast, in razmišljam, da je nekaj skrajno čudnega s temi sponzoriranimi pohodi. Vedno služijo za kak dober namen: raziskave raka, hrana za lačne, ohranitev divjih živali in tako naprej, vendar se zdi, da je dogovor nekako takle: »V redu, vi skušate zbrati denar za ta zelo tehten cilj, in razumem, da je to pomembna in ključna zadeva in da gre za življenja oziroma za same življenjske vrste in da je zelo nujno treba nekaj storiti, ampak, no ... kaj vem ... Veste kaj - storite nekaj resnično nekoristnega in bedastega pa mogoče še malce nevarnega, pa dobite moj denar.«

Na pohodu sem preživel samo teden dni. Nisem se povzpel na Kilimandžaro, sem pa prišel tako daleč, da sem ga videl. Zelo mi je bilo žal, da nisem mogel gor, četudi moram reči, da mi potem, ko sem ga videl, ni bilo zelo zelo žal. Imel sem tudi priložnost videti nosoroga, enega od tisočev, ki so se nekoč podili po tej pokrajini, in spraševal sem se, ali kaj sluti, da s tem njegovim svetom ni vse, kot bi moralo biti.

Človeška bitja smo na tem planetu milijon let ali nekaj takega in v tem času smo se soočili že z vsemi mogočimi grožnjami svojemu obstoju: z lakoto, kugo, vojno, aidsom. Nosorogi so tu 40 milijonov let in ena sama grožnja jih je pririnila do roba obstoja: človeška bitja. Nismo edina živa oblika, ki je povzročila opustošenje preostalega sveta, lahko pa si štejemo v dobro, da smo edini, ki smo se zavedeli posledic svojega obnašanja in poskušamo kaj popraviti. Res pa je, razmišljam, ko si prestavljam nosoroga nazaj v lego, ki je udobnejša za hojo, in poškilim čez njegov nihajoči plastični rog, da se tega lotevamo na zelo čudne načine.

Esquire, MARCA 1995

Peti brandenburški

Kakršnakoli skrajna odkritja ali razodetja se nam odpro, vedno znova se nam zgodi, da v novih svetovih že najdemo Bachove stopinje. Ko vidimo podobe čudnih matematičnih zverin, ki se skrivajo v srcu narave - fraktalne pokrajine, neskončno odvijajoči se vrtinci Mandelbrotove množice, Fibonaccijeva vrsta, ki opisuje, kako rastejo listi na steblu rastline, čudni atraktorji, ki so srčni utrip kaosa - vedno se ob tem spomnimo na vrtoglave, zapletene Bachove spirale.

Nekateri pravijo, da je Bach zaradi te matematične zapletenosti brez čustev. Mislim, da je res ravno obratno. Ko poslušam prepletanje glasov v Bachovi polifoniji, se v moji glavi vsaka glasbena nit zase oprime drugega občutka in ga popelje po valovitem toboganu čustev. En del si mogoče tiho pripeva sam zase, drug ravno doživlja divjo vznesenost, ta ihti v kotu, oni se predaja plesu. Vnamejo se prepiri, smeh, jeza. Spet se vse pomiri. Glasovi so lahko popolnoma različni, vendar neločljivo spadajo skupaj. Celota je čustveno tako zapletena kot družina.

In ko zadnje čase odkrivamo, da je človeški um kot družina različnih delov, od katerih deluje vsak zase, vendar skupaj ustvarjajo neoprijemljivo svetlikanje, ki mu pravimo zavest, se že spet zdi, da je bil Bach tu pred nami.

Ko poslušate Peti brandenburški koncert, ne potrebujete muzikologa, da bi vam povedal, da se tu dogaja nekaj novega in drugačnega. Še po dveh stoletjih in tričetrt, odkar je bilo to zares novo, lahko prepoznamo utripajočo energijo mojstra na vrhuncu svojih moči, ko s popolno gotovostjo počne nekaj divjega in drznega. Ko je Bach to napisal, se je usedel k čembalu namesto k violi, ki jo je običajno igral v orkestru. To je bilo srečno, plenjajoče obdobje njegovega življenja, ko se je končno znašel sredi samih dobrih glasbenikov. Čembalo je po tradiciji igral podporno vlogo v takšni skupini, vendar ne tokrat. Tokrat si je Bach dal duška.

Ko poslušate prvi stavek, slišite, kako se rojeva nekaj čudnega, novega in strašnega. Lahko da je tudi silen stroj, ali nemara orjaški konj, ki se pripravlja na herkulsko nalogo, obdan z (nič ne pomaga, metafore se mešajo, kadar skuša jezik loviti korak z glasbo) rojem pomagačev, ki se trudijo okoli njega. Slišite ga, kako se prestopa, kopitlja, se za nekaj korakov zapodi, igrivo poskoči, potem pa se požene v poskusni krog ob spodbujanju pomagačev, ki od napetosti zadržujejo sapo. Vrne se nazaj na izhodišče, hitro napravi še en krog ... potem pa drugi inštrumenti utihnejo. Tu stoji, svoboden in sam, koplje v tla, globoko sope, zbira moč, napravi korak ...

In potem se požene - teče ... drvi... leti... se vzpenja ... rine ... sope ... se zvija ... opleta ... bije po tleh ... bije ... bije ... pa se spet požene, z vso silo steče in že je, z enim samim nepričakovanim korakom v basu, doma in prost - glavna melodija se zmagoslavno požene in vsega je konec, ostane le še objokovanje in ples (se pravi, drugi in tretji stavek).

Melodijska domačnost brandenburških koncertov nam ne bi smela prikriti njihove veličine. Prepričan sem, da je Bach največji genij, kar jih je ubiralo korake med nami, in brandenburški koncerti so tisto, kar je napisal, ko je bil srečen.

Penguin Classics Vol. 27: Bach –

Brandenburška koncerta 5 & 6,

Violinski koncert v a molu

(English Chamber Orchestra,

dir. Benjamin Britten)

VESOLJE

Frank Vandal

Macintosh se je pojavil pred petimi leti in skoraj prav toliko časa, se mi zdi, imam v hiši zidarje. Zadnjič me je nekdo vprašal, kaj delajo, pa sem mu razložil, da že ves čas zbiram pogum, da bi jih sam to vprašal.

Stvari so nekoliko bolj zapletene, ker je med njimi tudi električar z imenom Frank Vandal. Se pravi, njegovi prijatelji, če ima katerega, ki trenutno ni v bolnišnici, ga kličejo Frank, in jaz mu pravim Frank Vandal, ker si vsakič, ko hoče priti do kake žice, izseka pot do nje skozi vse, kar mu je na poti - omet, opaž, cevi, telefonska napeljava, pohištvo, celo žice, ki jih je napeljal sam na prejšnjih pohodih. Baje je, tako mi zagotavljajo, zelo dober električar, vendar se mi zdi, da mogoče ni tako zelo dober človek. Ampak tule me je malo zaneslo od načrtovane smeri, malo pa sem tudi izgubil nit, ker je Frank odklopil elektriko, odkar sem zadnjikrat shranil datoteko. Kje sem torej že bil? Ah ja.

Hiša je bila popolna podrtija, ko sem jo kupil. Ne sicer tolikšna podrtija kot odtlej, kar v njej deluje Frank, ampak vseeno, v bistvu prazna lupina, v katero je bilo treba vstaviti stene, pode, napeljave in vse drugo. Ko je treba postaviti zidove, pride v hišo strokovnjak (tako so mi rekli - moje mnenje je rahlo drugačno, ampak naj bo, vsaj v načelu strokovnjak) za polaganje opek in jih postavi. Ko potrebujem tla in stopnice in zidne omare in tako, pride tesar, ki si požvižgava veselo tesarsko pesmico in opravi svoje delo. Potem pride klepar in tako naprej. Nato pa pride Frank Vandal, da bi napeljal nekaj žic, in kajpak morajo znova priti tesar, klepar in tako naprej, da izvedejo obsežna popravila. Mislim, da bom moral nehati s Frankom, ker ni del analogije, ki jo skušam tako elegantno vzpostaviti. Le to je, da mi trenutno kar naprej skače v misli in da je težko ohraniti mirne živce, kadar je on v hiši. Pozabite torej na Franka. Imate srečo. Vi lahko.

V bistvu gre za tole. Tu je hiša. Namen cele vaje je ravno zgraditi hišo. Če hočem, da se v njej nekaj napravi, pokličem po telefonu (če si Frank ni ravnokar izsekal poti do stikala skozi telefonski vod), nekdo pride in opravi delo.

Če hočem, da mi vgradijo nekaj stenskih omar, mi ni treba naslednjih postopkov: popolnoma razstaviti hiše, jo odposlati v Birmingham, kjer stanuje tesar, jo tam spet sestaviti tako, da bo tesar razumel, za kaj gre, in vstavil omare, jo spet razdreti in poslati nazaj v Islington ter jo spet sestaviti, da bo delovala kot hiša, v kateri lahko stanujem.

Zakaj moram potem natanko tako postopati s svojim računalnikom? Naj povem še drugače, da bo slišati bolj smiselno. Zakaj me, kadar obdelujem svoje besedilo na enem od urejevalnikov, vedno znova preseneti, ker moram, kadar hočem s sestavkom napraviti še kaj drugega, besedilo v urejevalniku popolnoma razstaviti in ga prenesti v drug urejevalnik, ki ima vgrajeno potrebno operacijo, prvi pa ne? (Zakaj nisem rajši že od začetka izbral drugega urejevalnika? No, zato ker nima nekaterih operacij, ki jih ima prvi, kajpak.) Ali, če hočem v sestavek dodati še sliko, zakaj moram v čisto drug program in pripraviti sliko tam, potem pa se spustiti skozi ves grozljivi postopek odkrivanja, da moj urejevalnik - zaradi česarkoli že - ne zna delati z grafiko v tem posebnem formatu, ali pa zatrdi, da zna, potem pa se mahoma potemni in se kuja in ne odgovori, ko mu zares naročim, naj to stori. Na koncu moram vsak košček posebej vnesti v PageMaker, ki pa zaradi že česa noče natisniti rezultata. Vem, da je MultiFinder vse to precej olajšal, vendar je to samo lažja pot do Birminghama, če mi še sledite.

Nočem vedeti za datoteke tipa PICT. In ne za tip TIFF. (Saj tudi ne vem. Od tega dobim kurjo polt.) Nočem si beliti glave s tem, v kakšnem tipu datoteke naj MacWrite II shrani moje delo, da ga bom lahko prenesel v Nisus in pognal čezenj enega njegovih neskončnih makrov. Macov uporabnik sem, za božjo voljo. Rekli so, da bo vse lahko.

Mac je bil na začetku čudovito preprosta in elegantna zamisel (daj jim tako malo spomina, da itak ne bodo mogli z njim nič pametnega) in čas bi že bil, da bi se ta stopnja preprostosti pokazala tudi na mnogo, mnogo močnejšem in zapletenejšem sistemu, kar je mac postal.

Kar bi rad, je naslednje:

1.   Prižgal stroj.

2.    Delal.

3.   Se malo zabaval, če sem opravil že dovolj #2, kar je redkokdaj, ampak to je že druga pesem.

Če rečem »delati«, mislim s tem, da bi rad natipkal besedilo na zaslon, in če bi se mi zahotelo dodati še sliko, bi tudi to narisal na zaslon. Ali pa bi privlekel na zaslon nekaj iz svojega skenerja ali pa bi poslal kaj s svojega zaslona komu drugemu. Ali pa bi uporabil svoj mac, da bi na sintesajzer zaigral melodijo, ki sem jo napisal na zaslon. Ali pa, no, spisek očitno nima kraja. In če bi rad, da mi katero od orodij omogoči kaj zapletenega, ga preprosto vprašam. Poudarek je na »preprosto«. Nikoli naj mi ne bi bilo treba zato pospraviti stvari, ki jo delam, razen če sem jo zares dokončal (če bi le res kdaj, pravijo moji založniki) ali pa bi želel delati kaj čisto drugega.

To, o čemer govorim, pomeni smrt »aplikacijam«. Ne mislim tiste smrti, ko »nepričakovano« zmrznejo: mislim, da je že čas, da se jih preprosto znebimo.

Vključevanje orodij, ki jih potrebujem, bi moralo biti tako preprosto, kot če si prenesem nov gumb v HyperCard.

Ah! HyperCard!

Vem, da je nemoderno takole govoriti, kajti mnogo ljudi verjame, da HyperCard čisto preprosto ni dovolj zmogljiva, da bi se z njo moglo početi kaj koristnega. To je navsezadnje le prvi poskus zamisli, ki je šele v svoji otroški dobi. Spisek stvari, ki jih v njej ne morete početi, je skoraj tako dolg kot spisek makrov v Nisusu. (Le kaj so vse te stvari? Že samo če odprem njihov meni, pomrknejo luči po vsem severnem Londonu.) Je pa senzacionalno dobra ideja in neznansko bi bil vesel, ko bi nekaj podobnega postalo delovno okolje v macu. Bi radi računsko zmogljivost Excela? Potegnite ga noter. Bi radi animacijo? Potegnite noter Director. Vam ni všeč način, kako Director deluje? (Saj ste nori. Sijajen je.) Potem pač potegnite noter katerokoli drugo animacijsko orodje, ki ga najdete.

Ali pa ga napišite na novo.

Če je pravilno napisano v objektno usmerjenem jeziku, bi moralo biti tako preprosto, kot je pisanje HyperTalka. (No, v redu. Ne znate pisati HyperTalka? Torej bi moralo biti laže kot pisanje HyperTalka. Greste z miško tja in kliknete.) Ne bi nas smeli tiranizirati programerji, ki čisto nič ne vedo, kako resnični ljudje opravljajo resnično delo; moralo bi biti dovolj, da poiščemo orodja po želji in jih prenesemo v okolje.

Prej sem govoril o električarjih. Zdaj pa bi rad še malo o shrambah. O neki posebni shrambi. To je vzidana omara v kotu moje delovne sobe in ne upam si stopiti vanjo, ker vem, da ne bom prišel ven do večera in da bom potem žalostna in zagrenjena oseba, ki je šla v bitko s sikajočo kačasto pošastjo in v njej podlegla. Sikajoča kačasta pošast je tri čevlje visok kup kablov in ta me obenem draži in preganja. Draži me s tem, ker ve, da kabla, ki ga iščem, da bi priključil eno šmentano čarovniško škatlo z drugo šmentano čarovniško škatlo, v njenem zavozlanem drobovju ni najti, preganja pa me zato, ker vem, da ima prav.

Sovražim kable. Tudi oni sovražijo mene, ker vedo, da bom nekega dne lahko stopil v to shrambo z metalcem plamena in se jih dokončno znebil. Do tega trenutka pa so odločeni, da izsesajo iz mene še poslednjo unčo trpljenja in obupa. Pa jih mrcin sploh ne potrebujemo. Ne bi jih smeli potrebovati.

Vzemite moj primer. Da bi se zavaroval pred Frankom Vandalom, sem prenesel tale sestavek na svoj prenosni mac (ja, saj vem, na živce vam grem. Poslušajte me. Nekoč bo vsak od nas imel svojega. Pocenili se bodo, verjemite mi. Oziroma, ne verjemite meni, verjemite Applu. Ja, že razumem, kaj hočete reči. A lahko nadaljujem tam, kjer sem prekinil?) in ga zaradi dodatne varnosti prenesel v prijateljevo hišo, ki je električno popolnoma izolirana od vsega, kar bi Frank lahko napletel.

Ko pridem domov z dokončanim člankom, ga lahko bodisi presnamem na disketo, ob privzetku, da bom našel še katero v zmedi napol dokončanih člankov na svoji pisalni mizi, jo vtaknem v svoj glavni mac in jo natisnem (že spet ob privzetku, da Frank s svojo verižno žago ni operiral v okolici mojega omrežja AppleTalk). Ali pa se spopadem s pošastjo v shrambi, dokler nekje v njenem drobovju ne najdem še enega kabla za povezavo AppleTalk. Lahko tudi zlezem pod svojo pisalno mizo in odklopim AppleTalk z IIx in ga priklopim na prenosnik. Ali pa ... vam je zdaj jasno, kako noro je vse skupaj? Dickensu se ni bilo treba plaziti pod pisalno mizo, da bi našel ustrezajoče si priključke. Samo poglejte si seženjsko dolžino njegovega opusa na polici, pa boste vedeli, da mu nikoli ni bilo treba iskati priključkov.

Vse kar bi rad, je tiskanje s prenosnika. (Ubožček.) No, to ni čisto vse. Rad bi tudi redno prenašal svoj adresar in dnevnik s prenosnika na IIx in nazaj. In tudi vsa moja napol dokončana poglavja. In vse drugo, s čimer se ukvarjam, kar je razlog, da so moja napol dokončana poglavja napol dokončana. Z drugimi besedami, rad bi, da se moj prenosnik pojavi na delovni ploskvi mojega IIx. In nočem, da bi se za to moral bojevati s pošastjo v omari in si vsakič mazati roke s TOPS. Povedal vam bom, kaj sem pripravljen napraviti, da bi se moj prenosnik pojavil na delovni ploskvi mojega IIx.

Pripravljen sem ga prinesti v isto sobo.

Bang. In že naj bo na delovni ploskvi.

To je infrardeči stik. Ali pa mogoče mikrovalovni stik. O tem ne želim vedeti nič bolj, kot želim vedeti za PICT-e in TIFF-e in RTF-je in SYLK-e in vse druge kratice, ki mi dopovedujejo samo: »Tole je zapleten problem in tu je zapleten odgovor nanj.«

Naj povem čisto jasno: strašansko rad imam svoj macintosh oziroma bolje svojo družino macintoshev, kolikor pač sem jih v teh letih nakopičil v svoji hiši. Rad jih imam, vse odkar sem videl prvega v Infocomovi pisarni v Bostonu leta 1983. Tisto, kar me pri njih že vse odtlej očara in pritegne, je spoznanje, ki leži v osrčju njihove zgradbe: »Ni tako zapletenega problema, da ne bi mogli zanj najti zelo preprostega odgovora, če le pogledamo s prave plati.« Ali še drugače: »Prihodnost računalniške moči je v čisti preprostosti.« Zato sta moji dve pomembnejši želji za prihajajoča devetdeseta leta, da bi se sistemski načrtovalci pri Macintoshu že enkrat vrnili v to prihodnost, in da bi se Frank Vandal končno spravil iz moje hiše.

MacUser, 1989

Zgradite in prišli bomo

Spominjam se, kje sem prvič videl osebni računalnik. To je bilo pri Laskyju na Totenham Court Roadu, rekli pa so mu Commodore PET. Bil je kot precej velika piramida, zaslon na vrhu pa je bil velik kot tablica čokolade. Nekaj časa sem se ves očaran vrtel okoli njega. Pa ni nič pomagalo. Tudi ko bi mi šlo za življenje, se ne bi mogel domisliti ničesar, kar bi računalnik lahko opravil koristnega v življenju pisatelja. Sem pa doživel prvi drobni zbodljaj občutka, ki se je pozneje razrasel in dal čisto nov pomen besedam »razpoložljivi dohodek«.

Tega, kaj bi mi računalnik mogel pomagati, se nisem znal domisliti, ker sem imel - tako kot vsi - zelo omejeno predstavo o tem, kaj računalnik sploh je. Mislil sem, da je to nekakšen izpopolnjen stroj za seštevanje. In natanko tako so prve »osebne« računalnike (tudi zavajajoč pojem, če ga uporabimo za skoraj katerikoli računalnik doslej) sprva tudi razvijali - kot super računske mlinčke z dolgim spiskom dodatnih operacij.

Pozneje, ko se je naša zmožnost obračanja številk s temi stroji že bolj izpopolnila, smo začeli premišljevati, kaj bi bilo, če bi številke uporabili, da bi predstavljale kaj drugega, na primer črke v abecedi.

Hopla! Izjemen korak, ki je spremenil svet. Ugotovili smo, kako smo bili kratkovidni, ko smo imeli računalnik samo za seštevanje. Bil je še nekaj mnogo bolj vznemirljivega. Postal je pisalni stroj!

In smo ga začeli razvijati kot super pisalni stroj. Z dolgim in čedalje bolj nerazumljivim spiskom izbirnih možnosti. Uporabniki Microsoftovega Worda že vedo, o čem govorim.

Naslednji pomembni korak je bil, ko smo začeli uporabljati te številke, ki so se v stroju obračale z noro hitrostjo, da so predstavljale slikovne elemente grafične upodobitve. Piksle.

Aha! smo pomislili. Stroj je postal še bolj vznemirljiv kot zgolj pisalni stroj. To je tudi televizor! Ki ima priključen pisalni stroj!

In zdaj imamo World Wide Web (edina stvar, kar jih poznam, katere kratica - www - se izgovarja trikrat dlje kot neokrajšano ime) in s tem še en vznemirljiv nov model. Zdaj je to brošura. Velikanska, pojoča, plešoča, poskakujoča, pobliskujoča brošura.

Računalnik sam ni seveda nobena od teh stvari. Mi smo jih le poznali od prej v realnem svetu, zdaj pa jih modeliramo z računalnikom, da ga imamo kaj rabiti.

Kar bi nam moralo povedati nekaj zanimivega.

Računalnik je v resnici stroj za modeliranje.

Ko enkrat sprevidimo to, nam mora biti jasno tudi, da lahko z njim modeliramo karkoli. Ne samo stvari, ki jih počnemo v realnem svetu, ampak tudi stvari, ki nam jih realni svet ne pusti delati.

Česa nam ne pusti brošura?

No, predvsem je njena naloga prepričati ljudi, naj kupijo, kar imate naprodaj, in to počne s svojo bleščečo in zapeljivo zunanjostjo in s tem, da pove ljudem samo tisto, kar vi hočete, da jim pove. Brošure ne morete izprašati. Večina podjetij ima takšne spletne strani. Vzemite na primer BMW. Njihova spletna stran je prelestna in vsa migetajoča in ne odgovarja na vaša vprašanja. Ne dovoli vam izvedeti, kakšne so izkušnje drugih lastnikov njihovih avtomobilov, katere šibkosti bi utegnil imeti ali ne imeti določeni model, kako zanesljivi so, koliko stanejo na cesti, kako se obnašajo v mokrem in še kup takih stvari. Z drugimi besedami, vse tisto, kar bi vas utegnilo zanimati. Lahko jim pošljete elektronsko pošto, vendar se ne vaše vprašanje - in sploh nikogaršnje - ne njihov odgovor ne bosta pojavila na spletni strani. Seveda obstaja vse polno mrežnih naslovov, kjer si ljudje lahko izmenjujejo natanko takšne informacije, in vsa so samo nekaj klikov proč, ampak na spletni strani BMW ti naslovi niso omenjeni. V resnici, če vas zanima prava, odrasla informacija o beemvejih, je www.bmw.com natanko zadnji kraj, kjer jo boste našli. To je pač brošura.

Enako z British Airways. Povedo vam vse, kar hočete o letih BA, razen tega, kdo še leti na teh progah. Če vas torej zanima, kakšna je izbira, pojdite rajši na katerega od ducata drugih naslovov, ki vam bodo to povedali. Kar je slabo za British Airways, ker tako nikoli ne bodo zvedeli, kaj ste pravzaprav iskali, in pa, kako se njihova ponudba primerja s konkurenco. In ker je to zelo dragocena informacija, morajo pošiljati v svet cele čete ljudi z vprašalniki, da bi jo odkrili, kljub dejstvu, da človeku z vprašalnikom vsakdo laže.

Ljudje, ki so to sijajno dojeli, so fantje pri Amazonu. Na njihovo stran greste, ker je nabita z informacijskimi povezavami. Več ko je informacije na naslovu, bolj ga ljudje obiskujejo, in bolj ko ga obiskujejo, več informacije ustvarijo in več knjig Amazon proda. Seveda, oni se ne bojijo odprte debate, ker za razliko od BMW niso odgovorni za robo, ki jo prodajajo. BMW in British Airways bosta potrebovala še veliko časa in veliko globokega premisleka, da bosta spoznala, da sta tudi sama del družbe, ki ji prodajata svojo robo.

Pa še Amazon je dojel le en del celotne slike. Tako kot prodajalne v realnem svetu imajo tudi oni podatke samo o robi, ki so jo zares uspeli prodati. Kako pa je s prodajo, ki je niso realizirali in za katero ne vedo, da je niso realizirali, ker je pač niso realizirali? Zadnjič sem šel na Amazon, ker sem hotel naročiti Zeffirelijev Romeo in Julija iz leta 1968 na DVD. In ugotovim, da ne obstaja. Lahko jo kupim na VHS, ampak te nočem. In ves posel pade v vodo. Ni bilo mogoče zabeležiti, da sem prišel k njim in nekaj iskal, pa da tistega niso imeli. Izbiral sem lahko samo med tem, kar so v tistem trenutku imeli naprodaj. Nikjer nisem dobil priložnosti, da bi povedal, kaj sem hotel. Pa sem jim pisal o tem problemu in, ne boste verjeli, zdaj to priložnost imate. Glede tega ravnajo zelo bistro. Zdaj lahko studijem sporočijo, za katere stvari obstaja resnično povpraševanje. In zaradi nekega drugega mojega - ne povsem nesebičnega - predloga, bodo začeli tudi s stalno anketo o tem, katere knjige bi ljudje najraje videli kot film. To je informacija, ki je doslej še nihče ni mogel zbrati.

Ampak napravimo še korak naprej. Kolikokrat ste ob listanju brošure ali kataloga že pomislili: »Joj, ko bi nekdo napisal knjigo o ...« ali »Če bi kdo napravil kolo z ...« ali »Zakaj nekdo ne napravi izvijača z ...« ali »Zakaj nimajo tega tudi v modri barvi?« Brošura vam ne more odgovoriti, splet pa lahko.

Kaj je tista stvar, ki bi jo zares radi imeli, ko bi se le nekdo spomnil in bi jo napravil? Pošljite predloge na www.h2g2.com.

Nedeljski Independent,

NOVEMBRA 1999

Sestavil sem pravila, ki opisujejo naš odziv na tehnologijo:

1.   Vse, kar je na svetu ob času, ko smo rojeni, je normalno in običajno in je del normalnega teka tega sveta.

2.   Vse, kar je izumljeno v času med našim petnajstim in petintridesetim letom, je novo in vznemirljivo in revolucionarno in ponuja priložnost za novo kariero.

3.   Vse, kar je izumljeno po našem petintridesetem letu, je v nasprotju z naravnim redom tega sveta.

Intervju za American Atheists

AMERICAN ATHEISTS: Gospod Adams, opisali so vas kot »radikalnega ateista«. Je to točno?

DNA: Ja. Pridevnik »radikalen« najbrž uporabljam precej površno, bolj za poudarek. Če se razglasite za ateista, vam kdo poreče: »Ali niste hoteli reči 'agnostik'?« Moram mu odgovoriti, da sem zares mislil ateist. Zares ne verjamem, da obstaja bog - pravzaprav sem prepričan, da boga ni (majhna razlika). Ne vidim niti senčice dokaza, da bi kateri obstajal. Laže je reči, da sem radikalni ateist, ker s tem dajem na znanje, da mislim resno, da sem o tem dosti razmišljal in da je to moje globoko prepričanje. Zabavno je opazovati, kako so mnogi presenečeni, ko slišijo tako krepko izraženo prepričanje. Kaže, da smo se v Angliji počasi premaknili od medlega, vodenega anglikanizma k medlemu, vodenemu agnosticizmu - in oboje je po mojem mnenju izraz želje, da nam o stvareh ne bi bilo treba preveč razmišljati.

Ljudje dostikrat rečejo: »Ampak zagotovo je boljše ostati agnostik, za vsak primer?« To mi dokazuje tolikšno mero zmedenosti in bedastoče, da se navadno rajši izvijem iz pogovora, kot da bi dovolil, da me potegne vanj. (Če bi se pokazalo, da sem se ves čas motil in da v resnici obstaja nekakšen bog, in če bi se še nadalje pokazalo, da se da nanj napraviti vtis s takšnim dlakocepskim, clintonovsko jezičnim dohtarstvom, ki v žepu tišči figo, potem se tako ali tako ne bi odločil, da ga častim.)

Drugi vprašajo, kako sploh lahko trdim, da vem. Mar ni pre-pričanje-da-boga-ni prav tako nelogično, domišljavo itd. kakor prepričanje-da-bog-je? Moj odgovor je ne, in to iz več razlogov. Predvsem ne gre za to, da verjamem-da-ni-boga. Ne vidim, kaj ima s tem opraviti vera. Lahko verjamem ali ne verjamem svoji štiriletni hčerki, ko mi reče, da ni ona napravila te packarije na tleh. Verjamem v pravičnosti in fair play (čeravno mi ni prav jasno, kako bi ju dosegli še drugače, kot da se brez prestanka trudimo, pa naj bo verjetnost za uspeh še tako majhna). Prav tako verjamem, da bi se Anglija morala vključiti v evropsko monetarno unijo. Še zdaleč nisem toliko podkovan ekonomist, da bi se o tem prepiral s kom, ki je, ampak tisto malo, kolikor vem, podprto s krepko mero občutka na vodi, me prepričuje, da bi bil to pravi korak. Prav lahko bi se pokazalo tudi, da se motim, in tega se zavedam. To so zame primeri zakonite rabe besede verjamem. Mislim pa, da nosi ta beseda tudi precej krivde, ko je uporabljena kot oklep za zaščito nerazumnih idej pred upravičenimi vprašanji. Zatorej ne verjamem-da-ni-boga. Ne, prepričan sem, da ni boga, kar je povsem različno stališče, in to nas vodi k mojemu drugemu razlogu.

Ne sprejemam trenutno moderne trditve, da vsako stališče samo po sebi zasluži enako spoštovanje kot katerokoli drugo nasprotno stališče. Po mojem mnenju je luna iz kamnine. Če mi nekdo reče: »Kako, saj niste bili tam? Niste se mogli sami prepričati, torej je moje mnenje, da je luna iz norveškega sira, enako veljavno« - se s takim ne bom prepiral. Obstaja nekaj, čemur se reče teža dokazov, in prav ta se je, tako v primeru boga kot v primeru sestave lune, v zadnjem času močno premaknila na eno stran. Nekoč je bil bog najboljša razlaga, kar smo jih imeli, dandanes pa imamo neizmerno boljše. Bog ni več razlaga za karkoli, pač pa je postal nekaj, kar bi samo terjalo neobvladljivo količino razlage. Zato po mojem prepričanje, da ni boga, ni tako nelogično in domišljavo stališče, kot je prepričanje, da bog je. V tej zadevi ne moremo zagovarjati enakopravnosti.

AMERICAN ATHEISTS: Kako dolgo ste že neverni in kaj vas je privedlo do tega spoznanja?

DNA: No, to je precej kruta zgodba. V najstniških letih sem bil veren kristjan. Takšno je bilo moje družinsko ozadje. Celo ministriral sem v šolski kapeli. Potem pa sem nekega dne, pri osemnajstih, v mestu zaslišal uličnega pridigarja in mu vdano prisluhnil. In ko sem ga tako poslušal, se mi je začelo jasniti v glavi, da pripoveduje možak same traparije in da bi bilo pametno, ko bi o teh stvareh začel malo resneje razmišljati.

Tole sem povedal malo površno. S spoznanjem, da pripoveduje možak same traparije, sem mislil naslednje. V vseh letih, ki sem jih preživel ob zgodovini, fiziki, latinščini, matematiki, sem se naučil (po trdi poti) nekaj o veščini dokazovanja, o potrebni logiki itd. V resnici smo se prav tedaj učili, kako odkrijemo različne vrste logičnih napak, in nenadoma mi je postalo jasno, da se v verskih zadevah vsega tega znanja ne sme uporabljati. Pri verskem pouku smo morali spoštljivo slediti načinu dokazovanja, ki bi bil v razpravi o, recimo, razlogih za razveljavitev angleških žitnih zakonov l. 1846, otročji in smešen in - kar se dokazne logike tiče - očitno napačen. Zakaj je tako?

Četudi je v zgodovini razumevanje dogodkov, njihovih vzrokov in posledic, stvar interpretacije, in četudi je interpretacija v mnogočem stvar mnenja, pa so ta mnenja in interpretacije v ostrem navzkrižnem ognju debat obtesane do živega, in tisto, kar preživi ta ogenj, je podvrženo novim razmislekom in dejstvom v naslednji generaciji zgodovinarjev - in tako naprej. Vsa mnenja niso enakovredna. Nekatera so dosti bolj trdoživa, izdelana in podprta z dokazi in logiko.

Torej mi je bilo tedaj že znano stališče (ki sem ga, bojim se, tudi sprejemal), da se fizikalne logike ne da uporabiti na religiji, da se ukvarjata z različnima vrstama »resnice«. (Danes mislim, da je to neumnost, pa vendar ...) Presenečalo pa me je spoznanje, da so dokazi za verske ideje tako šibki in neumni v primeri s krepkimi argumenti, ki veljajo celo v tako opisni in interpretativni znanosti, kot je zgodovina. V resnici so ti dokazi sramotno otročji. Nikoli niso bili podvrženi neposrednemu izzivu, kot je običaj na vseh drugih področjih človeškega umevanja. In zakaj ne? Ker tega ne bi prenesli. Tako sem postal agnostik. In razmišljal in razmišljal. Vendar nisem imel dovolj gradiva, zato tudi nisem prišel do nikakršnega zaključka. Močno sem dvomil o ideji boga, nisem pa vedel dovolj o ničemer, da bi si lahko ustvaril dober model za kakšno drugačno razlago o, no ja, življenju, vesolju in sploh vsem, s čimer bi idejo boga nadomestil. Sem se pa trudil, bral sem in razmišljal. Nekje v zgodnjih tridesetih sem naletel na razvojno biologijo, in sicer v knjigah Richarda Dawkinsa Sebični gen in Slepi sestavljalec ur, in naenkrat (mislim da ob drugem branju Sebičnega gena) se je slika sestavila. To je bila zamisel s tako osupljivo preprosto vsebino, ki pa je naravno vodila do vse neskončne in dih jemajoče zapletenosti življenja. Ob vznesenosti, ki jo je vzbudila v meni, je bila vznesenost, o kateri govorijo ljudje v zvezi z verskimi izkušnjami, odkrito rečeno smešna. Vedno bom dal prednost vznesenosti razumevanja pred vznesenostjo nevednosti.

AMERICAN ATHEISTS: Na svoj ateizem namigujete tudi v svojem govoru ljubiteljem (»... to je bila ena od redkih priložnosti, ko sem zares verjel v boga«). Je vaš ateizem splošno znan med vašimi bralci, prijatelji in sodelavci? So mnogi v krogu vaših prijateljev in sodelavcev tudi ateisti?

DNA: To vprašanje me spravlja v rahlo zadrego in mislim, da gre za kulturno različnost. V Angliji ni nič posebnega biti ateist. Obstaja samo rahel zbodljaj neugodja ob ljudeh, ki krepko izražajo kako svoje stališče, ko bi se nemara neprizadeta mlačnost zdela ustreznejša - odtod prevlada agnosticizma nad ateizmom. In prehod od agnosticizma k ateizmu terja po mojem več intelektualnega napora, kot bi ga bila večina pripravljena vložiti. Ni pa to posebno pomembno vprašanje. Vrsta ljudi, ki jih poznam in se srečujem z njimi, so znanstveniki, in v teh krogih je ateizem normalen. Rekel bi, da so ljudje, ki jih poznam zunaj tega kroga, po večini agnostiki, precej pa je tudi ateistov. Če bi skušal med prijatelji, sorodniki in kolegi najti ljudi, ki verjamejo v Boga, bi najbrž iskal med starejšimi in (če naj bom popolnoma odkrit) manj izobraženimi. Mogoče sta med njimi ena ali dve izjemi. (Toliko da nisem, iz navade, zapisal »častni izjemi«, ampak v tem primeru to ne velja.)

AMERICAN ATHEISTS: Kolikokrat so vas ljubitelji, prijatelji ali sodelavci skušali »odrešiti« ateizma?

DNA: Absolutno nikoli. V Angliji pač nimamo te sorte fundamentalizma. No, mogoče to ni čisto res. Ampak (in tule bom strašansko domišljav) s takšnimi ljudmi najbrž nimam stikov, tako kot nimam stikov z ljudmi, ki gledajo žajfaste nadaljevanke ali berejo National Enquirer. In kako bi na to regiral? Sploh ne bi.

AMERICAN ATHEISTS: Ste zaradi svojega ateizma naleteli na ovire v svojem poklicnem življenju (predsodki proti ateistom) in kako ste se s tem spoprijemali? Kako pogosto se vam je to dogajalo?

DNA: Nikoli, tudi zdaleč ne. To je nepredstavljivo.

AMERICAN ATHEISTS: V vaših knjigah najdemo kar nekaj lahkotnih omemb boga in religije (»... dva tisoč let po tistem, ko so nekega človeka pribili na drevo«). Kako je vaš ateizem vplival na vaše pisanje? Kje (v katerih značajih ali prizorih) so vaše osebne verske predstave najnatančneje posnete?

DNA: Religija me zelo zanima. (Kar je nekaj drugega, kot da verjamem vanjo!) Vedno je imela tako neizmerljivo močan učinek na človeške zadeve. Kaj je? Kaj predstavlja? Zakaj smo jo izumili? Kako se ohranja? Kaj bo nastalo iz nje? Rad bezam v ta vprašanja. O tem sem vsa leta toliko razmišljal, da se je to ukvarjanje gotovo pokazalo tudi v mojem pisanju.

AMERICAN ATHEISTS: Kakšno sporočilo bi radi poslali svojim ateističnim ljubiteljem?

DNA: Zdravo. Kako se imate?

The American Atheists 37, No. 1

(intervju David Silverman)

Katere so prednosti stikov z ljubitelji po e-mailu?

Hitrejše je, lažje in še manj je lizanja.

Napovedovanje prihodnosti

Poskusi napovedovanja prihodnosti so igra brez dobitka. Vendar smo vsi potegnjeni v to igro, ker se svet tako naglo spreminja in potrebujemo vsaj malo predstave, kakšna bo v resnici prihodnost, saj bomo morali živeti v njej, mogoče že naslednji teden.

Začuda je tista veja industrije, ki je poglavitna gonilna sila tega neverjetnega tempa sprememb - računalniška industrija - sama precej šibka pri napovedovanju prihodnosti. V oči bodeta zlasti dve stvari, ki ju ni znala predvideti: ena je pojav interneta, ki je v tako osupljivo kratkem času postal središče, okoli katerega se suče vsa računalniška industrija; druga pa je dejstvo, da se bo stoletje končalo.

In ko tako stojimo na robu novega tisočletja in se oziramo gor po gladki pečini sprememb, ki so pred nami, kakor Kubrickove opice, ki žlobudrajo pred velikim črnim monolitom, kako bi le mogli upati, da bomo uganili, kaj nas čaka. Molekularni računalniki, kvantni računalniki - kaj si drznemo reči o njih? Motili smo se o vlakih, motili smo se glede letal, motili smo se o radiu, motili smo se o telefonu, motili smo se ... za obsežni spisek stvari, o katerih smo se motili, vam ni treba drugega, kot da polistate po knjigi z naslovom Strokovnjaki so rekli Christopherja Cerfa in Victorja Navaskyja.

To je zbirka avtoritativnih napovedi iz preteklosti, ki so se pokazale čudovito napačne, največkrat že skoraj takoj. Saj poznate to zadevo. Irving Fisher, profesor ekonomije na Yalu, je 17. oktobra 1929 rekel, da »so delnice dosegle visoko vrednost, ki je po vsem videzu stalna.« Potem je tu uradnik pri družbi Decca, ki je leta 1962 izjavil o Beatlih: »Ni nam všeč njihov zvok. Ansambli kitar prihajajo iz mode,« in tako naprej. Ah, tu je še ena: »Bili Clinton bo izgubil proti vsakemu republikancu, ki se ne bo ravno slinil na odru,« je zapisal The Wall Street Journal leta 1995. To je zelo debela knjiga, ki jo lahko veselo ure in ure prebirate na stranišču.

Najbolj čudno pri tem je, da se nič ne poboljšamo. Prizanesljivo se nasmehnemo, ko slišimo, da je lord Kelvin leta 1897 rekel: »Radio nima prihodnosti.« Bolj presenetljivo pa je odkritje, da je Ken Olsen, predsednik Digital Equipment Corporation, leta 1977 izjavil: »Nobenega razloga ni, da bi človek imel doma računalnik.« Celo Bill Gates, ki se je posebej nameril, da bo pokazal na popolno in skrajno napačnost te izjave, je v slavnem stavku omenil, da si ne more zamisliti, da bi kdorkoli potreboval v svojem računalniku več kot 640k spomina. Poskusite pognati Word v dvajsetkrat večjem spominu.

Zanimivo bi bilo vzdrževati tekočo zbirko napovedi in z njo ugotavljati, ali se da prepoznati debele laži že, ko so še v ljubkem malem popku. Ena taka, ki sem jo odkril pred kratkim, je februarska izjava nekega gospoda Wayna Leucka, podpredsednika za inženirstvo na USWest, ameriški telefonski družbi. Ko je navajal razloge proti razvoju hitrih brezžičnih zvez, je rekel: »Priznam, lahko bi jo uporabljali v avtu pri šestdesetih miljah na uro, ampak po mojem ni dosti ljudi, ki bi to počeli.« Le počakajmo. Ta izjava ga bo še tlačila v sanjah. Satelitska navigacija. Brezžični internet. Brž ko začnemo preslikavati fizično točko nazaj v skupni informacijski prostor, bomo sprožili še eno eksplozivno rast uporabe interneta.

Oziroma - tako vsaj predidevam. Lahko se, seveda, grozovito motim. Stewart Brand je v svoji sijajni knjigi Ura dolgega trenutka (The Clock of the Long Now) predlagal, da bi shranili zapise o družbenih napovedih in argumentih zanje v desettisočletni knjižnici, ampak zanimivo bi bilo pogledati že, kako se stvari obnesejo na krajšo dobo. Na začetku vsakega novega leta so mediji polni napovedi, kaj se bo zgodilo v teku prihodnjega leta. Dva dni pozneje je vse to že pozabljeno in nikoli se ne spomnimo, da bi napovedi preverili. Zato bi rad povabil bralce, naj pošljejo svoje napovedi - ali pa kakšne druge, na katere bodo naleteli v tisku - o tem, kaj se bo zgodilo v naslednjih petih letih in kdaj. Se bomo odpravili na Mars? Bomo končno dosegli mir na Irskem in na Bližnjem vzhodu? Bo balonček internetne prodaje počil?

Napovedi bomo dali na splet, kjer bodo ostale vse napovedno obdobje, da jih bomo lahko primerjali s tem, kar se bo v resnici zgodilo. Napovedovanje prihodnosti je igra brez dobička, ampak vsaka igra se izboljša, če lahko spremljate rezultat.

Nedeljski The Independent,

NOVEMBRA 1999

Prihaja nova generacija pametnejših pisarniških stolov, ki se hvali s tem, da odpravlja vse gumbe in vzvode. Vse vzmetenje in nastavljanje, o katerem smo se učili, je še vedno na mestu, vendar se avtomatično prilagaja vašim gibom in legi, ne da bi to morali posebej ukazati. No, tule imate napoved: ko bomo dobili softver, ki tako deluje, bo svet resnično postal boljši in srečnejši.

Mali računalnik, ki je zmogel

Moj najljubši podatek pove, da je Branwell Brontë, brat Emily in Charlotte, umrl stoje ob kaminu, da bi dokazal, da je to mogoče.

To v resnici ni čisto res. Moj absolutno najljubši podatek pravi, da so mladi lenivci tako štorasti, da se dostikrat zgrabijo za lastno roko ali nogo namesto za vejo, in padejo z drevesa. To sicer ni važno za moj trenutni namen, ker govori o lenivcih, medtem ko podatek o Branwellu Brontëju govori o pisateljih in smrtnih občutkih in dejanjih v dokaz, da so mogoča, kar vse se tako močno tiče mojega trenutnega položaja, da je to že kar srhljivo.

Sem pisatelj in imam smrtne občutke, kakor bi jih imeli tudi vi, ko bi bili ravnokar prileteli v Grand Rapids v Michiganu ob nekakšni brezbožni jutranji uri in ugotovili, da še nadaljnje tri ure ne morete v svojo hotelsko sobo. V resnici bi bilo dovolj že tudi samo prileteti v Grand Rapids, Michigan. Če ste slučajno domačin iz Grand Rapidsa, Michigan, potem lepo prosim vzemite, da se samo šalim. Vsi drugi bodo že vedeli, da se ne.

Ker nimam nikamor iti, stojim in se naslanjam na kamin. No, nekakšen kamin. V resnici ne vem, kaj natanko to je. Je iz medenine in nekakšne umetne snovi, najbrž je nastalo v arhitektovi glavi po posebno hudi noči v mestu. To me je spomnilo na še en najljubši podatek: na transsibirski železniški progi je velik ovinek, kajti ko je car (ne vem, kateri car, ker nisem v svoji domači delovni sobi, pač pa se naslanjam na neko nesramno grdobijo v Michiganu in nimam pri sebi nobenih knjig) ukazal, naj se zgradi transsibirska železnica, je po zemljevidu potegnil črto z ravnilom. In ravnilo je bilo oškrbljeno.

Tale članek pišem naslonjen na nekakšno brezimno arhitekturno pomoto in ne pišem ga na svoj mac. Saj bi, pa je moj powerbook ravno že spet brez energije (smešna zamisel, poimenovati stvar po njeni poglavitni slabosti: približno tako kot pri Greenlandu). Saj imam pri sebi kabel, pa ga ne morem nikamor priključiti. Četudi so v kabel zelo prebrisano vgradili univerzalni napajalnik, pa nima univerzalne vtičnice. Ima veliko, okorno britansko tripolno vtičnico, ki je prigrajena naravnost na ohišje, kar pomeni, da ste popolnoma in brezupno zatolčeni, če ste na Heathrowu pred odhodom pozabili kupiti adaptersko vtičnico. Zunaj Britanije ne morete kupiti adaptorskih vtičnic za britanske vtiče. To vem. Poskušal sem jo kupiti, ko sem prišel v enako zagato s svojim starim macovim prenosnikom. (Ne bom skušal zganjati šal o macovih prenosnikih. Pri Applu so jih že sami ugnali več, kot se jih da prenesti. Vraga. Pa sem rekel, da tega ne bom počel.) Nazadnje sem moral kupiti ameriški napajalni kabel. Oziroma, sem ga poskušal kupiti. Pa ne gre. Ker se jih dobi le skupaj z novim macovim prenosnikom. Tako sem vlačil crknjeni macov prenosnik s sabo celih deset dni in ga kdaj pa kdaj uporabil kot podlago za sendvič, ker je bilo to lažje, kot da bi nosil s seboj mizico. (Vraga, že spet.)

Moj powerbook pa mi ne povzroča te sorte težav. Saj nisem popoln bedak. Tokrat sem vzel s seboj adapter. Vseeno pa moram biti vsaj malo bedaka, ker je adapter spravljen v kovčku, ki sem ga ravno oddal boyu v shrambo za tiste tri ure, ko bom čakal, da mi pripravijo sobo.

Kaj torej počnem? Pišem na roko? Saj niste resni. Po desetih letih urejevalnikov sploh ne znam več pisati z roko. Pa vem, da bi moral znati: baje je pisanje ena tistih veščin kot raba jedilnih paličic: ko jo usvojite, je nikoli več ne boste popolnoma izgubili. Nerodno je le, da sem s paličicami vadil mnogo več kot s peresom, zato ne pišem z roko. Tudi ne govorim v enega tistih groznih malih diktafonov, ki neutrudno snemajo ves čas, ko se obupno trudite, da bi vam kaj prišlo na misel. Šele ko napravico izključite, se vaši možgani spet vključijo.

Ne. V resnici sedim na stolu in pišem na enega novih dlančnikov serije Psion 3a. Kupil sem si ga v brezcarinski prodajalni na Heathrowu, iz čistega nepokvarjenega veselja, in moram reči, da je dober. Deluje.

Ali lahko povem še nekaj o brezcarinskih prodajalnah, preden nadaljujem s psionom? Ne gre za to, da v brezcarinskih prodajalnah stvari ne bi bile cenejše. So. Za las. Zares prihranite majceno vsoto denarja, če nakupujete v njih. Seveda pa lahko potem zapravite zajeten kup denarja za globo, če se ne spomnite, da morate ob povratku domov prijaviti carini vse, kar ste nakupili v brezcarinskih prodajalnah. Nakup je zares brez carine le, če nameravate preostanek življenja prebiti na letalu. Kaj se torej zgodi, ko kupite robo v brezcarinski prodajalni za malenkost manj, kot bi plačali v trgovskem centru? V glavnem to, da gre večina prihranka pri carinah v skrinje brezcarinskih prodajalcev, namesto da bi pomagalo plačevati javno zdravstveno službo (in seveda jedrske podmornice trident). Zakaj sem torej kupil svoj psion v brezcarinski prodajalni? Ker sem popoln bedak, kajpak.

Kakorkoli. Nove informacije o trenutnem stanju. Našli so mi sobo. Iz kovčka sem potegnil adapter. Moj powerbook se zdaj polni. Še vedno pa ga ne uporabljam, ker zdaj ležim v kadi. In tako še vedno pišem na psion. Še nikoli nisem pisal v kadi. Papir se navlaži in zapari, pisala ne pišejo, če so obrnjena navzgor, pisalni stroj vas reže v trebuh, če pa se spravljate vzeti powerbook v kad, potem to ne more biti vaš powerbook.

Se pravi, da se to res da. Zares lahko pišete na dlančnik, česar si prej nisem mislil. Poskušal sem že pisati na sharp wizard, pa ni šlo, ker je tipkovnica postavljena po abecednem redu, kar je brezupno. Pri odločitvi za abecedni razpored gre za načelni nesporazum. Po mojem nekako takole: vsi ne obvladajo razporeda qwerty (kakšen čuden občutek, napisati qwerty kot besedo; poskusite, pa boste razumeli, kaj imam v mislih), zagotovo pa vsi obvladajo abecedo. To je res, ampak nepomembno. Ljudje poznajo abecedo kot enodimenzionalno zaporedje, ne pa kot dvodimenzionalni razpored, zato bodo lovili tipke in pikali po njih. Čemu torej ne bi uporabili qwerty in omogočili vsaj tistim, ki ga poznajo, nekaj olajšanja.

Preskusil sem tudi veliki Sharp Wizard 8200, ki ima tipkovnico qwerty, ne pa prenosa v novo vrsto. Si lahko prestavljate? Še Etch-a-Sketch zna prenesti besedo v novo vrsto.

Druga težava z vsemi dlančniki je kajpak, da je tipkovnica premajhna za vaše prste. Ta je zahrbtna. Brez upa zmage. Če je strojček dovolj majhen, da gre v žep, je premajhen za tipkanje. Pa sem našel rešitev. Ne zamerite, če ste že vedeli, mogoče sem poslednji človek na svetu, ki je to odkril. Skratka, rešitev je naslednja: dlančnik držite z obema rokama in tipkate z obema palcema. Resno. Deluje. Na začetku je malo štorasto in roke vas bolijo zaradi rabe nevajenih mišic, se pa presenetljivo hitro navadite. Do semle sem naklepal že tisoč besed.

No, tule se postavlja nekaj zanimivih vprašanj. (Zanimivih zame. Vi pa kakor vam drago.) Kako je torej z vsemi temi vhodnimi kanali? Seveda sem prav tako kot sleherni človek ves iz sebe od pričakovanja, kaj bo iz glasovnega vhoda in iz pisnega vhoda, ampak kot vemo vi in jaz in vsakdo, ki se je kdaj igral s Caere Typist ali s čim podobnim, stvari v praksi le redko delujejo enako gladko kot v teoriji, ali vsaj še ne čisto. Če terja spopadanje z novimi tehnologijami, ki še ne delujejo čisto prav, večino časa, se to resnim uporabnikom ne splača, pa naj bo za nas zasvojence še tako zabavno.

Tisti dan, ko boste lahko rekli: »Odpri odletno komoro številka 2, Hal,« in bo Hal z gotovostjo razumel vašo željo, da bi se radi izgubili nekje na obronkih Jupitrovega sistema, je še daleč proč. In sumim, da bo preteklo še zelo mnogo časa, preden bom lahko narekoval takle članek in upal, da bo rezultat vsaj razberljiv, kaj šele smiseln. Videli smo že stare komedije, v katerih tajnica zvesto zapiše absolutno vse, kar narekuje šef, vključno s »Tega pa nikar ne zapišite« ali »Črtajte zadnji stavek.« Mislim, da bo še obilo muk po zgledu neumne tajnice, preden bodo te napravice gladko stekle. Kar pa se tiče pisnega vhoda, sem vam že povedal: deset let urejevalnikov pomeni, da se je moja pisava poslabšala do te mere, da je tudi sam ne znam brati, in nimam pojma, koliko možnosti ima potem računalnik. Naj bi prezrl ironijo, ki se skriva v vsem tem? Nikakor.

Trenutno nam torej preostaja kot vhod le tipkovnica, in ta trenutno pomeni razpored qwerty. Toda ta razpored je bil v začetku izbran za to, da bi upočasnil tipkanje, zato da se črke v stroju ne bi zatikale. Torej je namenoma neučinkovit.

Toda vsi poskusi, da bi ga nadomestili z učinkovitejšim, na primer z Dvorakovo tipkovnico, so se izjalovili. Ljudje že poznajo qwerty in ni dovolj močne spodbude, da bi jih prisilila v zamenjavo. Dvorak et al. so nemara boljši, ampak qwerty je, oziroma je doslej bil, zadosti dober. »Če ni pokvarjeno, ne popravljaj,« je zelo zdravo načelo in ostaja tako navzlic dejstvu, da sem ga vse življenje suženjsko kršil.

Vseeno mislim, da smo nazadnje mogoče le prispeli do točke, ko bo spodbuda za novo tipkovnico postala dovolj močna. Dlančniki so novo središče vsega dogajanja. Apple in Microsoft in vsi drugi so se nenadoma začeli navduševati za osebne digitalne pomočnike in take stvari, in potem, ko sem nekaj ur uporabljal tale Psion Series 3a, se navdušujem tudi jaz. To je silna tehnologija, pa smo vendarle šele na začetku ključnega preobrata, ko nekaj preneha biti zgolj zabavna nova igrača in začne postajati nekaj, kar lahko čisto resno uporabljate v kadi. Vsi smo že leta vedeli, da qwerty ni dober. Mislim, da smo zdaj prišli do pomembne točke, ko ni več niti dovolj dober. Točka, ko ni več niti dovolj dober. (Ja, to je točen prepis.) Upam, da se sistemski načrtovalci niso dali oplašiti z neuspehom Dvorakove tipkovnice. Upam, da zelo pozorno preučujejo način, kako ljudje držijo svoje dlančnike, kam naravno padejo in se prilezejo njihovi prsti in kako bi bilo mogoče na novo premisliti samo zamisel o delovanju tipkovnice. Vse bi mi bilo zelo všeč, ko me le ne bi tako bolela palčna sklepa. Dokazal sem, da se da, ampak enako kot Branwell Bronte tudi jaz upam, da mi jutri dokaza ne bo treba ponoviti.

Opazimo stvari, ki ne delujejo. Ne opazimo stvari, ki delujejo. Opazimo računalnike, ne opazimo penijev. Opazimo bralce elektronskih knjig, ne opazimo knjig.

Mala mahala

Čas je, da napovemo vojno malim mahalom. Davi jih je še nekaj prispelo z jutranjo pošto. Pri ameriški družbi s poštnimi naročili sem naročil nov optični disk in zato, ker živim v tem čudnem in daljnjem kraju, ki se mu reče »Tujina«, in tudi zato, ker potujem kot poštni golob, me je ob naročilu zanimalo, ali ima mednarodni napajalnik.

Mednarodni napajalnik je napravica, ki pomeni, da ni važno, v kateri državi ste oziroma, da veste, v kateri državi ste (bolj pogosta težava, kot nemara sumite) - vi priključite svoj mac in napravica že sama ugotovi vse potrebno. Temu načelu pravimo plug and play - priključiš in igra. Vsaj Microsoft mu pravi tako, zato ker ga še nima. V macovem svetu ga imamo že tako dolgo, da mu nismo dali imena, ker se nihče ni spomnil na to. Dandanes je že dosti pomožnih naprav opremljenih z mednarodnim napajalnikom - ne pa vse. Zato sem tudi vprašal.

»Ja, seveda ga ima,« je rekel Scott, pomočnik v trgovini.

»Ste zares prepričani, da ima mednarodni napajalnik?«

»Ja,« je ponovil Scott. »Ima mednarodni napajalnik.«

»Absolutno prepričani?«

»Ja.«

Davi je prispel. Najprej sem opazil, da nima mednarodnega napajalnika. Namesto tega je imel majhno mahalo. Cele sobe imam že polne malih mahal in si jih zares ne želim več. Za polovico malih mahal sploh ne vem, h kateri škatli spadajo. In kar je še slabše, za polovico svojih škatel ne vem, kje so njihova mala mahala. Najbolj zoprno pa je, da strašansko dosti teh malih mahal, vključno s tistim, ki je prispelo davi, deluje na izmenični napetosti 120 voltov - na ameriški hišni napetosti, kar pomeni, da jih tu v Tujini ne morem uporabljati, moram pa jih hraniti za primer, če bi kdaj odpeljal njihovo škatlo - se pravi, če še vem, h kateri škatli spadajo - v Združene države.

O čem, za vraga, pa sploh govorim?

Mala mahala, o katerih tu govorim (in to nikakor ni edina vrsta malih mahal, s katerimi je okužen svet mikroelektronike) so zunanji napajalniki, ki jih notesniki in dlančniki in zunanji modemi in kasetarji in telefonski odzivniki in zvočniške baterije in še vse druge strahovito nujne napravice potrebujejo, da jim pretvorijo zunanjo izmenično napetost 220 V ali 120 V v enosmernih 6 voltov. Ali 4,5 voltov. Ali 9 voltov. Ali 12 voltov. Za 500 miliamperov. Ali 300 miliamperov. Ali 1200 miliamperov. Imajo pozitivne konice in negativne oklepe na priključkih, razen če niso drugega tipa, ki ima negativno konico in pozitiven oklep. Ko nazadnje le pomnožite vse te spremenljivke med seboj, dobite precej mogočno industrijo, ki obstaja v glavnem zato, da bi napolnila moje omare z malimi mahali, ki jih nikoli več ne bom nedvoumno razpoznal, ne da bi tvegal elektronsko prešuštvo. Običajna metoda, kako najti malo mahalo za škatlo, ki bi jo rad uporabil, je ta, da kupim še eno, po ceni, ki človeku zapre sapo.

Le zakaj mora biti tako? No, obstaja teorija, po kateri je glavna dejavnost Xeroxa v resnici prodaja tulcev s tonerjem, glavna dejavnost Sonyja pa dobava malih mahal.

Še drug možni razlog je, da gre za golo in slepo idiotstvo. To najbrž ne more biti, kajne? Mislim, ali bi bilo mogoče? Težko si predstavljamo, da zbirka nekaterih najsilnejših možganov na tem planetu, s pogonom na najslastnejše pice, ki se jih dobi za denar, še nikoli ni pomislila: »Mar ne bi bilo laže, če bi se vsi dogovorili za en sam tip enosmernega napajalnika?« Sam nisem elektroinženir in lahko da zahtevam nemogoče. Mogoče je sine qua non za ta optični čitalec ali oni cede vokman, da vleče 600 miliamperov in ne 500, oziroma da ima negativni pol na igli in ne na oklepu, in da bi res začel cviliti ali bi se spražil, če bi mu podtaknili karkoli rahlo drugačnega. Močno pa sumim, da bi vaš hardverist, če bi ga zaklenili za nekaj dni v sobo in ga dražili z vonjem po dodatni klobasi na pici, verjetno že kako preuredil novo napravico, ki jo razvija (nemara celo novi pro, o katerem sem slišal toliko dobrega), da bi tekla na standardni nizkonapetostni napajalnik.

V resnici že obstaja grob standard, je pa precej čuden. Dandanes ni več veliko ljudi, ki kadijo v svojem avtu, in tako je priključek pod volanom, ki je včasih skrival vžigalo za cigarete, danes postal napajalnik za mobi, kasetar cede, faks ali celo, kot smo pred kratkim videli v močno neverjetni televizijski reklami, avtomat za kavo. Ker je imel priključek nekdaj drug namen, je napačne velikosti in sedi na napačnem mestu za tisto, za kar ga potrebujemo sedaj: nemara je pravi trenutek, da ga prilagodimo novim zahtevam.

Pomembna stvar, ki nam jo nudi ta drobec naključne predprilagoditve, je možni enosmerni standard. Čisto poljuben, seveda, ampak nemara bi morali biti hvaležni, da ga je v enem od prostih popoldnevov ustvaril avtomehanik, ne pa odbor za standarde računalniških proizvajalcev po celoživljenjskih naporih. Obdržite napetost in napravite novo, majhno vtičnico, pa bomo imeli nov standard.

Takojšna prednost novega standarda bi bila v tem, da bi potrebovali en sam enosmerni napajalnik! Le pomislite! No, mogoče res ne samo enega, lahko bi jih potrebovali kak ducat, ampak vsi bi bili natanko enaki! Jih pač kupimo celo škatlo! Postali bodo običajna potrebščina kot, hmm, hotel sem reči žarnica, ampak žarnice se dobijo za vse mogoče moči in navoje. Veličastna lastnost enosmernega standarda bi bila, da bi bil dosti boljši kot žarnice.

Poleg tega, da bi odpravil neskončno zmedo in zoprnijo, bi pojav novega standarda sprožil tudi razmišljanje o novih pripomočkih. Vtičnice na prikladnih mestih v avtu, enosmerne vtičnice doma in v službi in, najpomembnejše, enosmerni priključek v naslonu za roke v letalskem sedežu ...

Moram priznati in povedati da, kakor že ljubim svoj powerbook, ki zdaj opravi 97,8 odstotkov vsega, za kar sem nekdaj uporabljal stare namizne dinozavre, pa sem popolnoma opustil poskuse, da bi ga uporabljal na letalu. Ja, ja, saj vem, da obstaja cela vrsta strategij za varčevanje z energijo, s katerimi lahko podaljšate trajnost svoje baterije - zatemnitev, RAM disk, upočasnjeni procesor in tako naprej - ampak stvar je v tem, da se mi ne da. Če hočem postati slabe volje, lahko enako dobro berem tudi revijo za potnike. Če pa bi imel enosmerni vtič v naslonu za roke, bi nemara tudi resno delal, ali pa se vsaj zamotil z brskanjem. Vem, da bodo letalske družbe takoj rekle: »Ja, ampak če to naredimo, bodo naša letala začela padati,« ampak to rečejo vedno. Vem, da včasih njihova letala zares padejo z neba, ampak, in to je tisto, niti približno tako pogosto, kot družbe svarijo. Kar se mene tiče, bi tvegal. V veliki vojni proti malim mahalom po mojem nobena žrtev ni prevelika.

MacUser,

SEPTEMBRA 1996

Vedno smo obsojeni na tehnologijo, ko pa bi radi samo stvari, ki delujejo. Kako prepoznate nekaj, kar je še tehnologija? Precej dober razpoznavni znak je, če ob nakupu dobite tudi priročnik.

Kaj sploh lahko izgubimo?

Nekatere najbolj revolucionarne zamisli so se porodile, ko smo prepoznali, da bi nekaj starega lahko izpustili, namesto da bi si morali izmisliti, kaj bi vstavili novega. Sonyjev vokman, na primer, ni dodal nič bistveno novega h kasetniku, samo izpustili so ojačevalnik in zvočnike in s tem ustvarili čisto nov način poslušanja glasbe in celo novo industrijo. Sonyjev novi handycam prav sijajno odpravlja funkcijo zoom, češ da ta samo precej stane, prinese dodatno težo in napravi sleherni amaterski video posnetek neužiten. (Lahko bi, če so že prišli na to zamisel, spravili na trg še video samo za predposnete kasete, proizvajalci pa bi lahko začeli prodajati filme, ki so zares posneti v načinu fastforward.) Čip RISC deluje po elegantnem in poživljajočem načelu, da se ukvarja samo s preprostimi nalogami, težavne pa prepušča drugim. (Saj vem, da je v resnici malce bolj zapleteno, ampak morate priznati, da je zamisel prekleto privlačna). Dobro zmešan dry martini deluje po elegantnem in poživljajočem načelu, da je treba izpustiti martini.

Dramatičen napredek dosežete tudi, če ugotovite, da se lahko znebite enega dela problema. Algebra na primer (in z njo vse računalniško programiranje) je izpeljana iz ugotovitve, da lahko izpustite vsa grda, neprebavljiva števila. Tak korak je tudi nova, izboljšana služba za telefonske poizvedbe po Združenem kraljestvu. Pred nekaj leti smo doživeli korenito spremembo: če pokličete 192, boste dobili vljuden in koristen odgovor, običajno - in tu se skriva ključ - s prepoznavnim škotskim naglasom. Celotno službo so preprosto preselili v Aberdeen, kjer imajo neusahljivo zalogo vljudnih ljudi, pripravljenih pomagati sočloveku, ne da bi jim bilo treba plačevati dodatek za življenje v Londonu. Bistra buča pri britanskem Telecomu je odkrila, da mesto ni bistveno - in s tem so problem razdalj lahko preprosto izpustili iz modela (to bi morali napraviti še v svojem ceniku). Z nekaj dodatnega kabla bi lahko, se mi zdi, preselili telefonske poizvedbe magari tudi na Sv. Heleno ali na Falklande in s tem odprli nove možnosti zaposlitve tudi na območjih, kjer je bila ta doslej omejena na tisto, kar lahko počnete z ovcami. Na Falklandih bi lahko, ko bi že bili pri tem, ponudili usluge telefonskih poizvedb tudi Argentini, kar bi zunanjima ministrstvoma obeh držav moralo dati misliti.

Skoraj vse v zvezi s svetovnim spletom je odkrivanje stvari, ki jih zdaj lahko izpustimo iz problema: mesto - oziroma razdalja - je že ena od njih. Ko se sprehajate po spletu, je tako, kot bi živeli v svetu, kjer so vsaka vrata v resnici ena tistih znanstvenofantastičnih naprav, ki vas prenesejo v popolnoma drug del sveta, ko zakorakate skoznja. Pravzaprav ni samo tako, kot da bi - zares je tako. Da bi doumeli vse možne posledice tega, je enako težavno, kot je bilo za prve filmarje težko doumeti vse možne posledice premikanja kamere. Kaj bo še navrgel model?

Zadnja leta me kar po pravilu lovijo zaskrbljeni založniki ali radijski in TV producenti ali novinarji ali filmarji in me sprašujejo, kaj mislim, kako bodo računalniki vplivali na njihovo področje. Večina si prav brezupno želi slišati odgovor, ki bi ga na kratko prevedli v »ne prav dosti«. (»Ljudje imajo radi vonj knjige, radi imajo pokovko, radi gledajo programe ob natanko istem času kot njihovi sosedje, radi vidijo pred sabo veliko člankov, tudi če jih nimajo namena brati,« itd.) Vendar je vprašanje težavno, ker je postavljeno na napačnem modelu. To je tako, kot če bi poskušali razložiti Amazonki, Mississippiju, Kongu in Nilu, kako bo nanje vplival vstop v Atlantski ocean. Predvsem je treba dojeti, da rečna pravila ne veljajo več.

Razmislimo, kaj se utegne zgoditi, ko izdajanje revij ne bo več reka zase, ampak le tok v digitalnem oceanu. Revije se že pojavljajo na spletu, ker pa so samo zaporedje povezanih strani v svetu samih povezanih strani, se meje med »revijo« in »ne-revijo« in sploh med »revijo A« in »revijo B« za internetnega sprehajalca precej zabrišejo. Ko se znebimo predstave o posebej zvezanem in prodajanem snopu listov iz bleščeče obdelane lesne mase, kaj še preostane? Kaj uporabnega?

S stališča bralca je rezultat prav tako uporaben kot revija iz papirja: to je koncentrat zanimivega branja v obliki, ki jo je lahko najti, toda z dodatno prednostjo, da so v njej lahko kazalci, ki brez prekinitve privedejo do sorodnega gradiva, česar papirnata revija ne zmore. Vse lepo in prav.

Kako pa je z založniki revij? Kaj lahko prodajajo? Kaj naj počnejo zdaj, ko nimajo več skladovnic bleščečega papirja, ki bi ga ljudje radi zamenjali za svežnje zelencev?

No ja, vse je odvisno od tega, kaj po vašem mnenju zares prodajajo. Mnogi ljudje namreč niso v tisti branži, kot vi mislite. Xerox na primer v resnici prodaja kartuše z barvo. Ves silni razvoj najmodernejših kopirnih in tiskalnih strojev je samo način, kako ustvariti tržišče za kartuše s tonerjem, kjer se zares skriva njihov dobiček. Televizijske družbe se v resnici ne ukvarjajo s pripravljanjem in oddajanjem televizijskih programov za svoje gledalce, ampak s prodajo gledalcev svojim oglaševalcem. (Zato se mora BBC obnašati tako shizofreno - v resnici je njeno delovno področje drugačno od področja njenih tekmic.) In z revijami je prav podobno: vsak prodani izvod v časopisnem kiosku je majhen prispevek za poplačilo noro visokih stroškov produkcije, predvsem pa je to zelo pomembna podatkovna točka. Skupnost vseh točk predstavlja velikost občinstva, ki ga založnik lahko priskrbi oglaševalcem.

Oglaševanje v revijah vidim kot velik problem. Zares mi gre na živce. Preplavlja besedilo člankov, večinoma omejeno na žalosten sivkast trak med velikanskimi, žarečimi napisnimi tablami, ki bi rade pritegnile vašo pozornost k robi, za katero se sicer ne menite; in ko kupite nov izvod revije, ga morate najprej dobro otresti nad posodo za smeti, da se znebite vseh priloženih kuponov, vrečk, zavitkov, cedejev in zastonjskih labradorskih ščenet, od katerih je izvod debel kot babičin kuharski zvezek. Potem pa, ko bi nekaj zares radi kupili, nikjer ne morete najti prave informacije, ker je bila v prejšnji številki, ki ste jo že vrgli proč. Prejšnji mesec sem kupil nov fotoaparat in zato sem si prej nabavil cel kup fotografskih revij, da bi poiskal reklame in ocene modelov, ki so me zanimali. Se pravi, da mi gre 99 odstotkov reklam na živce, kdaj pa kdaj pa katero tako močno potrebujem, da sem jo pripravljen kupiti. Tule se nekaj ne sklada - nekaj mora biti zrelo za izpad iz modela delovanja.

Če brskate po kaki spletni reviji (HotWired se kar sama ponuja za primer) boste našli tu in tam nekaj diskretnih majhnih sponzorskih ikon, ki jih lahko po želji kliknete. Reklamno stran dobite na ogled samo, če vas res zanima, in ta stran vas potem pripelje naravnost k resni, koristni informaciji o robi. Zagotovo je za oglaševalce dosti več vredno, da dosežejo enega resnega možnega kupca, kot da spravijo v slabo voljo devetindevetdeset drugih. Povrhu dobi oglaševalec še osupljivo natančno povratno informacijo. Izve natanko, koliko ljudi se je odločilo za ogled njihove reklame in koliko časa so jo ogledovali; neprivlačna reklama za nekaj, kar nikogar ne zanima, bo hitro ovenela in izginila, medtem ko bo tista, ki pritegne pozornost bralcev, dobro uspevala in ostala. Oglaševalci plačajo reviji za dovoljenje, da na priljubljenih straneh objavijo povezave do svojih reklam in - no, saj vidite, kako to deluje. Baje je, tako mi pravijo ljudje z resno dvignjenimi obrvmi, osupljivo učinkovito. Stvar, ki je bila zrela za izpad iz modela, je prepričanje, da mora biti oglaševanje vsiljivo in zoprno.

To je en model, kako deluje spletna revija, in v njem je dostop za bralce absolutno brezplačen. Obstaja še en model, ki se bo verjetno pojavil, takoj ko bo mogoče po internetu prenašati virtualni denar, v njem pa bodo morali bralci plačati majhno vsoto denarja za dovoljenje, da preberejo priljubljeno spletno stran. Plačali bodo dosti manj, kot bi sicer zapravili za svoje običajne časopise in revije, ker jim ne bo treba plačati vseh dreves, ki bi jih predelali v papirno maso, tovornjakov, ki jih je treba napolniti z gorivom, in pa reklamnih agentov, katerih posel je, da vam povedo, kako sijajni so. Bralčev denar gre naravnost k avtorju, s sorazmernim deležem lastniku spletnega mesta, les pa lahko ostane v gozdovih in nafta v zemlji in možje od reklame lahko nehajo postavati po barih in pustijo do šanka še spodobnim obiskovalcem.

Zakaj pa ne bi šel avtorju ves denar, vas slišim vprašati (pa sebe tudi). Ja, saj bi lahko šel, če bi bil avtor zadovoljen odložiti svoje besede naravnost v digitalni ocean, v upanju, da jih bo že kdo našel. Ampak kot vsak ocean ima tudi digitalni ocean svoje tokove in vrtince in založniki si bodo hitro našli delo: iskali bodo dobro gradivo in ga postavljali na ogled na krajih, koder potekajo glavni tokovi bralcev, ki iščejo svojo priljubljeno snov - to pa je bolj ali manj tisto, kar počno že zdaj. Razlika bo samo v odzivu trga, v hitrosti, s katero se ti tokovi premikajo in prestavljajo, ter v načinu, kako bosta moč in nadzor prešla v roke tistih, ki zares prispevajo kaj koristnega in niso prišli samo na kosilo.

Tisto, kar smo izpustili iz modela, je v bistvu samo kup mrtvega lesa.

Wired, izdaja za UK; No. 1, 1995

Časovno potovanje

Potovanje po času? Prepričan sem, da ljudje redno vsak dan prihajajo iz prihodnosti in se vmešavajo v naša življenja. Dokazov je vsepovsod dovolj. Govorim o tem, kako vsakič, ko prijavimo zavarovalnici kako škodo, ugotovimo, da je na skrivnosten način vedno natanko tista škoda, ki jo prijavljamo, izvzeta iz naše zavarovalne pogodbe.

Uskok

Dostikrat me vprašajo, ali ne obračam plašča po vetru. Pred dvajsetimi leti (na pomoč!) sem si s Štoparskim vodnikom po Galaksiji ustvaril sloves z norčevanjem iz znanosti in tehnologije: depresivni roboti, neprijazna dvigala, vrata s smešno pretiranimi uporabniškimi vmesniki (kaj je narobe s tem, da jih kar butnemo?) in tako naprej. Zdaj pa sem, kot kaže, postal eden glavnih zagovornikov tehnologije, kot se vidi iz moje nedavne serije Štoparski vodnik po prihodnosti na Radiu 4. (Upal sem, da ne bomo obtičali pri tem naslovu, ampak včasih imajo dogodki svojo lastno pot.)

Dvoje bom rekel:

Predvsem se včasih sprašujem, ali dandanes nimamo preveč komedije. Ko sem bil še otrok, sem se skrival pod odejo s starim radiem, ki sem ga dobil na ulični razprodaji, in zamaknjeno poslušal Beyond Our Ken, Hancock, The Navy Lark, celo Clitheroe Kid, vse, kar me je spravilo v smeh. Bilo je kot ploha in mavrica v puščavi. Potem je prišla I'm Sorry I'll Read That Again, nekaj let pozneje pa v vsej slavi Monty Python. Tisto, kar me je pri Pythonu oplazilo kot strela, in ni mi mar, če se bo tole znašlo v »izjavi dneva«, je bila komedija kot medij, v katerem lahko izjemno inteligentni ljudje izrazijo stvari, ki jih preprosto ni mogoče izraziti na noben drug način. V šolskem internatu globoko v Essexu, kjer sem takrat živel, je bila kot vznemirljiv žarek s svetilnika. Nenavadno se mi zdi, da so se pythonovci pojavili prav tedaj, ko so prvi veliki buditelji mladostniške domišljije, Beatli, počasi zahajali. Kot da bi gledali dirigentsko paličico, ki prehaja iz rok v roke. Mislim, da je tudi George Harrison nekoč omenil nekaj podobnega.

Dandanes pa se vsakdo poskuša v komediji, še napovedovalke vremena in bralci veznega besedila. Vsemu se smejemo. Nič več inteligentno, brez nenadnega šoka, presenečenja ali razodetja, smejemo se brez milosti in brez smisla. Nič več plohe v puščavi, samo blato in prš, z občasnimi bliski iz paparazzovskih bliskavk.

Ustvarjalno vznemirjenje se je preselilo drugam - v znanost in tehnologijo: k novim načinom, kako vidimo stvari, k novemu razumevanju vesolja, k vedno novim razodetjem o tem, kako deluje življenje, kako mislimo, kako dojemamo, kako komuniciramo. To je vsebina moje druge točke.

Kakor smo pred tridesetimi leti ustanavljali rokovske skupine, ustanavljamo zdaj mala podjetja in eksperimentiramo z novimi načini medsebojnih stikov in se poigravamo z informacijo, ki si jo izmenjujemo. In kjer ena zamisel propade, je za njo že druga, boljša, in še ena in še ena, usipajo se tako hitro, kakor so se v šestdesetih letih rokovski albumi.

Vedno pride trenutek, ko se začne ljubezen osipati, bodisi ljubezen do človeka ali do ideje ali do cilja, tudi če je to ljubezen, ki si jo priznate šele leta po dogodku: zgodi se drobna stvar, neprijetna beseda, napačna nota, ki pa pomeni, da stvari nikoli več ne bodo take kot prej. Meni se je to zgodilo, ko sem slišal iz ust komika na odru tole odkritje: »Ti znanstveniki, kaj. A so butasti? Saj poznate tiste črne skrinjice, ki jih vgrajujejo v letala? Tiste, saj veste, ki so neuničljive? Tiste, ki edine ostanejo cele? Kako da se ne zrajtajo, da bi naredili še cel avion iz tega materiala?«

Občinstvo je rjovelo od smeha ob butastih znanstvenikih, ki se še iz papirnate vrečke ne bi znali izmotati, jaz pa sem nelagodno obsedel. Ali sem bil samo po nepotrebnem pikolovski z občutkom, da je šala zgrešena, ker delajo skrinjice iz titana, če pa bi napravili letalo iz titana namesto iz aluminija, bi bilo predvsem mnogo pretežko, da bi se dvignilo s tal? Začel sem vrtati v šalo? Kaj pa, ko bi jo povedal Eric Morecambe? Bi bila potem smešna? Ne preveč, kajti to bi bilo odvisno od tega, ali bi občinstvo dojelo Erica kot bebca - z drugimi besedami, morali bi bili vedeti iz zakladnice svojega splošnega znanja za razmerje gostot titana in aluminija. Šale nikakor nisem mogel razstaviti (če imate občutek, da se obnašam kot obsedenec, bi morali sami poskusiti), ne da bi si moral predstavljati pripovedovalca in občinstvo v skupni zaroti, da bi se posmehovali nekomu, ki ve več kot oni. Ob tej misli me je zazeblo po hrbtu in zebe me še zdaj. Čutil sem, da me je komedija izdala, tako kot se ob gangsta rapu počutim, da me je izdal rok. In začel sem tudi razmišljati, koliko mojih šal je bilo, no, brezzveznih.

Moj preobrat k znanosti se je zgodil nekega dne okoli leta 1985, ko sem korakal skozi gozd na Madagaskarju. Moj tovariš na pohodu je bil zoolog Mark Carwardine (s katerim sva pozneje sodelovala pri knjigi Zadnja priložnost) in vprašal sem ga: »Povej mi no, kaj je tako posebnega na deževnem pragozdu, da bi morali tako močno paziti nanj?«

In mi je povedal. Trajalo je kaki dve minuti. Razložil mi je razliko med gozdom v zmernem pasu in deževnim gozdom, in kako je mogoče, da slednji podpira tako nedoumljivo silno pestrost življenja, pa je obenem tako strašno ranljiv. Nekaj trenutkov sem molčal, ker sem spoznal, da je drobec novega razumevanja pravkar spremenil ves moj pogled na svet. V roke sem dobil konec niti, ki sem ji lahko sledil v zamotani klobčič neusmiljeno zapletenega sveta. Še nekaj let sem hlastno požiral vse, kar mi je prišlo v roke o razvojni znanosti, in pri tem spoznal, da me nič od tistega, kar sem se o tej temi kdaj naučil v šoli, ni pripravilo na velikansko novost, ki mi je zdaj priplavala pred oči. Z evolucijo je tako: če se vam ob njej svet ni obrnil na glavo, je pač še niste doumeli.

Potem sem na svoje veliko presenečenje ugotovil, da se to spoznanje stika z mojim vse večjim zanimanjem za računalnike. V tem navdušenju ni bilo nič globokega - že od nekdaj sem se rad igral s tehničnimi igračkami. Povezava obojega se skriva v protiintuitivnem spoznanju, da se zapletene posledice lahko razvijejo iz preprostih vzrokov, ki se mnogokrat ponovijo. Strašansko preprosto je videti, kako se to dogaja v računalniku. Katerokoli zapleteno nalogo rešuje - posnema vrtinčenje vetra, tek gospodarstva ali pa odblesk svetlobe v očesu namišljenega dinozavra - vedno je izvir dogajanja v preprostih vrsticah programa, ki zna na začetku sešteti ena in ena, preveri rezultat in ponovi račun. Opazovati, kako se rojeva zapletenost iz te primitivne preprostosti, je eno velikih čudes naše dobe, še večje, kot je bilo opazovati človeka na luni.

Mnoge teže pa je to videti pri razvoju življenja. Časovno merilo je velikansko, naše gledišče pa popolnoma zastrto z dejstvom, da pravzaprav opazujemo same sebe; tako nam je šele izum računalnika dal možnost, da si ustvarimo predstavo, kako deluje razvoj - kot nam je tudi šele izum črpalke omogočil razumevanje tega, kako deluje srce in kakor poteka krvni obtok.

Zato je tudi nemogoče ločiti čisto znanost od tehnologije: druga drugo hranita in spodbujata. In tako je najnovejša softverska pogruntavščina, kako prenašamo zvočno datoteko tipa mp3 z enega na drug računalnik in s kontinenta na kontinent, če si podrobno ogledamo njeno notranjost in tehnologijo, iz katere je izšla in ki zdaj postaja njen sestavni del, prav tako zanimiva kot način, kako se razmnožuje celica, kako se v možganih porodi ideja ali kako hrošč globoko v osrčju amazonskega deževnega gozda prebavlja svoj plen. Vse to je del istega procesa, katerega del smo tudi sami, je posoda, v katero se steka naša ustvarjalna energija, in z veseljem dam temu prednost pred vsemi komedijami, televizijo in nogometom.

OKTOBRA 2000

Postavite se pred človeka z vprašalnikom v roki in že vam bo lagal. Moj prijatelj je nekoč prevzel nalogo, da bo sestavil anketo, ki jo bodo ljudje izpolnjevali na spletu. Rekel je, da je bila informacija, ki jo je dala anketa, neizmerno ohrabrujoča, kar se tiče stanja tega sveta. Na primer, ali ste vedeli, da predstavljajo skoraj 90 odstotkov vsega prebivalstva direktorji in lastniki podjetij, ki zaslužijo več kot milijon dolarjev na leto?

Ali obstaja umetni Bog?

To je bilo sprva na dnevnem redu kot debata, pa le zato, ker me je bilo malo strah priti pred vas. Kazalo je, da ne bom imel časa, da se pripravim, pred polno dvorano takšnih veličin pa sem si tudi mislil: »Le kaj jim lahko jaz, amater, sploh povem?« In sem pomislil, da bi pristal na vodenje debate. Ko pa sem preživel tu nekaj dni, sem ugotovil, da ste kar v redu fantje! V zraku je bilo vse polno idej, še meni so se kar naprej utrinjale, ko sem vas poslušal in se pogovarjal z vami, tako da sem se odločil, da bom pač stopil naprej in se spustil v debato s samim seboj. Malo bom govoril in vas nemara dovolj sprovociral, da se bo razvnel boj mnenj in bodo na koncu leteli stoli.

Preden pa se lotim tega, kar bi rad poskusil, naj vas posvarim, da bo vsa zadeva včasih videti malo zgubljena, kajti polno je robe, ki je še čisto nova, tudi nekaj tega, kar smo slišali danes, zato lahko da me bo kdaj malo zaneslo ... Prejle sem nekomu pripovedoval, da imam štiriletno hčerko in da sem v prvih dveh ali treh tednih njenega življenja kar naprej opazoval njen obraz ter na lepem ugotovil nekaj, česar ni še nihče v vsej zgodovini človeštva - da se pravzaprav zaganja na novo - kot reboot pri računalniku!

Hotel bi omeniti še en podatek, ki je čisto brez pomena, vendar mi je v neznanski ponos - rojen sem bil leta 1952 v Cambridgeu in moje začetnice so DNA!

Tema, ki sem vam jo želel nocoj predstaviti, se pravi, tema debate, ki naj bi jo nekako ne imeli, je rahlo šaljiva (kar se vam bo zdelo nenavadno, ampak se bo že videlo, kje se nas dotakne) - "Ali imamo umetnega Boga?" Prepričan sem, da večina ljudi v tem prostoru vidi stvari na podoben način, ampak tudi kot nekdo, ki je skoz in skoz ateist, ne morem mimo ugotovitve, da je imela vloga boga velikanski učinek na človeško zgodovino skozi dolga stoletja. Zelo zanimivo je razmišljati, odkod to izvira in kaj to v modernem znanstvenem svetu, v katerem živimo, oziroma včasih brez upa upamo, da živimo, v resnici pomeni.

O tem sem razmišljal davi, ko je Larry Yaeger govoril o temi »Kaj je življenje?« in na koncu omenil nekaj o posebnem področju razpoznavanja rokopisa, česar doslej nisem vedel. Tale čudna misel mi je šinila v glavo: poskusi, da bi ugotovili, kaj je življenje in kaj ne, so na zanimiv način povezani s prepoznavanjem pisave. Kadar smo soočeni s kakim posebnim primerom, na primer s kepico plesni iz hladilnika ali s čimerkoli - nagonsko vemo, kdaj je tisto primerek življenja in kdaj ni. Se pa pokaže, da je neznansko težko definirati odgovor. Spomnim se, da sem nekoč že davno tega iskal definicijo življenja za nekakšen govor. Domneval sem, da obstaja kaj preprostega in da bom to odkril na internetu, pa me je zelo presenetilo, kako različne so definicije in kako zelo zelo natančna skuša biti vsaka od njih, da bi nedvoumno vključevala »to« in izključila »ono«. Če natanko pomislite, je množica objektov, ki vključuje vinsko mušico in Richarda Dawkinsa ter Veliki koralni greben, zares nenavadna in nerodna množica za definicije in primerjave. Ko poskušamo prepoznati, kaj so pravila, ki jih iščemo, in ko poskušamo med njimi najti pravilo, ki bi bilo samo po sebi razvidno, ugotovimo, da je to zelo zelo težko.

Primerjajte zdaj to z nalogo, da moramo prepoznati, ali je nekaj A ali B ali C. To je podoben problem, po svoje pa tudi zelo zelo drugačen, kajti so stvari, za katere lahko rečete, da »niste čisto gotovi, ali to šteje kot življenje ali ne, ker je nekje na meji; verjetno je zelo nizko na lestvici živega, mogoče je ravno še živo ali pa tudi ne.« Mogoče pa bomo o nečem, kar bi bilo lahko primer digitalnega življenja, rekli, »Ali se to že šteje za življenje?« Je to nekaj, če uporabim stavek, ki smo ga slišali prej, kar bo reklo čmrrk, če stopim nanj? Pomislite na kontroverzno hipotezo Gaia; ljudje se vprašujejo: »Je planet živ?« »Je ekosfera živa ali ne?« Nazadnje vse zavisi od tega, kako ste definirali pojme.

Primerjajte to s prepoznavanjem pisave. Na koncu skušate vprašati: »Je to A ali je to B?« Ljudje pišejo A-je in B-je na veliko različnih načinov; tekoče, izpisano, površno ali še kako drugače. Nič ne pomaga reči: »Ja, je malo A-jasto, tule je pa tudi malo B-ja,« kajti s tako kljuko ne morete napisati besede »jabolko«. Mora biti A ali B. In kako presodite? Če se zares ukvarjate z razpoznavanjem pisave, ne boste poskušali določiti relativnih stopenj A-josti in B-josti v vašem znaku, ampak boste skušali določiti namen pisca. Saj je na koncu popolnoma jasno - ali je A ali B? - ah, seveda! A je, kajti oseba, ki je to pisala, je hotela napisati besedo »jabolko« in očitno je to pravi pomen. In tako navsezadnje, če nimamo stvarnika s prepoznavnim namenom, ne moremo reči, kaj je življenje, ker je to odvisno od zbirke poddefinicij, ki ste jih vključili v svojo veledefinicijo. Brez boga je življenje samo stvar okusa.

Rad bi se dotaknil še nekaterih drugih stvari, ki so bile danes na sporedu. Zelo me je spodbodel Larry (že spet), ko je omenil tavtologijo, kajti nekoč sem prišel v zadrego, ko sem brez odgovora obtičal pred argumentom, ki me je tako osupnil, da mi ni prišlo nič na misel. Nekdo mi je rekel: »Že, ampak cela teorija evolucije stoji na tavtologiji: Kar preživi, preživi.« To je tavtološko, torej ne pomeni ničesar. Nekaj časa sem razmišljal o tem, potem pa se mi je končno odprlo, da je tavtologija nekaj, kar ne pomeni nič: ne samo, da v njeno postavitev ni šlo nič informacije, ampak iz nje tudi ne moremo izpeljati nobenih posledic. Tako smo nemara pritavali do poslednjega odgovora: to je edina stvar, edina sila, domnevno tudi najmočnejša od vseh, ki se jih zavedamo, ki pa ne potrebuje nikakršnega vhodnega podatka, nobene podpore od česarkoli, je razvidna sama po sebi, torej tavtološka, navzlic vsemu pa osupljivo mogočna po svojih učinkih. Težko je najti kaj, kar bi se primerjalo z njo, in zato sem jo postavil na čelo ene svojih knjig. Skrčil sem jo na tisto, kar se mi je zdelo golo bistvo, ki pa je zelo podobno tistemu, kar sem uporabil že nekoč prej, namreč: »Vse, kar se zgodi, se zgodi, vse, kar s tem povzroči, da se zgodi kaj drugega, povzroči, da se zgodi kaj drugega, in vse, kar s tem povzroči, da se zgodi znova, se zgodi znova.« V resnici drugih dveh izrekov sploh ne potrebujete, ker izvirata iz prvega, ki je razviden sam po sebi in ni treba reči prav nič več: vse drugo sledi iz njega. Tako mislim, da imamo tu na dosegu roke temeljno, dokončno resnico, proti kateri ni ugovora. Vse to je dojel ta človek, ki je rekel, da je razvoj tavtologija. Seveda je, vendar zelo edinstvena tavtologija, po tem, da ne potrebuje nič informacije na vhodu, sama pa proizvaja neskončno količino informacije. Zato mislim, da je to prav verjetno prvotno počelo vsega v vesolju. Precej krepka izjava, vem, vendar čutim, da govorim občinstvu somišljenikov.

Od kod izvira ideja Boga? Mislim, da imamo zelo zvižane pojme o strašansko dosti stvareh, ampak poskusimo odkriti, od kod izvirajo naši pojmi. Predstavljajte si zgodnjega človeka. Bil je, tako kot vse drugo, bitje razvoja in znašel se je v svetu, ki si ga je po malem začel prisvajati; začel je izdelovati orodje in spreminjati svet z orodjem, ki si ga je izdelal; orodje je začel izdelovati zato, da bi spremenil svet okoli sebe. Če naj pokažemo način, kako deluje človek v primerjavi z drugimi živalmi, si oglejmo nastajanje novih vrst, ki praviloma poteče, kakor vemo, kadar je majhna skupina živali odrezana od preostale črede zaradi geoloških premikov, populacijskega pritiska, pomanjkanja hrane ali česa drugega, tako da se znajde v novem okolju, kjer je nemara ta ali ona podrobnost drugačna. Vzemimo zelo preprost primer: recimo, da se majhna gruča živali znajde v okolju, kjer je vreme precej hladnejše. Vemo, da bodo že v nekaj generacijah deležni prednosti tisti geni, ki podelijo živali gostejši kožuh, in če pridemo tja, bomo ugotovili, da imajo živali zdaj gostejše kožuhe. Našemu predniku, ki zna izdelovati orodje, tega ni treba: poseli lahko izjemno razovrstne habitate od tundre pa do puščave Gobi - strela, celo v New Yorku lahko preživi - razlog za to pa je, da mu ob prihodu v nov habitat ni treba čakati nekaj generacij: če se znajde v hladnejšem okolju in opazi žival, ki ima gene za gostejši kožuh, si reče: »Snel ji ga bom.« Orodje nam je omogočilo, da smo začeli razmišljati namensko, da smo napravili stvari in si priredili svet, da nam je bolj po meri. Zdaj pa si predstavljajte zgodnjega človeka, kako si ogleduje svojo okolico po celem dnevu veselega orodjarjenja. Pogleda naokrog in vidi svet, ki mu je močno všeč: za njim so gore z votlinami - gore so krasne, ker se lahko skriješ v jami, da te ne moči dež in medvedje ne morejo do tebe; pred njim se razprostira gozd - v njem rastejo orehi in jagode in druga slastna hrana; blizu teče potok, obilica vode, ki je prijetna za pitje, nosi pa tudi čoln in je dobra še za vrsto drugih stvari; tamle je bratranec Ug, ki je ujel mamuta - mamuti so krasni, lahko jih poješ, lahko oblečeš njihov kožuh, iz njihovih kosti lahko napraviš orodje za lov na druge mamute. Skratka, to je krasen svet, fantastičen svet. Ampak naš zgodnji človek ima trenutek za razmišljanje in si misli: »Tole, kjer sem, je pa res zanimiv svet,« in potem si zastavi zelo izdajalsko vprašanje, vprašanje, ki je popolnoma brez pomena in zavajajoče in se mu zastavlja prav zaradi narave njegove osebnosti, osebnosti, v katero se je razvil in ki dobro uspeva v svojem okolju prav zato, ker zna tako misliti. Človek orodjar se torej razgleda po svojem svetu in se vpraša: »Kdo pa je vse to naredil?« Kdo je to naredil? - saj vidite, zakaj je to vprašanje tako izdajalsko. Pračlovek si misli: »No, v bistvu poznam samo eno vrsto bitij, ki delajo stvari, in tisti, ki je napravil tole, mora biti dosti večji in dosti močnejši in zagotovo neviden, eden mojih, in ker sem jaz tisti, ki je močan in izdeluje stvari, je tudi ta najbrž moški.« Pa imamo idejo Boga. In potem, zato ker takrat, ko izdelujemo stvari, to delamo z določnim namenom, da bomo z njimi nekaj napravili, tudi pračlovek vpraša: »Če je to napravil, čemu pa je napravil?« Tu se past sproži, kajti pračlovek si misli: »Tale svet se mi zelo prilega. V njem so vse stvari, ki jih potrebujem, ki me hranijo in varujejo; ja, ta svet mi je kot po meri,« in pride do neizbežnega zaključka, da je tisti, ki je vse to ustvaril, to ustvaril zanj.

To je tako, kot bi si predstavljali lužo, ki se nekega dne zbudi in pomisli: »Tole, kjer sem, je pa res zanimiv svet, in kakšna zanimiva vdolbina okoli mene, kako gladko se mi prilega, mar ne? Pravzaprav je kar osupljivo, kako zelo se mi prilega, najbrž je bila prav ustvarjena zame!« To je zanjo tako veličastna zamisel, da se še potem, ko se sonce dvigne nad obzorje in se zrak počasi segreje ter se zaradi tega sama manjša in manjša, še kar oklepa ideje, da se bo že vse uredilo, kajti svet je bil ustvarjen zanjo, prirejen natanko zato, da ji ustreza: in zato jo trenutek, ko dokončno izhlapi, prav preseneti. Zdi se mi, da je to nekaj, na kar bi morali tudi sami malo bolj paziti. Vsi vemo, da bo v neki točki prihodnosti vesolje doseglo svoj konec in da se bo v neki drugi točki, bistveno bliže sedanjosti, a še vedno ne prav posebno zaskrbljujoče blizu, naše sonce razletelo. Občutek imamo, da je še obilo časa, preden si bomo morali začeti beliti glave s tem, vendar je to zelo nevarna domneva. Pomislite samo na to, kaj vse se bo menda zgodilo 1. januarja 2000 - in nikar se ne pretvarjajmo, da nas niso posvarili glede konca stoletja! Mislim, da bi se morali iz nekoliko širše perspektive ozreti na to, kdo smo in kaj počnemo tu, če hočemo dolgoročno preživeti.

Perspektiva, v kateri vidimo svet, je kar precej čudaška. Dejstvo, da živimo na dnu globoke gravitacijske jame, na površini s plini ovitega planeta, ki se suče okrog 90 milijonov milj oddaljene jedrske ognjene krogle, in da mislimo, da je to normalno, pač kaže, kako zelo deformirana je ta naša perspektiva; smo pa v duhovni zgodovini napravili že kar nekaj korakov, da bi zlagoma popravili nekatere od teh napačnih predstav. Začuda ima večina teh korakov svoje poreklo v pesku, zato spregovorimo še o štirih peščenih dobah.

Iz peska delamo steklo, iz stekla delamo leče in iz leč sestavljamo teleskope. Ko so zgodnji veliki astronomi, Galileo in drugi, obrnili svoje teleskope v nebo, so odkrili, da je vesolje osupljivo drugačno od naših pričakovanj; naš svet, daleč od tega, da bi bil poglavitni del vesolja, v katerem bi bilo sicer samo še nekaj plešočih lučic, se je pokazal - in trajalo je dolgo vrsto let, da smo to pogoltnili - celo samo kot drobcen prašek, ki kroži okoli majhne jedrske ognjene krogle, ene od milijonov in milijonov in milijonov, ki sestavljajo to galaksijo, ki je spet samo ena od milijonov in milijard galaksij, ki sestavljajo vesolje; in da smo soočeni celo z možnostjo, da obstajajo milijarde vesolij - vse to nas sili, da nekoliko popravimo perspektivo, iz katere je videti, kot da je vesolje v glavnem naše.

Ta pogled mi je zelo všeč in kakor sem danes že omenil v pogovoru, sem pred kratkim z zanimanjem prebral knjigo The Fabric of Reality (Tkanina resničnosti), v kateri David Deutsch, zagovornik teorije mnogoterih vesolij, razpravlja o kvantnomehanski ideji vzporednih vesolij. Ta izhaja iz slavne dvojne slike delec/val v opisu svetlobe - ki je ne moremo izmeriti kot val, ko se vede kot val, in ne kot delec, ko se vede kot delec. Kako je to mogoče? David Deutsch predlaga, naj si predstavljamo naše vesolje preprosto kot plast, z neskončno mnogoterostjo drugih vesolij, ki se razprostirajo na obeh straneh našega, pa problem ne bo samo razrešen, temveč bo preprosto izginil. Natanko tako pričakujemo, da se obnaša svetloba pod ustreznimi pogoji. Kvantna mehanika obsega trditve, ki so zasnovane na predstavi, da se vesolje obnaša kot mnogoterost vesolij, vendar smo le stežka pripravljeni verjeti, da bi bilo zares tako.

To je natanko tako kot z Galilejem in Vatikanom. To, kar so v Vatikanu rekli Galileju, je v resnici pomenilo: »Ne oporekamo vašim ugotovitvam, oporekamo le razlagi, ki jim jo pridajate. Čisto v redu je, če rečete, da se planeti vedejo nekako tako, kot da krožijo in da smo tudi mi planet in da vsi skupaj krožimo okoli sonca; v redu je, če rečete, da je vse, kot da bi bilo tako, ne smete pa reči, da je to tisto, kar se zares dogaja, ker imamo mi popolno oblast nad vesoljnimi resnicami, pa tudi zato, ker ta zamisel prehudo pritiska na našo osebno zmožnost sprejemanja verjetnega.« Podobno mislim, da ideja o mnogoterih vesoljih še prehudo napenja našo dojemljivost, čisto mogoče pa je, da se bo to pokazalo le še kot ena napetost več, s katero se bomo morali naučiti živeti, tako kot smo se v preteklosti naučili živeti že s številnimi drugimi.

Druga stvar, ki izvira iz tega pogleda na vesolje, je nelagodno spoznanje, da je to zgrajeno skoraj popolnoma iz nič. Kamorkoli se ozrete, povsod je nič, le tu in tam kak majcen drobec kamna ali svetlobe. Pa vendar, z opazovanjem tega, kako se ti drobci vedejo v silni praznini, uganemo določena načela, določene zakone kot na primer gravitacijskega. Takšen je bil torej pogled na vesolje, ki je izšel iz prve peščene dobe.

Naslednja peščena doba je mikroskopska. Steklene leče smo sestavili v mikroskop in začeli preučevati mikroskopski pogled na vesolje. In potem spoznamo, že spet s precejšnjim nelagodjem, da je na subatomski ravni tudi naš trdni svet, v katerem živimo, zgrajen v glavnem iz niča, in da tudi kadar v njem naletimo na nekaj, tisto v resnici ni nekaj, ampak le verjetnost, da bi nekaj lahko bilo tam.

Kakorkoli pogledamo, je to vesolje hudo zavajajoče. Kamorkoli pogledamo, od vseh strani skrajno nevarno in nelagodno spodkopava naš občutek, kdo smo - veliki, postavni, krepki ljudje v vesolju, ki obstaja skoraj izključno za nas - to preprosto ne more biti res. Na tej točki še kar naprej odkrivamo vse sorte osnovnih načel, ugotovimo, kako deluje težnost, kako delujejo močne in šibke jedrske sile, prepoznavamo naravo snovi, naravo delcev in tako naprej, ampak kljub temu da poznamo osnove, še vedno ne znamo prav dobro razumeti, kako deluje vse skupaj, ker so potrebni računi resnično precej zaviti. Zato kar naprej prihajamo na dan s sliko nekakšnega urnega mehanizma, po katerem naj bi vse skupaj delovalo, ker je pač to najdlje, do koder nese naša matematika. Nikakor ne bi rad podcenjeval Newtona, ker je bil po mojem prvi človek, ki je dojel, da svet vodijo načela, ki so različna od vsega, kar vidimo neposredno okrog sebe. Njegov prvi zakon gibanja - da bo telo ostalo v stanju mirovanja ali gibanja, dokler nanj ne učinkuje sila - je nekaj, česar še nihče od nas, ki živimo v globoki gravitacijski jami v ovoju plina, še nikoli ni videl, kajti vse, kar poženemo v gibanje, se ustavi. Šele z zelo zelo pozornim opazovanjem in merjenjem in luščenjem načel iz tega, kar vsi vidimo, je lahko izpeljal zakone, ki jih poznamo in prepoznavamo kot zakone gibanja, ki pa vendarle vodijo, po modernem naziranju, k nekoliko urarskemu pogledu na vesolje. Kot sem že rekel, nikakor ne bi hotel, da bi vse to zvenelo kakorkoli omalovažujoče, ker so njegovi dosežki, kot vsi vemo, absolutno veličastni, vendar vse skupaj za nas še nima pravega smisla..

Obstaja še cela vrsta stvari, ki se jih zavedamo, poleg delcev, sil, miz, stolov, kamnov in tako naprej, ki so za znanost takorekoč nevidne; skoraj nevidne, ker znanost o njih nima skoraj nič reči. Govorim o psih in mačkah in kravah in nas samih. Mi živa bitja smo tako daleč onkraj območja, o katerem lahko znanost kaj reče, da se tudi sami skoraj ne prepoznamo kot objekti, o katerih bi znanost imela kaj reči.

Lahko si predstavljam Newtona, kako sedi in izpeljuje svoje zakone gibanja in ugiba, kako teče vesolje, okoli njega pa se sprehaja mačka. Kako deluje mačka, ne vemo, ker vse od Newtona postopamo po zelo preprostem načelu, ki v bistvu terja, da stvar, za katero nas zanima, kako deluje, razstavimo. Če poskusite razstaviti mačko, da bi videli, kako deluje, boste najprej ugotovili, da imate pred seboj mačko, ki ne deluje več. Življenje je stopnja zapletenosti, ki je naš pogled skoraj ne more obseči: tako daleč onkraj vsega je, kar bi lahko doumeli, da si pač mislimo, da je to pojav druge sorte, druga vrsta snovi; »življenje je nekaj, kar vsebuje skrivnostno esenco, podeljeno od boga,« je bila vsa razlaga, ki smo jo imeli. Bomba pa je udarila leta 1859, ko je Darwin objavil knjigo »O nastanku vrst«. Dolgo časa je treba, da se pregrizemo skozi to novo zamisel in jo začnemo razumeti, kajti ne zdi se samo neverjetna in skrajno poniževalna za nas, ampak nas ob njej doleti nov udarec, ko odkrijemo ne le, da nismo središče Vesolja in nismo ustvarjeni, temveč smo začeli svojo pot kot nekakšna sluz in smo v to, kar smo, prišli po ovinku prek opic. To se ne bere prav dobro. Manjka nam tudi priložnosti, da bi videli, kako nova zamisel deluje. Pri tem je bil Darwin, tako kot Newton, prvi človek, ki je v vsakdanjem svetu, v katerem je živel, prepoznal delovanje načel, ki nikakor niso očitna. Zelo globoko moramo razmišljati, da razumemo naravo tega, kar se dogaja okrog nas, in pri tem nimamo jasnih, očitnih vsakdanjih zgledov za evolucijo, na katere bi lahko pokazali s prstom. Še danes je to precej zoprna težava, če poskušate prepričati nekoga, ki ne verjame v vso to evolucijsko zgodbo in hoče, da mu navedete zgled - na osnovi vsakdanjih zapažanj je težko najti katerega.

In tako pridemo do tretje peščene dobe. V tej dobi spoznamo še nekaj, kar se da narediti iz peska - silicij. Napravimo silicijev čip - in nenadoma se nam odpre vesolje, ki ni vesolje elementarnih delcev in osnovnih sil, ampak vesolje stvari, ki so nam prej manjkale v sliki in ki povedo, kako ti delci in sile delujejo; to, kar nam razkriva silicijev čip, je proces. Sicilijev čip nam omogoči, da strahovito hitro poženemo matematiko, da z njo modeliramo - kakor se pokaže - zelo zelo preproste procese, take, ki so po preprostosti analogni življenju: ponavljanje (iteracija), vejitev, povratna zanka, ki leži v osrčju vsega, kar počnete z računalnikom in v osrčju vsega, kar se dogaja v evoluciji - se pravi, da postane izhodna stopnja ene generacije vhodna stopnja naslednje. Na lepem imamo v rokah delujoči model - ne kar takoj, kajti prvi stroji so še strašansko počasni in okorni - ampak postopoma si zgradimo delujoči model tega, o čemer smo prej lahko samo ugibali ali posredno sklepali, pa še pri tem je bil potreben oster in jasen mislec, da je sploh doumel, da se kaj dogaja, ko pa je bilo vse daleč od očitnega in v resnici prav v nasprotju z zdravo pametjo, zlasti za tako ponosno živo bitje, kakor je človek.

Računalnik odpira tretjo dobo perspektive, kajti naenkrat nam omogoči, da vidimo, kako deluje življenje. To je zelo pomembna točka, ker ob njej postane očitno, da življenje, tako kot vse zapletene oblike, ne teče navzdol, pač pa navzgor, in da obstaja pravcata slovnica, ki jo vsakdo, ki je vajen računalnikov, lahko razume. To pomeni, da evolucija ni več nekaj posebnega, kajti kdor si je že kdaj ogledal, kako deluje računalniški program, ve, da zelo zelo preprosti ponavljajoči se ukazi, ki so v vsaki vrstici zase strahovito neposredni, v računalniku vzpostavijo neznansko zapletene pojave - in z neznansko zapletenimi pojavi tu mislim tako na urejevalnike besedil kot na simulacije tipa Tierra ali Creatures.

Spomnim se, kako sem pred mnogimi mnogimi leti prvič bral programski priročnik. Na računalnike sem naletel okoli leta 1983, pa sem hotel zvedeti o njih kaj več in sem se odločil, da se naučim programiranja. Kupil sem si priročnik za C in prebral dve ali tri poglavja na začetku, za kar sem porabil teden dni. Na koncu je pisalo: »Čestitamo, zdaj ste napisali črko a na zaslon!« Mislil sem si: »Hm, najbrž sem kaj razumel napak, kajti tole je bilo hudo garanje. Kako pa bo, če bom hotel napisati črko b?« Sam proces progamiranja, katerega hitrost in način, kako skrajno preprosti koraki privedejo do neznansko zapletenih rezultatov, tedaj še ni bil del moje miselne slovnice. Zdaj pa je - in bolj in bolj tudi del vseh naših miselnih slovnic, ker smo se navadili na način, kako delujejo računalniki.

In evolucija na lepem ni več tako hudo neoprijemljiva. Gre približno tako kot tale scenarij: Nekega torka opazijo na londonski ulici osebo, ki počne nekaj kaznivega. Dva detektiva raziskujeta zadevo in skušata razumeti, kaj se je zgodilo. Eden od njiju je detektiv iz dvajsetega stoletja, drugi pa, po kakem čudežu znanstvene fantastike, detektiv iz devetnajstega stoletja. Problem je naslednji: osebo, ki so jo nedvoumno videli in prepoznali v torek na londonski ulici, je druga, enako zanesljiva priča prepoznala na isti torek na ulici v Santa Feju. Kako je to mogoče? Detektiv iz devetnajstega stoletja lahko predpostavi le nekakšno čarovno posredovanje. Detektiv dvajsetega stoletja nemara sicer ne more reči: »Ja, najprej je letel z BA številka toliko in potem z United, številka toliko« - skratka, ne more natanko ugotoviti, kako je storilec ravnal ali po kateri poti je šel, ampak to ni problem. To ga sploh ne skrbi; dovolj je, da reče: »Šel je z letalom. Ne vem, s katerim letalom, in lahko bi bilo kar težko ugotoviti, ampak v njegovem pojavljanju ni nobene ključne skrivnosti.« Navajeni smo na medcelinske lete. Ne vemo, ali je storilec letel z BA 178 ali z UA 270 ali s čim tretjim, v grobem pa vemo, kako se je to zgodilo. Ko nam bo sčasoma postala uporaba računalnika vse bolj domača in z njo tudi proces računalniške simulacije, v katerem s skrajno preprostimi elementi zgradimo silno zapletene rezultate, bomo tudi vse laže pogoltnili dejstvo, da je življenje izpeljan pojav. Morda nikoli ne bomo zvedeli, prek katerih zgodnjih stopenj se je razvijalo na tem planetu, sam razvoj pa ni več skrivnost.

Tisto, do česar smo torej prišli - in četudi je bil prvi udarni val tega spoznanja že leta 1859, smo dobili nespodbiten dokaz poteka v resnici šele s prihodom računalnikov - je naslednje vprašanje: »Ali res imamo vesolje, ki ni bilo ustvarjeno od zgoraj navzdol, temveč od spodaj navzgor? Se lahko kompleksna zgradba porodi iz nižjih stopenj enostavnosti?« Vedno se mi je zdelo čudaško, da smatramo idejo Boga stvarnika kot zadostno razlago za zapleteni svet okrog nas, ko pa ni z ničimer razloženo, odkod je prišel on ali ona. Če si predstavljamo stvarnika, pomeni to tudi načrt in pomeni obenem, da je vsaka stvar, ki jo on(a) ustvari ali povzroči, da se ustvari, na ravni večje preprostosti kot on(a) sam(a), potem se moramo tudi vprašati: »Kakšna pa je raven zapletenosti nad stvarnikom?« Obstaja posebno nenavaden model vesolja, ki je od vrha do tal iz samih želv: tu pa imamo od spodaj do vrha bogove nad bogovi. Odgovor ni posebno dober - medtem ko rešitev od-spodaj-navzgor, ki sloni na neverjetno močni tavtologiji »vse kar se zgodi, se zgodi,« očitno ponuja zelo preprost in zmogljiv odgovor, ki ne potrebuje nobene dodatne razlage.

Tu pa se skriva nekaj zanimivega. Povedal sem, da sem si hotel zastaviti vprašanje, »Ali obstaja umetni Bog?« in tule bi se lotil vprašanja, zakaj je zamisel o Bogu tako prepričljiva. Razložil sem že, odkod po mojem izvira ta posebni privid: iz napake v našem izhodišču, ker nismo upoštevali, da smo razvojna bitja, bitja, ki so se razvila v tem posebnem okolju s to posebno zbirko sposobnosti in dojemanja sveta, zaradi katerih smo lahko preživeli in celo prav dobro uspeli. Zdi pa se, da obstaja še mogočnejša ideja, in prav to bi vam zdaj rad predložil, namreč da točka na vrhu piramide, v kateri smo nekdaj videli izvir vsega, nemara le ni prazna samo zato, ker danes mislimo, da teče tok v nasprotno smer.

Naj razložim, kaj mislim s tem. V svetu, v katerem živimo, smo ustvarili vse mogoče stvari; ta svet smo spremenili na vse mogoče načine. To je prav zelo jasno. Zgradili smo to zgradbo, v kateri smo, in zgradili smo si vse mogoče zapletene naprave, računalnike in tako naprej, zgradili pa smo si tudi vse sorte namišljenih bitij, ki so strahovito mogočna. Ali bomo zato rekli: »To je slaba zamisel, bedasta - najbolje, da se je čimprej znebimo?« No, če hočete še eno izmišljeno bitnost, je tu - denar. Denar je popolnoma izmišljena bitnost, ki pa je v našem svetu izjemno mogočna; vsi nosimo denarnice, v katerih so bankovci - in kaj lahko ti bankovci naredijo? Ne morete jih gojiti in razmnoževati, ne morete jih ocvreti, ne morete se vseliti vanje, absolutno ničesar ni, kar bi lahko počeli z njimi, da bi bilo od tega vsaj malo koristi, razen da jih zamenjujete med seboj - in brž ko jih začnemo zamenjevati, se zgodijo vse mogoče pomembne in koristne stvari, kajti to je izmislek, na katerega vsi pristajamo. Nič ne mislimo, ali je to dobro ali slabo, prav ali napak; res pa je, da bi se v trenutku, ko bi denar izginil, ves naš sistem sodelovanja sesul vase; in če bi mi vsi izginili, bi izginil tudi denar. Denar nima nobenega pomena zunaj samega sebe; je nekaj, kar smo ustvarili sami in ima izjemno moč preoblikovanja sveta, ker je nekaj, na kar vsi pristajamo.

Želel bi si, da bi nekdo napisal razvojno zgodovino religije, kajti način, kako se je razvila, kaže po mojem vse vrste razvojnih strategij. Pomislite na oboroževalne tekme med dvema živalskima vrstama, ki živita v istem okolju - na primer tekma med amazonskim manatijem in posebno vrsto trsja, ki ga ta je. Več kot manati poje trsja, več kremena razvije trst v svojih celicah, da z njim napade manatijeve zobe, in več ko je kremena v trstju, večje in krepkejše zobe dobijo manatiji. Ena stran napravi korak, druga pa ga blokira. Kot vemo iz evolucije in zgodovine, so bile oboroževalne tekme najmočnejši gonilniki evolucije, prav podobne pojave pa lahko opazujemo v svetu idej.

Izum znanstvene metode in znanosti je, v tem smo si najbrž vsi edini, najmočnejša intelektualna ideja, najmočnejši okvir za razmišljanje in raziskovanje in razumevanje in izzivanje sveta okrog nas, kar jih imamo; sloni pa na podmeni, da je treba vsako novo zamisel napadati z vseh strani, in če to prestane, potem jo v naslednjem koraku čakajo novi spopadi, in če se jim ne more upirati, jo zavržemo. Religija pa, kot kaže, ne deluje tako; v njenem osrčju je nekaj idej, ki jim pravimo svete ali posvečene ali karkoli. Ta oznaka nam je tako blizu, pa če pristajamo nanjo ali ne, da nam je kar malo čudno razmisliti, kaj v resnici pomeni, kajti njen pomen je: »Tole je ideja ali predstava, o kateri ne smeš reči nič slabega; pač ne smeš. Zakaj ne? Zato ker ne!« Če nekdo voli za stranko, s katero se ne strinjate, se lahko prepirate z njim, kolikor vam drago; vsak bo povedal svoje in nihče se ne bo čutil ogroženega. Če kdo misli, da bi se davki morali zvišati ali znižati, lahko o tem debatirate z njim; če pa na drugi strani kdo reče: »Ob sobotah ne smem obrniti niti stikala,« mu rečete: »V redu, to spoštujem.« Pri tem je čudno, da se celo zdaj, ko to govorim, pri sebi sprašujem: »Da ni nemara med poslušalci tudi kak pravoverni Jud, ki bo užaljen zaradi tega, kar sem pravkar rekel?« Nisem pa pomislil: »Da ni nemara kje kakšen levičar ali desničar ali kdo, ki ima tako ali drugačno mnenje o ekonomiji,« ko sem navajal prejšnje zglede. Kvečjemu bi pomislil: »Krasno, imamo pač različna mnenja.« V trenutku pa, ko rečem kaj, kar se tiče (tule se bom do kraja izpostavil in rekel iracionalnih) verovanj koga od navzočih, postanemo vsi pri priči skrajno zaščitniški in strašno branilski in rečemo: »Ne, tega pa ne napadamo; to je iracionalno prepričanje, ampak mi to spoštujemo.«

To je približno tako, če se spet spomnimo na razvoj živega sveta, kot žival z izredno močnim oklepom, na primer želva - to je izvrstna strategija preživetja, ker oklep zadrži vse napade; ali pa nemara kot strupena riba, ki se je vse izogiblje in torej uspeva v svojem okolju, ker odbija vse, kar bi jo lahko ogrozilo. Ko gre za idejo in si mislimo: »Tole je ideja, ki jo varuje svetost ali posvečenost,« kaj pravzaprav to pomeni? Zakaj je tako, da lahko povsem zakonito podpirate laburistično stranko ali konzervativno stranko, republikance ali demokrate, ta ekonomski model proti drugemu, Macintosh namesto Windows, da pa bi imeli svoje mnenje o tem, kako se je začelo vesolje ali kdo ga je ustvaril, ne, to pa ne, to je sveto? Kaj to pomeni? Kateri razlog za to, da nekatere ideje obdamo z ograjo, bi še lahko obstajal razen tega, da smo to navajeni početi? Nobenega drugega razloga ni: to je ena od stvari, ki so se nekako vzpostavile, potem pa so se sklenile vase in s tem postale neranljive in zelo zelo močne. Zato nismo navajeni spodbijati verskih resnic, je pa zanimivo videti, kakšen vihar je povzročil Richard (Dawkins?), ko je to poskusil! Vsi so bili strašansko razburjeni, kajti teh reči se ne sme govoriti. Vendar, če trezno premislite, ni prav nobenega razloga, zakaj se o teh rečeh ne bi smelo razpravljati enako kot o drugih, le nekako velja dogovor, da tega ne počnemo.

Obstaja zelo zanimiva knjiga - ne vem, ali jo je kdo tu že prebral - izpod peresa nekdanjega kambriškega antropologa Johna Readerja z naslovom Človek na Zemlji (Man on Earth), v kateri opisuje, kako ... Rajši se bom vrnil na začetek in vam na kratko povedal vsebino. To je zbirka študij o raznih kulturah po svetu, ki so se razvile v razmeroma izoliranem okolju, na otokih ali v gorskih dolinah ali kjer pač že, tako da jih je mogoče do neke mere obravnavati kot testne primere. Precej natančno lahko vidite stopnjo, do katere so na razvoj kulture vplivali okolje in njihove posebne razmere. Zelo zanimivo. Ta, ki sem jo trenutno imel v mislih, je kultura in gospodarstvo na Baliju, ki je majhen in prenaseljen otok, glavna hrana pa je riž. No, riž je neverjetno izdatna hrana in lahko ga pridelate strašansko veliko na razmeroma majhnem prostoru, terja pa silno dosti človeškega dela in zelo zelo natančno sodelovanje med tamkajšnjimi ljudmi, zlasti tedaj, ko mora številno prebivalstvo majhnega otoka pospraviti žetev. Ljudje, ki zdaj vidijo, kako deluje pridelovanje riža na Baliju, se zelo čudijo, kajti vse je močno pretkano z religijo. Balijska družba je zgrajena tako, da vera prežema sleherni njen vidik in da je vsakdo v tej kulturi natančno določen s tem, kdo je, kakšen je njegov položaj in njegova vloga v življenju. Cerkev določa vse: imajo prav posebne koledarje in vrsto zelo nenavadnih običajev in obredov, ki so natanko predpisani in so, začuda, fantastično učinkoviti pri njihovi žetvi riža. V sedemdesetih so prišli ljudje od zunaj in opazili, da čas žetve določa tempeljski koledar. To se jim je zdelo popolnoma nesmiselno in so rekli: »Vrzite vse to v staro šaro, mi vam bomo pomagali, da bo vaša žetev vrgla še dosti več kot zdaj, čeprav tudi to ni slabo. Uporabite ta škropiva, ravnajte se po tem koledarju, napravite tako in tako.« In so res začeli in za dve ali tri leta se je žetev močno povečala, toda ravnovesje med škodljivci in plenilci in plenom je popolnoma pobezljalo. V kratkem je pridelek riža strmoglavo padel in Balijci so rekli: »Jebiga, vrnimo se spet k tempeljskemu koledarju!« in so vzpostavili prejšnji red, ki je takoj začel delovati s prejšnjo absolutno zanesljivostjo. Lepo in prav, če rečemo, da je noro voditi riževo žetev po tako iracionalni in nesmiselni osnovi, kot jo ponuja religija - samo potem moramo ponuditi bolj logično in bolj zanesljivo rešitev. Navsezadnje bi tudi oni lahko rekli nam: »Vaša kultura in družba delujeta na denarni osnovi, vrednost denarja pa je umišljena, zakaj se ga torej ne znebite in preidete na neposredno sodelovanje?« Vemo, da to ne bi delovalo!

Torej je smiselno, da si gradimo metasisteme, ki so nam nadrejeni, in z njimi izpolnjujemo prostor, ki ga je prej zasedalo bitje, ki naj bi bilo načrtni stvaritelj, stvarnik sveta (četudi ga ni); in zato, ker mi - ne nujno samo mi v tem prostoru, v mislih imam vso človeško vrsto - načrtujemo in ustvarimo tak sistem in se potem celo delamo, kot da ta zares obstaja, se zgodijo stvari, ki se drugače ne bi.

Naj vam ponazorim s primerom. Tole bo zelo spekulativno in močno se bom izpostavil, kajti govoril bom o stvari, o kateri ne vem prav nič, zato si vse skupaj rajši predstavljajte kot miselni poskus in ne kot razlago česarkoli. Govoril bom o fengšuju, ki je nekaj, o čemer vem zelo malo, se pa zadnje čase dostikrat omenja v zvezi s tem, kako je treba načrtovati hiše, kako jih postaviti, opremiti in tako naprej. V tej zamisli si očitno predstavljamo, da živijo v stavbi zmaji, in jih spremljamo, ko se premikajo po njej. In tako, če zmaj ne bi bil srečen v hiši, pomeni, da morate postaviti tja in tja rdečo posodo z ribicami ali nekje drugje izrezati novo okno. To se sliši kot popoln in skrajni nesmisel, kajti vse v zvezi z zmaji mora biti nesmisel - zmajev ni in sleherna teorija, ki je zasnovana na njihovem obnašanju, je nesmiselna. Kaj si torej ti neumni ljudje domišljajo, mar si predstavljajo, da vam zmaj lahko pove, kako morate postaviti hišo? Vseeno se mi zdi, da se zadaj nemara skriva zanimiva zamisel, če za trenutek lahko pozabite na ponujeno razlago z zmaji: vsi vemo, da so med hišami, v katerih smo živeli, delali, jih obiskali, nekatere udobnejše, prijetnejše in prijaznejše kot druge. Tega nikoli nismo znali dobro preliti v številke, čeprav smo v tem stoletju dobili kup arhitektov, ki so mislili, da vedo, kako je treba, pa smo od njih dobili grozno idejo o hiši kot o stroju za bivanje in so nam Mies van der Rohe in drugi namesto hiš postavljali nekakšne steklene obtesance in čudno oblikovane zgradbe, ki naj bi ponazarjale to ali ono teorijo. Saj so vse te hiše zelo skrbno izdelane, vendar v njih ni prav prijetno živeti. O tem obstaja na kupe teorij, če pa se skupaj z arhitektom usedete k načrtom (sam sem že preživel to mučno izkušnjo in verjamem, da mnogi med vami tudi) in poskušate domisliti, kako naj soba učinkuje, poskušate uskladiti vse mogoče o osvetlitvi, o kotih, o tem, kako se ljudje premikajo in kako živijo - še vedno ostane strašansko dosti stvari, ki jih ne poznate in ne bodo upoštevane. Tudi ne veste, kakšno pomembnost je treba pripisati temu ali onemu; čisto zavestno poskušate razmisliti o nečem, v resnici pa nimate pravega ključa; obstaja samo ta teorija in druga teorija, ta drobec gradbeniške prakse in ta drobec arhitekturne prakse; nič ne veste, kaj bi z njimi. Vzemite za primerjavo, da nekdo vrže proti vam žogico za kriket. Lahko sedite in jo gledate in rečete: »Pod sedemnajstimi stopinjami leti,« se zaženete v račune, malo integrirate itd., in kak teden po tem, ko žogica švigne mimo vas, boste že imeli rezultat, kam bo letela in kako jo ujeti. Po drugi strani pa lahko samo iztegnete roko in pustite, da žogica pade vanjo, ker so v naših možganih vgrajene vse mogoče sposobnosti, tik pod zavestno ravnijo, ki zmorejo vse mogoče zapletene integracije vseh mogočih zapletenih pojavov, zaradi česar lahko rečemo: »O, glej, tule leti žogica; ujemimo jo!«

S tem namigujem, da so fengšuj in še strašansko dosti drugih stvari natanko te sorte problemi. Kup stvari je, ki jih znamo narediti, ne vemo pa nujno, kaj pri tem napravimo; napravimo pač. In če se vrnemo k problemu, kako najti pravi načrt za sobo ali hišo: namesto da se spustimo v izračun vseh mogočih kotov in poskušamo prebaviti vsa mogoča arhitekturna načela ter se odločiti, kaj jemati resno in kaj je le minljiva arhitekturna moda, se samo vprašamo: »Kako bi tu živel zmaj?« Navajeni smo razmišljati o organskih bitjih; takšno bitje ima neizmerno zapleteno zgradbo, opisano z dolgo vrsto različnih spremenljivk, ki jih nikakor ne bi znali razvozlati, vemo pa, kako organska bitja živijo. Še nikoli nismo videli zmaja, si ga pa lahko predstavljamo in zato lahko rečemo: »Ja, če bi šel zmaj tod skozi, bi se zataknil tule, tamle pa bi ga ujezilo, da nič ne vidi, in bi zamahnil z repom in sklatil tole vazo.« Tako tuhtate, kaj bi morali spremeniti, da bi bil zmaj srečen, in hopla, že imate prostor, ki je smiselno urejen tudi za druga organska bitja, na primer za nas.

Tako, poskusil sem pokazati, da se ob tem, ko postajamo vse bolj znanstveno pismeni, splača spomniti, da imajo izmišljije, s katerimi smo nekdaj naselili svoj svet, nemara tudi kako funkcijo, ki bi jo bilo vredno razumeti in ohraniti njene bistvene sestavine, namesto da z umazano vodo iz škafca zavržemo tudi otroka; četudi morda ne sprejemamo vnanjih razlogov, ki so nam jih navedli za obstoj teh izmišljij, utegnejo biti za njimi skriti tudi povsem dobri praktični razlogi ali nekaj podobnega. Ko bomo prodirali vse globlje na področje digitalnega ali umetnega življenja, bomo najbrž odkrivali vse bolj nepričakovane lastnosti, ki se bodo pojavljale iz dogajanja, ki ga bomo spremljali, in to je natančna vzporednica z bitji in bitnostmi, ki smo jih sami ustvarili okoli sebe, da nas obveščajo in oblikujejo naša življenja in nam omogočajo, da živimo in delamo skupaj. Zatorej zagovarjam mnenje, da četudi ni dejanskega Boga, obstaja umetni Bog, in da bi se tega najbrž morali zavedati. To je bilo moje izhodišče za razpravo, zdaj pa lahko začnete metati stole!

Vprašanje: Kaj pa je četrta peščena doba?

Dovolite mi, da se vrnem za minutko k prejšnji temi in spregovorim o tem, kako komuniciramo. Po tradiciji imamo celo vrsto različnih načinov, kako vzpostavimo stik med seboj. Prvi način je eden-z-enim: drug z drugim govorimo, se pogovarjamo. Potem je eden-z-mnogimi, kar počnem v tem trenutku jaz, lahko pa bi tudi kdo vstal in nam zapel pesmico ali pa oznanil, da vstopamo v vojno. Potem imamo način mnogi-z-enim; pokrpana, škripajoča in ne prav dobro delujoča verzija se imenuje demokracija, v bolj primitivni državi pa bi zdajle vstal in rekel: »Dobro, gremo v vojno,« in nekateri bi mi zavpili nazaj: »Ne, pa ne gremo!« - in imamo še komunikacijo mnogi-z-mnogimi, kar bi bil prepir, ki bi izbruhnil potem!

V tem stoletju (pa tudi že v prejšnjem) smo za model komunikacije enega z enim uporabljali telefon, ki ga najbrž vsi poznamo. Potem imamo komunikacije enega z mnogimi - fant, tega je pa res veliko - radijske in televizijske komunikacije, založništvo, novinarstvo itd. Od vseh strani se na nas zliva informacija in prav nič ni važno, kam se bo usedla. Kakor se sliši čudno, pa nam ni treba prav daleč v zgodovino do časa, v katerem se je vsa informacija, ki nas je dosegla, nas tudi tikala; vse kar se je zgodilo, vsaka novica, pa naj je bila o nečem, kar se je zgodilo pri nas ali v sosednji hiši ali v sosednji vasi, znotraj naših meja ali našega obzorja, se je zgodilo v našem svetu, in če smo mi kaj ukrenili, se je svet odzval. Vse se nas je tikalo, tako na primer, če je nekdo doživel hudo nesrečo, smo lahko stopili tja in poskusili zares pomagati. Dandanes, v preobilju komunikacije enega z mnogimi, pa nas sicer lahko močno pretrese, če se zruši letalo nekje v Indiji, vendar naše čustvo nima nobenega resničnega učinka. Ne znamo prav dobro ločevati med strašno nujo, ki je udarila nekoga na drugi strani sveta, in nečim, kar se je zgodilo za prvim vogalom. Tega razlikovanja ne obvladamo več in zato nas lahko močno prizadene tudi nekaj, kar se zgodi nekomu v solzavi hollywoodski štoriji in manj močno, ko se pripeti lastni sestri. Vsi smo napeti in odklopljeni in ni presenetljivo, da smo odtujeni in pod stresom v tem svetu, ki učinkuje na nas, mi pa ne moremo učinkovati nanj. Tu je še komunikacija mnogih z enim; malo že imamo tega, pa ne prav dosti in tudi zaleže ne dosti. V bistvu so model te komunikacije naši demokratični sistemi in četudi še niso prav dobri, se bodo v prihodnosti dramatično izboljšali.

Četrtega načina, mnogi-z-mnogimi, pa sploh nismo imeli pred prihodom interneta, ki teče seveda po povezavah s steklenimi vlakni. Ta komunikacija med nami je četrta peščena doba. Poglejmo še enkrat tisto, kar sem prej rekel o svetu, ki se ne odziva, ko se mi odzivamo nanj; spomnim se prvega trenutka, bilo je pred leti, ko sem začel internet jemati resno. Gre za zelo zelo trapasto zgodbo. Neki fant, podiplomec v računalništvu na univerzi Carnegie Mellon, je rad pil Dr. Pepper Light. Nekaj nadstropij pod njim je bil avtomat s pijačami, kamor je redno hodil po svoje pločevinke z Dr. Pepperjem, ampak v stroju je pogosto zmanjkalo zaloge, tako da je kar dostikrat prehodil celo pot zaman. Nazadnje se je spomnil: »Hej, tam notri je čip, jaz pa imam računalnik in oba sta na hišni mreži, zakaj se torej ne bi povezal z avtomatom in potem ga lahko povprašam z mojega terminala, kadar le hočem, in vnaprej zvem, ali bi bila pot zastonj ali ne?« Tako je povezal avtomat s hišno mrežo, ampak ta mreža je bila tudi del interneta - in naenkrat je lahko kdorkoli na svetu zvedel, kako je s tem avtomatom. To mogoče ni informacija življenjskega pomena, se je pa na čuden način pokazala prav zanimiva; ljudje so postajali čedalje bolj pozorni na to, kaj se dogaja z avtomatom. Zadeva se je razvijala, kajti čip v stroju ni vedel povedati le: »Predal za Dr. Pepper Light je prazen,« ampak je imel vse sorte informacij; rekel je: »Imam sedem kokakol in tri lahke kole, s temperaturo toliko in toliko, zadnjič pa so bile naložene takrat in takrat.« Skratka, informacij je bilo veliko, ena pa je bila prav bajna: če je kdo spustil v režo petdeset centov, ni pa pritisnil gumba, potem je avtomat ostal »noseč« in takrat ste se lahko s svojega računalniškega terminala kjerkoli na svetu povezali z njim in spustili pločevinko v korito. Mogoče je prav tedaj nekdo šel po hodniku, naenkrat pa bumf! - in iz avtomata je priletela pločevinka kokakole! Kaj je bil vzrok? No, očitno nekdo pet tisoč milj proč! To je, kot sem rekel, zelo zelo bedasta ampak tudi zelo zanimiva zgodba, meni pa je povedala, da je bilo to prvič, ko je bilo mogoče učinkovati na svet. Lahko da ni posebno pomemben učinek, če lahko z razdalje pet tisoč milj sežete na hodnik nekje na univerzi in sprožite pločevinko kokakole v predal, je pa gotovo prvi strel v dolgosežni vojni, ki nam bo prinesla čisto nov način komunikacije. In to, mislim, je četrta peščena doba.

Improviziran govor na konferenci

Digital Biota 2, Cambridge,

SEPTEMBRA 1998

Piškoti

To se je zares zgodilo resnični osebi in ta resnična oseba sem jaz. Šel sem na vlak. Bilo je aprila 1976 v Cambridgeu. Bil sem malo zgoden. Napak sem si zapomnil čas odhoda. Šel sem si kupit časopis, da bom rešil križanko, pa skodelico kave in zavojček piškotov. Usedel sem se k mizici. Rad bi, da si predstavljate prizorišče. Zelo pomembno je, da imate jasno predstavo. Tule je mizica, časopis, skodelica kave in zavojček piškotov. Nasproti mi sedi neki tip, popolnoma običajen tip v poslovni obleki, z aktovko. Ni bilo videti, da bi lahko napravil kaj čudnega. Napravil pa je naslednje: sklonil se je čez mizico, pobral zavojček piškotov, ga odprl, si enega vzel in ga pojedel.

To je, moram povedati, nekaj, česar Britanci ne obvladamo dobro. Ničesar ni v našem ozadju ali v izobrazbi, kar bi nas poučilo, kako je treba ravnati, ko nekdo pri belem dnevu krade naše piškote. Ve se, kaj bi se zgodilo, ko bi bilo to v južnem osrednjem Los Angelesu. Kmalu bi prišlo do streljanja, privršali bi helikopterji, CNN, saj veste ... Jaz pa sem napravil le, kar bi napravil sleherni Anglež, ki je krvav pod kožo: ignoriral sem ga. Strmel sem v svoj časopis, srkal kavo, poskusil rešiti kako geslo, pa mi ni šlo po glavi nič drugega kot Kaj naj napravim ?

Nazadnje sem pomislil, Nič ne pomaga, moral bom v napad, in se zraven močno trudil, da ne bi opazil, da je zavojček že skrivnostno odprt. Še sam sem vzel piškot. Pomislil sem, To ga pa bo. Pa ga očitno ni, kajti čez trenutek ali dva je storil spet isto. Vzel si je še en piškot. Ker že prvič nisem nič rekel, bi bilo zdaj še teže začeti razgovor o zadevi: »Oprostite, nisem si mogel kaj, da ne bi opazil ...« Vidite, to res ne gre.

In tako sva šla skozi cel zavojček. Če rečem cel zavojček, to pomeni samo kakih osem piškotov, ampak vleklo se je brez konca. On enega, jaz enega, on enega, jaz enega. Nazadnje, ko sva končala, je vstal in odkorakal. No, izmenjala sva si pomenljiv pogled, potem pa je on odkorakal, jaz pa sem olajšano zavzdihnil in se naslonil nazaj.

Čez trenutek ali dva so napovedali moj vlak, zato sem hitro zvrnil še preostanek kave, vstal, pobral časopis, in pod časopisom so ležali moji piškoti. To, kar mi je pri tej zgodbi še posebno všeč, je občutek, da nekje po Angliji že četrt stoletja hodi popolnoma običajen človek, ki lahko pove natanko enako zgodbo, le da nima udarnega zaključka.

Iz govora na Embedded Systems, 2001

IN SPLOH VSE

Intervju za Onion A. V. Club

Mislim, da ideja umetnosti ubija ustvarjalnost. - D. N. A.

THE ONION. Polno stvari vam teče istočasno. O čem bi radi govorili najprej?

DOUGLAS ADAMS. Po mojem sta dve glavni stvari. Ena je, da smo tik pred zaključkom zadeve z imenom Zvezdna ladja Titanic, ki je cederom in s katero sem se ukvarjal dve leti. Izšla bo v mesecu ali dveh. Druga je, da sem pravkar pristal na prodajo Štoparskega vodnika Disneyu. Tako da je to tisto, kar bom počel naslednjih nekaj let. Delal ta film.

O. Pripovedujte mi o Zvezdni ladji Titanic.

D. A. No, to je cederom, in najpomembnejša stvar je, da se je tudi začelo kot cederom. Hoteli so, da bi napravil cederom iz Štoparskega, pa sem si mislil: »Ne, ne.« Nisem hotel z obratno razgradnjo napraviti še ene stvari iz knjige, ki sem jo že napisal. Po mojem so digitalni mediji dovolj zanimivi sami zase, da je vredno v njih napisati nekaj originalnega. Kajti v resnici se vam v tistem trenutku, ko se vam porodi ideja, takoj postavi tudi vprašanje: »Kaj je to? Je to knjiga, je to film, je to, je ono, je mogoče kratka zgodba, so mogoče kosmiči za zajtrk?« In od vaše odločitve v tem trenutku je odvisno, kako se stvar razvije. Tako bo neka stvar zelo zelo drugačna, če se bo razvila kot cederom, kot pa, če se bo razvila kot knjiga. No, pravzaprav sem se malo zlagal, kajti sama ideja, recimo v dolžini enega odstavka, se je pojavila že v eni od štoparskih knjig - mislim da v Življenje, vesolje in sploh vse. Kajti vedno, ko se mi je nitka v Štoparskem vodniku kje zataknila, sem si hitro izmislil zgodbico ali dve v nekaj vrsticah in jih dal samemu Vodniku v pripoved. In tako je ta mala ideja sedela tam in cela vrsta ljudi mi je govorila: »Oh, to bi pa morali predelati v roman.« Zdelo se je skoraj kot predobra ideja in takim se najrajši uprem. Sem pa res odkril zelo dober razlog, zakaj me ni zanimalo, da bi napravil Zvezdno ladjo Titanic kot knjigo, namreč, da je to zgodba o stvari. Zmislil sem si pač to in nobenih ljudi nisem obesil nanjo, zgodbe pa lahko pripovedujete zares le o ljudeh. In ko sem si tako mislil: »V redu, zdaj hočem napraviti cederom, ker bi rad nekako opravičil dejstvo, da zabijem večino svojega časa z igračkanjem na računalnikih,« sem v resnici hotel, da bi se razvila v pravo, doraslo delo. Pa sem razmišljal, katera stvar bi bila dobra. In potem sem se domislil tega problema z dodelavo Zvezdne ladje Titanic v knjigo - da je to o stvari, o kraju, o ladji - in to je kar naenkrat postalo prednost. Ko delate cederom, je tisto, kar bi radi ustvarili, pravzaprav kraj, oziroma okolje.

O. In uporabnik postane junak zgodbe.

D. A. Ja, natanko tako. Ko se okolje razvije, postavljate vanj osebe. Vendar ne gre za osebe, gre za ladjo. Kar sem hotel, je bilo nekaj... no, bodisi nekaj zelo staromodnega bodisi zelo radikalnega, odvisno, s katere strani pogledate; v igro sem hotel vgraditi pogovorni stroj. Pred mnogimi leti sem napravil igro po Štoparskem vodniku za družbo Infocom, ki je bila sijajno podjetje. Izdelovali so duhovite, inteligentne, zelo pismene igre, ki so bile zasnovane na besedilu. Saj veste, nekaj tisočletij človeške kulture vam dopoveduje, da lahko z besedilom veliko dosežete, če pa vtaknete vanj še interaktivnost kot dodatno prvino, bi se morale možnosti še razširiti. Računalnik spremenite v pripovedovalca zgodbe, igralca pa v občinstvo, tako kot v starih časih, ko se je pripovedovalec zares odzival občinstvu, namesto da bi se samo občinstvo odzivalo pripovedovalcu. Strašansko dobro sem se zabaval, ko sem to delal. Užival sem, ko sem gradil te virtualne pogovore med igralcem in strojem. In tako sem si mislil, da bi bilo imenitno, če bi to raztegnil in poglobil v moderno igro z grafiko. Kajti rad bi videl, ali se da uporabiti to staro tehniko konstrukcije pogovora in doseči, da bi osebe zares spregovorile. Da bi jih postavil v okolje in videl, kam lahko pridemo odondod. In tako smo se lotili problema, kako omogočiti pogovor z osebami. Pri tem se seveda vse, kar v igri lahko počneš z jezikom, razpihne v težavo. Za začetek smo hoteli uporabiti pretvarjanje besedila v govor, kar ima to prednost, da ste mnogo bolj svobodni pri sprotni tvorbi stavkov. Po drugi strani pa so vse osebe slišati kot napol nezavestni Norvežani, kar se je meni zdelo obupno. Tako smo počasi prišli do spoznanja, da bomo potrebovali vnaprej posneti govor. In pomislil sem: »To je grozno, ker imaš potem samo omejen nabor odgovorov. To bo ... oh, kaj jaz vem.« Problem smo nazadnje rešili oziroma postopoma rešili z vse večjo in večjo zalogo predposnetih odgovorov. Ravno davi smo imeli še dve uri snemanja. Tako imamo za kakšnih šestnajst ur majhnih pogovornih drobcev: vzklikov, stavkov, polstavkov in še vseh stvari, ki jih stroj sestavi sproti v odgovor na to, kar mu natipkate. Dolgo časa ni hotelo delovati. Zdaj, se pravi zadnja dva ali zadnje tri tedne pa je stvar stekla in zdaj deluje prav strašljivo dobro. Ljudje pridejo in rečejo: »Ja, saj, jaz ne vidim, kako bi to lahko delovalo. Kaj če na primer vprašam tole?« In natipka in potem se mu pobesi čeljust. Prav veličastno je. Ljudje obsedijo ure in ure in se pogovarjajo z osebami v igri. Hitro moram povedati, da nas je bilo za šestnajst ur dialoga kar celo malo moštvo, ki smo to sestavljali. Jaz sem nekaj napisal, drugi so kaj dodali, potem smo pa vse skupaj posneli. Kadar dobro deluje, je kar nekaj posebnega. Naenkrat je pred vami ta naseljeni svet. Zelo čudni, poškodovani roboti se plazijo naokrog in njihova mnenja so zelo pestra, tako kot njihovi značaji, ideje in tudi življenjske zgodbe. Nekateri vedo nekatere prav nepričakovane stvari. Z vsemi se lahko zapletete v pogovor.

O. Ali vas kaj skrbi, da po vsem tem trudu ljudje vašega dela ne bodo jemali z enako resnostjo kot na primer film ali knjigo? Da ga ne bodo imeli za umetniško obliko?

D. A. Ja, upam, da bo tako. Tale ideja umetnosti me zelo skrbi. Ob tem, da sem diplomiral iz angleške literature, sem se vse od diplome izogibal misli, da bi se še kdaj ukvarjal z umetnostjo. Po mojem ideja umetnosti ubija ustvarjalnost. To je tudi eden od razlogov, da sem hotel delati cederom: ker ga nihče ne bo jemal resno in zato lahko vanj podtaknem polno dobre robe. Smešno, kako rado se to dogaja. Če pomislim, kako se je začel roman, večina zgodnjih romanov je bila v resnici nekakšna pornografija. Pravzaprav se je večina medijev začela kot pornografija in potem zrasla iz tega. Hitro moram dodati, da to ni pornografski cede. Pred letom 1962 so vsi mislili, da je pop glasba nekakšna ... Nihče je tudi od daleč ne bi imenoval umetnost, potem pa pride nekdo, ki je v njej tako neverjetno ustvarjalen, ampak samo zato, ker mu je tako pri srcu in ima občutek, da se pri tem tako zelo zabava kot pri ničemer drugem. In v nekaj letih dobimo Sgt. Pepperja in tako naprej, in vsi rečejo temu umetnost. Mislim, da dosežejo mediji svoje najbolj zanimivo stanje, še preden se kdo domisli, da bi jih imenoval umetnost, ko ljudje še mislijo, da je vse skupaj samo kup šare.

O. Ampak recimo, bi vam bilo čez dvajset let všeč, če bi obveljali za enega začetnikov cederoma kot umetnosti?

D. A. No, predvsem bi rad, da bi ga veliko ljudi kupilo. Najprej iz čisto razumljivega razloga. Potem pa tudi, ker imate občutek, da ste dobro opravili svoje delo, če je izdelek priljubljen in ga imajo ljudje radi in jim je v veselje. In če se potem pojavi nekdo, ki reče: »O, to je umetnost,« je tudi prav. Ne bi me motilo. Ampak mislim, da morajo o tem odločiti drugi, potem ko je stvar zunaj. To ni nekaj, kar bi si postavili za cilj. Nič ni slabšega kot to, da se usedete k pisanju romana in si rečete: »No, v redu, zdajle bom napravil nekaj, kar bo imelo visoko umetniško vrednost.« A ni smešno. Zadnjič sem nekaj prebral, iz gole radovednosti; prebral sem Thunderball, ki je ena od knjig z Jamesom Bondom in bi jo bil strašno rad prebral, ko sem imel, kaj jaz vem, kakšnih štirinajst let, da bi malo listal po njej za drobci, ko on položi svojo levico na njeno dojko, govoreč: »O, moj Bog, kako vznemirljivo.« Pa sem si mislil, no, James Bond je postal takšna ikona v naši pop kulturi zadnjih štiridesetih let, da bi bilo zares zanimivo videti, kako se bere. In kar me je še posebej spodbodlo, poleg tega, da sem slučajno naletel na knjigo, je bil neki zapis o Ianu Flemingu, ki da ni skušal biti literaren, ampak pismen. Kar je zelo zelo velika in ključna razlika. In sem si rekel, no pa poglejmo, kako se mu je posrečilo. In res je zanimivo, da je knjiga prav dobro napisana. Vedel je, kako je treba uporabljati jezik, vedel je, kako se napravi, da ima pisanje učinek, in res je znal dobro pisati. Vendar tega očitno nihče ne bo imenoval literatura. Mislim, da dobite večino najbolj zanimivih del na področjih, kjer ljudje ne mislijo, da ustvarjajo umetnost, ampak delajo obrt, kot dobri obrtniki. In če je pisatelj pismen, pomeni, da je obrt dobra, da pozna svoj posel, da zna svoja orodja pravilno uporabljati in da jih ne poškoduje med delom. Kadar berem literarne romane - tiste, veste, z velikim L - mislim, da je tam strašno dosti bedarije. Če bi rad izvedel kaj zanimivega o tem, kako delujejo človeška bitja, v kakšnih odnosih so in kako se vedejo, najdem celo vrsto pisateljic kriminalk, ki znajo to bolje, Ruth Rendell na primer. Če bi rad prebral kaj, kar bi mi dalo za premislek kaj resnega in globokega, recimo o človeškem bivanju, če hočete, ali o tem, kaj počnemo tu ali kaj se pripravlja, potem rajši preberem kaj iz naravoslovja, Richarda Dawkinsa na primer. Mislim, da so se teme, ki so pomembne za življenje, preselile od romanopiscev k znanstvenim piscem, ker ti več vedo. Zelo pa sem nezaupljiv do vsega, kar si domišlja, da je umetnost že takrat, ko nastaja. Kar se tiče cederoma, sem pač samo hotel napraviti najboljše, kar znam, in se pri tem zabavati, kolikor se da. Mislim, da je kar dober. Vedno je nekaj odlomkov, čez katere godrnjate, ker niso čisto popolni, ampak s tem si lahko daste opravka do večnosti. Cela zadeva je kar hudičevo dobra.

O. Zdaj imate tudi film. Govorice o filmanju Štoparskega vodnika poslušamo že desetletja.

D. A. Oh, no ja. Čeprav ves čas nekaj brbota v globini, sta govorice sprožila le dva dogodka. Prvič je bilo, ko sem pred petnajstimi leti prodal pravice Ivanu Reitmanu, ki takrat ni bil tako zelo znan, kot je zdaj. Ampak to ni bilo tisto, kajti ko sva se z Ivanom lotila stvari, se sploh nisva ujela. V resnici se je pokazalo, da knjige sploh ni prebral, preden jo je kupil. Prebral je samo številke o prodaji. Po mojem to ni bil njegov najljubši žanr, zato je hotel iz nje narediti nekaj drugega. Nazadnje sva se sporazumela, da sva si različna in sva šla vsak na svojo stran, dotlej pa je lastništvo od njega že prešlo na Columbio, medtem ko je šel on delat film Ghostbusters, tako da si lahko mislite, kako mi je vse to šlo na živce. V lasti Columbie je obtičal kar nekaj let. Mislim, da je takrat Ivan Reitman dobil nekoga drugega, da je napisal scenarij, ki je po mojem najslabši scenarij, kar sem jih prebral. Na žalost pa ima na čelu moje ime in ime onega drugega, čeravno nisem prispeval niti vejice. Šele zdaj sem odkril, da ta scenarij kroži po mestu scenarijev ali kakorkoli se tistemu reče, že zelo dolgo, in da vsi verjamejo, da sem ga napisal jaz in da sem torej ušiv scenarist. Kar me zelo boli. No, potem pa so me pred nekaj leti predstavili nekomu, ki mi je postal dober prijatelj, Michaelu Nesmithu: ta je tudi že počel vse mogoče v svojem življenju. Povrhu tega, da je zdaj filmski poducent, je bil nekoč član skupine The Monkees. Kar se zdi malo čudno, ko ga spoznate, kajti tako zelo resen in zamišljen in molčeč tip je, vendar se v njem skriva precej škratovskega. Njegov predlog je bil, da se tega lotiva v partnerstvu. On bo producent, jaz pa skrbim za scenarij in tako naprej. Kar nekaj časa sva prav lepo sodelovala, ampak mislim, da so v Hollywoodu dobili občutek, da je ideja že stara. Ker je že nekaj časa tam okoli. In v bistvu, kakor so mi povedali ničkolikokrat: »Znanstvena fantastika kot komedija ni za film. In veste, zakaj ne: ker če bi bila, bi to že kdo napravil.«

O. Ta logika se zdi precej šepava.

D. A. Kajpak se je zgodilo, da so lani prišli ven Možje v črnem, torej je nekdo vendarle to napravil. In Možje v črnem je ... kako naj povem dovolj obzirno? Bova rekla, da je v njem nekaj elementov, ki se mi zdijo zelo znani? Kar na lepem postane znanstvenofantastična komedija, ki je zelo zelo blizu Štoparskemu vodniku, eden od najuspešnejših filmov vseh časov. S tem so se pogledi nekoliko spremenili. Naenkrat so ljudje to hoteli. Projekt z Michaelom ... Na koncu ga nisva spravila do kamere, pa sva se razšla kot dobra prijatelja in sva to tudi ostala. Upam samo, da bo v prihodnosti še kakšen projekt, kjer bova sodelovala, ker ga imam strašansko rad in zares dobro shajava drug z drugim. In povrhu, kolikor več časa moram preživeti v Santa Feju, toliko bolje. Film pa je zdaj pri Disneyu - oziroma bolj natančno pri Caravanu, ki je ena večjih samostojnih produkcijskih družb, je pa nekako ob boku prirasla k Disneyu. Zelo me grize, da se tega ni dalo napraviti v zadnjih petnajstih letih; vseeno pa me močno navdušuje dejstvo, da lahko zdaj naredimo mnogo mnogo boljši film, kot bi ga pred petnajstimi leti. V tehničnem smislu; kako bo videti in kako bo učinkoval. Saj je jasno, da je resnična kvaliteta filma v pisanju in igranju in režiji in tako naprej in naprej, in te veščine se v zadnjih petnajstih letih niso niti izboljšale niti poslabšale. Vsaj eno bistveno področje, kako bo vse skupaj videti, pa se je močno izboljšalo.

O. In Jay Roach (Austin Powers) bo režiral, kajne?

D. A. Tako je. To je zelo zanimiv tip. Precej časa sem se že pogovarjal njim. V mnogih pogledih je bil prav to ključ do cele zadeve, da sem se srečal z njim, kajti prav dobro sva se ujela in pomislil sem: »Tole je pa zelo bister, inteligenten tip.« Ne samo, da je bister in inteligenten, povem vam lahko celo, kako bister in inteligenten je: želi, da bi pri filmu tesno sodelovala. Kar je vedno tisto, s čimer se režiser priljubi piscu. Recimo, tisto, kar sem počel, ko sem delal prvotno radijsko nadaljevanko, je bilo prav nezaslišano. Ker sem jo ravno napisal. Ampak nekako sem se vtaknil v produkcijo. Producent/režiser je bil rahlo presenečen, nazadnje pa je vse skupaj sprejel zelo prijazno. Tako sem imel neznansko veliko dela, vsaj tako so se stvari zasukale, in natanko to bi Jay rad od mene pri filmu. Tako da sem imel občutek: »Super, tule je pa nekdo, s katerim se da delati.« Očitno govorim tako zdaj, na začetku projekta, ki bo trajal dve leti. Kdo ve, kaj vse se bo še zgodilo? Na tej točki lahko rečem, da je zadeva tako fer, kot je sploh mogoče. Zelo sem navdušen in optimističen.

O. Od radijskega programa je minilo že dvajset let, kajne?

D. A. Ja, skoraj natanko dvajset let. Naslednji mesec bo obletnica.

O. V čem je trajna privlačnost Štoparskega vodnika po Galaksiji?

D. A. Ja, kaj jaz vem. Samo to vem, da sem pri njem zelo garal in se tudi zelo sekiral, tako da sem si po mojem sam močno otežil delo. In če se je kje kaj dalo narediti zlahka, sem zagotovo našel drugo, dosti težavnejšo pot. Sumim, da količina navdušenja pri ljudeh ni nepovezana s količino truda, ki sem ga vložil vanj. To je malo poenostavljeno, ampak še najboljše, kar lahko rečem.

O. Je zamisel, da bi film pokril prvo knjigo?

D. A. Ja. Prav smešno je bilo, ko sem malo brskal po spletu za tem, kaj pravijo ljudje. Našel sem tudi: »Ja, vseh pet knjig bo stlačil noter.« Ljudje preprosto ne razumejo, kako se knjiga preslika v film. Nekdo je rekel, in po mojem prav točno, da je najboljša izvirna snov za film kratka zgodba. Kar v bistvu pomeni, ja, da bo to prva knjiga. Zdaj, ko sem to rekel, povem še, da je vsakič, ko se usedem in napišem novo verzijo Štoparskega, ta v ostrem nasprotju s tisto verzijo, ki je bila pred njo. Največ, kar lahko rečem za film, je, da bo zelo določno v nasprotju s prvo knjigo.

O. S katero verzijo Štoparskega pa ste najbolj zadovoljni?

D. A. Ne s televizijsko, to je gotovo. Odvisno od razpoloženja bi navedel tako radio kot knjigo, ki sta preostali dve verziji, torej mora biti ena od njiju, kajne? O vsaki čutim drugače. Na eni strani je radijska serija tisto, kjer se je vse začelo; tam je zraslo; tam je vzklilo seme. Tudi to, da sem tam začutil, da smo skupaj z drugimi ljudmi, ki so se trudili zraven - producent in inženirji zvoka in tako naprej, pa kajpak igralci - napravili nekaj, kar je bilo zares oranje ledine. Oziroma, bilo je, kot da smo vsi popolnoma ponoreli. Spomnim se, da sem sedel v podzemeljskem studiu in ure in ure izbiral zvok, ki ga napravi kit, ko s hitrostjo tristo milj na uro trešči ob tla, in iskal načine, kako bi posnete zvoke še predrugačil. Po dolgih urah takega dela, ki se ponavlja iz dneva v dan, začnete dvomiti v lastno zdravo pamet. Jasno, prav nič ne veste, ali bo kdo sploh hotel to poslušati. Ampak povem vam, preveva vas občutek, da kaj takega še nihče ni napravil. In to je tisto: to vas drži pokonci. Na drugi strani pa je dragocenost knjig, da so samo moje. Velika dragocenost knjige za avtorja je, da je samo njegova. To je to. Nihče drug ni vmešan. To kajpak ni čisto res, saj so knjige izšle iz radijske serije, in v njih so sledi vseh ljudi, ki so tam tako ali drugače sodelovali. Kljub temu pa dajejo občutek to-je-čisto-moje-delo. In všeč mi je, kako se bere. Čutim, da lepo teče. Daje občutek, da je napisana z lahkoto, in samo jaz vem, kako težko je bilo to doseči.

O. Se kdaj naveličate Štoparskega vodnika po Galaksiji?

D. A. Bilo je obdobje, ko sem ga bil do grla sit in nisem hotel niti slišati več zanj, tako da bi skoraj natulil vsakogar, ki bi pred mano uporabil te besede. Ampak odtlej sem počel že druge stvari. Napisal sem knjigi z Dirkom Gentlyjem. Najljubša od vseh stvari, ki sem jih napravil, pa je tista izpred desetih let: šel sem okoli sveta s prijateljem zoologom, iskal različne redke in ogrožene vrste živali in o tem napisal knjigo Zadnja priložnost. Štoparski je zdaj nekaj iz moje preteklosti, kar mi je močno pri srcu; bilo je veliko delo, bilo je silno in zelo dobro mi je delo. Pred kratkim sem se pogovarjal s Petom Townsendom iz The Who in mislim, da sem vmes rekel: »Zaboga, upam, da se me ne bodo spominjali zgolj kot človeka, ki je napisal Štoparski vodnik po Galaksiji.« Pa me je malo pokaral. Rekel je: »Poglej, jaz imam enak problem s Tommyjem in nekaj časa sem tudi čutil tako kot ti. Ampak ko imaš nekaj takega za sabo, se ti odpre vse polno vrat. Omogoči ti, da se lotiš cele vrste drugih stvari. Ljudje si to zapomnijo. Človek bi moral biti hvaležen za tako stvar.« In mislim, da je imel čisto prav.

O. Ste Dirka Gentlyja odložili?

D. A. No, začel sem pisati še eno knjigo z Dirkom Gentlyjem, pa sem se zgubil. Nekako je nisem mogel spraviti v tek, pa sem jo odložil. Nisem vedel, kaj bi z njo. Čez kako leto sem spet pregledal gradivo in nenadoma me je obšlo: »Pravzaprav je problem v tem, da se ideje in glavni značaj ne ujemajo. Poskušal sem vključiti napačne ideje, in te ideje bi se dosti bolje prilegale štoparski knjigi, ampak trenutno nočem pisati še ene štoparske knjige.« In sem vse skupaj spravil v kraj. Mogoče bom kdaj napisal še eno štoparsko knjigo, ker mi leži naokoli vse polno gradiva, ki kar čaka, da bi bilo vključeno vanjo. Ampak če se vrneva k Dirku Gentlyju, ja, res sem ga odložil. Pred dvema ali tremi meseci so študentje v Oxfordu postavili na oder igro Dirk Gently, holistični detektiv, pa sem jih šel gledat. To je strahovito zapletena zgodba ... Nekaj zapletenosti je tam tudi zato, da prikrije dejstvo, da zaplet v resnici ne deluje ... Prav hecno jo je bilo gledati na odru, ker sem kar naenkrat začel spet razmišljati o njej in pri tem ugotovil: »Hej, tole so napravili dobro, ampak morali bi napraviti takole in spet takole.« Saj veste, tista krogla v glavi se spet začne kotaliti. In zame je bilo zanimivo tudi, da sem sedel tam in prav kritično ocenjeval predstavo, obenem pa sem bil ves osupel, kako dobro se je občinstvo zabavalo. Nenadoma sem pomislil: »Strašansko rad bi tole videl kot film, kajti zdaj vidim, ko sem na novo premislil, kakšen film bi bil, in bil bi sijajen.« Tako je čisto mogoče, da bom potem, ko bom spravil film Štoparski vodnik do tiste stopnje, da sem bom lahko lotil še česa drugega, lotil prav tega. In ko bo ta film v teku, upam, da se bo odprlo še kaj novih vrat, kar se tiče snemanja. Strašansko rad bi delal filme, ampak to vam govorim z vso nedolžnostjo človeka, ki ni še nikoli napravil nobenega.

Intervjuval Keith Phipps, 1998

14. aprila 1999

David Vogel Walt Disnev Pictures

Dragi David!

Nekajkrat sem te poskušal dobiti po telefonu. Mogoče bi pomagalo, ko bi bil razložil, zakaj kličem: nekaj dni sem bil v Združenih državah in sem pomislil, da bi bilo koristno, ko bi skočil še v Los Angeles, da bi se sestala. Ker te nisem mogel dobiti, zdaj letim nazaj v Anglijo in ti med potjo pišem tole.

Kot kaže, sva prispela do točke, kjer se zdi, da so se težave nakopičile huje kot priložnosti. Ne vem. če mislim prav, ampak do zdaj sem dobival kot odgovor le molk, ki je reven vir informacij.

Zdi se mi, da lahko bodisi zdrsneva v znane stereotipe - ti si šef v studiu, ki se mora brigati za milijon problemov iz resničnega sveta, jaz pa sem pisatelj, ki se briga le za to, da bi doživel uresničitev svoje vizije ne oziraje se na stroške in posledice - bodisi prepoznava, da se trudiva za isti cilj, namreč, da napraviva kolikor mogoče uspešen film. Dejstvo, da imava različne poglede na to, kako to doseči, bi moralo biti ploden vir za debato in za reševanje problema s postopnimi približki. Meni ni jasno, da je enosmerni tok »zabeležk« prekinjen z dolgimi, groznimi pavzami, dober nadomestek za to.

Ti imaš precej izkušenj, kako spraviti v življenje velike in pomembne filme. Jaz imam precej izkušenj, kako spraviti v življenje Štoparski vodnik po Galaksiji v različnih medijih, razen v filmskem mediju. Prepričan sem, da te grize, ker nekako ne morem razumeti cele vrste težav, s katerimi se moraš spopadati, prav tako kot grize mene, da z Disneyem doslej še nisem imel resnega pogovora o tem projektu. Imam predlog: zakaj se ne bi dobila in malo poklepetala?

V Los Angeles bi lahko prišel ta ponedeljek (19. 4.) ali pa v začetku naslednjega tedna. Vabim Disney, da pokrije stroške tega dodatnega izleta. Dodajam ti spisek številk, na katerih me lahko najdeš. Če ti uspe, da me ne najdeš, bom vedel, da nisi zares resno poskusil.

Z najboljšimi željami

Douglas Adams

E-mail: dna@tdv.com

Tajnica (Sophie Astin) (tudi glasovna pošta): 555 171 555 1700 (med 10 dopoldne in 6 popoldne po britanskem poletnem času)

Faks v pisarni: 555 171 555 1701

Doma (ni glasovne pošte): 555 171 555 3632

Domači faks: 555 171 555 5601

Prenosni telefon (UK) (z glasovno pošto): 555 410 555 098

Prenosni telefon (US) (z glasovno pošto): (310) 555 555 6769

Drugi dom (Francija): 555 4 90 72 39 23

Jane Belson (žena) (pisarna): 555 171 555 4715

Filmski agent (US) Bob Bookman: (310) 555 4545

Literarni agent (UK) Ed Victor (pisarna): 555 171 555 4100 (v delovnem času UK)

Literarni agent (UK) Ed Victor (pisarna): 555 171 555 4112

Literarni agent (UK) Ed Victor (doma): 555 171 555 3030

Producent: Roger Birnbaum: (818) 555 2637

Režiser: Jay Roach (Everyman Pictures): (323) 555 3585

Jay Roach (doma): (310) 555 5903

Jay Roach (mobi): (310) 555 0279

Shauna Robertson (Everyman Pictures): (323) 555 3585

Shauna Robertson (doma): (310) 555 7352

Shauna Robertson, mobi: (310) 555 8357

Robbie Stamp, izvršni producent (UK) (pisarna): 555 171 555 1707

Robbie Stamp, izvršni producent (UK) (doma): 555 181 555 1672

Robbie Stamp, izvršni producent (UK) (mobi): 555 7885 55 8397

Janet Thrift (mati) (UK): 555 19555 62527

Jane Garnier (sestra) (UK) (na delu): 555 1300 555 684

Jane Garnier (sestra) (UK) (doma): 555 1305 555 034

Jakki Kelloway (hčerkina varuška) (UK): 555 171 555 5602

Angus Deayton & Lise Meyer (soseda, ki lahko sprejmeta sporočilo) (UK): na delu: 555 (145) 555 0464, doma: 555 (171) 555 0855

Restavracije, v katerih bi utegnil biti: The Ivy (UK): 555 171 555 4751 The Groucho Club (UK): 555 171 555 4685 Granita (UK): 555 171 555 3222

Sainsbury's (supermarket, kjer nakupujem; vedno me lahko

pokličejo po ozvočenju): 555 171 555 1789 Website forum www.douglasadams.com/forum

(Urednikova opomba: Pismo je doseglo zaželeni učinek. David Vogel je odgovoril, prišlo je do koristnega sestanka, ki je zadevo s filmom premaknil z mrtve točke.)

Džingiskanovo zasebno življenje

Še zadnji jezdeci so izginili v dimu in topot njihovih kopit je zamrl v sivi daljavi.

Nad zemljo je visel dim. Počasi se je vlekel prek zahajajočega sonca, ki je zevalo kot odprta rana na zahodnem nebu.

V gromki tišini, ki se je razlegla po bitki, je bilo slišati zelo malo, obupno malo krikov iz krvave, razsekane gmote po poljih.

Duhovom podobne, od groze otrple postave so se opotekaje pojavljale na robu gozda in potem s krikom in stokom begale po polju - ženske, ki so iskale svoje može, brate, očete, ljubimce, najprej med umirajočimi in potem med mrtvimi. Plapolava svetloba, ki jim je pomagala pri iskanju, je bila svetloba goreče vasi, ki je ta dan uradno postala del mongolskega cesarstva.

Mongoli.

Zgrnili so se s pustinj osrednje Azije, divja sila, na katero je bil svet popolnoma nepripravljen. Kosili so kot podivjana kosa, kosili in sekali in uničevali vse, kar se je znašlo na njihovi poti, in temu so rekli osvajanje.

In v vseh deželah, ki so zdaj trepetale pred njimi ali pa jim je bilo usojeno, da še bodo, ni bilo imena, ki bi vlivalo večjo grozo kot ime njihovega voditelja, Džingiskana. Največji med azijskimi vojskovodji je stal čisto zase, po božje čaščen med svojimi vojščaki, prepoznaven po hladnem siju svojih sivozelenih oči, po kruto razbrazdanem čelu in po tem, da bi bil lahko zmlel vsakogar med njimi.

Pozneje zvečer, ko je vzšel mesec, je majhna skupina jezdecev z baklami tiho zapustila mongolski tabor, ki se je razprostrl po bližnjem griču. Nepozorni opazovalec ne bi odkril nič posebnega na možu, ki je jahal v njihovi sredi zavit v težak plašč, ves napet in sklonjen nad konja, kot da ga teži veliko breme, kajti nepozorni opazovalec bi bil tačas že mrtev.

Skupina je prejahala nekaj milj skozi gozdove, obsijane z mesečino, ubirala je svojo pot po stezah, dokler ni prispela do majhne jase, in tu so vsi pritegnili uzde in počakali, kaj bo napravil vodja.

Ta se je na svojem konju počasi pomaknil v ospredje in pozorno motril majhno gručo kmečkih koč, ki so se stiskale sredi jase in se na vso moč trudile, da bi bile vsaj na bežen pogled videti zapuščene.

Komajda kaj dima se je vilo iz preprostih dimnikov. Skoraj nič svetlobe ni prodrlo skozi okenca in od nobene ni bilo slišati niti glaska razen tihega otroškega »Ššššš...«

Za trenutek je v očeh mongolskega poglavarja poblisnil čuden zelen plamen. Nekaj težkega in smrtno nevarnega, kar bi komaj zaslužilo ime smehljaj, se je izvilo skozi njegovo fino, puhasto brado. Ta čudna nasmehovina bi dala (za zelo kratek čas) vsakomur, ki bi bil dovolj neumen, da bi pogledal, vtis, da mongolski poveljnik po celem dnevu sekanja ljudi na kosce ničesar ne ljubi bolj kot dobre nočne zabave.

Vrata so se s treskom odprla. Mongolski vojščak je planil v kočo kot pobesnel vihar. Dva otroka sta se vrešče zatekla k materi, ki se je široko razprtih oči stiskala v kotu male koče. Pes je javsknil.

Vojščak je zagnal svojo baklo na tleče oglje na ognjišču, potem pa je vrgel nanj še psa. To ga bo že izučilo iti se psa. Poslednji preživeli moški v družini, siv in betežen dedek, je z bliskajočim pogledom junaško stopil naprej. Z enim samim slepečim zamahom sablje mu je Mongol snel glavo, da se je zakotalila po tleh in se, gizdavo postrani, ustavila ob mizni nogi. Starčevo telo je za trenutek napeto obstalo, ne vedoč, kaj naj si misli. Ko se je začelo slovesno počasi nagibati navspred, je v kočo vstopil kan in ga osorno odrinil vstran. Premotril je sliko tople domačnosti v koči in ji naklonil nekakšen mrk nasmeh. Stopil je do velikega stola in se usedel vanj, potem ko je najprej preskusil njegovo udobnost. Ko je bil zadovoljen z njim, je globoko zavzdihnil in se naslonil nazaj pred ognjiščem, na katerem je veselo cvrčal pes.

Vojščak je zgrabil preplašeno žensko, grobo odrinil otroka in jo privlekel, vso tresočo se, pred mogočnega kana.

Bila je mlada in čedna, z dolgimi zmršenimi črnimi lasmi. Prsi so ji burno plale, obraz ji je otrpnil od groze.

Kan jo je ošinil s počasnim, prezirljivim pogledom.

»Ali ve,« je vprašal čez nekaj časa s tihim, ubitim glasom, »kdo sem?«

»Ti si... ti si mogočni kan!« je kriknila ženska.

Kan je uprl svoje oči v njene.

»Ali ve,« je siknil, »kaj hočem od nje?«

»Vse ... vse bom naredila zate, o kan,« je zastokala ženska, »samo prizanesi mojima otrokoma!«

»Potem pa začni,« je rekel kan tiho. Pobesil je pogled in se odsotno zastrmel v ogenj.

Vsa živčna, drhteč od strahu, je ženska napravila korak naprej in obotavljaje položila bledo roko na kanovo roko.

Vojak ji je odsunil roko.

»Ne to!« je revsknil.

Ženska je trepetajoč stopila korak nazaj. Spoznala je, da se mora bolj potruditi. Še vedno drhte je pokleknila in začela nežno razmikati kanova kolena.

»Nehaj!« je zarjovel vojščak in jo silovito porinil nazaj. Občepela je na tleh in groza na njenem obrazu se je prelivala v zmedo.

»Daj no,« je odsekal vojščak, »vprašaj ga, kako se je imel čez dan.

»Kaj...?« je zastokala, »ne vem ... ne razumem, kaj...«

Vojščak jo je zgrabil, jo obrnil v polovičnem nelsonu in ji nastavil konico meča na grlo.

»Rekel sem, da ga vprašaj,« je siknil, »kako se je imel čez dan!«

Ženska je sopla od bolečine in zmedenosti. Konica meča je pritisnila globlje. »Reci!«

»Eee, kako ... pa si... se imel ...eee, danes ...?« je rekla obotavljaje z zadrgnjenim glasom.

»'Ljubi'!« je siknil vojščak, »reci 'ljubi'!«

Oči so ji skoraj izskočile ob pogledu na meč.

»Kako pa si se imel danes... ljubi?« je zagundrala.

Kan je na kratko vzdignil utrujeni pogled.

»Oh, tako kot zmeraj,« je rekel. »Divje.«

Spet se je zastrmel v ogenj.

»No, tako,« je rekel vojščak ženski, »nadaljuj.«

Čisto malo se je sprostila. Bilo je, kot da je opravila nekakšen preskus. Mogoče bo šlo zdaj bolj naravnost in bo vsaj enkrat konec. Živčno se je prestopila in spet začela božati kana.

Vojak jo je divje odsunil, da je zletela po sobi, brcnil jo je in jo tuleč spet potegnil na noge.

»A sem rekel, da nehaj s tem!« je zarjul. Potegnil jo je, da je bil njen obraz tik njegovega, in puhnil vanjo mešanico poceni vina in teden dni stare žarke kozletine, kar je ni prav nič odobrovoljilo, ker jo je samo spomnilo na tragično preminulega soproga, ki je enako ravnal z njo vsako noč. Zaihtela je.

»Bodi malo prijazna z njim!« se je zadri Mongol in izpljunil vanjo enega svojih odvečnih zob. »Vprašaj ga, kako je bilo v službi!«

Z odprtimi usti je zijala vanj. Mora se še ni končala. Na licu ji je pristala pekoča klofuta.

»Samo to mu reci,« se je spet zadri vojak, »'kako je bilo v službi, ljubi?'« Porinil jo je naprej.

»Kako ... je bilo v službi... ljubi?« je klavrno javknila.

Vojak jo je stresel za rame. »Malo več nežnosti!« je zatulil.

Spet je zaihtela. »Kako ... kako je bilo v službi... ljubi?« je še enkrat klavrno javknila, le da tokrat z nekakšnim ganljivim posmrkom.

Mogočni kan je zavzdihnil.

»Oh, niti ne slabo, bi rekel,« je rekel z nekakšnim svetobolnim poudarkom. »Malo smo se zapodili skozi Mandžurijo in prelili kar precej krvi. To je bilo dopoldne, popoldne smo pa v glavnem ropali, čeprav je bilo okoli pol petih tudi še nekaj prelivanja krvi. Kako si se imela pa ti?«

Ob teh besedah je iz svojih krzen izvlekel zvitek zemljevidov in ga ob svetlobi smodečega se psa začel odsotno pregledovati.

Mongolski vojščak je izvlekel iz ognja razžarjeno grebljico in se z njo grozeče približal ženski. »Povej mu! Daj!« S krikom je odskočila. »Povej mu!«

»Ee, moža in očeta so mi ubili!« je rekla. »A ja, ljubica?« je odsotno rekel kan, ne da bi dvignil pogled z zemljevidov. »Psa so zažgali.« »Oh, a res?«

»No, ja, to je bilo v glavnem vse ... ee ...« Vojščak je spet dvignil grebljico.

»Oh ja, pa malo so me mučili!« je kriknila ženska. Kan jo je pogledal. »Kaj?« je rekel neodločno. »Oprosti, ljubica, ravno sem prebiral tele ...« »Dobro,« je rekel vojak, »žri ga!« »Kaj?«

»Samo reci, 'Poslušaj, Džingis, a ne bi odložil tega, ko se pogovarjaš z mano. Tule cel dan garam pri...'« »Saj me bo ubil!« »Jaz te bom, če ne zineš.«

»Jaz ne zdržim več!« je kriknila ženska in se zgrudila na tla. Vrgla se je velikemu kanu k nogam. »Ne muči me,« je zatarnala. »Če me že misliš posiliti, me daj, ampak nikar ...«

Veliki kan se je skobacal na noge in jo jezno motril. »Ne,« je besno zamrmral, »samo smejala bi se mi - taka si kot vse druge.«

Oddivjal je iz koče in odjahal v noč tako besno, da je skoraj pozabil za seboj požgati vas.

***

Po še enem posebno hudem dnevu so zadnji jezdeci izginili v dimu in topot njihovih kopit je zamrl v sivi daljavi.

Nad zemljo je visel dim. Počasi se je vlekel prek zahajajočega sonca, ki je zevalo kot odprta rana na zahodnem nebu.

V gromki tišini, ki se je razlegla po bitki, je bilo slišati zelo malo, obupno malo krikov iz krvave, razsekane gmote po poljih.

Duhovom podobne, od groze otrple postave so se opotekaje pojavljale na robu gozda in potem s krikom in stokom begale po polju - ženske, ki so iskale svoje može, brate, očete, ljubimce, najprej med umirajočimi in potem med mrtvimi.

Daleč proč, za dimno zaveso, so tisoči konjenikov prijahali v svoj prostrani tabor in med silnim žvenketom, vpitjem in primerjanjem svojih bekhend zamahov razjahali in takoj planili nad poceni vino in žarko kozletino.

Pred svojim razkošno ovešenim vladarskim šotorom je razjahal okrvavljeni in od bitke utrujeni kan.

»Katera bitka je bila to?« je vprašal svojega sina Ogdaja, ki je prijahal z njim. Ogdaj je bil mlad in povzpeten general, srčno vnet za vsakršne krutosti. Upal je, da bo lahko izboljšal svoj svetovni (= znanega sveta) rekord v največjem številu kmetov, ki jih je nabodel na svoj meč z enim samim sunkom, in ta večer je nameraval malo vaditi.

Pristopil je k očetu.

»To je bila bitka pri Samarkandu, o kan!« je oznanil in porožljal z mečem na neznansko prepričljiv način.

Kan je prekrižal roke, se naslonil na svojega konja in se razgledal po strahotnem razdejanju, ki so ga povzročili v dolini pod seboj.

»Ah, saj jih sploh več ne ločim,« je zavzdihnil. »A smo zmagali?«

»O ja! Ja! Ja!« je vzkliknil Ogdaj z divjim ponosom. »Bila je zares silna zmaga!«

»Res je bila!« je dodal in spet porožljal z mečem. Navdušeno ga je izvlekel in za vajo nekajkrat sunil z njim. Ja, je pomislil sam pri sebi, nocoj grem poskušat na šest.

Kan se je nakremžil ob prihajajočem mraku.

»Oh, dragi moj,« je rekel, »po dvajsetih letih takihle dveurnih bitk začenjam misliti, da to ne more biti vse v življenju, veš.« Obrnil se je, dvignil prednje krilo svoje raztrgane in okrvavljene, z zlatom pretkane uniforme ter se zastrmel v svoj kosmati trebuh. »Hej, potipaj tule,« je rekel. »A misliš, da sem se malo zredil?«

Ogdaj se je zastrmel v trebuh velikega kana z mešanico strahospoštovanja in nestrpnosti.

»Ee, ne,« je rekel. »Ne, sploh ne.« Z migljajem prsta je Ogdaj priklical služabnika, naj mu prinese zemljevide, ga prebodel in mu, medtem ko je padal, iz prijema neobčutljivih, pa ne povsem presenečenih prstov izvil načrte za veliki vojni pohod.

»Zdaj, o kan,« je rekel in razgrnil zemljevid čez hrbet drugega služabnika, ki je pristopil ustrezno sključen za to nalogo, »moramo udariti na Perzijo, potem pa bomo pripravljeni, da zavzamemo ves svet!«

»Ne, sem poglej, potipaj,« je rekel kan in s prsti stisnil gubo kože na trebuhu, »a misliš...«

»Kan!« ga je prekinil Ogdaj nestrpno. »Tik pred tem smo, da osvojimo ves svet!«

Z nožem je pribil zemljevid na podlago in grdo preluknjal sključenemu služabniku levo pljučno krilo.

»Kdaj?« je namrščen vprašal kan.

Ogdaj je obupano vrgel roke v zrak. »Jutri!« je rekel. »Jutri začnemo!«

»Ah, veš, jutri bo malo težko,« je rekel kan. Našobil je lica in malo razmišljal. »Stvar je v tem, da imam drugi teden v Buhari to nesrečno predavanje o različnih tehnikah klanja, pa sem mislil, da bi jutrišnji dan porabil za priprave.«

Ogdaj ga je osuplo gledal, medtem pa se mu je podstavni služabnik počasi grudil k nogam.

»Ja, a tega ne moreš odložiti?« je vzkliknil.

»Hm, veš, precej so mi že plačali vnaprej, pa jih ne morem pustiti na cedilu.«

»No, potem pa v sredo.«

Kan je izza uniforme izvlekel zvitek in ga pregledal ter pri tem počasi zmajeval z glavo. »V sredo najbrž ne bo šlo ...«

»Četrtek?«

»Ne, v četrtek gotovo ne. Ogdaj in njegova žena prideta na večerjo, pa sem obljubil ...«

»Ampak saj sem jaz Ogdaj!«

»No, a vidiš. Potem tudi ti nimaš časa.«

Skozi Ogdajev molk je prodiral samo zvok tisočerih kosmatih Mongolov, ki so vpili in se pretepali in opijanjali.

»Poglej,« je rekel, »ali bi bil pripravljen za osvojitev sveta ... v petek?«

Kan je zavzdihnil. »Ob petkih pride zjutraj tajnica.«

»A res?«

»Ja, za vso to pošto, na katero je treba odgovoriti. Ne boš verjel, za kaj vse ljudje tratijo moj čas.« Otožno se je naslonil na konja. »A bi podpisal to, a bi prišel tja. Bi lahko napravil sponzorirano klanje v dobrodelne namene? Običajno to traja vse do treh, takrat grem pa rad domov, da si malo podaljšam konec tedna. Ampak ponedeljek, vidiš, ponedeljek ...«

Spet je preletel svoj zvitek.

»Nič ne bo s ponedeljkom, se bojim. Počitek in rekreacija, tega si ne dam vzeti. Kaj pa torek?«

Čudno zavijanje, ki se je v tem trenutku zaslišalo iz daljave, je bilo povsem podobno vsakdanjim tožbam žena in otrok nad svojimi poklanimi moškimi, in kan se ni zmenil zanj. Na obzorju je zamigotala lučka.

»V torek - ja, v torek dopoldan sem prost - ne, čakaj malo, v torek sem zmenjen s tistim strašansko zanimivim človekom, ki ve absolutno vse o tem, kako je treba razumeti stvari, in to je nekaj, v čemer sem zelo šibak. Ja, prav škoda, kajti to je bil moj edini prosti dan v tednu. Ampak o naslednjem torku bi se pa lahko pogovorila - če ni to tisti dan, ko ...«

Zavijanje še ni prenehalo, pravzaprav je bilo vse glasnejše, ampak večerni vetrc ga je prinašal tako rahlo, da ga kanovi čuti še vedno niso zaznali. Približujoča se lučka je bila tako šibka, da je ni bilo mogoče razločiti od meseca, ki je bil to noč zelo svetel.

»... in tako sva prišla do konca marca,« je rekel kan, »se bojim.«

»Aprila?« je vprašal Ogdaj utrujeno. Odsotno je mimoidočemu kmetu s potezo izrezal jetra, ampak v dejanju ni bilo nobenega užitka. Ravnodušno je zagnal kepo v temo. Pes, ki se je v teku let lepo zredil samo s tem, da je vedno ostajal blizu Ogdaja, je planil nanje. To niso bili prijetni časi.

»Nak, april odpade,« je rekel kan. »Aprila grem v Afriko, to sem si že davno obljubil.«

Lučka, ki se jim je zdaj naglo bližala prek nočnega neba, je le pritegnila pozornost enega ali dveh vodilnih Mongolov v bližini, da sta se začuda nehala mlatiti in sta stopila bliže.

»Poslušaj,« je rekel Ogdaj, ki se še ni zavedal, kaj se pripravlja, »a bi se lahko lepo prosim zmenila, da osvojiva svet maja?«

Mogočni kan je neodločno srknil zrak skozi zobe. »Ja, tako daleč naprej se pa zelo nerad obvežem. Človek se počuti tako utesnjenega, če ima že vnaprej določeno vse življenje. Moral bi več brati, za božjo voljo, ampak kje naj najdem čas za to? Kakor že -« je zavzdihnil in si nakracljal na zvitek: »'Maja - po možnosti osvojitev sveta.' Dobro, zabeležil sem si, ampak samo s svinčnikom, zato ne jemlji tega za zmenjeno zadevo - ampak spomni me še kdaj, pa bova videla, če bo šlo. Hej, kaj pa je to?«

Počasi, z milino lepe ženske, ki stopa v kopel, se je na tla spustila visoka, vitka srebrna ladja. Mehka svetloba se je razlivala z nje. Skozi odprta vrata je stopilo vitko, elegantno bitje nenavadno lepe sivozelene polti. Počasi je zakorakalo proti njima.

Na poti mu je ležala temna postava kmeta, ki je tiho jokal sam pri sebi, ko je gledal, kako mu jetra požira Ogdajev pes in je vedel, da ni načina, kako bi jih dobil nazaj, zraven pa je ugibal, kako na tem ljubem svetu bo zdaj shajala njegova uboga žena. Prav ta trenutek si je končno izbral za odhod na boljši svet.

Vitki tujec je stopil čezenj z gnusom in, čeravno bi morali razbirati izraz na njegovem obrazu zelo pozorno, da bi to ugotovili, tudi z malo nevoščljivosti. Na kratko je pokimnil vsakemu od prisotnih mongolskih veljakov, potem pa je izpod svojega težkega kovinskega oblačila privlekel majhno beležnico.

»Dober večer,« je rekel s tihim, podlasičjim glasom, »moje ime je Velepotež, znan sem tudi kot Ovečeni, pa vas ne bi utrujal z razlago, zakaj. Pozdravljeni.«

Obrnil se je in se posvetil mogočnemu kanu, ki je imel čisto izbuljene oči.

»Ti si Džingis Kan? Džingis Temudžin Kan, sin Jesugeja?«

Zvitki z rokovnikom so zdrsnili kanu iz rok in padli na tla. Bleda luminiscenca Velepoteževe ladje je oblivala njegovo zaprepadeno, zdelano in od skrbi razorano rumeno obličje. Kot v snu je mogočni cesar stopil korak naprej in s tem odgovoril na vprašanje.

»Ali lahko samo preveriva natančnost zapisa?« je vprašal tujec in mu pomolil beležnico. »Res bi mi bilo zoprno, če bi na tej stopnji ugotovil, da je vse narobe in bi moral začeti znova, prav zares.«

Kan je šibko pokimal.

»Vsi dž-ji, kot morajo biti?« je vprašal tujec.

Spet je spreobličeni cesar nalahno naklonil glavo, oči pa je imel še vedno izbuljene.

»Dobro,« je rekel Velepotež in na drobno odkljukal ime v beležnici. Dvignil je pogled. »Džingis Kan,« je rekel, »ti si drkač; ti si pijandura; ti si čisto drobna mrvica gnoja. Hvala lepa.« S temi besedami se je vrnil v svojo ladjo in odletel.

Nastala je zelo zoprna tišina.

Malo pozneje tega leta je Džingiskan privihral nad Evropo s takšnim besom, da je pred odhodom skoraj pozabil požgati Azijo.

Na osnovi originalnega scenarija, ki ga je

sestavil Graham Chapman in sta ga

napisala Chapman in Adams za TV

oddajo Grahama Chapmana Iz dreves,

1975. Iz The Utterly Utterly Merry Comic

Relief Christmas Book, 1986

Mladi Zaphod noče tvegati

Veliko leteče vozilo je naglo drselo po gladini osupljivo lepega morja. Že od poznega jutra je plulo sem ter tja v velikih, vse širših lokih, tako da je nazadnje pritegnilo pozornost otoških domorodcev, miroljubnih ljubiteljev morske hrane, ki so se zbrali na obali in priprtih oči škilili v slepeče sonce, da bi videli, kaj se dogaja.

Sleherna svetovljanska, izkušena oseba, ki je prehodila kaj sveta, videla kaj tega in onega, bi najbrž omenila, kako nenavadno je to vozilo podobno omari za spise, veliki in pravkar izropani omari, ki prevrnjena na hrbet in z izvlečenimi predali leti po zraku. Otočani, katerih izkušnje so bile povsem drugačne, so bili namesto tega presenečeni, kako zelo malo je vozilo podobno jastogu.

Živahno so premlevali to popolno pomanjkanje klešč, togo in neupogljivo hrbtišče in pa dejstvo, da je imelo vozilo po vsem videzu najhujše težave s tem, da je ostalo pri tleh. Ta lastnost se jim je zdela še posebno zabavna. Poskakovali so na mestu, da bi tej neumni reči pokazali, da je zanje ostati na tleh najlažja stvar na svetu. Ampak ta zabava je kmalu izgubila vso draž. Navsezadnje, ker je bilo popolnoma jasno, da ta reč ni jastog, in ker je bil njihov svet blagoslovljen z obilico reči, ki so bile jastogi (in dobršen ducat katerih je ravnokar sočno koracal po plaži proti njim), ni bilo prav nikakršnega razloga, da bi še naprej tratili čas za to reč, ampak so se odločili, da se pri priči razidejo na nekoliko zapoznelo jastogovo malico.

Natanko v tem trenutku je vozilo na lepem obstalo v zraku, pobesilo prednji konec in se na glavo pognalo v ocean z mogočnim pljuskom morske pene, da so se otočani kriče razbežali med drevje. Ko so se čez nekaj minut vsi živčni spet prikazali, so lahko videli samo še gladko zabrazgotinjen krog na gladini in nekaj mehurjev v njem.

Čudno, so si govorili med grižljaji najboljše jastogovine, kar je lahko dobite v Zahodni Galaksiji, ampak to je bilo zdaj že drugič v tem letu.

Vozilo, ki ni bilo jastog, se je potopilo naravnost v globino dvesto čevljev, kjer je oblebdelo v gosti modrini, okrog njega pa so polzele velikanske gmote vodovja. Više gori, kjer je bila voda čarobno čista, je švignila mimo lesketajoča se falanga rib. Spodaj, kamor se je svetloba le stežka prebila, pa se je barva vode prelila v temno in divjo modro.

Tu, pri dvesto čevljih globine, je sončna svetloba ravno še šibko migotala. Velik morski sesalec s svileno kožo se je lenobno prikobalil mimo in si ogledal vozilo z nekakšnim polzanimanjem, kakor da bi kaj takega na tej globini že pričakoval, potem pa je spolzel navzgor proti plapolajoči svetlobi.

Vozilo je tu čakalo minuto ali dve, odčitalo nekaj količin, nato pa se je spustilo še za sto čevljev. V tej globini je postalo že prav temno. Čez nekaj trenutkov so se notranje luči v vozilu ugasnile, in v tisti sekundi ali dveh, preden sta temo prebodla glavna zunanja žarka, je edina svetloba prihajala od majhne, šibko osvetljene tablice, na kateri je pisalo BEEBLEBROXOVA KORPORACIJA ZA REŠEVANJE IN SPLOH NORE PODVIGE.

Mogočna žarka sta bila usmerjena navzdol, zajela sta razsežno jato srebrnih rib, ki so prhnile narazen v tihi paniki.

V polmračni kontrolni sobi, ki se je v širokem loku raztezala do zaobljenega ladjinega premca, so se štiri glave gnetle pred računalniškim zaslonom, ki je razčlenjeval zelo zelo šibke in nestalne signale, ki so prihajali iz globin ob dnu.

»To je to,« je nazadnje rekel lastnik ene od glav.

»Ali smo lahko povsem gotovi?« je vprašal lastnik druge glave.

»Stoodstotno pozitivni,« je odgovoril lastnik prve glave.

»Stoodstotno pozitivno prepričan si, da je ladja, ki je treščila na dno tega oceana, tista ladja, za katero si stoodstotno pozitivno zagotavljal, da stoodstotno pozitivno sploh ne more doživeti brodoloma?« je rekel lastnik preostalih dveh glav. »Hej« - je dvignil dve roki - »saj sem samo vprašal.«

Oba uradnika Uprave za varnost in pomirjanje prebivalstva sta na to odgovorila z zelo hladnim pogledom, toda človek s čudnim oziroma sodim številom glav tega ni opazil. Vrgel se je v pilotski sedež, odprl dve pločevinki piva - eno zase in drugo tudi zase - položil noge na pult in navrgel »Hej, punca« mimobežni ribi skozi ultrasteklo.

»Gospod Beeblebrox ...« je potihoma začel manjši in manj pomirjujoči od obeh uradnikov.

»|up?« je rekel Zaphod in potrkal z nenadoma prazno pločevinko po nekaterih bolj občutljivih instrumentih. »Pripravljeni na potop? Gremo.«

»Gospod Beeblebrox, naj bo popolnoma jasno ...«

»Ja, ja, kar naj bo,« je rekel Zaphod. »Kako bi bilo za začetek, da mi povesta, kaj je zares na tej ladji.«

»Saj sva vam povedala,« je rekel uradnik. »Stranski produkti.«

Zaphod si je izmenjal naveličan pogled.

»Stranski proizvodi,« je rekel. »Stranski produkti česa?«

»Postopkov,« je rekel uradnik.

»Kakšnih postopkov?«

»Postopkov, ki so popolnoma varni.«

»Santa Zarquana Voostra!« sta v zboru vzkliknili obe Zaphodovi glavi. »Tako zelo varni, da ste morali zgraditi to zazarkano ladjo trdnjavo, zato da bi odpeljali stranske proizvode do najbližje črne luknje in jih zvrnili vanjo! Le da ni prispela tja, ker je pilot napravil majhen ovinek - je tako? - da bi nabavil malo jastogovine. OK, se pravi, da je bil tip zelo kul, ampak ... poslušajta, priznajta že, zdajle je trenutek, da se izkašljata, tole je zdaj velika južina, to je drek tik pod kritično maso, to je ... to je ... to je totalno sesutje besednjaka!«

»Tiho bodi!« je zavpila desna glava na levo. »Zarobila bova!«

Pomiril se je s tem, da se je krepkeje oprijel preostale pločevinke.

»Poslušajta, fanta,« je povzel po trenutku tišine in poglobitve vase. Uradnika nista rekla nič. Pogovor na tej ravni ni bil nekaj, kar bi si mogla želeti. »Rad bi samo vedel,« je silil Zaphod, »v kaj me hočeta potunkati.«

S prstom je zabodel proti bežečim podatkom na zaslonu. Sicer mu niso ničesar povedali, ni pa mu bil všeč njihov videz. Same krevljaste vrstice z obilico dolgih številk in čačk.

»Razsuva se, kajne?« je zavpil. »Skladišče ima polno nekakšnih epsilonsko sevajočih aoristovih palic ali kaj, ki bodo spražile tale vesoljski sektor za nekaj ziljonov let nazaj, in zdaj se razsuva. Je to cela štorija? Je to tisto, kar naj bi šli dol pogledat? A bom prišel iz te razbitine še z nekaj glavami več?«

»Nikakor ne more biti razbitina, gospod Beeblebrox,« je vztrajno zagotavljal uradnik. »Ladja je bila zagarantirano popolnoma varna. Sploh se ne more razsuti.«

»Kaj pa vaju potem tako vleče, da bi šla pogledat?«

»Rada gledava stvari, ki so popolnoma varne.«

»Pfrrruuu!«

»Gospod Beeblebrox,« je začel potrpežljivo uradnik, »ali vas smem opomniti, da ste sprejeli delo?«

»Ja, no, mogoče mi pa naenkrat ni več toliko do njega. Kaj pa mislita, da sem, čisto brez moralnih, kaj so že, kako se že reče, tisti moralni?«

»Zadržki?«

»Zadržkov, ja, hvala, karkoli? No?«

Uradnika sta mirno čakala. Včasih sta malo pokašljala, da je čas hitreje minil.

Zaphod je zavzdihnil svoj kam-je-prišel-ta-svet vzdih, s katerim se je odrešil vsakršne odgovornosti, in se zasukal v svojem sedežu.

»Ladja?« je poklical.

»Jep?« je rekla ladja.

»Napravi kot jaz.«

Ladja je kako milisekundo razmišljala, potem pa je, ko je dvakrat preskusila tesnjenje na svojih glavnih stikih, sredi motne bleščave svojih žarometov počasi in nezadržno začela toniti v največjo globino.

Petsto čevljev.Tisoč.

Dva tisoč.

Tu, pri pritisku skoraj sedemdeset atmosfer, v hladni globini, kamor ne seže nobena svetloba, skriva narava svoje najdrznejše izmišljije. Dva čevlja dolge moraste stvari so privijugale v belo bleščavo, zazehale in izginile nazaj v temo.

Dva tisoč petsto čevljev.

Ob polmračnih robovih ladjinih svetlobnih stožcev so švigali slabovestni stvori z očmi na pecljih.

Postopoma se je na računalnikovem zaslonu bolj in bolj jasno oblikovala topografija oddaljenega oceanskega dna, dokler ni bilo v njej mogoče razločiti sence, ki je bila ločena in različna od svoje okolice. Bila je kot velikanska, nagnjena valjasta trdnjava, ki se je ostro razširila na polovici svoje dolžine, da se je prilagodila težkemu ultra oklepu, s katerim so bili obloženi ključni skladiščni prostori in ki naj bi po verovanju graditeljev napravili to ladjo za najvarnejšo in najbolj nepremagljivo ladjo vseh časov. Pred splovitvijo so zgradbo snovi v tem delu ladje otolkli, obili, obstrelili in jo sploh izpostavili slehernemu napadu, za katerega so graditelji vedeli, da ga bo prenesla, zato da bi dokazali, da ga prenese.

Napeta tišina v kabini se je še opazno napela, ko je postalo jasno, da se je prav ta ladijski predel razklal na dvoje.

»Sploh pa je popolnoma varna,« je rekel eden od uradnikov. »Zgrajena je tako, da v skladišča, celo če bi se ladja razklala, ni mogoče vdreti.«

Tri tisoč osemsto petindvajset čevljev.

Štirje visokotlačni pametni skafandri so se počasi primajali skozi odprto loputo reševalne ladje in zabredli skozi navzkrižni ogenj njenih žarometov proti pošastni senci, ki se je očrtavala na temni noči oceana. Premikali so se z okorno ljubkostjo, skoraj breztežni, a obteženi s težo oceana.

Zaphod je s svojo desno glavo pokukal navzgor v črno neizmernost nad seboj in za trenutek mu je pamet obstala v silnem rjovenju groze. Poškilil je na levo in si oddahnil, ko je videl, da je druga glava brezskrbno zatopljena v prenos brokijskega ultrakriketa na zaslonu v čeladi.

Malo za njim in proti levi sta korakala oba uradnika Uprave za varnost in pomirjanje prebivalstva, malo pred njim in proti desni pa je korakal prazni skafander, ki je nosil njihovo opremo in preskušal pot.

Šli so mimo orjaške razpoke v zlomljeni zvezdni ladji Hram za milijardo let in z žarki svojih svetilk poplesavali po njej. Za dva čevlja debelim oklepom so bili nametani zmečkani stroji. Med njimi je zdaj živela družina velikih prozornih jegulj in očitno jim je bilo notri všeč. Prazni skafander jih je vodil po vsej dolžini ladjine velikanske, mračne lupine in preskušal zračne zapore. Tretja se je obotavljaje odprla. Stlačili so se vanjo in počakali nekaj dolgih minut, da so črpalke zmogle strahotni pritisk oceana nad njimi in zamenjale vodo z enako strahotnim pritiskom zmesi zraka in žlahtnih plinov. Nazadnje so notranja vrata zdrsnila vstran in lahko so vstopili v temačni zunanji predel skladišč vesoljske ladje Hram za milijardo let.

Morali so še skozi vrsto visokovarnostnih titan-o-držnih vrat, ki sta jih uradnika po vrsti odprla z zbirko kvarkovskih ključev. Kmalu so prodrli tako globoko v masivna varnostna polja ladje, da je prenos ultrakriketa mrknil in je moral Zaphod preklopiti na eno od rokovskih postaj, kajti ni kraja v vesolju, kamor te ne bi segle.

Še zadnja vrata so zdrsnila v steno in znašli so se v velikem, grobniškem prostoru. Zaphod je poplesal s svojo lučjo po nasprotni steni, kjer je obsvetlila vreščeč obraz z norim pogledom.

Zaphod je tudi sam zavreščal v zmanjšani kvinti, spustil svetilko iz rok in se z vso težo sesedel na tla oziroma na truplo, ki je tam nemoteno ležalo že kakih šest mesecev in se je na Zaphodov sesed odzvalo s silovito eksplozijo. Zaphod je pomislil, kaj naj ukrene, in po kratki ampak burni notranji debati se je odločil, da bi bil padec v nezavest pravšnja stvar.

Prebudil se je nekaj minut pozneje in se pretvarjal, da ne ve, kdo je, kje je in kako se je znašel tam, vendar ni prepričal nikogar. Potem se je delal, da se mu je spomin sunkoma povrnil in da je od pretresa spet omedlel, pa mu je prišel na pomoč prazni skafander - do katerega je odtlej čutil resen odpor - in ga proti njegovi volji postavil na noge ter ga s tem prisilil, da se je sprijaznil s svojo okolico.

Ta je bila medlo, a povsem primerno osvetljena in neprijetna na celo vrsto načinov, od katerih je bil najočitnejši barviti razpored delov pokojnega ladijskega navigacijskega častnika po tleh, stenah in stropu ter še zlasti po spodnjih predelih njegovega, torej Zaphodovega skafandra. Učinek le-tega je bil tako nepopisno ogaben, da ga ne bomo več omenili v nobeni točki te pripovedi - razen da na kratko zabeležimo dejstvo, da je Zaphod ob pogledu nanj bruhal v svoj skafander, ki ga je potem snel in zamenjal po ustrezni prilagoditvi čeladnega sklopa s praznim skafandrom. Žal je smrad zatohlega zraka v ladji, povezan s pogledom na njegov bivši skafander, ki zdaj koraka naokrog ovešen z gnijočim drobovjem, popolnoma zadostoval, da je bruhal še v drugi obleki in s tem ustvaril problem, s katerim sta se on sam in druga obleka preprosto morala navaditi živeti.

Tako. Opravili smo. Nič več ogabe.

Vsaj ne prav te ogabe.

Lastnik vreščečega obraza se je zdaj čisto malo umiril in je nerazločno pobrbotaval v veliki posodi z rumeno tekočino - v tanku za preživetje.

»Noro je bilo,« je blebetal, »noro! Rekel sem mu, da še zmerom lahko poskusimo jastoga tudi na povratku, pa je bil čisto zmešan. Obseden! Ste vi tudi kdaj obsedeni z jastogom? Ker jaz nisem. Meni se zdi ves gumast in neresen in sploh nima toliko okusa, no, a ga mar ima? Neskončno rajši imam ostrige, in sem mu to tudi povedal. Oh, pri Zarquonu, povedal sem mu!«

Zaphod je strmel v to nenavadno prikazen, ki je mlatila z rokami v svojem tanku. Mož je bil priključen na vse sorte cevk za življenjske sisteme in njegov glas je brbotal iz zvočnikov, ki so noro odmevali po vsej ladji in se kot strašljivi odmevi vračali iz daljnjih hodnikov.

»Tu sem naredil napako,« je tulil norec. »Zares sem mu rekel, da imam rajši ostrige, in je rekel, da je to samo zato, ker še nisem jedel pravega jastoga, kakor jih jedo tam, od koder so njegovi predniki, kar je prav tu, in da mi bo to dokazal. Je rekel, da sploh ni problema, je rekel, da je jastog vreden cele poti, ne samo majhnega ovinka, ki bi ga morali napraviti do sem, in zaklinjal se je, da zna voditi ladjo tudi v ozračju, ampak to je bilo noro, noro!« je vreščal in potem premolknil, oči pa so se mu vrtele v jamicah, kot da bi bila ta beseda zvonec, ki je pozvonil v njegovi glavi. »Ladja je čisto pobezljala! Nisem mogel verjeti, kaj vse počnemo, samo da bi dokazali nekaj o jastogu, ki je po mojem čisto precenjen kot hrana, oprostite, da kar naprej nakladam o jastogih, se bom potrudil in nehal, še to minuto, ampak toliko so mi rojili po glavi vse te mesece v tanku, a si predstavljate, kako je, če si cele mesece zaprt v ladji skupaj z istimi tipi ob hitri prehrani, eden od njih pa kar naprej o jastogih, potem pa še šest mesecev plavaš sam v tem tanku in razmišljaš o njih. Obljubim, da se bom potrudil in nehal o jastogih, res bom. Jastogi, jastogi, jastogi - dosti je bilo! Mislim, da sem edini preživeli. Edini sem, ki mu je uspelo priti v tank za preživetje, preden smo se zrušili. Poslal sem še SOS in potem smo treščili. Katastrofa, ne? Totalna katastrofa, in vse samo zato, ker je tip rad jedel jastoga. A me sploh kaj razumete? Sam težko presodim.«

Proseče jih je meril s pogledom, potem pa mu je pamet spet odfrfotala kot odpadli jesenski list. Zamežikal je in jih čudno gledal, kakor gleda opica neznano ribo.

Z nagrbančenimi prsti je nekaj čečkal po stekleni steni. Drobni, gosti rumeni mehurčki so mu uhajali iz ust in nosu, se za kratek čas ustavili v čopu las in se izgubili navzgor.

»O Zarquon, o nebesa,« je vzneseno momljal sam pri sebi, »Da so me našli! Da so me rešili...«

»No,« je na kratko pripomnil eden od uradnikov, »našli smo vas že, to se lahko reče.« Stopil je h glavnemu računalniškemu pultu na sredi sobe in začel naglo prebirati, o kakšni škodi poročajo glavna nadzorna vezja v ladji.

»Komora z aoristnimi palicami je nedotaknjena,« je poročal.

»Pri vseh dingovih ledvičkah,« je zaklel Zaphod, »aoristne palice so na krovu!«

Aoristne palice so gorivo, ki so ga uporabljali v zdaj že opuščeni metodi za preskrbo z energijo. Ko se je bil lov na nove energijske vire nekoč prav posebno močno razmahnil, je bister mlad poba naenkrat pogruntal, da je tisti edini kraj, ki nikoli ni porabil vse svoje razpoložljive energije - preteklost. In ob silnem navalu krvi v možgane, ki je običajna posledica takšnih domislic, je še v isti noči izumil tudi način, kako bi jo od tam prečrpavali, tako da so bili prej kot v letu dni obsežni predeli preteklosti popolnoma izropani in prepuščeni propadu. Tiste, ki so trdili, da bi bilo treba preteklost pustiti nedotaknjeno, so obtožili razvratnega predajanja skrajno potratni obliki sentimentalnosti. Preteklost je predstavljala izredno cenen, izdaten in čist vir energije, vedno bi bilo mogoče vzpostaviti nekaj naravnih preteklostnih rezervatov, če bi bil kdo pripravljen plačevati za njihovo vzdrževanje, kar pa se tiče trditev, da črpanje iz preteklosti siromaši sedanjost, no, že mogoče, malenkostno, ampak učinki so neizmerljivi in predvsem bi bilo treba obdržati občutek za mero.

Šele potem, ko se je pokazalo, da je sedanjost zares osiromašena, in da je razlog za to, ker ta sebična, roparska, zapravljiva zmeneta iz prihodnosti počno natanko isto, je vsakdo takoj ugotovil, da je treba sleherno aoristno palico in tudi strašno skrivnost njihove izdelave pri priči in za vekomaj uničiti. Trdili so, da je to v dobro njihovih pradedov in pravnukov, bilo pa je v resnici zgolj v dobro pravnukov njihovih pradedov in pradedov njihovih pravnukov.

Uradnik Uprave za varnost in pomirjanje prebivalstva je zmignil z rameni. »Popolnoma varne so,« je rekel. Ošinil je Zaphoda in z netipično odkritosrčnostjo dodal: »Na krovu je še vse kaj hujšega. Vsaj upam,« je potrkal po enem od zaslonov, »da je še vedno na krovu.«

Drugi uradnik se je ostro obrnil k njemu.

»Kaj hudiča pa to govoriš?« je odsekal.

Prvi je spet zmignil. Rekel je, »Saj ni važno. Pove lahko, kolikor hoče. Nihče mu ne bo verjel. Saj prav zato smo izbrali njega, namesto da bi napravili uradno preiskavo, ne? Bolj ko bo zgodba divja, bolj ga bodo imeli za nekakšnega podjetnega hipača, ki si zmišljuje vse mogoče. Lahko tudi reče, da sva midva tako rekla, pa ga bodo kvečjemu imeli še za paranoika.« Prijazno se je nasmehnil Zaphodu, ki se je penil v svoji obleki, polni bruhanja. »Lahko greste z nama,« mu je rekel, »če želite.«

»Ste videli?« je rekel uradnik, ko je pregledoval ultratitanijske zunanje plombe na komori z aoristnimi palicami. »Popolnoma nedotaknjeno, popolnoma varno.«

Isto je povedal, ko so šli mimo komor, v katerih je bilo kemično orožje take moči, da bi ena sama čajna žlička smrtno okužila cel planet.

Isto je povedal, ko so šli mimo komore z zetaaktivnimi spojinami, ki so tako močne, da bi ena sama žlička raztreščila cel planet.

Isto je povedal, ko so šli mimo komore s thetaaktivnimi spojinami, ki so tako močne, da bi ena sama čajna žlička ožarčila ves planet.

»Prav vesel sem, da nisem planet,« je zamrmral Zaphod.

»Saj se ne bi imeli česa bati,« mu je zagotovil uradnik Uprave za varnost in pomirjanje prebivalstva. »Planeti so popolnoma varni. Ob predpostavki,« je dodal - in premolknil. Približevali so se komori, ki je ležala najbliže točki, v kateri se je hrbtenica zvezdne ladje Hram za milijardo let zlomila. Hodnik je bil ves zvit in zmečkan in tla so bila vlažna in mestoma lepka.

»Ho-ho,« je rekel, »ho pa še ho.«

»Kaj pa je v tej komori?« je vprašal Zaphod.

»Stranski produkti,« je rekel uradnik in se zaprl kot ostriga.

»Stranski produkti...« je potihoma vztrajal Zaphod, »česa?«

Uradnika nista odgovorila. Rajši sta si zelo skrbno ogledala vrata komore in opazila, da so zalivke na njih odtrgane zaradi sil, ki so zvile ves hodnik. Prvi se je nalahko dotaknil vrat. Ob dotiku so se odprla. Notri je bila tema, le v globini je sijalo nekaj medlih rumenih luči.

»Česa?« je siknil Zaphod.

Vodilni uradnik se je obrnil k drugemu.

»Ladja je imela rešilno kapsulo,« je rekel, »s katero naj bi posadka zapustila ladjo, preden bi jo pognala v črno luknjo. Mislim, da bi se bilo dobro prepričati, da je še tukaj.« Drugi uradnik je pokimal in ju brez besede zapustil.

Prvi uradnik je molče povabil Zaphoda v komoro. Medle rumene luči so sijale kakih dvajset čevljev nad njima.

»Razlog,« je povedal, »zakaj je vse drugo na tej ladji varno, je po mojem prepričanju to, da nihče ni bil dovolj nor, da bi kaj od tega uporabil. Nihče. Če pa že, vsaj v bližino ni prišel. Kdor je tako nor ali nevaren, sproži v ljudeh najgloblje alarmne zvonce. Ljudje so nemara neumni, niso pa tako neumni.«

»Stranski produkti,« je znova siknil Zaphod - moral je sikati, da se v njegovem glasu ne bi slišalo trepetanje - »česa?«

»Ee, ljudi po naročilu.«

»Kaj?«

»Sirijska kibernetična korporacija je dobila veliko raziskovalno nalogo, da bi sprogramirala in izdelala sintetične osebnosti po naročilu. Rezultati so bili enolično katastrofalni. Vsi »ljudje« in »osebnosti« so bili zlepki lastnosti, ki v naravnih živih bitjih sploh ne morejo soobstajati. Večina so bili ubogi klavrni neprilagojenci, nekaj pa jih je bilo resnično nevarnih. Nevarnih zato, ker niso sprožili alarmnih zvoncev v ljudeh okoli sebe. Lahko so se sprehodili skozi kritično stanje, kakor se sprehodi duh skozi zidove, ker nihče ni prepoznal nevarnosti, ki jo prinašajo.

Najnevarnejši so bili trije identični tipi - te tri so spravili v tole komoro, da bi jih odpihnili, z ladjo vred, ven iz tega vesolja. Niso zlobni, v resnici so precej preprosti in celo očarljivi. Vendar so najnevarnejši stvori, kar jih je kdaj živelo, preprosto zato, ker ni stvari, ki je ne bi napravili, ko bi jim bilo le dano, in ni stvari, ki jim ne bi bila dana ...«

Zaphod je uperil pogled k medli rumeni svetlobi, k dvema rumenima svetilkama. Ko so se mu oči privadile, je razločil, da obe svetilki razmejujeta tretji prostor, ker je bilo nekaj polomljeno. Na tleh so se motno bleščale vlažne, lepke packe.

Zaphod in uradnik sta se previdno približala svetilkama. V tem trenutku so jima v čeladah zabobnele besede drugega uradnika.

»Kapsula je izginila,« je sporočil jedrnato.

»Izsledi jo,« je revsknil Zaphodov tovariš. »Ugotovi, kam natanko je šla. Moramo zvedeti, kam je odletela!«

Zaphod je stopil k preostalima tankoma. Z bežnim pogledom je ugotovil, da v vsakem lebdi enako bitje. Enega si je ogledal pobliže. Telo starejšega moškega je plavalo v gosti rumeni tekočini. Mož je imel prijazen obraz, posejan s številnimi smejalnimi gubicami. Lasje so bili videti nenaravno gosti in temni za nekoga te starosti, desnica pa je kar naprej migala navspred in navzad, gor in dol, kot bi se možak rokoval z neskončno vrsto nevidnih duhov. Prikupno se je smehljal, brbotal in brbljal kot dete v polsnu, od časa do časa pa se je rahlo zazibal, kot bi ga stresal droben smeh, kakor da si je pravkar povedal šalo, ki je še ni bil slišal ali pa se je ni prav spomnil. Z vsem mahanjem, smehljanjem in hihitanjem in z rumenimi mehurčki, ki so se mu nabirali na ustnicah, je bil videti kot prebivalec daljne dežele iz preprostih sanj.

V čeladi se je oglasilo še eno jedrnato sporočilo. Planet, proti kateremu se je usmerila reševalna kapsula, je prepoznan. Spada v galaktični odsek ZZ9 plural Z alfa.

Zaphod je našel ob tanku majhen zvočnik in ga vključil. Mož v rumeni tekočini je prijetno brbljal o sijajnem mestu na griču.

Slišal je tudi, kako je uradnik Uprave za varnost in pomirjanje prebivalstva odposlal navodila v zvezi s pobeglo reševalno kapsulo, v kateri je »Reagan«, in v zvezi s planetom v odseku ZZ9 plural Z alfa, ki mora postati »popolnoma varen.«

Iz The Utterly Utterly Merry Comic

Relief Christmas Book, 1986

Odlomki iz intervjuja (Matt Newsome)

D. N. A. Problem z Dirkom Gentlyjem je bil v tem, da sem imel občutek, da sem izgubil stik s to osebo in da ne morem izpeljati knjige, zaradi česar sem si rekel: »No ja, pa pojdimo delat kaj drugega.« In potem, ker sem se ves čas oziral po idejah v Lososu dvoma, sem si ga kako leto pozneje spet ogledal in naenkrat ugotovil, kaj je bilo tisto, kar je šlo narobe, in sicer, da so to dosti bolj štoparske ideje, ne pa Dirkove.

Tako sumim, da bom enkrat v prihodnosti prišel do točke, ko bom začel pisati šesto štoparsko knjigo. Ampak to bi rad napravil na kak nenavaden način, kajti ljudje so mi rekli, in to čisto po pravici, da je Pretežno neškodljiva zelo turobna knjiga. In res je to turobna knjiga. Razlog je zelo preprost - tisto leto je bilo zame prav ušivo leto, zaradi kupa osebnih razlogov, o katerih zdajle rajši ne bi, skratka, imel sem resnično klavrno leto in s tem v ozadju sem skušal napisati knjigo. Ali bi uganili, da je nastala precej turobna knjiga!

Rad bi dokončal Stoparskega na rahlo bolj poskočno vižo, pet se ne zdi pravšnje število, šest je dosti boljše. Mislim, da se bo dalo dosti robe, ki je v Lososu dvoma in je bila načrtovana za Losos dvoma, pa ni učinkovala, zvleči ven in jo povezati z nekaterimi novimi zamislimi.

M. N. Ja, ker so nekateri zagotovo slišali, da bo Losos dvoma zdaj postal štoparska knjiga.

D. N. A. No, v nekem smislu, ker bom od tam pobral nekaj zamisli, ki se niso obnesle v okviru Dirka Gentlyja, in jih bom vtaknil v okvir Stoparskega, z ustreznimi spremembami. In že zaradi starih časov bom mogoče obdržal naslov Losos dvoma, ja, mogoče pa jo bom imenoval - ah, kdo bi vedel!

LOSOS DVOMA

[Opomba urednika: Losos dvoma v tej izdaji je bil zložen iz različnih delovnih verzij. Preberite si, prosim, v Urednikovi besedi na začetku te knjige podroben opis, kako je bilo opravljeno zlaganje. Na naslednji strani sem vključil Douglasov faks njegovi dolgoletni londonski urednici, v kateri je opisal splošni načrt romana in nam s tem zapustil namig, kam bi zgodba utegnila zaviti odtod.]

Faks

Komu: Sue Freestone

Od koga: Douglas Adams

O čem: Opis Lososa dvoma

Dirk Gently je sprejel od nekoga, ki ga nikoli ni videl, nalogo, ki je nikoli ni slišal, zato začne slediti naključno izbranim ljudem. Preiskava ga privede v Los Angeles, skozi nosne opne nosoroga, v daljnjo prihodnost, v kateri prevladujejo posredniki za nepremičnine in do zob oboroženi kenguruji. Šale, rahlo skrknjene ribe in izpeljane lastnosti kompleksnih sistemov tvorijo ozadje za najzamotanejši in najosupljivejši primer Dirka Gentlyja.

1. poglavje

Večino juter se je Dave navsezgodaj povzpel do te osamljene točke na griču in prinesel majhno vezilo, ki ga je položil pred svetišče sv. Cliva, zaščitnika agentov z nepremičninami. To, kar je prinesel danes, je bil, kolikor je lahko presodil, del naprave za čiščenje vode v plavalnem bazenu, nekakšen velik plastičen jastogast srk.

Skrbno je položil vezilo na tla in stopil nazaj, da je lahko občudoval učinek.

Svetišče je bilo le majhna gomila skal, z zbirko reči, ki so se od časa do časa pokazale pri odkopavanju. Tu je bilo odpiralo za garažna vrata na daljinsko upravljanje, nekaj, kar je bilo najbrž del sokovnika, in pa majhen osvetljen žabec Kermit. Jastogasti srk za čiščenje bazenov je bil kar v redu dodatek, in namestil ga je tako, da je dvečeveljski kos polomljene rebraste cevi kot nekakšen slonji rilec obvisel prek Žabca.

Njegovi jutranji pohodi k svetišču so bili deloma namenjeni zabavi, malo pa tudi priložnosti, da je bil sam in da je lahko premišljeval. Ves ta kraj se je začel kot nekaj, kjer bi lahko sam počel to in ono, pa se je kmalu razvil v nekaj večjega, kot je bilo mišljeno, in zdaj je že potreboval prostorček, kamor se je lahko umaknil od vsega in malo razmislil o stvareh. Včasih ga je celo kaj skrbelo. Če je začutil skrb, se je začel rahlo hihitati, kadar pa ga je resno kaj skrbelo, je začel brundati stare carpenterske napeve, dokler skrb ni prešla.

Ampak danes se ni mislil prepustiti skrbem. Danes se je namenil zabavati. Z ramena si je snel platneno vrečo, ki jo je prinesel s seboj, in jo za kratek hip položil na tla.

Tu z vrha je bil razgled veličasten. DaveLand je v vseh smereh obdajal bujen, izjemno bogat in pester gozd, v katerem je vrvelo življenja in barv. Skozenj se je vila reka Dave, ki je potem zavila med gričevje, dokler ni petsto milj dlje naletela na neizmeren ocean, ki je do pred nedavnim nosil ime Davov ocean, a ga je v navalu zadrege in skromnosti preimenoval v Karenin ocean. Od nekdaj se mu je zdelo, da je Pacifik zares bedasto ime. Saj je plul po njem. To sploh ni bil Pacifik. To je urejeno.

DaveLand je bil kar imenitna zadeva. Pravzaprav kar neverjetna, če je natanko pomislil. Potegnil si je s prsti skozi gladke lase in jo občudoval ter mimogrede zatrl prav majcen hihot.

DaveLand je zlahka pokrival kakih devetdeset oralov pobočja, po bližnjih gričih pa so se že videli novi izdanki. Lepa domovanja. Dosti lepša kot vsa tista, ki bi jih njegov namišljeni sv. Clive mogel ponujati kupcem ali jih sploh razumeti. Nič od teh vaših dvonivojskih rančastih traparij z butastimi pogovornimi jamami, v katerih bi se vsakdo, ki ima vsaj polovico možganov, rajši ubil kot pa pogovarjal. Davove hiše so bile čisto drugačne.

Poleg vsega drugega so bile to pametne hiše. Čisto preprosto pametne, kot na primer to, da so bile obrnjene v pravo smer. Imele so steklo na pravih mestih, kamen na pravih mestih, vodo na pravem mestu, rastline na pravih mestih, tako da se je zrak lahko pravilno gibal skoznje in je bil topel, kjer si želel, in hladen, kjer si želel. Sama fizika. Večina arhitektov nima pojma o fiziki, je zaključil. Same traparije znajo. V Davovih hišah so prizme in vlakna prenašala sončno svetlobo tja, kjer si jo želel. Toplotni izmenjevalci so odvzemali toploto jedem v hladilniku in jo dajali jedem v pečici. Preprosto. Ljudje so vstopali v Davove hiše in govorili: »Hej! Tole je pa res čedno! Kako to, da tudi drugi ne gradijo takih hiš?« Odgovor? Zato, ker so butasti.

In telefoni. Dave je dal ljudem dosti čednejše, pametnejše in sploh blazno boljše telefone, kot so jih imeli prej. Zdaj so hoteli tudi televizijo, kar je bilo po Davovem mnenju predvsem precej butasto, v danih okoliščinah pa celo veličastno butasto; je bilo pa samo po sebi precej zanimivo vprašanje in Dave ga je, kajpak, razrešil. Ampak Dave je bil razrešil že toliko problemov, da je nehote ustvaril enega sam. DaveLand je bil zdaj skupnost kakih tisoč ljudi, kar je zanj pomenilo nekakšno odgovornost. On pa ni pričakoval odgovornosti.

Izpulil je šop trave in čemerno zamahnil z njo. Svetloba zgodnjega jutra se je bleščala na Davovini. To je bila brez primere največja in najlepša vseh stavb na ... no, na vsem svetu. Z elegantnimi loki belih kamnitih zidov in celimi polji stekla je oklepala vrh griča nasproti. Sam vrh je bil urejen kot japonski vrt. Potočki so tekli z njega in skozi hišo.

Tik pod Davovino, na istem pobočju in znotraj iste varnostne ograje (ni mogel verjeti, da bo moral imeti tudi varnostne ograje; in štirideset - štirideset - od prek devetsto prebivalcev DaveLanda je bilo odvetnikov) je bila Kakornosnica.

Kakornosnica je bila verjetno najbolj bistra stvar, kar si jih je Dave izmislil. Celo on, ki se mu je zdela večina stvari, za katere ljudje menijo, da so kar bistre, precej butastih, je mislil, da je to precej bistra stvar. Bila je razlog, zaradi katerega je bilo tu tudi vse drugo, in če odštejemo odvetnike, je postala tudi razlog, zaradi katerega je Dave največkrat brundal stare carpenterske viže.

Sonce je zdaj bleščeče osvetljevalo ves DaveLand. Bilo je prav čedno, je moral priznati Dave, moral pa je priznati tudi, da je imel rad DaveLand že, ko je bil ta še samo njegovo neumno pribežališče, ker je bil edino on toliko pameten, da je prišel sem. Ampak eno je vodilo k drugemu in na koncu je nastalo vse tole. In on, ki jih je štel šele petindvajset, pa se je že počutil, kot da bi jih imel že skoraj trideset.

Ah, jebiga. Današnji dan je namenjen zabavi. Spet je dvignil platneno vrečo in si jo zadegal čez ramo. Tokrat bo Sam popenil. Odvetniki bodo ponoreli. Dobro. Obrnil se je in se začel vzpenjati više po hribu. Rekli so mu Vrh sveta, in to ime je dobil po neki carpenterski viži. Ena od veličastnih stvari, če imaš svoj svet, je, da si lahko privoščiš in imaš rad Carpenterje na njem.

Hrib je postajal vse bolj kamnit in razdrapan in Dave je moral že kar malo plezati, da je dosegel svoj cilj.

Po dvajsetih minutah se je dobro segrel in se tudi spotil, vendar je dosegel vrh oziroma vsaj najvišjo omembe vredno ploščad na njem, trdno, dobro zasidrano kamnito ploščo, na katero se je usedel in odložil vrečo. Nekaj trenutkov je lovil sapo, potem pa je vrečo odprl. Iz nje je izvlekel aluminijaste prečke, pa oranžne vrvice in majhne višnjeve pole kevlarja.

Po kakšnih desetih minutah sklapljanja je bila naprava - velika kovinska žuželka s pajčevinastimi krili - gotova. Krpice kevlarja, ki so bile napete med prečkami okvirja, so bile presenetljivo majhne in čudnih oblik. Dave je potuhtal, da je znaten del tkanine, kot so jo uporabljali pri klasičnih letalnih zmajih, odveč, pa se je je znebil.

Sistematično je pregledal vsak košček sestavljenega ogrodja in se prepričal, da je vse, kot mora biti, da je skratka davolično.

Živčno se je ogledal okoli sebe, ampak samo za trenutek. Ker je nameraval speljati stvar do konca v vsakem primeru, bi bilo trapasto, da bi bil živčen. Pazljivo je pobral napravo in jo zanesel do roba skale, dokler ni stal na robu police z razgledom čez ves DaveLand. Z zadovoljstvom je ugotovil, da je njegov zmaj, četudi je videti bolj kot sušilno ogrodje za svilene bikinke, zelo tog in je terjal precejšnjo silo, ko ga je vlekel skozi zrak.

Odtod do Davovine je bilo kako miljo daleč v vodoravni smeri in nekaj sto čevljev v navpični smeri. Ravno je še lahko razločil odblesk sonca na svojem velikem modrem plavalnem bazenu, lepo obdanem z japonskim vrtom na vrhu Davovega hriba. Razdalja in smer sonca sta sicer zabrisali nekatere podrobnosti, vendar je lahko trdno zaupal, da ga bo Sam čakal gori ob bazenu. Računal je, da se bo lahko precej natančno spustil vanj. Ošinil je uro na zapestju. Bilo je malo čez osmo uro, sestanek pa je sklical ob osmih. Gotovo bo Sam na mestu.

Po Samovem mnenju je bilo precej Davovih načrtov in zamisli predrznih, norih, nepremišljenih in včasih že skoraj čisto butastih. Skok v bazen bo nekaj, česar butasti tipi ne zmorejo. Kako težka mora biti stvar, da se je lotiš, če si Dave?

Preskusil je smer vetra, stopil v lahki nosilni pas in si ga zapel, priklopil pas k zmaju, vtaknil roke skozi obe zanki, zgrabil glavno prečko in že je bil pripravljen.

Zdaj se je moral samo še vreči v praznino.

Uh. Dobro. Gremo.

Nobenega oklevanja, nobenih traparij. Z lahkim srcem se je vrgel naprej in zajadral v praznino. Zrak ga je pri priči podprl, ne da bi ga kaj dosti pretresel. Čvrsto se je naslonil ob oporje, poskusil se je malo sprostiti, pa še malo, iščoč pravšnje ravnotežje, ki bi bilo mehko, a vendar dobro odzivno. Našel ga je. Nosilo ga je. Letel je. Bil je kot ptič.

Hej, tole je v redu. Prazni zrak je bil nekakšen šok, vendar prijazen šok, tako kot plavalni bazen navsezgodaj zjutraj. In zrak sploh ni bil prazen. Bilo je, kot bi padal med velikanske nevidne blazine, katerih prsti so segali po tebi in te vlekli sem in tja, ti mršili lase in vihrali majico. Ko so se možgani nekako sprijaznili s silnim prostranstvom vsenaokrog, se je počutil kot igračka, ki visi s konca velikanskega mobila, ki se počasi obrača nad Davovim svetom. Obračal se je v širnem, lahkotnem loku, malo proti levi in potem, v odgovor na neopazen premik teže nad drugo stran, spet proti desni, ampak še vedno, tako se je zdelo, kot po loku znotraj loka, kot kolo znotraj kolesa. Svet, njegov svet, se je, ves zelen in bujen in živopisen, počasi vrtel pod njim.

Preteklo je okoli 1,2 milijona let, odkar je človeška rasa na lepem izginila, in svet si je v tem času zares dobro opomogel. V geološkem merilu je to kajpada samo bežen trenutek, ampak evolucijske sile so naenkrat dobile neizmerna prostorja za svojo igro, velikanske vrzeli, ki jih je bilo treba zapolniti - vse se je razbohotilo kot ponorelo. Nekdaj so vsi govorili, da je treba rešiti svet - no, Dave pa je to tudi storil. Zdaj je bil super. Cel svet je bil zdaj res v redu. Davov svet. Vau!

Zdaj je plul po zraku že prav dobro, ne boreč se z njim, ampak stapljajoč se z njegovim tokom. Vendar se mu je porojeval občutek, da bo spust v lastni plavalni bazen rahlo težavnejši, kot je bil pričakoval. Ampak saj natanko tako je imel rad stvari - rahlo težavnejše, kakor je pričakoval.

Mogoče bo vse skupaj celo precej težavnejše, je ugotavljal. Eno je ostati lepo v zraku, slediti tokovom in se polagoma spuščati, čisto drugo pa je krmariti tudi v najrahlejšem pomenu besede. Če se je poskusil zaokreniti preveč na ostro, je lahno ogrodje okoli njega začelo pokljati in brneti na prav zaskrbljujoč način.

2. poglavje

»Z mačkami se ne ukvarjam,« je rekel Dirk Gently.

Njegov ton je bil oster. Začutil je, da je dorasel temu svetu. Sicer ni imel nobenih dokazov za to stališče, zdelo se mu je le, da je bil že čas. Mučila ga je tudi slaba prebava, ampak to ni imelo nič opraviti s tem.

Ženska - kako ji je bilo že ime? Melinda pa nekaj. Zapisal si ga je nekam na košček papirja, pa ga je založil, prejkone pod kup neodprtih bančnih izpiskov na drugem koncu mize - je stala pred njegovo mizo z visokostno privzdignjeno levo obrvjo.

»V vašem oglasu stoji...«

»Oglas je že zastarel,« je odsekal Dirk. »Z mačkami se ne ukvarjam.« Odmahnil ji je in se delal, kot da je zatopljen v neke papirje.

»S čim se pa potem ukvarjate?« je vztrajala.

Dirk jo je osorno pogledal. Ta ženska se mu je zataknila v želodcu tisti trenutek, ko je vstopila. Ne samo, da ga je ujela čisto brez obrambe, bila je tudi neprijetno čedna. Ni maral čednih žensk. Spravljale so ga ob živce s svojo milino, s svojo očarljivostjo, s skrajno ljubkostjo in s popolnim nerazumevanjem za njegova povabila na večerjo. Čisto jasno je sprevidel že v trenutku, ko je ta Melinda karkoli stopila v njegovo sobo, da ne bi šla z njim na večerjo, tudi ko bi bil poslednji moški na zemlji in bi imel rožnatega kadilaka z odprto streho, zato je sklenil udariti prvi. Če ne bo hotela iti z njim na večerjo, potem ne bo šla z njim na večerjo pod njegovimi pogoji.

»Kaj vas pa briga,« je revsnil. V trebuhu mu je boleče zaklokotalo.

Privzdignila je še drugo obrv.

»Vas je nemara moj obisk ujel v napačnem trenutku?«

»Ja,« je pomislil Dirk, čeprav tega ni rekel. Bil je eden najslabših mesecev, kar jih je pomnil. Posli so šli počasi, pa ne samo počasi. Če so bili v normalnih časih kot curek, so se zdaj skrčili na kapljanje, potem pa so se celo povsem posušili. Nič. Nihče. Nobenega dela, razen če vštejemo noro starko, ki je prišla k njemu s psom, ker se ni mogla spomniti njegovega imena. Utrpela je, tako je rekla, manjši udarec po glavi in pozabila ime svojega psa, zaradi česar noče priti, kadar ga pokliče. Prosim, a bi lahko ugotovili, kako mu je ime? V normalnih časih bi vprašala svojega moža, je razložila, le da je pred kratkim umrl med skokom na elastiki, česar pri svojih letih itak ne bi smel početi, ampak bilo je na njegov sedemdeseti rojstni dan in je rekel, da bo počel natanko tisto, kar se mu bo zahotelo, pa če crkne, kar seveda je, in čeprav ga je seveda poskušala doseči po mediju, je bilo njegovo edino sporočilo, da nikoli ni verjel v te bedaste spiritistične traparije, da je vse skupaj itak ena sama prekleta sleparija, kar je bilo po njenem zelo neolikano od njega in zagotovo precej neprijetno za medija. In tako naprej.

Sprejel je posel. Tako daleč je že prišlo.

Nič od tega ni rekel, kajpada. Melindo karkoli je samo hladno premeril in rekel, »Tole je spoštovanja vredna zasebna preiskovalna agencija. Jaz...«

»Spoštovanja vredna,« je rekla, »ali spoštovana?«

»Kaj mislite s tem?« Dirk je navadno znal odbiti takšna vprašanja precej bolj ostro, ampak kot je ženska že rekla, ga je očitno ujela v nepravem trenutku. Po celem koncu tedna, v katerem se je v glavnem mučil, da bi našel psu ime, se prejšnji dan ni zgodilo prav nič, razen ene stvari, ki ga je grdo pretresla in mu dala misliti, da je nemara znorel.

»Velikanska razlika,« je nadaljevala Melinda karkoli. »Kakor razlika med nečim, kar se da napihniti, in nečim, kar je v resnici napihnjeno. Med nečim, kar je domnevno nerazdrobljivo, in nečim, kar dejansko preživi resen tresk ob steno.«

»Kaj?« je rekel Dirk.

»Hočem reči, kakorkoli spoštovanja vredna je že vaša agencija, ko bi bila zares spoštovana, bi si bili verjetno lahko privoščili preprogo, nekaj barve za na stene in nemara celo še drugi stol, da bi tudi vaši obiskovalci lahko sedli.«

Dirk ni imel pojma, kaj se je zgodilo z drugim stolom v njegovi pisarni, zagotovo pa tega ni mislil priznati.

»Saj ne potrebujete stola,« je rekel. »Bojim se, da gre pri vašem obisku za nesporazum. Midva se nimava o ničemer pogovarjati. Zbogom, ljuba gospa. Ne bom iskal vaše izgubljene mačke.«

»Saj nisem rekla, da je mačka izgubljena.«

»Oprostite,« je rekel Dirk. »Prav razločno ste ...«

»Rekla sem, da je nekako zgubljena. Napol zgubljena je.«

Dirk se je brez izraza zazrl vanjo. Ne samo, da je bila izjemno čedna na svoj svetlolasi, prožni način, bila je tudi dobro oblečena na način »ni mi mar, kaj oblečem, kar pač najdem ležati naokrog,« ki ključno zavisi od tega, kako skrajno pozorni ste pri izbiri tega, kar leži naokrog. Očitno je bila precej bistra, najbrž je imela tudi dobro plačano službo, na primer vodstvo večje oblačilne ali telekomunikacijske družbe, četudi ni imela več kot dvaintrideset let. Z drugimi besedami, bila je tiste vrste oseba, ki ne založi svojih mačk po nemarnem in ki zagotovo ne teče k zakotni zasebni detektivski agenciji, če se ji to že zgodi. Počutil se je kot na trnih.

»Govorite trezno, prosim,« je rekel ostro. »Moj čas je dragocen.«

»Oh, a res? Kako dragocen?«

Posmehljivo se je ozrla po pisarni. Tudi Dirk si je moral priznati, da je klavrna, ampak naj ga hudič, če bo kar sedel in pustil, da tako dela z njim. Samo zato, ker potrebuje delo, ker potrebuje denar in ker itak nima s svojim časom početi nič boljšega, si nihče ne sme misliti, da je na mig in klic na razpolago sleherni čedni ženski, ki stopi v njegovo pisarno in ponuja plačilo za njegove usluge. Kako poniževalno.

»Ne govorim o svoji tarifi, četudi je, to vam zagotavljam, strahovito visoka. Mislim na minevanje časa. Časa, ki ne bo minil še enkrat.«

S poudarkom se je sklonil naprej.

»Čas je končna količina, da veste. Samo štiri milijarde let še imamo, potem pa bo sonce eksplodiralo. Vem, da se vam to zdaj zdi veliko, ampak prav hitro ga ne bo več, če ga bomo zapravili za trapaste ničevosti in prazne marnje.«

»Prazne marnje! Govoriva vendar o polovici moje mačke!«

»Madam, ne vem, na koga se nanaša ta prva oseba dvojine, ampak ...«

»Poslušajte. Lahko se odločite, da tega primera ne sprejmete, potem ko boste slišali vse podrobnosti, kajti priznam, da so malo nenavadne. Ampak z vami sem se zmenila za sestanek na podlagi tega, kar ste napisali v svoj oglas, namreč da iščete tudi izgubljene mačke, in če me boste zdaj zavrnili samo na podlagi tega, da ne iščete izgubljenih mačk, vas moram spomniti, da obstaja tudi nekaj takega, kot je zakon o varstvu potrošnikov. Ne morem se spomniti, kaj natanko pravi, ampak pet funtov stavim, da pravi, da tega ne smete.«

Dirk je zavzdihnil. Vzel je svinčnik in potegnil k sebi beležnico.

»V redu,« je rekel, »si bom zapisal podrobnosti primera.«

»Hvala.«

»In potem bom odklonil.«

»To je pa vaša stvar.«

»Tisto, kar vam poskušam dopovedati,« je rekel Dirk, »je to, da ni. Dobro. Kako je ime tej mački?«

»Gusty.«

»Gusty.«

»Ja. Skrajšano od Gusty Winds.«

Dirk jo je pogledal. »Ne bom vprašal,« je rekel.

»Pa vam bo še žal.«

»Bom že sam presodil.«

Zmignila je.

»Maček?« je vprašal. »Mačka?«

»Maček.«

»Starost?«

»Štiri leta.«

»Opis?«

»Hm, ja. To je pa težko.«

»Kaj se to pravi, težko. Kakšen je, črn? Bel? Rus? Pisan?«

»Oh. Siamski.«

»Dobro,« je rekel Dirk in zapisal »siamski«. »In kdaj ste ga zadnjič videli?«

»Pred tremi minutami.«

Dirk je odložil svinčnik in jo pogledal.

»Mogoče rajši pred štirimi,« je dodala.

»Da vidiva, če sem prav razumel,« je rekel Dirk. »Trdite, da ste izgubili svojega mačka, ee, Gustyja, medtem ko ste stali tukaj in se pogovarjali z mano?«

»Ne, zgubila sem ga - oziroma napol zgubila - pred dvema tednoma. Ampak zadnjikrat sem ga videla, kakor ste me vprašali, tik preden sem stopila v vašo pisarno. Pogledala sem še, ali je vse v redu z njim. In je bilo. No, nekako v redu. Če lahko temu rečete v redu.«

»In ... ee, kje natanko je bil, ko ste pogledali, ali je vse v redu?«

»V svoji košari. Ali naj ga prinesem noter? Tamle zunaj je.«

Šla je iz sobe in se vrnila s srednje veliko pleteno mačjo košaro. Postavila jo je na Dirkovo mizo. Notranjščina je tiho zamijavkala. Zaprla je vrata za sabo.

Dirk se je namrščil.

»Oprostite, če sem malo zabit,« je rekel in jo pogledal čez košaro. »Povejte mi, katero podrobnost sem napak razumel. Zdi se mi, da hočete, naj svoje poklicne sposobnosti uporabim za to, da poiščem in če le mogoče najdem in vam vrnem mačka ...«

»Ja.«

»... ki ga že imate pri sebi v košari.«

»Ja, to je do neke mere točno.«

»In do katere mere je to?«

»Sami si poglejte.«

Snela je kovinsko paličko, ki je držala poklop, segla v košaro, dvignila iz nje mačka in ga položila na Dirkovo mizo, poleg košare.

Dirk ga je pogledal.

On - Gusty - je pogledal njega.

Obstaja določen prezir, s katerim vas pogleda siamska mačka. Vsakdo, ki je že kdaj po nesreči prikorakal pred kraljico, ko si je ravno umivala zobe, pozna ta pogled.

Gusty je pogledal Dirka in ga očitno prepoznal za graje vrednega zaradi česarkoli že. Obrnil se je, zazehal, se pretegnil, si na hitro poravnal brke, obliznil majhno zaplato razkuštranega kožuha, potem pa je lahkotno skočil z mize in začel pozorno preiskovati trsko v podu, ki se mu je zdela dosti bolj zanimiva kot Dirk.

Dirk je brez besede strmel v Gustyja. Do neke točke je bil Gusty videti natanko tako kot normalen siamec. Do neke točke. Točka, do katere je bil Gusty videti kot normalen siamec, je bila na njegovem trupu, označena z ozkim oblačkasto sivim pasom.

»Prednja polovica je videti čisto v redu,« je rekla Melinda karkoli-že potihoma. »Prav sloka in zdrava, res.«

»Kaj pa zadnja polovica?« je rekel Dirk.

»Ta je pa tista, za katero vas prosim, da jo poiščete.«

Naprej od oblačnosivega pasu ni bilo ničesar. Mačje telo se je preprosto končalo v zraku. Vse pod približno devetim rebrom je bilo, hja, nekje drugje.

Čudno pri tem je bilo, da je bil maček videti popolnoma neprizadet. S tem ni rečeno, da se je nekako navadil živeti s svojo tragično prizadetostjo ali da se je hrabro trudil. Ne, čisto preprosto je bil neprizadet. Sploh ni ničesar opazil. Ne samo, da se ni oziral na normalne zahteve biologije, prav očitno je kršil tudi zakone fizike. Premikal se je, skakal, se sprehajal in sedel natanko tako, kot da bi imel tudi drugo polovico.

»Ni nevidna,« je rekla Melinda in pobrala mačka ter ga nerodno dvignila. »V resnici je ni tukaj.« Z roko je pomigala sem ter tja po zraku, kjer bi moral biti mačkov zadnji del. Maček se je zvil in obrnil v njenem prijemu, neprijazno mijavknil, potem pa spretno skočil na tla in se užaljeno sprehajal naokrog.

»Jej, jej,« je rekel Dirk in si naslonil brado na konice prstov. »To je pa čudno.«

»Boste prevzeli primer?«

»Ne,« je rekel Dirk. Odrinil je beležnico. »Žal mi je, ampak takih stvari ne morem sprejeti. Če je še kaj, kar mi je bolj zoprno kot iskati mačke, je to iskati polovice mačk. Vzemiva, da bi imel tako hudo smolo, da bi jo zares našel. Kaj pa potem? Kako naj mu jo prilepim nazaj? Žal mi je, ampak z mačkami sem opravil, in še bolj odločno sem opravil z vsem, kar tudi čisto malo diši po nadnaravnem ali paranormalnem. Sem razumsko bitje in ... oprostite.« Zazvonil je telefon. Dirk se je oglasil. Vzdihnil je. Bil je Thor, starodavni nordijski bog groma. Dirk ga je takoj prepoznal po dolgi, pomenljivi tišini in nizkem jeznem grčanju, ki so mu sledili čudni, oddaljeni bevskajoči glasovi. Thor ni čisto dobro razumel telefonov. Navadno se je postavil deset čevljev prednje in jih obstreljeval z bogovskimi ukazi. To je delovalo presenetljivo dobro, ko je bilo treba dobiti zvezo, vsakršen pogovor pa je bil praktično nemogoč.

Thor se je vselil k Dirkovi znanki ameriškega porekla, in iz čudnih islandskih razglasov, ki so odmevali iz telefona, je Dirk razbral, naj se popoldne oglasi na čaj.

Dirk je rekel, ja, da je razumel, da se bo oglasil okrog petih, da ga zelo veseli in da se bosta še videla; ampak Thor iz svoje razdalje ni mogel slišati nič od tega, pa se je začel jeziti in besneti in vpiti.

Dirk je obupal in obotavljaje odložil slušalko, upal je le, da Thor v malem Katinem stanovanju ne bo napravil preveč škode. Vedel je, da ga je nekako prepričala, naj v svojem besu rajši mečka vrečke s čipsom in pusti zofe in motorna kolesa pri miru, vendar je šlo včasih prav na tesno, zlasti kadar ni razumel, kaj se dogaja.

Dirk je čutil nekakšen pritisk. Dvignil je pogled. Ah ja.

»Ne,« je rekel, »kar pojdite. S temi zadevami se ne morem več ukvarjati.«

»Ampak gospod Gently, slišala sem, da uživate določen sloves na tem področju.«

»In prav to je tisto, česar bi se rad znebil. Zato, prosim, se spravite ven in odnesite svojega razklanega mačkona s sabo.«

»Če je pa stvar taka ...«

Pobrala je mačjo košaro in mirno odkorakala ven. Tudi polmaček je uprizoril lepo predstavo mirnega odkorakanja skozi vrata.

Dirk se je usedel za mizo in minuto ali dve potihoma penil, tuhtajoč, kaj je danes narobe z njim. Ko je pogledal skozi okno, je zagledal svojo skrajno privlačno in nedoumljivo stranko, ki jo je bil ravnokar grobo zavrnil iz čiste čemernosti. Še posebno vabljiva in sijajna je bila, ko je pohitela čez cesto proti črnemu londonskemu taksiju.

Hitro je stopil k oknu in dvignil spodnje prečno krilo. Pomolil je glavo ven.

»Najbrž tudi ne bi hoteli z mano na večerjo, kajne?« je zavpil.

3. poglavje

»Bojim se, da si Thora ravno zamudil,« je rekla Kate Schechter. »Na lepem ga je napadlo nordijsko svetobolje o že čem.«

Z roko je nedoločno pomahala v zevajočo ostrorobo luknjo v oknu, ki je gledalo na Primrose Hill. »Najbrž je spet v živalskem vrtu, kjer strmi v severne jelene. Čez nekaj ur se bo prikazal, nalit s pivom, pod roko pa bo nosil veliko šipo, ki seveda ne bo prave mere. To ga bo spet razjezilo in razbil bo kaj drugega.«

»Imela sva majhen nesporazum po telefonu, se bojim,« je rekel Dirk. »Ampak res ne vem, kako naj se temu izognem.«

»Saj se ne moreš,« je rekla Kate. »Ni srečen bog. To ni njegov svet. In tudi nikoli ne bo.«

»Kaj pa boš naredila?«

»Oh, tega sploh ne zmanjka. Že samo s popravili sem polno zaposlena.«

To ni bilo tisto, kar je mislil Dirk, ampak očitno je bilo, da se Kate tega zaveda, zato ni vrtal dalje. Tako ali tako je odšla v kuhinjo po čaj. Umaknil se je v starinski naslanjač in se razgledal po malem stanovanju. Na Katini delovni mizi je opazil kar obsežno zbirko knjig o nordijski mitologiji, bogato napikano z listki in knjižnimi kazali. Očitno se je zelo trudila, da bi obvladala položaj. Vendar je ena od knjig, ki se je bila zarila kake štiri palce globoko v steno, očitno zadegana z nadčloveško silo, kazala, s kakšnimi težavami se pri tem srečuje.

»Rajši ne sprašuj,« je rekla, ko se je vrnila s čajem. »Povej mi, kako je s tabo.«

»To popoldne sem napravil nekaj,« je rekel in mešal bledikasti čaj ter se pri tem spomnil, da Američani kajpak nimajo pojma, kako se ga pripravlja, »kar je bilo neverjetno butasto.«

»Si se mi zdel nekam mrk.«

»To je bil bolj vzrok kot posledica. Preživel sem obupen teden, pa še prebava me muči in najbrž sem bil zato malo ...«

»Nič mi ne pravi. Srečal si zelo privlačno in poželenja vredno žensko, pa si bil z njo nepopisno napihnjen in grob.«

Dirk je strmel. »Kako si pa vedela?« je dahnil.

»Saj to počneš kar naprej. Tudi z mano si bil tak.«

»Pa nisem bil!« se je uprl Dirk.

»O seveda si bil!«

»Ne, ne in ne.«

»Prisežem, da si bil, ti...«

»Počakaj malo,« jo je prekinil Dirk. »Se že spomnim. Hmmm. Zanimivo. In praviš, da to počnem kar naprej?«

»Mogoče ne ves čas. Najbrž moraš kdaj pa kdaj tudi malo spati.«

»Ampak trdiš, da sem tipično grob in napihnjen do privlačnih žensk?«

Izkopal se je iz naslanjača in tipal po žepu za beležnico.

»Saj nisem hotela, da vzameš to tako zares, to ni ravno ena tvojih večjih ... hja, če prav pomislim, se mi zdi, da je to najbrž večja značajska napaka. Kaj pa počneš?«

»Oh, samo zabeležil si bom. Kako čudno, če si zasebni detektiv - ves čas porabiš za to, da odkrivaš podrobnosti o drugih ljudeh, ki jih nihče ne ve, potem pa odkriješ, da je cel kup stvari, ki jih vsi vedo o tebi, ti pa ne. Na primer, a si vedela, da imam čudno hojo? Da našopirjeno racam, kot je to nekdo opisal?«

»Ja, seveda vem. Vsi, ki te poznajo, to vedo.«

»Razen mene, a vidiš?« je rekel Dirk. »Zdaj ko vem, se včasih skušam ujeti, ko grem mimo izložbe. Pa seveda ne deluje. Vse, kar vidim, je zamrznjen polkorak, z eno nogo v zraku, zevajoč kot riba. No, kakorkoli že, delam si spisek in zdaj sem dodal, 'Vedno skrajno grob in napihnjen do privlačnih žensk.'«

Dirk je vstal in za trenutek ali dva strmel v zapiske.

»A veš,« je rekel zamišljeno, »da bi se s tem dalo razložiti kup stvari.«

»Oh, daj no,« je rekla Kate. »To jemlješ nekam preveč dobesedno. Hotela sem povedati samo, da sem opazila, kako se vedno, kadar se ne počutiš dobro ali si kako v težavah, postaviš v obrambno držo in potem ... a si tudi to zapisuješ?«

»Seveda. To je vse skrajno koristno. Lahko da se bom lotil obsežne preiskave o sebi. Saj drugega trenutno nimam početi.«

»Brez dela?«

»Brez,« je rekel Dirk mračno.

Kate mu je hotela vreči piker pogled, pa se je zastrmel skozi okno.

»Pa je to dejstvo, da nimaš nič dela, v čemerkoli povezano z dejstvom, da si bil grob do privlačne ženske?«

»Če je pa kar vdrla noter,« je zamrmral Dirk napol zase.

»Nič mi ne reci,« je rekla Kate. »Hotela je, da ji poiščeš izgubljeno mačko.«

»Oh, ne,« je rekel Dirk. »Niti pol tako veličastno. Minili so časi, ko sem dobival v iskanje cele mačke.«

»Kaj hočeš reči?«

Dirk ji je opisal mačka. »A vidiš, s čim se moram ubadati?« je dodal.

Kate je strmela vanj.

»Saj ne misliš resno.«

»Pač,« je rekel.

»Pol mačka?«

»Ja. Samo zadnjo polovico.«

»A nisi prej rekel samo sprednjo polovico ...«

»Ne, to je imela. Ta je bila v redu. Hotela je samo, da poiščem zadnjo polovico.« Čez rob privzdignjene porcelanaste skodelice se je zastrmel na London.

Kate ga je sumničavo pogledala.

»A pa ni to ...« je rekla, »... zelo zelo čudno?«

Dirk se je obrnil in se postavil prednjo.

»Rekel bi,« je izjavil, »da je to absolutno najbolj nenavaden in najbolj čudaški pojav, kar sem jih videl v celi karieri opazovanja nenavadnih in čudaških pojavov. Na žalost,« je dodal in se spet obrnil proč, »nisem bil prav razpoložen.«

»Kaj misliš s tem?«

»Mučila me je prebava. Takrat sem vedno slabe volje.«

»In samo zato si...«

»Ni bilo samo to. Tudi tisti košček papirja sem zgubil.«

»Kakšen košček papirja?«

»Kamor sem zapisal dogovor za sestanek z njo. Potem sem ga našel pod kupom bančnih izpiskov.«

»Ki jih nikoli ne odpreš ali pogledaš.«

Dirk se je namrščil in spet odprl beležnico.

»'Nikoli ... ne odpiram ... bančnih ... izpiskov,'« je zamišljeno zapisoval. »In ko je prišla,« je nadaljeval, medtem ko je spravljal beležnico v žep, »je nisem pričakoval in zato nisem obvladoval položaja. Kar je pomenilo, da ...«

Spet je izvlekel beležnico in nekaj zapisal.

»Kaj pa zdaj pišeš?« je vprašala Kate.

»Obseden z obvladovanjem,« je rekel Dirk. »Moj prvi vzgib je bil, naj jo posadim na stol in se delam, da počnem nekaj drugega, medtem pa se bom lahko zbral.«

»Tako?«

»Ozrl sem se in opazil, da ni stola. Bog ve, kam je izginil. Kar je pomenilo, da je morala stati in je bila nad menoj. Kar tudi sovražim. Takrat postanem zares pasji.« Poškilil je spet v beležnico in polistal po njej. »Čudna sovpadnost drobnih dogodkov, se ti ne zdi?«

»Kaj hočeš reči?«

»No, tule imava najbolj nenavaden primer. Lepa, inteligentna in očitno premožna ženska pride k meni in mi ponudi plačilo, da bi raziskal pojav, ki spodkopava temelje vsega, kar vemo o fiziki in biologiji, jaz pa ... odklonim. Osupljivo. V normalnih časih bi me morali prikovati na pod, da bi me zadržali pred takim primerom. Razen,« je dodal zamišljeno in počasi pomahal z beležnico, »razen če bi me tako dobro poznali.«

»Na kaj namiguješ?«

»Saj ne vem. Celotno zaporedje drobnih ovir bi ostalo popolnoma neopazno, če ne bi bilo ene same stvari. Ko sem nazadnje našel tisti košček papirja, na katerem so bili napisani njeni podatki, je manjkala telefonska številka. Spodnji del strani je bil odtrgan. Tako da nimam nobene lahke poti do nje.«

»No, še vedno lahko pokličeš informacije. Kako pa se piše?«

»Smith. Brezupno. Ampak ali se ti ne zdi čudno, da je bila številka odtrgana?«

»Ne, niti ne, če želiš pošten odgovor. Ljudje kar naprej trgajo kosce papirja. Že vidim da bi iz tega rad sestavil silno prostorsko/časovno zaroto, sumim pa, da si odtrgal trakec papirja sam, da bi si z njim očistil ušesa.«

»Tudi ti bi bila v skrbeh zaradi prostora/časa, ko bi videla tistega mačka.«

»Mogoče bi si pa moral dati očistiti svoje kontaktne leče.«

»Saj ne nosim kontaktnih leč.«

»Mogoče je pa že čas, da bi jih.«

Dirk je vzdihnil. »Najbrž se res kdaj zgodi, da so moje izmišljije nekoliko prenapete,« je rekel. »Premalo dela sem imel zadnje čase. Posel je bil tako ničev, da sem že šel pogledat, ali se na rumenih straneh niso zmotili pri moji telefonski številki, in potem poklical samega sebe, da sem preveril, ali deluje. Kate ...?«

»Ja, Dirk?«

»Ti bi mi povedala, če bi se ti zdelo, da se mi blede ali kaj takega, a ne?«

»Za to pa so prijatelji.«

»A so res?« je tuhtal Dirk. »A so? Veš, o tem sem že premišljeval. Sprašujem zato, ker sem si takrat, ko sem se poklical...«

»Ja?«

»... tudi odgovoril.«

»Dirk, prijatelj stari,« je rekla Kate, »počitka si potreben.« »Saj ne delam drugega kot počivam,« je zagodrnjal Dirk. »Potem bi pa moral nekaj početi.«

»Kaj,« je rekel Dirk. »Samo kaj?«

Kate je vzdihnila. »Ne morem ti povedati, kaj počni, Dirk. Nihče ti ne more ničesar povedati. Nikoli ne verjameš ničesar, če se nisi sam prepričal.«

»Hmmm,« je rekel Dirk in spet odprl beležnico. »Ta je pa res zanimiva.«

4. poglavje

»Josh,« je rekel glas z nekakšnim švedsko-irskim naglasom.

Dirk se ni zmenil zanj. Robo iz majhne nakupovalne vrečke je razložil po svoji grdo razobličeni kuhinji. V glavnem so bile zmrznjene pice, zato so šle v glavnem v njegov mali zamrzovalnik, ki je bil v glavnem poln starih, belih zgrbljenih stvari, za katere zdaj ni imel več zadosti poguma, da bi jih razpoznal.

»Jude,« je rekel švedsko-irski glas.

»Don't make it bad,« je sam pri sebi zabrundal Dirk. Prižgal je radio za poročila ob šestih. V glavnem žalobne novice. Onesnaževanje, katastrofe, državljanska vojna, lakota itd., in za posebni posladek ugibanje, ali bo Zemljo zadel velikanski komet ali ne.

»Julian,« je kovinsko zazvenel švedsko-irski glas. Dirk je zmajal z glavo. Zagotovo ne.

Še o kometu: cela vrsta mnenj, kaj natanko se bo zgodilo. Nekateri uradni viri so trdili, da bo zadel Sheridan v Wyomingu, sedemnajstega junija. Strokovnjaki Nase so rekli, da bo zgorel v vrhnjih plasteh ozračja in ne bo dosegel površja planeta. Skupina indijskih astronomov je trdila, da bo za več milijonov milj zgrešil Zemljo in se nazadnje pogreznil v Sonce. Britanske oblasti so rekle, da bo storil to, kar bodo rekli Američani.

»Julio,« je rekel glas. Nič odgovora.

Dirk je preslišal naslednjo novico na radiu, ker je prednja stena njegove kuhinje preveč glasno zaplahutala. Ta stena je bila zadnje čase iz debelih plaht polietilena, zaradi nezgode pred nekaj tedni, v kateri je reaktivni lovec tornado, v temeljnem nasprotju z vsem, kar bi bilo spodobilo po mnenju Dirkovih sosedov, eksplodiral pred Dirkovo hišo in se nato tuleč razbil v Finsburyju.

Seveda je za to obstajala popolnoma logična razlaga in Dirk jo je moral povedati tolikokrat, da je bil tega že do grla sit. Dirk je imel reaktivnega lovca tornado v svoji veži zato, ker ni vedel, da je to reaktivni lovec tornado. Jasno da ni mogel vedeti, da je to reaktivni lovec tornado. Kar se njega tiče, je bil to le velik in zlovoljen orel, ki ga je bil ujel v svojo vežo tako, kot bi ga vsakdo, ki ne bi maral, da se orel kar naprej zviška spušča nadenj. Da je velik reaktivni lovec za trenutek privzel obliko orla, je bilo treba pripisati nesrečnemu zračnemu srečanju z bogom groma, Thorom, iz legend ...

Tole je bil tisti del zgodbe, pri katerem se je moral Dirk navadno posebej potruditi, da je obdržal potrpežljivo pozornost poslušalstva, ki bi jo, če bi mu uspelo, še nekoliko huje načel z razlago, da si je bog groma, Thor, premislil v svojem napadu jeze in se odločil, da bo stvari spravil v red s tem, da je tornadu povrnil njegovo pravo obliko. Na žalost Thor kot bog, ki so mu bile misli posvečene višjim ali vsaj čisto drugim zadevam, ni prej poklical, kot bi to storil vsak smrtnik, da bi se prepričal, ali je to pravi trenutek. Odločil se je pač, naj bo tako, in je bilo, bang.

Razdejanje.

In tudi peklenski problem iz zavarovalništva. Zavarovalniške družbe, ki so bile vpletene, so vse po vrsti trdile, da je šlo, po vseh smiselnih razlagah, za višjo silo. Ampak, je ugovarjal Dirk, katero višjo silo? Britanija je po ustavi krščanska enobožna država, torej se mora »poseg višje sile«, kot ga določajo pravni dokumenti, nanašati samo na anglikanskega tipa, upodobljenega v barvastih cerkvenih oknih, ne pa na nekakšnega mnogobožnega norveškega razbojnika. In tako naprej.

Ves ta čas pa je bila Dirkova hiša - že od vsega začetka ne posebno veličastna zgradba - podprta s tramovjem in odri in oblečena v polietilen, in Dirk ni imel pojma, kdaj si bo lahko privoščil, da jo bo dal popraviti. Če zavarovalnice ne bi hotele plačati - kar je postajalo v luči strategije, ki so jo privzele v zadnjih letih, da namreč svoje usluge predvsem oglašajo in ne tudi izpolnjujejo, vse bolj verjetno - bi moral Dirk ... pravzaprav ni vedel, kaj. Denarja ni imel. Vsaj ne svojega. Imel je nekaj denarja od banke, koliko, pa se mu ni niti sanjalo.

»Justin,« se je tiho oglasilo. Nobenega odgovora.

Dirk je prestavil neodprte bančne izpiske na kuhinjsko mizo in se z gnusom zastrmel vanje. Za trenutek se mu je zazdelo, da ovojnice nalahkoma brenčijo in celo to, da sta se ves prostor in čas začela počasi vrteti okrog njih in da ju počasi vleče v njihovo dogodkovno obzorje, ampak to si je najbrž samo domišljal.

»Kari.« Nič. »Karel. Keir.« Nič. Nič.

Dirk si je pripravil kavo in pri tem uporabil daljšo pot naokoli po kuhinji, da mu ne bi bilo treba priti preblizu izpiskom zdaj, ko jih je srečno odložil. Če si jo pogledal v pravi luči, se je cela zgradba njegovega odraslega življenja pokazala kot način, kako se izogniti odpiranju bančnih izpiskov. Tujih bančnih izpiskov? - to je pa čisto druga zadeva. Komajda je bil kdaj srečnejši kot takrat, ko se je sklanjal nad bančnimi izpiski koga drugega: vedno so se mu zdeli izredno bogati po barvi in povedni moči, zlasti še, če jih je moral odpreti nad paro. Misel, da bi moral odpreti lastne izpiske, pa mu je pognala takšen srh po telesu, da bi kričal.

»Keith,« je upajoče zategnil glas skozi nos. Nič.

»Kelvin.« Nič.

Dirk si je nalival kavo tako počasi, kot se je le dalo, kajti spoznal je, da je trenutek nazadnje napočil. Moral bo odpreti izpiske in se soočiti z najhujšim. Izbral si je največji nož, kar jih je imel, in se grozeče približal izpiskom.

»Kendall.« Tišina.

Na koncu je opravil skoraj malomarno, s sadistično hitrim in kratkim rezom. V resnici je prav užival in se celo počutil kot kak pomodni negativec. V nekaj sekundah so bile vse štiri ovojnice - njegova finančna zgodovina zadnjih štirih mesecev - odprte. Dirk je zložil njihovo vsebino predse.

»Kendrick.« Nič.

»Kennedy.« Drobceni kovinski glas je Dirku že začenjal parati živce. Pogledal je v kot sobe. Dve žalostni očesi sta ga gledali s tiho osuplostjo.

Ko je Dirk nazadnje pogledal številke na dnu zadnjega lista papirja, ga je navdalo nekakšno plavajoče občutje. Sunkoma je zajel sapo. Miza se je začela zibati in valovati. Bilo mu je, kot da mu roke usode gnetejo ramena. Predstavljal si je, da bo hudo, pravzaprav si zadnjih nekaj tednov ni predstavljal skoraj nič drugega kot to, kako hudo bo, ampak celo v svojih najhujših prividih si ni mislil, da bi utegnilo biti tako hudo.

V grlu se mu je stiskalo nekaj lepkega. Saj ni mogoče, saj ni načina, da bi bil v minusu za 22.000 funtov. Odrinil je stol od kuhinjske mize in za nekaj trenutkov obsedel, v glavi pa mu je butalo. 22.000 funtov ...

Beseda »Kenneth« je posmehljivo privršala po kuhinji.

Ko je nanagloma v glavi prevrtel, kolikor mu je spomin dal, svoje izdatke zadnjih nekaj tednov - nepremišljena srajca tu, nepotrebna žemlja tam, divji konec tedna na otoku Wight - je ugotovil, da mora imeti prav. Nikakor ni mogel biti v minusu za 22.000 funtov.

Globoko je zajel sapo in še enkrat pogledal številke.

Še vedno je bilo tam. 22.347,43 funtov.

To mora biti napaka. Strašna, strašanska napaka. Obstajala je možnost, kajpada, da jo je zagrešil sam, in ko je strmel v papir v tresočih se rokah, je na lepem ugotovil, da je res tako.

Pričakoval je negativno število in je zato tudi domneval, da je to videl. V resnici pa je bilo na njegovem računu 22.347,43 funtov. V dobro.

V dobro ...

Česa takega sploh nikoli ni poznal. Sploh ni vedel, kako to je. Ni mogel prepoznati. Počasi in previdno, skoraj kot da bi se številke lahko stresle s papirja in se zgubile na tleh, je šel skozi liste, drugega za drugim, da bi ugotovil, od kod je ves ta denar prišel. »Kenny«, »Kentigern« in »Kermit« so neslišani zdrseli mimo njega.

Takoj je postalo jasno, da gre za redne vsote, ki tedensko prihajajo na njegov račun. Bilo jih je sedem - doslej. Zadnja je prišla prejšnji petek, kar je bil tudi datum zadnjega izpiska. Čudno pa je bilo, da so bili zneski, četudi redni, nekam nepravilni, vsak teden podobni, ne pa natanko enaki. Znesek prejšnjega petka je bil 3.267,34 funtov. V četrtek pred tem (vsi so prišli proti koncu tedna, trije ob četrtkih, štirje ob petkih) pa je bilo 3.232,57 funtov. In še teden prej 3.319,14 funtov. In tako naprej.

Dirk je vstal in globoko zajel sapo. Le kaj hudiča se dogaja? Čutil je, da se ves njegov svet počasi vrti v, kolikor je mogel presoditi, nasprotni smeri urnega kazalca. Medlo se je spomnil, da se mu je, ko je zadnjikrat pil tekilo, po njej svet vrtel v smeri urnega kazalca. To jo torej tisto, kar očitno potrebuje, če hoče razmišljati z jasno glavo. Naglo je prebrskal kredenco, polno prašnih, do devet desetin izpraznjenih steklenic napol pozabljenih rumov in viskijev. Našel je pol steklenice meskala. Za prst si ga je nalil v čajno skodelico in pohitel nazaj k izpiskom v nenadnem navalu strahu, da so številke izginile, medtem ko jih ni gledal.

Še so bile tam. Nepravilne velike vsote rednih vplačil. V glavi mu je spet zaplavalo. Kaj je to? Obresti, ki so jih pomotoma nakazali na napačen račun? Če bi bile obresti, bi to pojasnilo male razlike v zneskih. Še vedno pa se nekaj ni skladalo, in sicer preprosto zato, ker je za tritisoč funtov obresti na teden potrebna nekajmilijonska glavnica, to pa ni nekaj, kar bi lastnik tolikšne vsote denarja pustil na napačnem računu, in to še sedem tednov zapored. Srknil je meskal, da mu je zakorakal naokrog po ustih, vihteč pesti, in čez trenutek ali dva udaril naravnost v možgane.

O zadevi sploh ni razmišljal razumno, je ugotovil. Problem je bil v tem, da je šlo za njegove izpiske, on pa je bil navajen le branja tujih. Ker so bili njegovi, bi bilo pravzaprav povsem smiselno, da bi poklical banko in jih vprašal. Razen tega, seveda, da so imeli zdaj že zaprto. In navdajal ga je tudi grozni občutek, da bi dobil odgovor, »Oops, žal, napačen račun. Lepa hvala, da ste nas opozorili na napako. Kako neumno, da smo lahko verjeli, da bi bil ta denar vaš.« Očitno mora ugotoviti, odkod prihaja denar, še preden bo povprašal v banko. Še več, denar mora spraviti iz banke, še preden bi vprašal. Najbrž bi moral odleteti na Fidži ali še dlje, preden bi jih vprašal. Razen če - kaj pa, če bi denar še kar naprej prihajal?

Ko je spet posvetil svojo pozornost papirjem, je ugotovil še nekaj, kar bi bil moral ugotoviti takoj spočetka, ko ne bi bil tako zbegan. Ob vsakem znesku je stala seveda tudi kodna številka. Ta je povedala, za katero vrsto bančnega opravila gre. Poiskal jo je. Zlahka. Vsak od zneskov je prišel na njegov bančni račun z mednarodnim nakazilom.

Hmmm.

To je pojasnilo tudi majhne spremembe v zneskih. Menjalni tečaji. Če je bila vsak teden nakazana enaka vsota, potem bi majhne spremembe v tečajih povzročile, da bi se zneski rahlo razlikovali. S tem bi bilo jasno tudi, zakaj nakazila niso prispela ob natanko istem dnevu v tednu. Čeprav traja postopek mednarodnega prenosa denarja po računalniški mreži samo sekundo, se banke s tem rade ukvarjajo, kolikor se le da dolgo, zato da denar nekaj časa kroži po njihovem sistemu in jim prinaša dobiček.

Ampak iz katere dežele prihajajo nakazila? In zakaj?

»Kevin« je rekel irsko-švedski glas. »Kieran.«

»Oh, bodi že tiho!« je zavpil Dirk.

To je izzvalo odgovor. Mali angleški terier, ki je dotlej ves zmeden tiho ležal v košari v kotu sobe, je vznemirjeno pogledal in radostno javsknil. Doslej se ni zmenil za nobeno ime, ki mu jih je recitiral postarni računalnik na mizi poleg njega s spiska možnih imen za novorojenčke, očitno pa ga je razveselil ukaz, naj bo tiho, in si je zdaj želel še kaj več.

»Kimberly« je rekel računalnik. Nič. Brezimeni je bil videti razočaran.

»Kirby.«

»Kirk.« Pes se je počasi ulegel nazaj na svoje ležišče iz starih časopisov in si nadel prejšnji izraz zmedene žalosti.

Stari časopisi. To je bilo tisto, kar je Dirk potreboval.

Čez nekaj ur je že imel odgovor ali vsaj nekakšen odgovor. Nič takega, da bi pokazalo vsaj malo pravega smisla, a vendarle toliko, da je Dirk začutil opogumljajoči naval razburjenja: razvozlal je vsaj del uganke. Kako velik del, ni vedel. Še vedno ni imel pojma, s kako veliko uganko ima opravka. Niti najmanjšega pojma.

Izpod psa, izpod zofe, izpod postelje in od vsepovsod po kopalnici si je nabral primerno zalogo časopisov zadnjih nekaj tednov; ključna sta bila dva nekoliko vlažna, a vendar v bistvenem popolna izvoda Financial Timesa, ki si ju je pribarantal pri starem klošarju v zameno za odejo, nekaj jabolčnika in knjigo Izvor zavesti v zlomu dvorazdelčnega razuma. Čudna kupčija, je razmišljal, ko se je vračal iz male zaplate parka, ampak nič manj z njegove lastne strani. Vedno znova se je opominjal, kako osupljivo drugačen je svet, če ga pogledamo iz točke, ki je samo za tri čevlje bolj na levi.

Iz tabel v časopisih si je lahko narisal grafe gibanja vseh pomembnejših svetovnih valut v zadnjih nekaj tednih in jih primerjal s spremembami v zneskih, ki jih je v preteklih tednih prejel na svoj račun. Odgovor je bil takoj očiten. USA dolarji. Pet tisoč, če smo natančni. Če je nekdo vsak teden nakazal pet tisoč dolarjev iz Združenih držav v Združeno kraljestvo, so bili izračunani zneski dokaj natanko enaki tistim, ki jih je dobil na svoj račun. Eureka! Čas za praznični pohod nad hladilnik.

Občepel je pred televizorjem s tremi kosi mrzle pice in pločevinko piva, prižgal je še radio in tudi cede gramofon. Moral je razmisliti.

Nekdo mu plačuje 5000 dolarjev na teden, in to že celih sedem tednov. To je pretresljiva novica. Požvečil je pico. Ne samo to, plačuje ga nekdo v Ameriki. Ponovno je ugriznil v bogati nadev sira, ogrske, sočne mlete govedine, sardin in jajc. V Ameriki ni preživel kaj dosti časa in nikogar ni poznal tam - pa tudi nikjer drugje na zemeljski obli - da bi od njega lahko pričakoval kupe dolarjev za prazen nič.

Še ena misel ga je spreletela, a tokrat ne o denarju. Na cedeju je bila pesem o televizijski večerji in za trenutek ga je spomnila na njegovo pico, da jo je pozorno in osuplo pogledal. Sir, salama, govedina, sardine in jajce. Ni čudno, da je imel pokvarjeno prebavo. Prve tri kose je že pospravil za zajtrk. To je bila kombinacija, s katero je bil, najbrž edini na svetu, zasvojen, tako da se ji je moral pred meseci odpovedati, ker se črevesje ni moglo več spopadati z njo. Na to sploh ni pomislil, ko je zjutraj pritaval pred hladilnik, kajti bila je natanko tisto, kar človek rad odkrije v hladilniku. Ni mu prišlo na misel, da bi se vprašal, kdo jo je dal noter. Kajti on je ni.

Počasi in z odporom je izvlekel napol prežvečeni kos iz ust. V picje vile ni hotel verjeti.

Vrgel je prežvekanino v koš in si ogledal preostali dve rezini. Nič nenavadnega ali sumljivega ni bilo na njih. Natanko takšna pica, kot jo je jedel, dokler se ni prisilil, da se ji odpove. Poklical je bližnjo picerijo in jih vprašal, ali je še kdo naročil pico s to kombinacijo nadevov.

»Ah, vi ste tisti tip, ki ima gastricciano, kajne?« je rekel šef.

»Ki ima kaj?«

»Tako mi rečemo. Ne, kolega, nihče ni naročil te čudovite kombinacije, verjemite.«

Dirka je ta pogovor pustil nekoliko nezadovoljenega, vendar ni vrtal dalje. Zamišljeno je odložil telefon. Čutil je, da se dogaja nekaj zelo čudnega, in ni vedel, kaj naj bi to bilo.

»Nihče nič ne ve.«

Besede so ujele njegovo pozornost, da je pogledal na televizor. Živahen Kalifornijec v nekakšni havajski srajci, ki bi lahko v primeru potrebe služila tudi kot klic na pomoč, je stal na sončni pripeki in odgovarjal na vprašanja, kakor je Dirk hitro uganil, o prihajajočem meteorju. Klical ga je Papa Pip.

»Papa Pip?« je vprašal novinar, dopisnik BBC iz Kalifornije.

»Ja. Pravimo mu Papa Pip, ker lahko vsemu, kar bo zadel, precej mirno pomahate, papa.«

Kalifornijec se je zarežal.

»Torej trdite, da bo zadel?«

»Pravim, da ne vem. Nihče ne ve.«

»No, znanstveniki pri Nasi pravijo ...«

»Nasa,« je rekel Kalifornijec prisrčno, »ve en drek. Pojma nimajo. Če mi ne vemo, potem čisto gotovo tudi oni ne vedo. Pri nas pri Similarity Engines imamo najmogočnejše paralelne računalnike na svetu, in če torej rečem, da ne vemo, vem, o čem govorim. Mi vemo, da ne vemo, in tudi vemo, zakaj ne vemo. Nasa pa ne ve niti tega.«

Tudi naslednja novica je bila iz Kalifornije, bila je o lobistični skupini z imenom Zeleni brsti, ki je pridobivala vse več javne podpore. Po njenem nazoru, ki se je dobro prilegal tudi zmahanim dušam številnih Američanov, lahko svet skrbi sam zase mnogo bolje, kot to zmoremo mi, zato nima nobenega pomena, da se razburjamo zaradi njega in da skušamo zaustaviti naše naravno vedenje. »Don't worry,« je govorilo njihovo geslo, povzeto po priljubljeni pesmi. »Be happy.«

»Great balls of Fire,« si je rekel Dirk s citatom iz druge priljubljene pesmi.

»Znanstveniki v Avstraliji,« se je oglasil nekdo na radiu, »poskušajo naučiti kenguruje govoriti.« Dirk je ugotovil, da je od vsega še najbolj potreben krepkega spanca.

Zjutraj so bile stvari naenkrat videti čudovito jasne in preproste. Sicer ni vedel odgovora na nobeno vprašanje, vedel pa je, kaj mora storiti. Z nekaj klici v banko je ugotovil, da bi bilo izslediti vir denarja grozovito težavno, deloma zato, ker je to nasploh zelo zapletena zadeva, deloma pa zato, ker je prav kmalu postalo jasno, da se tisti ali tista, ki mu plačuje ta denar, nemalo trudi, da bi zabrisal sledi za seboj, še najbolj pa zato, ker je imel uslužbenec pri pultu za tujino volčje žrelo.

Življenje je prekratko, vreme prelepo in svet prepoln zanimivih in vznemirljivih pasti. Dirk se je odločil, da gre jadrat.

Življenje, si je rad govoril, je kot ocean. Lahko si utiraš pot čezenj kot motorni čoln, lahko pa se prepustiš vetrovom in tokovom - z drugimi besedami, greš jadrat. Imel je veter: nekdo mu je plačeval. Domnevno mu je ta nekdo plačeval, da bi nekaj storil zanj, le da mu ni povedal, kaj. No ja, stranka se lahko odloči tudi tako. Vendar je Dirk čutil, da bi se moral nekako odzvati na ta izbruh darežljivosti in da bi moral nekaj storiti. Ampak kaj? No, bil je privatni detektiv in tisto, za kar so privatni detektivi največkrat plačani, je sledenje ljudem.

Prav preprosto. Nekomu bo torej sledil.

To je pomenilo, da mora zdaj najti dober tok: nekoga, da mu bo sledil. Sicer pa je tu okno njegove pisarne, in zunaj vrvi ves svet - no, ne čisto ves, nekaj ljudi pa le. Enega bo izbral. Ves je zažarel od vznemirjenja, da je njegova preiskava končno stekla, oziroma bo stekla, brž ko se bo naslednja oseba - ne, ne naslednja oseba, naj bo ... naslednja peta oseba - prikazala izza vogala na drugi strani ulice.

Že takoj mu je postalo zelo ljubo, da se je odločil vgraditi v preiskavo majhen predah za duhovno pripravo. Skoraj pri priči se je izza vogala pokazala oseba številka ena, ženska kakor velika pernica, in vlekla za seboj upirajoči se osebi številka dve in tri - svoja otroka, ki ju je ob vsakem koraku oštevala in cukala. Dirk se je olajšano oddahnil, da ni izbral nje.

Stal je ob strani okna, miren in napet od pričakovanja. Nekaj minut ni bilo izza vogala nikogar. Dirk je opazoval žensko, ki je zvlekla svoja otroka v prodajalno časopisov čez cesto, onadva pa sta vpila, da hočeta domov gledat televizijo. Čez minuto ali dve ju je spet privlekla na piano, navzlic kričanju, da hočeta sladoled in strip Judge Dredd.

Odvlekla ju je gor po ulici in za kratek čas je na prizorišču zavladal mir.

Prizorišče je bilo trikotne oblike, zaradi kota, pod katerim sta se srečali obe cesti. Dirk se je v novo pisarno preselil pred kratkim - nova je bila le zanj: sama stavba je bila stara in razpadajoča in je stala pokonci bolj iz navade kot pa zaradi kakršnekoli notranje trdnosti - in se v njej počutil dosti bolje kot v prejšnji, ki je bila milje daleč od česarkoli. V svoji stari pisarni bi lahko čakal ves teden, da bi se izza vogala pokazalo pet oseb.

Pojavila se je številka štiri.

Številka štiri je bil poštar z vozičkom. Na Dirkovem čelu se je pojavila kapljica znoja, ko se je zavedel, kako zelo napak bi se bil lahko obrnil njegov načrt.

In tu je bila številka pet.

Številka pet se je skoraj opotekel na prizorišče. Bil je nekje ob koncu dvajsetih, visok, z rdečkastimi lasmi in črnim usnjenim letalskim jopičem. Ko se je priopotekel okoli vogala, se je za kratek čas ustavil. Videti je bil, kot bi napol pričakoval, da se bo tu z nekom srečal. Dirk se je zganil na delo, ko je okoli vogala prikorakala številka šest.

Številka šest je bila nekaj povsem drugega: ženska precej slastnega videza v kavbojkah, s kratkimi, gostimi črnimi lasmi. Dirk je zaklel in potuhtal, če ni na skrivnem v resnici mislil šest in ne pet. Ampak ne. Preiskava je preiskava, in navsezadnje je bil dobro plačan. Do stranke, kdorkoli je že, je čutil dolžnost, da se drži dogovora, kakor je bil oziroma ni bil sklenjen. Številka pet je še vedno stal na vogalu in Dirk se je naglo pognal po stopnicah na lov.

Ko je odprl razpokana vhodna vrata, je naletel na številko štiri, poštarja z vozičkom in od njega prejel sveženj pisem.

Spravil jih je v žep in pohitel na ulico, obsijano s pomladanskim soncem.

Že nekaj časa ni sledil nikomur in spoznal je, da je že malo pozabil obrt. V zasledovanje svojega plena se je pognal s silnim navdušenjem, a je kmalu sprevidel, da gre mnogo prehitro in da bo žrtev vsak čas prehitel. To se je res zgodilo, tako da je za nekaj zmedenih trenutkov obstal, se obrnil in začel korakati v nasprotni smeri, zaradi česar se je zaletel v svoj plen. Trk s človekom, ki naj bi mu skrivoma sledil, ga je tako zmedel, da je poskusil odvrniti sleherni sum s tem, da je skočil na mimovozeči avtobus in se z njim odpeljal po aveniji Rosebery.

Tole, je pomislil, ni prav dobro znamenje. Nekaj sekund je obsedel na avtobusu, ves odrevenel zaradi lastne nerodnosti. Za tole ga plačujejo 5000 dolarjev na teden. Pravzaprav res. Zavedel se je, da ga ljudje rahlo čudno pogledujejo. A to še malo ni tako čudno, kot bi ga pogledovali, je pomislil, ko bi imeli najmanjšo predstavo o tem, kaj v resnici počne.

Zasukal se je na sedežu in poškilil nazaj po ulici, tuhtajoč, kaj bi bil primeren naslednji korak. Navadno se pojavi problem, kadar nekomu sledite, če ta oseba nepričakovano skoči na avtobus, ampak očitno je še hujši problem, če nanj nepričakovano skočite sami. Najbrž bi bilo najbolje, da stopi dol in poskuša ujeti sled, četudi mu ni bilo jasno, kako naj se po vsem tem napravi neopaznega. Brž ko je avtobus zapeljal na postajo, je skočil dol in se odpravil nazaj po aveniji Rosebery. Še preden je sploh kam prišel, je opazil, da mu plen prihaja nasproti. Pomislil je, da si je uspel izbrati zares izredno uslužno in na sodelovanje pripravljeno žrtev, dosti boljšo, kot bi si jo zaslužil. Skrajni čas, da se popravi in postane bolj oprezen. Ker je bil tik ob vratih majhne kavarnice, se je hitro umaknil vanjo. Obstal je pri pultu in se delal, kot da se ne more odločiti med sendviči, čakajoč, da gre žrtev mimo.

Žrtev pa ni šla mimo. Žrtev je vstopila v lokal in obstala za njim pri pultu. Ves paničen je Dirk naročil sladko štručko s tunino, ki jo je sovražil, in pa kapučino, ki se še posebno slabo sklada z ribo, ter odhitel k eni od mizic. Rad bi se zakopal v časopis, pa ga ni imel in je moral uporabiti kar svojo pošto. Zatopil se je vanjo. Različni računi običajno nesramne in pretirano optimistične sorte. Razne okrožnice tiste čudne posebne vrste, ki jih dobivajo samo zasebni detektivi - katalogi z drobcenimi elektronskimi napravicami, ki so namenjene temu, da se med seboj izničijo; reklame za posebno občutljive filme ali za revolucionarno nove vrste tankih plastičnih trakov. Dirk se ni dal zapeljati ničemur, se je pa za hip ustavil pri zloženki za novo knjigo o modernih metodah nadzora. Nataknjeno jo je zmečkal in vrgel na tla.

V zadnji ovojnici je bil novi bančni izpisek. Njegova banka se je že davno navadila, da mu jih je pošiljala tedensko, v resnici samo zato, da ga je jezila. Niso se še navadili na njegov novi plačilni status ali pa mu niso zaupali. V resnici ga najbrž še opazili niso. Odprl je ovojnico, še vedno napol nejeverno. Ja.

Spet 3.253,29 funtov. Na petek. Neverjetno. Nerazložljivo. Ampak res.

Še nekaj čudnega je bilo. Preteklo je nekaj trenutkov, da je to opazil, kajti polovico pozornosti je vešče posvečal žrtvi, ki si je kupovala kavo in krof in plačala z bankovcem iz debelega svežnja dvajsetakov.

Zadnja vrstica na Dirkovem izpisku je zabeležila dvig gotovine z njegovo kreditno kartico: 500 funtov. Včeraj. Izpisek so očitno odposlali sinoči ob koncu dnevnega poslovanja, zato je vseboval tudi vse včerajšnje transakcije. Kar je seveda sijajno in poslovno in resnično najboljše spričevalo o učinkovitosti modernega računalniškega poslovanja, vendar je ostajalo dejstvo, da Dirk prejšnji dan ni dvignil 500 funtov in tudi vse dni prej ne. Morali so mu ukrasti kartico. Gromska strela! Zaskrbljeno je pobrskal po listnici.

Ne. Vse kartice so bile tam. Na varnem.

Pomislil je. Ni si mogel predstavljati nobenega načina, kako bi goljuf dvignil denar brez njegove kartice. Strašna misel ga je prešinila, da mu je odrevenel želodec. Saj so tole njegovi bančni izpiski, vse to, kar je zadnje čase dobil? Mrzlično je preveril. Pač. Njegovo ime, njegov naslov, njegova številka računa. Tisti kup izpiskov doma pa je dvakrat preveril že sinoči. Izpiski so zagotovo njegovi. Le finančne operacije nekako niso bile videti njegove.

Bil je čas, da se posveti trenutni nalogi. Ozrl se je. Njegov plen je sedel dve mizici dalje, potrpežljivo žvečil krof in strmel v srednjo daljavo.

Trenutek pozneje je vstal, si otresel drobtine z usnjenega jopiča, se obrnil in odkorakal k vratom. Malo je postal, kot da premišljuje, kam naj zavije, potem pa se je zložno odpravil v prejšnjo smer. Dirk je spravil pošto v žep in mu mirno sledil.

Dobro žrtev si je izbral, je ugotovil. Fantovi rdečkasti lasje so v pomladanskem soncu žareli kot svetilnik in vedno, ko ga je pogoltnila množica, je Dirk že v nekaj sekundah spet ujel njegovo umirjeno gibanje po ulici.

Dirk je ugibal, kaj počne za preživljanje. Ne prav dosti, se je zdelo - ali vsaj ne danes. Prijeten sprehod skozi Holborn do West Enda. Dobre pol urice brskanja po knjigarnah (Dirk si je zapisal naslove knjig, po katerih je brskal), postanek na (še eni) kavi v italijanskem lokalu ter kratek pogled v izvod The stage (kar najbrž pojasnjuje, odkod mu toliko časa za pohajkovanje po knjigarnah in italijanskih lokalih), potem pa dolga in sproščena hoja skozi Regent Park in čez Camden pa nazaj v Islington - Dirk je začenjal ugotavljati, da je takale zasledovalna služba zares imenitna. Svež zrak, rekreacija - do večera se je počutil že tako veličastno dobro, da mu je bilo, brž ko je spet zakorakal skozi svoja vhodna vrata - ali bolje, skozi vhodno polo polietilena - pri priči jasno, da je psu ime Kierkegaard.

5. poglavje

Rešitve vedno pridejo iz tiste smeri, odkoder ste jih najmanj pričakovali, kar pomeni, da nima smisla pogledovati tja, saj potem ne bodo prišle odondod.

To je bila ugotovitev, ki jo je Dirk omenjal številnim ljudem, in omenil jo je tudi Kate, ko ji je zvečer telefoniral.

»Čakaj no malo, čakaj no malo,« je rekla in se trudila zabiti stavčni klin v njegov samogovor ter ga malo razrahljati. »Ali mi hočeš povedati...«

»Pravim ti, da je bil pokojni mož ženske, ki je bila pozabila ime svojega psa, življenjepisec.«

»Ampak...«

»In upam, da veš, da življenjepisci pogosto poimenujejo svoje hišne ljubljenčke po svojih osebah.«

»Ne. Nisem ...«

»To je zato, da lahko na nekoga zavpijejo, ko so že vsega siti. Ure in ure bredejo skozi življenje nekoga in nakladajo o teleološkem suspenzu etičnega ali kar že, in potem jih seveda prime, da bi lahko na nekoga zavpili, 'Oh, daj že mir, Kierkegaard, za božjo voljo.' In tako dobi pes ime.«

»Dirk...«

»Nekateri življenjepisci uporabljajo majhen lesen okrasek ali lončnico, večina pa ima vendarle raje nekaj takega, kar lahko dobro revskne nazaj. Povratna zanka, razumeš. Ko že govoriva o tem, ali imam pravilen občutek, da bi rada nekaj pripomnila?«

»Dirk, ali mi hočeš dopovedati, da si ves dan zasledoval popolnega tujca?«

»Natanko to. In prav to imam v načrtu tudi za jutri. Že navsezgodaj bom ves čil in bister postaval pred njegovo hišo. No, vsaj čil in bister. Navsezgodaj pa nima pomena, ker je igralec.«

»Za to bi lahko prišel v zapor.«

»Poklicno tveganje. Kate, plačujejo mi 5000 dolarjev na teden. Za ta denar moraš biti pripravljen ...«

»Ampak ne, da zasleduješ popolnega tujca!«

»Kdorkoli me je najel, pozna moje metode. Zdaj jih samo uporabljam.«

»Saj sploh ničesar ne veš o osebi, ki te je najela.«

»Nasprotno, zelo veliko vem.«

»No, v redu, kako mu je ime?«

»Frank.«

»Frank in še kaj?«

»Nimam pojma. Poslušaj, saj ne vem, da mu je ime Frank. Njegovo - ali njeno - ime nima nič opraviti s celotno zadevo. Stvar je v tem, da ima problem. Ta problem je resen, sicer mi ne bi plačeval takšne vsote denarja, da ga razrešim. Problem je tudi nedoganljiv, sicer bi mi povedal, za kaj gre. Kdorkoli je že, ve, kdo sem jaz, kje sem, in kako natanko se me da doseči.«

»Ali pa so se v banki zmotili. Težko verjeti, saj, ampak ...«

»Kate, ti misliš, da govorim neumnosti, pa jih ne. Poslušaj. V starih časih so ljudje ure in ure strmeli v ogenj, kadar so hoteli kaj razmisliti. Ali pa so strmeli v morje. Neskončni ples oblik in vzorcev seže mnogo globlje v našo pamet, kakor zmoremo sami s sklepanjem in logiko. Razumeš, logika lahko napreduje samo iz podmen in privzetkov, ki jih že imamo, in z njo se ves čas vrtimo v krogih kakor mali avtomobilčki na vzmet. Ples oblik potrebujemo, da nas dvigne in odnese s seboj, ampak dandanes je to vse teže doseči. Ali naj strmimo v radiator? Tudi v morje ne moreš več strmeti. No, lahko, ampak vse je pokrito s plastenkami in rabljenimi kondomi, in od tega postaneš kvečjemu slabe volje. Ampak ni nam treba drugega kot strmeti v beli šum. To, čemur drugače pravimo informacija, ki pa ni drugega kot žlobudranje, ki se širi po zraku.«

»Ampak z logiko...«

»Logika pride potlej. To je način, kako se vrnemo po isti poti. Logika je tisto, ko si pameten, potem ko se je vse že zgodilo. Preden se zgodi, pa moraš biti neumen, zelo neumen.«

»Ah. To je torej tisto, kar počneš.«

»Ja. No, en problem sem že razrešil. Pojma nimam, kako dolgo bi trajalo, preden bi pogruntal, da je šmentanemu psu ime Kierkegaard. Samo po najsrečnejšem naključju je moja nadzorovana oseba vzela v roke Kierkegaardov življenjepis, ki ga je, kot sem odkril, ko sem si ga potem ogledal še sam, napisal človek, ki se je pozneje vrgel z žerjava z gumijasto vrvjo okoli nog.«

»Ampak oba primera nista z ničimer povezana.«

»Sem ti že povedal, da verjamem v fundamentalno povezanost vseh stvari? Mislim, da sem.«

»Ja.«

»Zaradi česar moram zdaj pregledati še druge knjige, ki so ga zanimale, potem pa se še pripraviti na jutrišnjo ekspedicijo.«

»...«

»Kar slišim te, kako zmajuješ z glavo od obžalovanja in zmedenosti. Ne skrbi. Vse je čudovito ušlo iz nadzora.«

»Če ti tako praviš, Dirk. Mimogrede, kaj v resnici pomeni 'nedoganljiv'?«

»Ne vem,« je jedrnato odvrnil Dirk. »Ampak bom zvedel.«

6. poglavje

Naslednje jutro je bilo vreme tako obupno, da si je komaj zaslužilo to ime, in Dirk se je odločil, da ga bo krstil za Stanleya.

Stanley ni bil pravi naliv. Nič ni narobe z dobrim nalivom, če je treba očistiti ozračje. Stanley pa je bil tisto, za kar bi potrebovali dober naliv, da bi za njim očistil ozračje. Stanley je bil soparen, zagaten in zadušljiv, kot kakšen velik in prepoten sosed v natlačeni podzemski železnici. Stanley ni deževal, se je pa vsake toliko malo poslinil na vas.

Dirk je stal na planem sredi Stanleya.

Igralec ga je zdaj puščal čakati že več kot uro in Dirk si je zaželel, da bi ostal pri svojem prvotnem mnenju o igralcih, ki nikoli ne vstajajo zjutraj. Namesto tega se je poln pričakovanja prikazal pred igralčevo hišo že ob 8.30 in potem eno uro stal za drevesom.

Zdaj že skoraj uro in pol. Kratko razburjenje je zavladalo, ko se je pripeljal poštar na motorju in dostavil majhen zavitek, ampak to je bilo vse. Dirk je prežal kakih dvajset sežnjev od igralčevih vrat.

Dogodek z motoriziranim slom ga je tnalo presenetil. Igralec ni bil videti posebno uspešen. Videti je bil bolj v razvojni stopnji še-trka-na-vrata-kariere kot pa na stopnji mu-že-s-posebno-pošto-dostavljajo-scenarije.

Čakanje se je vleklo. Dirk se je že dvakrat preglodal skozi majhno zbirko časopisov, ki jo je prinesel s seboj, in nekajkrat pregledal vsebino svoje listnice in žepov: običajna zbirka posetnic od ljudi, za katere se ni spominjal, da bi jih srečal, neprepoznavne telefonske številke na krpicah papirja, kreditne kartice, čekovna knjižica, potni list (nenadoma se je spomnil, da mu je ostal v drugem suknjiču, ko se je njegov plen prejšnji dan kar dolgo zadržal pred izložbo potovalne agencije), zobna krtačka (nikoli ni šel na pot brez zobne krtačke, zaradi česar je bila popolnoma neuporabna) in beležnica.

V enem od časopisov je celo pogledal svoj horoskop, tistega, ki ga je pisal njegov zloglasni prijatelj, brezvestni pisun pod imenom Veliki Zaganza. Najprej je preletel nekaj napovedi za druga nebesna znamenja, da bi dobil občutek, kakšne volje je VZ danes. Mehak, se je zdelo na prvi pogled. »Vaša sposobnost, da razmišljate dolgoročno, vam bo pomagala skozi manjše težave, ki vas bodo doletele, ko bo Merkur ...«, »V preteklih tednih je bila vaša potrpežljivost na preizkušnji, vendar se bodo pojavile nove priložnosti, ko bo Sonce ...«, »Nikar ne dovolite drugim, da se okoriščajo z vašo blago naravo. Odločnost bo posebej potrebna, ko ...« Dolgočasna lajna. Potem je prebral svoj horoskop. »Danes se boste srečali s tritonskim nosorogom z imenom Desmond.«

Dirk je jezno zaprl časopis in v tem trenutku so se nenadoma odprla vrata. Pojavil se je igralec, ves odločen. Nesel je kovček, potovalno vrečo čez ramo in plašč. Nekaj se je dogajalo. Dirk je pogledal na uro. Tri minute čez deset. Naglo si je zabeležil. Srce mu je začelo pospešeno biti.

Po ulici se jima je bližal taksi. Igralec ga je ustavil. Prekleto! Nekaj tako preprostega. Zdaj mu bo ušel. Igralec je zlezel v vozilo, ki je odpeljalo mimo njega po ulici. Obrnil se je in ravno še ujel pogled na igralca, ki je gledal skozi zadnje okno. Dirk je nemočno opazoval, potem pa se je ozrl gor in dol po ulici brez upanja, da bi...

Skoraj kot po čudežu se je na koncu ulice prikazal drugi taksi in se nameril proti njemu. Dirk je iztegnil roko in taksi se je ustavil tik ob njem.

»Sledite tistemu taksiju!« je vzkliknil Dirk in se skobacal na zadnje sedeže.

»Dvajset let sem že taksist,« je rekel voznik, ko se je spet vključil v promet. »Še nikoli mi nihče ni rekel tega.«

Dirk je sedel na robu sedeža in strmel v taksi, ki si je pred njima utiral pot skozi morilsko počasni utrip londonskega prometa.

»To se vam mogoče zdi malenkost, je pa vseeno zanimivo, ane?«

»Kaj?«

»Vsakokrat ko na teve kdo skoči v taksi, vedno zavpije 'Sledite tistemu taksiju,' ane?«

»A res? Nisem opazil,« je rekel Dirk.

»Ja, seveda, vi že ne,« je rekel voznik. »Saj niste taksist. To kar opazite, je odvisno od tega, kaj ste. Če ste taksist, potem so tisto, kar na teveju najbolj opazite, taksiji,« je nadaljeval taksist. »In kaj počnejo. Razumete?«

»Eem, ja,« je rekel Dirk.

»Ampak na teveju v resnici nikoli ne vidite taksistov, veste. Vidite samo ljudi zadaj v taksiju. Kot da taksist sploh ni zanimiv.«

»Ee, ja, najbrž res,« je rekel Dirk. »A še vidite tisti taksi, ki bi ga morala zasledovati.?«

»O, ja, čisto v redu mu sledim. Edinokrat, ko zares vidite taksista, je takrat, ko mu stranka kaj reče. In kadar v teve drami stranka kaj reče taksistu, že kar veste, kaj bo zmeraj prišlo?«

»Bom uganil,« je rekel Dirk. »'Sledite tistemu taksiju.'«

»Natanko to mislim. Se pravi, če je teveju kaj verjeti, potem taksiji ne delajo drugega,« je nadaljeval taksist, »kot da sledijo drugim taksijem.«

»Hmmm,« je nejeverno zategnil Dirk.

»Kar me postavlja v zelo čuden položaj, položaj edinega taksista, ki mu nikoli ne naročijo, naj sledi drugemu taksistu. In me seveda vodi do neubranljivega zaključka, da moram biti prav jaz tisti taksist, ki ga vsi drugi taksisti zasledujejo ...«

Dirk je poškilil skozi okno, da bi videl, ali je kje še kak taksi, v katerega bi lahko preskočil.

»No, saj ne trdim, da se to zares dogaja, ampak zdaj vidite, kako bi kdo lahko prišel do takšnega zaključka. To je moč medijev, ane?«

»Pa so dajali,« je rekel Dirk, »celo televizijsko nanizanko o taksistih. Če se prav spomnim, je bil naslov Taksi.«

»Ja ja, ampak zdaj ne govorim o njej, ne,« je rekel voznik brezprizivno, »govorim o moči medijev, da po izbiri pačijo realnost. O tem govorim. Mislim, če se že gremo to, vsi živimo vsak v svoji drugačni realnosti, ane, če se že gremo to.«

»No ja, pravzaprav mislim, da imate prav,« je z nelagodjem priznal Dirk.

»Hočem reči, samo poglejte te kenguruje, ki jih zdaj poskušajo naučiti govoriti. Kaj pa mislijo, o čem se bomo pogovarjali? Kaj bomo rekli, a? 'Kako pa kaj vaš poskok v teh letih?' 'Oh, hvala, ne morem se pritožiti. Samo tale žep tukaj mi gre malo na živce, zmeraj poln listja in pisarniških sponk.' Saj ne bo tako. Ti kenguruji imajo možgane velike kot lešnik. V čisto drugem svetu živijo, razumete. Kot da bi govoril z Johnom Selwynom Gummerjem[3]. A razumete, kaj vam pravim?«

»A še vidite taksi, ki ga zasledujeva?«

»Jasno kot beli dan. Najbrž bova tam še pred njim.«

Dirk se je namrščil.

»Bova kje še pred njim?«

»Na Heathrowu.«

»Kako zlomka pa veste, da pelje na Heathrow?«

»Vsak taksist ugane, če drug taksist pelje na Heathrow.«

»Kaj hočete reči?«

»Berite znamenja. No, v redu, najprej nekaj očitnih stvari, kot to, da ima stranka prtljago. Potem je tu smer vožnje. Ta je lahka. Ampak, boste rekli, mogoče gre pa samo na obisk k prijateljem v Hammersmith. Na to vam lahko rečem samo, da ta stranka ni vstopila v taksi kot nekdo, ki gre k prijateljem v Hammersmith. In kaj še je treba videti? Ja, to morate biti pa že taksist, da to veste. Normalno taksistovo življenje je iz samih drobtinic, zdaj tukaj zdaj tam. Od minute do minute ne veste, kaj bo, kakšno delo boste dobili, kako bo tekel dan. Nekako nemirno se plazite naokrog. Če pa dobite stranko za na Heathrow, ste na konju. Lepa dolga fura, lepa solidna tarifa, potem počakate v vrsti kakšno urico in spet imate lepo solidno furo nazaj v mesto. In s tem ste preskrbljeni za celo dopoldne. Tudi čisto drugače vozite. Bolj visoko po cesti in lepše jemljete ovinke. Skratka, furo imate. Nekam peljete. Temu se reče heathrowska fura. Vsak taksist bo to opazil.«

»Hmm,« je rekel Dirk. »To pa ni kar tako.«

»Kar opazite, je odvisno od tega, kaj ste.«

»A bi slučajno lahko tudi uganili, kateri let skuša ujeti?«

»Kaj pa mislite, šef, kaj da sem,« je zagodrnjal taksist, »a mislite, da sem kakšen frdaman zasebni detektiv?« Dirk se je usedel nazaj in zamišljeno strmel skozi okno.

7. poglavje

To, da ljudje tako govorijo, mora biti nekakšna bolezen in njeno ime mora biti nekaj takega kot aviatični sindrom zlogovnega stresa. To je bolezen, ki se prvič pokaže nekje pri deset tisoč čevljih, potem pa postajajo njeni znaki čedalje jasneje izraženi, če smemo uporabiti to besedo v tej dvoumni zvezi, dokler ne doseže nasičenja v popolnem besednem nesmislu pri nekako petintrideset tisoč čevljih višine. Zaradi nje začno sicer popolnoma razumni ljudje govoriti stvari kot »Kapitan je zdaj izklopil znak za pripenjanje pasov,« kakor da bi nekje v pilotski kabini tičal nekdo, ki bi skušal zanikati, da je kapitan storil kaj takega, da je v resnici kapitan in ne nekdo, ki se samo izdaja zanj, in da nikjer ni celega kupa obrabljenih in pomanjkljivih znakov za pripenjanje pasov, s katerimi bi se utegnil igračkati.

Druga stvar, o kateri je Dirk razmišljal, ko se je pogreznil v svoj sedež, je bila nenavadna sovpadnost, po kateri je zunanjost potniškega letala na videz prav taka kot zunanjost vakuumskega sesalnika, pa tudi notranjost letala zaudarja prav tako kot notranjost sesalnika.

Sprejel je kozarec šampanjca iz rok strežnika. Zdelo se mu je, da je večina besed, ki jih uporablja posadka letala, oziroma celo večina stavkov, v katere so te besede navadno vgrajene, tako grdo zlorabljana, da je zdaj že mrtva. Čudni poudarki, s katerimi jih osebje v kabini kar naprej oblaga, učinkujejo tako kot električni šoki na žrtev srčnega napada med poskusi, da bi jo oživili.

No ja.

Kako čudna in zapletena je bila zadnja ura in pol. Dirk še vedno ni bil popolnoma gotov, da ni šlo nekaj nekje grozovito narobe, in mučila ga je skušnjava, da bi zdaj, ko je kapitan izklopil znak za pripenjanje pasov, odšel na kratek sprehod po letalu in pogledal, kje je njegov plen. Ampak ker zdaj nekaj časa nihče ne bo mogel vstopiti v letalo ali izstopiti iz njega, bi bilo verjetno bolj pametno, ko bi se malo zadržal. Za eno uro. Ali še dlje. Navsezadnje je bil na enajsturnem letu v Los Angeles.

Nikakor ni bil pričakoval, da bo še ta dan letel v Chicago, in pogled na zasledovanca, ki se je po najkrajši črti usmeril k pultu za let v Chicago ob 13.30, ga je spravil v zadrego. Toda odločitev je odločitev in zato se je po kratkem premoru, v katerem se je prepričal, da njegov plen ni stopil k pultu samo zato, da bi povprašal, kod se gre k trgovini s kravatami, napotil k okencu za prodajo letalskih vozovnic in tlesknil na pult svojo plastično gotovino.

Ves prevzet od svoje nepričakovane plačilne zmožnosti si je naročil celo sedež v poslovnem razredu. Njegov anonimni delodajalec je bil očitno premožen človek, ki se ne bo razburjal zaradi nekaj manjših izdatkov. Kaj če je tudi zasledovanec v poslovnem razredu? Potem ga Dirk, če bi tičal na katerem od cenenih sedežev v repu letala, ne bi mogel nadzorovati. Na podoben način bi se dalo najti celo argument za sedež v prvem razredu, a ne prav razumen argument, si je moral obotavljaje priznati Dirk.

Toda uro in pol potem, ko je letalo vzletelo, je Dirk postajal drugačnega mnenja. Kot potnik poslovnega razreda ni imel pravice do prehoda v prvi razred spredaj v nosu letala, lahko pa se je prosto gibal povsod drugod. Zdaj se je že trikrat prosto sprehodil po vsakem od prehodov, skrivoma opazoval vrata vseh stranišč po vrsti, toda svojega plena ni opazil nikjer. Vrnil se je na svoj sedež in preudarjal položaj. Njegov plen je bodisi v prvem razredu ali pa ga sploh ni v letalu.

Prvi razred? Nekako ni bil videti tak. Vozovnica bi stala kar nekaj mesečnih najemnin za njegovo stanovanje. A kdo ve?

Mogoče je pa nanj vrgel oko kak hollywoodski režiser, ki ga je povabil čez lužo na test pred kamero. Saj ne bi bilo tako težko smukniti v kabino prvega razreda in se na hitro razgledati naokoli, težko pa, da pri tem ne bi pritegni! pozornosti.

Da ga ni na letalu? Dirk ga je videl, kako se je bil nameril proti kontroli potnih listov, potem pa je nastopil trenutek, ko se je plen obrnil naokrog in Dirk je moral hitro švigniti v knjigarnico.

Čez nekaj sekund, ko je Dirk spet lahko pogledal, je plen že izginil - po Dirkovi domnevi v kontrolo potnih listov. Počakal je, da je minil spodoben čas, si kupil nekaj časopisov in knjig, potem pa se je še sam napotil skozi kontrolo potnih listov in v letališko krilo za odhode.

Ni ga posebej presenetilo, da svojega plena ni opazil nikjer v tem krilu: to je bil bleščeče zleščen labirint brezupnih prodajalnic, kavarnic in čakalnic, in Dirku se je zdelo, da ne more ničesar pridobiti s tem, da drvi naokrog in ga išče. Navsezadnje ju dogodki nezadržno nosijo v isto smer. Na istem letalu bosta.

Da ga ni na letalu? Dirk je obsedel kot ukopan. Če se je zdaj spominjal dogodkov, si je moral priznati, da je zadnjič fizično videl svoj plen še pred prehodom skozi kontrolo potnih listov in da vse drugo počiva na domnevi, da se plen obnaša tako, kot je on, Dirk, predvidel, da se bo. Zdaj je videl, da je bila to kar debela domneva. Za vrat mu je iz šobe nad glavo polzel mrzel zrak.

Včeraj je nespretno skočil na avtobus, ko je zasledoval svojega človeka. Danes, kot je kazalo, se je nespretno vkrcal na letalo za Chicago. Potipal se je z roko po čelu in se odkrito vprašal, kako dober zasebni detektiv je pravzaprav.

Priklical je strežaja in si naročil kozarec viskija ter ga potem pestoval, kot bi bil zares hudo bolan. Čez nekaj časa je segel v plastično vrečko s časopisi in knjigami. Nekako mora prebiti ta čas. Zavzdihnil je. Potem je iz vrečke izvlekel nekaj, česar, kolikor se je spominjal, nikoli ni sam dal vanjo.

Bil je paket za posebno dostavo, že odprt. Čelo se mu je počasi nabiralo v gube, ko je izvlekel vsebino iz zavoja. Bila je knjiga. Začuden jo je obrnil. Naslov je bil Moderne metode nadzora. Prepoznal jo je. Knjiga, za katero je včeraj med pošto dobil reklamno zloženko, ki jo je zmečkal in vrgel na tla. Prav to zloženko je nekdo poravnal in pogladil ter jo vtaknil med liste knjige. Z močno slutnjo jo je Dirk počasi odprl. Prek nje so bile s flomastrom v pisavi, ki mu je bila rahlo znana, napisane besede »Bon voyage!« Strežaj se je sklonil nadenj. »Vam lahko malo osvežim pijačo, gospod?« je rekel.

8. poglavje

Sonce je stalo visoko nad oddaljenim Pacifikom. Dan je bil jasen, nebo modro in brez oblačka, zrak, če imate radi vonj po zažganih preprogah, čudovit. Los Angeles. Mesto, ki ga še nikoli nisem obiskal.

Avto, moder odprt športni voz, vitek in zaželen, je pridrčal proti zahodu iz Beverly Hillsa po, kakor razumem, ljubkih zavojih Sunset Boulevarda. Kdor bi videl ta avto, bi ga hotel imeti. Očitno. Bil je tako narejen, da bi ga hoteli imeti. Če bi se pokazalo, da si ga ljudje ne želijo tako zelo, bi ga njegovi ustvarjalci predelovali in predelovali tako dolgo, da bi si ga. Na svetu je zdaj vse polno takšnih stvari, kar je kajpak razlog, zakaj je vsakdo v tako nenehnem stanju poželenja.

Za volanom je bila ženska in lahko vam z gotovostjo povem, da je bila zelo lepa. Imela je lepe črne lase, na kratko postrižene, da jih je med vožnjo kuštral veter. Povedal bi vam, kaj je imela na sebi, ampak na obleke se nič ne spoznam, in ko bi vam začel praviti, da je imela Armanijevo to ali Farhijino ali kaj jaz vem ono, bi nagonsko vedeli, da se narejam, ker pa ste si vzeli čas in potrpljenje, da berete, kar sem napisal, vas mislim obravnavati spoštljivo, tudi če se vam bom, poredkoma sicer in povsem prijateljsko in dobrohotno, kdaj zlagal. Zato bom samo rekel, da je bila obleka, ki jo je imela na sebi, natanko tista vrsta obleke, ki bi jo kdo, ki ve o oblekah dosti dosti več kot jaz, neizmerno občudoval, in bila je modra. Nemogoče visoke palme so se dvigale nad žensko, molčeči Mehičani so hiteli po nemogoče popolnih tratah.

Vrata Bel Aira so ostala zadaj - in za njimi popolne hiše, posajene sredi popolnih šopkov grmičevja. Natanko te hiše sem videl na televiziji in celo jaz, stari skeptik in posmehljivec, sem začutil, da bi zares zelo zelo rad imel eno od njih. Na srečo se ljudje, ki živijo v teh hišah, med seboj pogovarjajo tako, da me spravijo v hihitanje in mi nazadnje privre čaj skozi nos in s tem je trenutek želja mimo.

Vitki, zaželeni odprti modri avto je drsel dalje. Če prav razumem, je na meji med Bel Airom in Brentwoodom semafor, in ko se mu je avto približal, se je prižgala rdeča. Avto se je ustavil. Ženska je otresla z lasmi in si v ogledalu popravila sončna očala. Ob tem je ujela v ogledalu drobcen premik, ko se je majhna, temnolasa postava mirno izvila iz sence ob cesti in smuknila zadaj mimo avta. Trenutek pozneje se je že sklanjala nadnjo in ji potiskala majhen revolver v sredo obraza. O orožju vem še manj kot o oblekah. V Los Angelesu bi obveljal za brezupen primer. Smejali bi se mi ne samo zaradi mojega pomanjkljivega občutka za obleke, ampak tudi zaradi moje klavrne nezmožnosti, da bi razločil magnum .38 od waltherja PPK ali celo, bog ne daj, od deringerja. Vem pa, da je bila pištola tudi modra ali vsaj modročrna in da je bila ženska otrpla od groze, ko ji je cev merila v levo oko z razdalje enega palca. Napadalec ji je dal vedeti, da bi bil tole zanjo sijajen trenutek, da bi se spravila s sedeža in ne, nikakor ne vzela ključev avta ali celo poskušala vzeti svoje torbice, ki je ležala na sedežu poleg nje, ampak da bi ostala lepo kul in se z mirnimi in nežnimi gibi jebenti že enkrat spravila iz avta.

Ženska je poskušala ostati čisto kul, z mirnimi in nežnimi gibi, vendar jo je pri tem oviralo dejstvo, da se je vsa tresla od neukrotljive groze, ko ji je cev pištole rahlo migala gor in dol palec pred obrazom kot zoprna poletna muha. Se je pa, jebenti, spravila iz avta. Tresoča je stala sredi ceste, ko je tat skočil na njen sedež v avtu, dodal plin, da je stroj zmagoslavno zarjovel, ter oddrvel po Sunset Boulevardu, okoli prvega ovinka in ni ga bilo več. Ženska se je sredi ceste obračala v agoniji odrevenele nemoči. Njen svet se je nenadoma obrnil na glavo in jo iztresel na piano, da je postala, naenkrat in nepričakovano, najnemočnejši od vseh ljudi v Los Angelesu, namreč pešec.

Poskušala je z mahanjem zaustaviti en avto ali dva, pa sta oba vljudno zavila okoli in mimo nje. En avto je bil odprt mustang, v katerem je glasno igral radio. Strašansko rad bi rekel, da je lovil program starih zimzelenih in da so ravno v tem trenutku privrele besede »How does it feeeel? How does it feeeel?«, vendar ima celo literatura svoje meje. Oddaja je bila venček starih napevov, ampak pesem je bila Blondiejina »Sunday Girl«, kar ni bilo niti malo primerno, saj je bil četrtek. Kaj pa naj bi?

Še en popoln zločin. Še en popoln dan v Mestu angelov. In samo ena majhna majcena laž.

Odpustite mi.

9. poglavje

Če obstaja v Angliji grša stavba, kot je Ranting Manor, potem je še nisem videl. Mora se nekje skrivati in ne, kot Ranting Manor, čepeti sredi stotih oralov valovitega parka. Prvotno posestvo je obsegalo še mnogo stotin oralov, ki so bili ponos Oxfordshira, vendar so ga celi rodovi sifilitične bebavosti in blebetavosti skrčili na sedanje razsulo - slabo vzdrževan kupček gozda, polj in trat, po katerih so bili nametani izidi raznih neuspelih poskusov, kako priti do denarja na način, ki se je trenutnemu lastniku zdel dobra zamisel: od boga zavržen zabaviščni park, nekdaj še kar dobro založen živalski vrt, od bolj nedavnih pa majhen tehnološki park, katerega edini član je bila propadajoča družba za računalniške igre, ki so jo zdaj njeni ameriški starši spustili, naj pluje, kakor ve in zna, in na vsem svetu edina taka družba, ki je zašla v izgubo. Tudi če bi na posestvu Ranting Manor našli naftno polje z milijardo sodčkov zaloge, ste lahko prepričani, da bi v nekaj letih začelo prinašati izgubo in bi terjalo prodajo družinskega cinastega posodja, da bi ga obdržali nad vodo. Družinsko srebro je namreč šlo že davno, skupaj z večino družine. Bolezen, alkohol, droge, spolna bebavost in slabo vzdrževan vozni park so skupaj zasekali krute vrzeli v rodove Rantingov in jih skrčili skoraj na nič.

Koliko zgodovine bi še radi? Mogoče samo še čisto malo. Graščina (Manor) sama izvira iz trinajstega stoletja, če ne vsa, pa vsaj nekateri del(čk)i. Ti so vse, kar je ostalo od izvirne menišije, ki je bila nekaj stoletij dom globoko pobožnega reda lepopiscev in pederastov. Potem jo je dobil v roke Henrik VIII. In jo izročil dvornemu pezdetu Johnu Rantingu v povračilo za posebno bleščeč zgled vdanostne podlosti. Ta jo je podrl in postavil na novo, kakor mu je bilo všeč, kar je utegnilo biti še kar všečno, ker vidimo, da so arhitekti iz tudorske dobe dovolj dobro vedeli, kaj počno: krepko tramovje, čedne štukature in s svincem opažena okna, same take stvari, ki jih danes neznansko cenimo, potomci Johna Rantinga pa jih na žalost niso - zlasti ne viktorijanski kralj kavčuka Sir Percy Ranting, ki je v šestdesetih letih osemnajstega stoletja dal večino podreti in prezidati kot lovsko pristavo. Te viktorijanske »lovske pristave« so zrasle zato, ker strahovito bogati trgovci te dobe niso mogli v javnosti razkazovati svojih penisov, pač pa so svoje erekcije nataknili na velikanske predele lepega in nedolžnega angleškega podeželja. Velike, napihnjene rdeče stavbe z orjaškimi plesnimi dvoranami, veličastnimi oglatimi stopnišči in z naborki in stolpiči kot kak razvedrilni kondom.

V estetskem pogledu je bilo devetnajsto stoletje že samo dovolj pogubno za Ranting Manor, ampak takoj tresk-bum za njim je seveda prišlo dvajseto, z vsemi svojimi arhitekturnimi teorijami in dvojno glazuro. Poglavitna dodatka iz tega obdobja sta nekakšna nacistična biljardnica iz tridesetih let in notranji plavalni bazen iz šestdesetih, sprva obložen z oranžnimi in škrlatnimi ploščicami, zdaj pa so se zraven naselile še razne živobarvne kolonije gob in plesni.

To, kar povezuje vse stavbne sloge v celoto, je splošno ozračje vlage in razkroja in občutka, da bi vse skupaj, ko bi nemara zaveden državljan poskusil zanetiti požar, ugasnilo samo od sebe, še preden bi prispela gasilska brigada. Še kaj? Oh ja. V graščini straši.

Dovolj te nesrečne stavbe.

Okoli pol enajstih zvečer, kar bi bilo približno ob istem času kot kraja avtomobila na Sunset Boulevardu, se je škripaje odprla stranska lesa v ograji. Glavni vhod na posestvo z železnimi dvermi je bil ponoči zaklenjen, stranska vrata pa so navadno ostala nezaklenjena. Sloves nezdravega in neprijetnega kraja je zadoščal, da so se ga vsiljivci izogibali. Star napis na glavnih vratih je razglašal ČUVAJ SE PSA, podenj pa je nekdo nakracljal: »Zakaj ravno psa?«

Senci velikega psa in majhnega človeka sta zdrsnili skozi stranski vhod. Oba sta se premikala z opaznim šepanjem. Pes je šepal na levo prednjo nogo, mož pa na desno nogo, oziroma, da bomo bolj natančni, ne na desno nogo, ker je ni imel. Ni je imel od kolena navzdol. Namesto nje je šepal na leseni nogi, ki je bila cel palec daljša kot leva noga in je bila zaradi nje hoja ne samo težavna, temveč v resnici prava muka.

Noč je bila mrka. Luna je bila sicer na nebu, oziroma vsaj njena polovica, večinoma pa je bila skrita za oblaki. Obe senci sta skupaj odšepali po privozu, tako da sta bili od daleč videti kot vlečna otroška igračka z ekscentričnimi kolesi. Po daljši poti sta se namerila proti hiši. To je bila vijugasta pot po posestvu, ki je vodila mimo nekaterih propadlih ali propadajočih poslovnih projektov.

Pes je cvilil in pomalem renčal, dokler se njegov gospodar ni togo sklonil in ga spustil z vrvice, tedaj pa je bevsknil od veselja, se pognal nekaj korakov naprej in spet privzel svojo šepajočo hojo, usklajeno z gospodarjevo, a dobra dva sežnja pred njim. Od časa do časa je vrgel pogled nazaj, da bi se prepričal, da je gospodar še tam, da je vse v redu in da nič ne bo planilo nanju in ju ugriznilo.

Tako hodeč sta počasi zaobšla dolg ovinek na privozu, mož je bil zavit v dolg temen plašč, čeprav je bil večer zmerno topel. Po nekaj minutah sta na levi pustila za seboj vhod v živalski vrt, ki je bil tako zelo izčrpal omejena sredstva posestva. Zdaj je v njem ostalo le še malo živali: par koz, kura in pa kapibara, največji glodalec na svetu. Trenutno je bil v zoološkem vrtu tudi posebni gost, začasno preseljen sem, ker so v chatsfieldskem živalskem vrtu prezidavah njegovo bivališče. Desmond – živali je bilo ime Desmond - je bil doslej tu šele nekaj tednov, vendar je njegova prisotnost, dokaj razumljivo, zbudila precejšnjo pozornost v vasi Little Ranting.

Ko sta šla mož in njegov pes mimo vhoda v zoo, sta se za trenutek ustavila, potem pa sta se obrnila in se še enkrat razgledala. Nizka lesena vrata, ki bi morala biti ob tej nočni uri zaklenjena, so bila na široko odprta. Pes je cvilil in vohljal po tleh, ki so bila nekoliko razkopana in poteptana. Mož je odšepal do vrat in pokukal v temo onstran njih. Med nizkimi stavbami je bilo vse temno, razen ene same medle lučke iz koče, kjer je bival Roy Harrison, Desmondov čuvaj iz Chatsfielda. Nič sumljivega. Nobenega znaka premikanja. Zakaj so potem vrata odprta? Najbrž ni pomenilo nič posebnega. Večina stvari, bi vam povedal možak, ko bi ga bili vprašali, ne pomeni nič. Vseeno je s kratkim grkljajem poklical psa in zlovoljno odšepal skozi vrata ter jih zaprl za seboj. Počasi in mukoma sta se po netlakovani poti odmajala proti edinemu izviru svetlobe: začasnemu prebivališču Roya Harrisona.

V koči je bilo vse tiho.

Možak je ostro potolkel po vratih in prisluhnil. Nič odgovora. Znova je potrkal. Še vedno nič. Odprl je vrata. Niso bila zaklenjena, ampak saj tudi ni bilo potrebe, da bi bila. Ko se je zrinil v ozko temno vežo, mu je v nos udaril čuden vonj. Domovanje čuvaja živali je sicer kraj, kjer bi pričakovali obsežno in pestro izbiro čudnih vonjev, vendar ne posebej te sladkobne ogabe. Hmmmf. Pes je prav potihoma bevsknil.

Na desni strani hodnika so bila vrata, za katerimi se je skrival tako izvir medle svetlobe, ki jo je bilo videti od zunaj, kot tudi sladkobnega vonja, ki sta ga zavohala v veži. Še vedno pa je bilo vse tiho. Možak je previdno odrinil vrata.

Ob prvem pogledu je pomislil, da je postava, ki je bila poveznjena čez kuhinjsko mizo, mrtva, toda po dolgem, razvlečenem trenutku tišine se je od nje razleglo lahno, vrvrajoče smrčanje.

Pes je spet zajavkal in živčno vohljal naokrog po podu. Za svojo velikost je bil nekam nenavadno živčen, kar naprej se je oziral h gospodarju po zagotovilo varnosti. V resnici je bil to vseskozi čuden pes, negotove pasme ali pasem. Bil je velik in črn, dlaka čopasta, telo mršavo in štorasto, vedenje pa nemirno in boječe, včasih na meji nevrotičnega. Če se je za trenutek ustavil, se je dostikrat zdelo, da ima težave s ponovnim zagonom, kot bi se le s težavo spomnil, kje je pustil vse štiri noge. Videti je bilo, kot da se mu je pripetilo nekaj hudo zoprnega, ali pa da se mu vsak čas bo.

Speči čuvaj je še naprej smrčal. Poleg njega je bila na mizi zbirka zmečkanih pločevink za pivo, pol prazna steklenica viskija in par kozarcev. V pepelniku so bili ogorki treh džojntov, okrog njega pa so ležali koščki razcefranega zavojčka cigaret, zavojček cigaretnih papirčkov in srebrni listič, zvit na značilni način. Izvir tistega vonja. Roy je očitno preživel veličasten večer z nekom in ta nekdo je očitno pobral pete. Obiskovalec je Roya nežno potresel za rame, pa ni nič zaleglo. Poskusil je znova, tokrat pa je čuvaj zdrsnil vstran in se sesul v nečeden, slinast kupček na tleh. Psa je to tako presenetilo, da je divje odskočil v kritje za zofo. Na žalost je bil večji in težji kot zofa, pa jo je pri preskoku zvrnil navzad, tako da se je preklopila čezenj. Spet je zabevskal, se z besnim praskanjem po linoleju pognal v kritje za majhno čajno mizico in jo pri tem polomil. Ker ni imel nikamor več skočiti, se je stisnil v kot in se tresel od strahu.

Njegov gospodar se je prepričal, da je Roy le v začasnem stanju kemijskega neravnovesja in ne v kakršnikoli resni nevarnosti, z nekaj tolažilnimi besedami je pomiril psa in se spravil iz koče. Skupaj sta šla po stezi proti vratom in si odprla nazaj na glavni privoz ter se namerila v prejšnji smeri proti glavnemu poslopju. Na privozu so bili odtisi težkih stopinj.

Desmond je bil nenadoma ves zmeden. V trenutku je vse, kar je od nekdaj vohal o svetu okrog sebe, kar vzplavalo in postalo čudno. Okoli njega so mežikale neke luči, ampak za to mu je bilo vseeno. Za luči se nikoli ni prav dosti menil. Mežik. Pa kaj? Ampak to je bilo skrajno čudno. Najbrž bi bil rekel, da ima privide, samo da kakopak ni poznal besede, pravzaprav nobenih besed. Saj tudi ni vedel, da mu je ime Desmond, a tudi to ni bilo nekaj, kar bi ga vznemirjalo. Ime je samo zvok, ki ga slišiš, in nima te bogate, opojne arome stvari, ki resnično obstajajo. Zvoki ti ne napolnijo glave in napravijo vuumf tako kot vonji. Vonji so resnični, vonj je nekaj, čemur lahko zaupaš.

Vsaj doslej si lahko. Zdaj pa se mu je zdelo, kot da se ves svet zvrača navzad čez njegovo glavo, in to, si ni mogel kaj, da si ne bi mislil, je za svet hudo nerodno početje.

Globoko je zajel sapo, da bi pomiril svoje orjaško telo. Potegnil je na milijarde razkošnih malih molekul prek občutljivih membran v svojih nosnicah. Pravzaprav niti ne tako zelo razkošnih. Vonji so bili tukaj navadni majhni duhci - prazni, postani in grenkasti duhovi z jedkim podtonom nemarnega smoda. Nobenih prostranih, dobrotnih vonjav vročega travnatega zraka in en dan starega govna, ki so mu burile domišljijo, a celo ti ničevi krajevni vonjčiči bi ga morali malo pomiriti in ga pričvrstiti na zemljo.

Pa ga niso.

Hrrrrfraaaah! Zdaj se mu je zdelo, da ima v glavi kar dve različni in nasprotujoči si besedi. Graaarfh! Kaj je vse to? Kam je izginilo obzorje?

To je bilo tisto. Zato se mu je zdelo, da se mu svet nagiba nad glavo. Kjer je bilo prej vedno pravo, normalno obzorje, ni bilo zdaj ničesar. Samo še več sveta. Dosti več. Kar nadaljeval se je in nadaljeval tja v čudno in motno daljavo. Desmond je začutil, kako se v njem zbujajo veliki čudni strahovi. Začutil je nenaden gon, da bi se zapodil v nekaj. Toda kako se zapodiš v žgočo negotovost? Skoraj se je spotaknil.

Še enkrat je globoko zajel sapo. Počasi je pomežiknil.

Haaarh! Novi del sveta je izginil! Kje je? Kam je izginil? Tule je spet! Počasi se je razklopil po krpah na svoje mesto in Desmondu se je spet zdelo, da se zvrača čezenj, vendar se je tokrat hitreje umiril. Bedaste lučke. Mežik, mežik, mežik. Ta novi del sveta - le kaj je? Negotovo je poškilil vanj in pustil, da ga je pretipalo vonjalo v njegovi glavi. Luči so ga začele motiti. Zaprl je oči, da bi se jih znebil in se poglobil v raziskovanje, pa je presenečen ugotovil, da je novi svet izginil! In že spet! V omotičnem trenutku se je že začel spraševati, ali je med tema dvema pojavoma kakšna zveza, toda iskanje logičnih povezav v resnici ni bila ena njegovih močnejših plati. Pustil je, da je minilo. Ko je spet odprl svoje nagubane veke, se je nezemski novi svet počasi razvil v njegovi glavi. Znova je pokukal vanj.

To je bil bolj divji svet kot oni, na katerega je bil navajen, svet stezic in gričev. Steze so se cepile, se ločevale in se poglabljale v doline, grebeni med njimi pa so se vzpenjali v visoke griče. Daljave so se lomile v mogočne gorske verige in omotične kanjone, ki so bili zaviti v plazeče se megle. Napolnila ga je tesnoba. Tako kot logično sklepanje tudi gorništvo ni bilo njegova močna plat.

Najširša, najbolj ravna pot je ležala prav pred njim, ko pa je okrenil svojo pozornost k njej, so se začele pojavljati nerodne stvari.

Nekaj zoprnega je ležalo na tej poti. Nekaj velikega in hudega. Nekaj, kar je bilo celo večje in hujše, tako je pomislil Desmond, kakor Desmond sam. Za trenutek je pomežiknil in prav zoprno je cela stvar spet izginila. Ko se je čez sekundo ali dve spet izoblikovala v vonjalu njegovega razuma, se je občutek bližnje katastrofe okrepil.

Je to grom?

Desmond se navadno ni menil za grom, strelo je komajda opazil, ta grom pa ga je vznemiril. Nikjer nobenega vrtinčenja težkega zraka, samo grde, prasketajoče eksplozije teme. Desmonda je zgrabil hud strah. Njegovo orjaško telo se je začelo tresti in drgetati in naenkrat se je pognal v tek. Čudni novi svet se je sesul in izginil. Tekel je kot tovornjak. Pognal se je skozi roj drobcenih lučk in sesul nase celo tono nekakšne stvari, ni vedel kakšne, da je zgrmela nanj. Hrupno so se kosi razletavali in pobliskavali, ampak Desmond je oral skoznje. Potem je prišel spet ven kot pobegla lokomotiva in butnil skozi krhka vrata, mogoče je bil celo zid, bilo mu je vseeno. Pognal se je v noč, topotajoč po tleh s svojimi velikanskimi nogami kot s kladivi.

Stvari okoli njega so se razletavale na vse strani. Nekatere so vpile. Brazda, ki je ostajala za njim, se je napolnila z nerazločnimi, tožečimi vzkliki preplaha in obupa, a Desmondu tega ni bilo mar. Hotel je samo malo nočnega zraka v svoja pljuča. Celo ta nočni zrak, postan in jedek, mu je del dobro. Bil je hladen in ga oblival in zalival, ko je drvel skozenj. Pod nogami je imel čvrst tlak, potem se je zavedel, da so mu okoli vratu obviseli kosi nekakšne ograje, nato pa je začutil pod stopali grobo, redko travo.

Bil je skoraj pri vrhu nizkega griča. Pravega, prstenega griča in ne nekakšnega srhljivega privida, ki se mu je porodil v glavi kot bližina smrti. Grič pač, obkrožen z drugimi nizkimi, valovitimi griči. Nebo je bilo brez oblakov, vendar megličasto in mračno. Desmonda zvezde niso zanimale. Zvezd ne moreš dobro povohati, tu jih niti videti nisi mogel dobro. Bilo mu je vseeno, ravno si je v diru po pobočju navzdol nabral pravšnjo hitrost, da so se zaspane mišice prebudile in se dobro zagnale. Braaamm! Gremo! V napad! Tresk! Bang! Okrog vratu se mu je nabralo še nekaj delov ograj in kar naenkrat ni imel več prave hitrosti, vse tisto okoli vratu ga je že preveč oviralo. S težavo je oral dalje. Naenkrat se je znašel v pravem morju bitij, ki so kriče bežala na vse strani, ko se je njegov težki trup zapodil mednje. Zrak se je napolnil s kriki in tuljenjem in z zvončkljavim drobenjem. Okrog njega so plesali ponoreli vonji - sopuh ožganega mesa, težke pare nečesa omotičnega in sunki zlohotno sladkih vonjav. To ga je zmedlo in poskušal se je znajti med stvarmi z vidom. Drugače mu ni prav zaupal, vid ne pove prav dosti. Ravno toliko, da je razločil, ali stvari migetajo ali čakajo ali bežijo. Poskušal je izostriti sliko vreščečih, bežečih oblik, potem pa je zagledal moten pravokotnik svetlobe. To je bilo nekaj. Zasukal se je in ga napadel.

Tresk!

In zraven nekaj zoprnih, dežnatih, srbečičastih občutkov po vsem boku. Tega ni maral. Spotaknil se je, ko je prilomastil v velik prostor in ga je pri priči zalil zadušljiv val vonjev, vreščečih glasov in pljuskov svetlobe. Zagnal se je v goščavo tulečih bitij, ki so rjovela in cvilila, potem pa so samo še hreščala in postala vsa mehka in spolzka. Eno se je nataknilo nanj in Desmond je moral stresti z glavo, da se ga je znebil. Pred njim je bil še en svetleč pravokotnik, malo dlje pa so se tla svetlikala v medli modrikasti svetlobi. Desmond se je spet pognal v napad. Še en tresk in še ena ploha ostrih in zoprnih bolečin. Sopihajoč se je spet znašel na prostem.

Svetloba v tleh je prihajala od čudnega jezerca vode, v katerem so plavale vreščeče stvari. Še nikoli ni bil videl, da bi voda tako žarela. Potem se je pred njim znašlo še nekaj mežikastih luči. Za drobne lučke se sploh ni zmenil. In tudi ne za grom, ki se je razlegel ob vsakem blisku. Bang bang, pa kaj? Kar pa je zmotilo njegovo pozornost, je bil nenaden jedek vonj in pa cvetlice bolečine, ki so se naenkrat razcvetele v njegovem telesu. Ena je pognala v njegovi rami in potem še ena. Noge so se začele čudno vesti. Začutil je cvetlico v boku, kar je bilo zelo neprijetno in hudo. Še ena se je pojavila v glavi in zlagoma se je ves svet začel oddaljevati in izgubljati na pomenu. Rjoveti. Desmond je začutil, da se nepopisno počasi zvrača naprej in da ga zagrinjajo veliki valovi tople, žareče modrine.

Ko se je svet počasi oddaljeval in pojemal, je zaslišal blebetav, histeričen glas, ki mu ni ničesar povedal, slišati pa je bilo nekako takole:

»Pošljite rešilce! Pošljite policijo! Ne samo malibujsko, pokličite losangeleško policijo. Takoj! Naj pridejo s helikopterjem! Imamo mrtve in ranjence! In povejte jim ... ne vem, kako bodo to sprejeli, ampak recite jim, da imamo v bazenu mrtvega nosoroga.«

10. poglavje

Četudi je bilo Dirku zdaj že kruto jasno, da je na krovu letala le on sam in ne tudi njegov zasledovanec in da se je z otročje lahko finto dal vreči štiri tisoč milj in nekaj ključnih tisoč funtov daleč, se je vseeno odločil za poslednji preskus. Postavil se je ob izhod, ko so se vsi potniki pripravili za izstop na čikaškem letališču O'Hare. Tako zatopljen je bil v pregled, da je skoraj preslišal, ko so po razglasnem sistemu v letalu poklicali njegovo ime in ga napotili k okencu za informacije.

»Gospod Gently?« je živahno vprašala ženska za pultom.

»Ja ...« je začel previdno Dirk.

»Lahko pogledam vaš potni list, gospod?«

Podal ji ga je. Stal je in se rahlo zibal na petah v pričakovanju sitnosti.

»Vaša karta do Albuquerqua, gospod.«

»Moja - ?«

»Vozna karta do Albuquerqua, gospod.«

»Moja vozna karta do - ?«

»Albuquerqua, gospod.«

»Albuquerqua?«

»Albuquerqua, gospod, v Novi Mehiki.«

Dirk je pogledal na ponujeno zloženko z vozno karto, kot bi bila kos ponarejene rabarbare. »Odkod pa je prišla?« je vprašal. Vzel jo je in si prebral podatke o letu.

Ženska se mu je po letališko prisrčno nasmehnila in po letališko prisrčno zmignila.

»Iz tegale stroja, po mojem. Ta tiska takele karte.«

»Kaj pa piše na vašem računalniku?«

»Pravi samo: predplačana karta za gospoda Dirka Gentlyja do Albuquerqua, Nova Mehika, po prevzemu. Mar niste pričakovali, da boste danes leteli v Albuquerque, gospod?«

»Pričakoval sem, da bom priletel nekam, kamor nisem pričakoval, nisem pa pričakoval, da bo to Albuquerque, samo to.«

»Potem je pa to natanko pravi cilj za vas, gospod Gently. Želim vam prijeten let.«

In ga je imel. Sedel je in mirno premleval dogodke zadnjih nekaj dni ter si jih urejal v glavi, ne v verigo s kakršnimkoli pomenom, pač pa v kratke sklope, ki dajo misliti. Meteor tu, pol mačke tam, elektronske nitke nevidnih dolarjev in nepričakovanih letalskih kart, ki jih povezujejo. Preden je pristal v Chicagu, je bila njegova samozavest popolnoma scefrana, zdaj pa je že čutil vznemirljivo mrščavico pričakovanja. Nekdo ali nekaj je tam nekje zunaj, s čimer se je bil nekako povezal, kar je le on sam našel in odkril in ga zdaj vleče k sebi. Dejstvo, da še vedno ni nič vedel, kdo ali kaj je to, ga sploh ni več motilo. Tam nekje je, on je tisto našel in tisto je našlo njega. Čutil je njegov utrip. Obraz in ime pa bosta že prišla na dan o primernem trenutku.

Na letališču v Albuquerqueju je tiho stal nekaj časa pod visokimi popleskanimi tramovi, obdan s temnimi, strmečimi očmi odvetnikov za pijane voznike, ki so ga gledale z lepakov. Globoko je zadihal. Bil je čisto miren, dobro se je počutil, pripravljen je bil, da se sreča z divjimi, bijočimi neverjetnostmi, ki se skrivajo le za debelino atoma pod motno površino ubesedenega sveta, in da spregovori v njihovem jeziku. Brez naglice je stopil do dolgega tekočega stopnišča in počasi odplul navzdol kot neviden vladar.

Nekdo ga je čakal.

Takoj ga je uganil - še ena mirna točka v vrvenju letališča. Bil je velik, debel, prepoten moški v slabo ukrojeni črni obleki, z obrazom kot nemarno pogrnjena miza. Stal je nekaj korakov proč od nožišča stopnic in strmel gor z neprizadetim, a zapletenim izrazom. Bilo je ravno prav, da je bil Dirk pripravljen na njegov nastop, kajti na napisu, ki ga je držal v rokah, je pisalo D. Jenntry in ga ne bi bilo težko spregledati.

Dirk se je predstavil. Mož je povedal, da mu je ime Joe in da gre zdaj po avto. In to, precej nedramatično, je pomislil Dirk, je zdaj to.

Avto je pripeljal k pločniku, nekoliko prileten podaljšan črn kadilak, ki se je motno svetil v letališki osvetljavi. Dirk ga je pogledal z zadovoljstvom, se spravil vanj in se z majhnim vzdihom užitka spustil v zadnji sedež.

»Klient je rekel, da vam bo všeč,« se je od daleč oglasil Joe iz svoje vozniške kabine, ko je počasi pognal vozilo in oddrsel na izvozno cesto. Dirk se je razgledal po oguljenih in rahlo scefranih sedežnih prevlekah iz modrega žameta in po obarvani zatemnjeni plasti, ki se je po malem luščila z oken. Televizor je, ko ga je Dirk prižgal, kazal samo beli šum, nadušna klimatska naprava pa je izpuhnila zatohel piš, ki v ničemer ni bil prijetnejši od toplega večernega puščavskega zraka, skozi katerega sta se vozila.

Klient je imel popolnoma prav.

»Klient,« je rekel Dirk, ko je veliko ropotalo zavilo na slabo osvetljeno mestno vpadnico. »Kdo natanko pa je klient?«

»Neki avstralski gospod, tako je slišati,« je rekel Joe. Glas je imel nekam visok in cvileč.

»Avstralski?« je presenečeno ponovil Dirk.

»Ja, gospod, avstralski. Tako kot vi.«

Dirk se je namrščil. »Jaz sem iz Anglije,« je rekel.

»Ampak Avstralec, kajne?«

»Zakaj ravno Avstralec?«

»Zaradi avstralskega naglasa.«

»No, to pa ravno ne.«

»Ja, kje pa je potem tisti kraj?«

»Kateri kraj?«

»Nova Zelandija,« je rekel Joe. »Avstralija je v Novi Zelandiji, ne?«

»No, ne čisto zares, ampak že razumem, kako ... no, hotel sem reči, da že razumem, kam merite, ampak zdaj nisem več prepričan.«

»Iz katerega dela Nove Zelandije pa ste potem?«

»No, pravzaprav bolj iz Anglije.«

»A je to v Novi Zelandiji?«

»Samo do neke mere,« je rekel Dirk.

Avto se je usmeril na sever po avtocesti proti Santa Feju. Mesečina je čarobno oblivala globoko puščavo. Večerni zrak je bil rezek.

»Ste že bili kdaj v Santa Feju?«

»Ne,« je rekel Dirk. Opustil je poskuse, da bi ga zapletel v razumen pogovor, in začel je že ugibati, ali voznik ni bil izbran prav zaradi svoje pomanjkljivosti na tem področju. Dirk se je trudil, da bi ostal zatopljen v lastne misli, ampak Joe ga je vedno znova izvlekel ven.

»Lep kraj,« je rekel Joe. »Krasen. Če ga ne bodo vsi ti Kalifornijci, ki se zdaj selijo tja, čisto skvarili. Temu pravijo kali-fornikacija. Hra-hra. A veste, kako ji rečejo?«

»Kalifornikaciji?« je tvegal Dirk.

»Santa Fe,« je rekel Joe. »Vsi holivudski tipi, ki se priseljujejo iz Kalifornije. In jo uničujejo. Posebno od potresa naprej. A ste slišali o potresu?«

»Ja, pravzaprav sem,« je rekel Dirk. »Na poročilih smo videli. Kar dosti.«

»Ja, velik potres je bil. Zdaj se pa še vsi ti Kalifornijci selijo sem. V Santa Fe. Čisto ga bodo uničili. Kalifornijci. A veste, kako ji rečejo?«

Dirk je videl, kako je pogovor napravil cel krog in ga zdaj napada z druge strani. Poskusil se je izogniti.

»A vi že ves čas živite v Santa Feju?« je šibko vprašal.

»Ja, ja,« je rekel Joe. »No, skoraj že ves čas. Že več kot eno leto. Se mi zdi kot od vekomaj.«

»Kje pa ste živeli prej?«

»V Kaliforniji,« je rekel Joe. »Izselil sem se, ko so mi zadeli sestro v cestnem streljanju. A imate pri vas v Novi Zelandiji tudi cestna streljanja?«

»Ne,« je rekel Dirk. »V Novi Zelandiji že ne, kolikor vem. Še v Londonu ne, kjer živim. Veste, moje sožalje zaradi sestre.«

»Ja, stala je na vogalu na Melrose, in nekaj tipov se pripelje mimo v mercedesu, enem od tistih novih, saj veste, z dvojno glazuro in bumf, pa so jo počili - 500 SEL je bil. Polnočno moder. Res krasen. Gotovo so ga sunili. A pri vas tudi sunejo avto?«

»Sunejo?«

»Pridejo do vas in vam vzamejo avto.«

»Ne, ampak hvala za vprašanje. Pri nas vam kvečjemu pomijejo šipe proti vaši volji, ampak ...«

Joe je zaničljivo prhnil.

»Stvar je v tem,« je razložil Dirk, »tudi v Londonu lahko stopite k avtu in ga ukradete, ampak potem ne morete odpeljati.«

»Da imate take zvite alarme?«

»Ne, samo promet je tako gost,« je rekel Dirk. »Ampak, eem ... vaša sestra,« je živčno vprašal. »A si je opomogla?«

»Opomogla?« je zarjul Joe. »Če nekoga počite s kalašnikovom in si potem opomore, potem zahtevate svoj denar nazaj. Hra-hra.«

Dirk je poskušal spraviti iz sebe kakšen sočuten glas, pa ga grlo ni ubogalo. Avto se je počasi ustavljal, pa je odprl napol oluščeno okno, da bi si ogledal nočno puščavo.

V svetlobi žarometov je poblisnil prometni znak.

»Ustavite!« je nenadoma zavpil Dirk.

Sklonil se je skozi okno in se trudil videti nazaj, ko se je avto počasi in zibaje se ustavil. V daljavi se je v mesečini očrtaval obris prometnega znaka.

»Ali lahko zapeljete malo nazaj?« je z nujo v glasu vprašal Dirk.

»To je avtocesta,« je ugovarjal Joe.

»Ja, ja,« je rekel Dirk. »Saj ni nikogar za nama. Cesta je prazna. Samo nekaj sto sežnjev.«

Godrnjaje je Joe prestavil v vzvratno in počasi sta se odmajala nazaj po avtocesti.

»A tako delate v Novi Zelandiji, kaj?« je zapiskal.

»Kaj?«

»Vozite vzvratno.«

»Ne,« je rekel Dirk. »Ampak vem, kaj ste mislili. Tako kot mi Britanci tudi oni vozijo po drugi strani ceste.«

»Najbrž je tako bolj varno,« je rekel Joe, »če vsi vozijo vzvratno.«

»Ja,« je rekel Dirk. »Dosti bolj varno.« Skočil je iz avta, brž ko se je ustavil.

Pet tisoč milj od Dirkove vegaste pisarne v Clerkenwellu je oblit s svetlobo avtomobilskih žarometov stal kvadratast rumen prometni znak; z velikimi črkami je razglašal GUSTY WINDS in potem z manjšimi MAY EXIST. Visoko nad njim je na nebu visel mesec.

»Joe!« je zavpil Dirk vozniku. »Kdo je tole postavil sem?«

»Kaj?« je rekel Joe.

»Ta znak!« je rekel Dirk.

»Mislite ta prometni znak?« je rekel Joe.

»Ja!« je zavpil Dirk. »'Gusty Winds May Exist.[4]'«

»Kaj jaz vem,« je rekel Joe. »Najbrž državna uprava za ceste.«

»Kaj?« je vprašal Dirk, spet ves zmeden.

»Državna uprava za ceste,« je rekel Joe v zadregi. »Povsod jih lahko vidite.«

»'Gusty Winds May Exist'?« je ponovil Dirk. »Hočete reči, da je to čisto navaden prometni znak?«

»Ja seveda,« je rekel Joe. »Pomeni, da tukaj rado piha. Saj veste, veter pride čez puščavo. Lahko vas kar dobro pomete. Posebno v takemle.«

Dirk je zamežikal. Naenkrat se je počutil precej bedasto. Z nekaj divje domišljije si je predstavljal, da je nekdo napisal ime razpolovljenega mačka na tablo ob novomehiški cesti nalašč zanj. To je nesmisel. Omenjeni maček je očitno dobil ime po popolnoma navadnem ameriškem prometnem znaku. Paranoja, se je opomnil, je en od normalnih stranskih proizvodov časovnega premika in viskija.

Osramočen je stopil nazaj k avtu. Potem se je ustavil in za trenutek premišljeval. Stopil je k Joejevemu oknu in pokukal noter.

»Joe,« je rekel. »Ravno ko sva prišla blizu znaka, ste zavrli. A je bilo to nalašč, zato da bi opazil znak?« Upal je, da iz njega ne govorita samo viski in časovni premik.

»Oh ne,« je rekel Joe, »zavrl sem zaradi nosoroga.«

11. poglavje

»Najbrž bo časovni premik,« je rekel Dirk. »Za trenutek se mi je zdelo, da ste rekli nosoroga.«

»Ja,« je rekel Joe z odporom. »Že prej me je zaustavil. Ko je odhajal z letališča.«

Dirk je poskusil dobro premisliti, da ne bi zinil česa, s čimer bi se osmešil. Lahko da imajo tu kakšno nogometno moštvo ali pa bend z imenom Nosorogi. To mora biti. Da so prišli z letališča? Peljali v Santa Fe? Moral bo vprašati.

»O kakšni vrsti nosoroga natanko pa pravzaprav govoriva?« je rekel.

»Ne vem. Na pasme nosorogov se ne spoznam tako dobro,« je rekel Joe, »kot na naglase. Če bi bil naglas, bi vam hitro povedal, natanko katere sorte je, ker pa gre za nosoroga, vam lahko povem samo to, da je eden od tistih velikih sivih, saj veste, z rogom. Iz Irkutska ali od kod že. No, saj veste, iz Portugalske ali kaj.«

»Mislite Afrike?«

»Lahko da je Afrika.«

»In pravite, da je tu na cesti pred nama?«

»Jep.«

»Potem pa le za njim,« je rekel Dirk. »Hitro.«

Zlezel je nazaj v avto in Joe ga je spet pognal po cesti. Dirk se je sklonil čisto naprej in kukal Joeju prek rame, ko sta drvela skozi puščavo. Čez nekaj minut se je v siju kadilakovih žarometov prikazala senca velikega tovornjaka. Bil je zelen oprtni tovornjak z veliko letvasto kletko, privezano na ploščad.

»No, tako. Se pa precej zanimate za nosoroge, kaj?« je Joe spet začel pomenek.

»Ne prav dosti,« je rekel Dirk. »Vsaj ne, dokler nisem prebral davišnjega horoskopa.«

»A res? Jaz jim ne verjamem. A veste, kaj pravi moj? Da bi moral dobro in globoko premisliti o svojih osebnih in finančnih obetih. Precej enako kot včeraj. Seveda, to je tisto, kar počnem vsak dan, ko takole vozim naokrog. Se pravi, da je nekaj na tem. Kaj pa pravi vaš?«

»Da se bom srečal s tritonskim nosorogom Desmondom.«

»Po mojem se od vas doli v Novi Zelandiji vidijo čisto druge zvezde,« je rekel Joe.

»Sploh je pa nadomestek. Tako sem slišal,« je dodal sam od sebe.

»Nadomestek?«

»Jep.«

»Nadomestek za kaj?«

»Za prejšnjega nosoroga.«

»No ja, komaj bi si bil lahko mislil, da je nadomestek za žarnico,« je rekel Dirk. »Povejte mi - kaj pa je bilo s, khm, prejšnjim nosorogom?«

»Poginil je.«

»Kakšna tragedija. Kje? V živalskem vrtu?«

»Na zabavi.«

»Na zabavi?«

»Jep.«

Dirk je zamišljeno posesal ustnico. Imel je načelo, ki se ga je rad držal, če se je le spomnil, da namreč nikoli ni postavil vprašanja, če ni bil precej gotov, da mu bo odgovor všeč. Posesal je še drugo ustnico.

»Mislim, da si bom šel sam pogledat,« je rekel in zlezel iz avta.

Veliki temnozeleni kamion je stal ob cesti. Stranice so bile visoke kake štiri čevlje, čez velikansko kletko pa je bila privezana težka ponjava. Voznik je slonel na vratih in vlekel cigareto. Očitno si je mislil, da ga bo tritonski nosorog, ki ga je imel na skrbi, obvaroval pred slabo voljo drugih ljudi, pa se je zmotil. Deležen je bil prav neverjetne količine žaljivk, ko so morali drugi vozniki čakati v vrsti, da so ga prehiteli.

»Zmeneta!« se je pridušal, ko je Dirk neprisiljeno pristopil in si še sam prižgal tovariško cigareto. Sicer se je poskušal odvaditi, vedno pa je imel v žepu zavojček za taktično uporabo.

»A veste, kaj mi gre na živce?« je rekel Dirk tovornjakarju. »Tiste tablice v taksijih, na katerih piše 'Hvala, ker ne kadite.' Vseeno mi je, če piše 'Prosimo, ne kadite' ali pa čisto naravnost 'Kajenje prepovedano.' Ta našopirjeni 'Hvala, ker ne kadite' mi je pa grozno zoprn. Najrajši bi kar takoj eno prižgal in rekel, 'Nič se ne zahvaljujte, ne mislim ne kaditi.'«

Voznik se je zasmejal.

»A peljete daleč tega korenjaka?« je vprašal Dirk z glasom utrjenega dostavljača nosorogov, ki izmenjuje podatke s kolegom. In je ocenjujoče ošinil tovornjak.

»Samo do Malibuja,« je rekel voznik. »Gor v kanjon Topanga.«

Dirk je poznavalsko tlesknil z jezikom kot bi hotel reči: »Ne govori ti meni o kanjonu Topanga, enkrat sem peljal celo čredo gnujev v Cardiff z minibusom. A hočeš vedeti, kaj so težave? To so bile težave.« Globoko je potegnil dim.

»Je pa morala biti hudičeva zabava,« je pripomnil.

»Zabava?« je vprašal voznik.

»Meni se je zmeraj zdelo, da nosorogi niso pravi gostje za zabave,« je rekel Dirk. »Dobro, povabite jih, če že morate, ampak bodite previdni.« Po Dirkovem mnenju postanejo ljudje, če jih sprašujete naravnost, oprezni. Zato je rajši govoril popolne neumnosti in pustil ljudem, da so ga popravljali.

»Kaj mislite s to zabavo?« je rekel voznik.

»Zabavo, kamor je bil povabljen prejšnji nosorog,« je rekel Dirk in se potrkal po nosu, »preden je poginil.«

»Povabljen?« se je namrščil voznik. »Ne bi rekel, da so ga ravno povabili.«

Dirk je spodbudno dvignil obrv.

»Pridrvel je dol s hriba, butnil skozi ograjo pa skozi steklena vrata v hišo, se nekajkrat zavrtel po dnevni sobi, da je poškodoval kakih sedemnajst ljudi, zdrvel nazaj na vrt, kjer ga je nekdo ustrelil, potem pa se je počasi zvrnil v plavalni bazen, ki je bil poln večinoma nagih scenaristov, ter potegnil s seboj pol stota avokadovega namaza in nekakšne polinezijske sadne solate.«

Dirk je nekaj trenutkov prebavljal te podatke. Potem pa je vprašal: »In čigava je bila hiša?«

»Nekih tipov od filma. Očitno je bil samo teden prej pri njih tudi Bruce Willis. Potem pa to.«

»Tudi za ubogega 'rožca ni bilo prav prijetno,« je menil Dirk. »In tule imamo zdaj novega.«

Odlomki iz intervjuja v Daily Nexusu, 5. aprila 2000

Kako pride Douglas Adams na kavo? Ko bi bil tak kot prebivalci Montecita ali Santa Barbare, ko se ustavljajo pri Pierru Lafondu, bi se prikazal v športnem avtomobilu, v limuzini ali celo v športni limuzini. Osnovna kava pri Pierru Lafondu stane 1,25 dolarja in se imenuje »organska francoska praženka.« Ima enak okus kot kava pri McDonaldu ali kot organsko strojno olje, le da se vozniki športnih avtomobilov za to ne menijo.

Od Adamsa sem pričakoval kaj več kot športni avto. Hotel sem, da bi skočil iz vesoljske ladje, da bi se kar utelesil, ali celo prikorakal. To je človek, ki je napisal Stoparski vodnik po Galaksiji in je znal prikazati življenje, vesolje in sploh vse mnogo bolj zabavno. In zato sem ugibal, kako bo prišel.

V črnem mercedesu.

Adams meri šest čevljev in pet palcev in gleda z živahnimi okroglimi očmi. Imel je slab dan. Hčerka mu je zbolela, kifeljček, ki ga je glodal ob petih popoldne, pa je bil njegov obed. Sicer pa se devetinštiridesetletni Adams ne more pritoževati čez življenje. Potuje po svetu, prodal je čez 15 milijonov svojih devetih knjig, snemanje večno odlaganega štoparskega filma pa je zdaj steklo v Disneyevi produkciji z režiserjem, ki je posnel Austin Powers.

»Večni film, ki je že dvajset let tik pred snemanjem, je zdaj še bolj tik pred snemanjem,« je povedal Adams. »Ampak bomo videli. Ko le ne bi nikoli pomislil, da bi napravil ta film. Deset let življenja bi si prihranil.«

Prvič po več kot desetletju Adams spet piše knjigo.

»Prišel je čas, ko sem bil do grla sit vsega tega. Moje knjige žro ideje v neznanskem tempu,« je rekel. »Predvsem nikoli nisem hotel biti romanopisec. Zato sem šel in se ukvarjal s celim kupom drugih stvari... Zdaj pa imam velikansko zalogo zamisli za zgodbe in se me loteva druga panika. 'Ali jih bom sploh lahko pokuril do kraja svoje kariere pri tej hitrosti, s katero se porajajo?' Prva panika je kajpak večni problem piscev, kako se lotiti. Mislim, da se bojim pisanja bolj kot večina pisateljev.«

Nova knjiga ni štoparska knjiga - teh je že pet - ali knjiga o Dirku Gentlyju, »bo pa prepoznavna po slogu za vsakogar, ki pozna prejšnje knjige.«

»Tačas sem dobil že celo vrsto različnih zamisli za zgodbe, ki čakajo, da jih prelijem v knjige. Eni od njih bom dal naslov Losos dvoma, ne vem pa še, kateri.«

Leta 1990 je Adams z zoologom Markom Carwardinom napisal Zadnjo priložnost. To je njegova knjiga, ki jo je najteže najti, in tudi njemu najljubša. Ko bo Adams - ki že dve leti živi v Santa Barbari - danes govoril na tamkajšnji kalifornijski univerzi, bo govoril prav o tej knjigi.

»Predavanja sem imel že po vsej deželi,« je rekel. »Zato mi je bilo dosti do tega, da govorim tudi tu, že zato, da nekako rečem, 'Zdravo, tukaj sem.'«

Adams veliko predava, največkrat pred velikimi družbami o visokih tehnologijah.

»V resnici imam dosti rajši to temo, za katero pa dobim vabila le z univerz, ker je zabavna, velike korporacije ne poslušajo rade o zaščiti ogroženih vrst,« pravi. »Z ogroženimi vrstami lahko zgubite veliko denarja.«

Zadnja priložnost se je začela kot revijski članek za World Wildlife Fund. Ti so poslali Adamsa na Madagaskar, kjer se je srečal s Carwardinom. Adams je pisal o aj-aju, ogroženi vrsti nočnega lemurja, ki je videti kot križanec med netopirjem, opico in zelo presenečenim otrokom.

»Takrat so mislili, da jih je samo še kakih petnajst. Potem so jih našli še nekaj, tako da še niso čisto tako hudo ogroženi, pač pa le zelo zelo ogroženi,« pove Adams. »Cela zgodba je bila popolnoma čarobna.«

Tako čarobna, da sta Adams in Carwardine celo naslednje leto potovala po svetu in iskala ogrožene vrste, tako kot neleteče papige kakapo na Novi Zelandiji in rečne delfine baidži na Kitajskem. Poslednjih dvajset delfinov bo izumrlo, ko bo kitajska vlada dokončala Jez treh sotesk in uničila habitat delfinov.

»To je brezupno, ne samo zato, ker izgubimo še eno živalsko vrsto, ampak zato, ker ne vem, kaj kar naprej gradimo te kurčeve jezove,« pravi Adams v presenetljivo krepkem britanskem šepetu. »Ne samo, da povzročajo okoljske in družbene katastrofe, z zelo redkimi izjemami tudi ne izpolnijo namena, s katerim so jih zgradili. Poglejte samo Amazonko, kjer so vsi zamuljeni. In kaj bodo storili? Še osemdeset jih bodo zgradili. To je idiotsko. Najbrž imamo nekaj bobrovskih genov ali kaj... To silno nagnjenje do gradnje jezov imamo, in mogoče bi morali to poiskati in izrezati iz človeške narave. Mogoče bodo v projektu človeškega genoma končno našli te bobrovske/jezogradne gene in jih izrezali.«

V Štoparskem vodniku po Galaksiji so medgalaktični buldožerji uničili Zemljo in človeštvo. Čisto drugačna vrsta buldožerja je uničila najuspešnejšo vrsto, kar jih je ta planet poznal. Pred petinšestdesetimi milijoni let je šest milj širok asteroid treščil v polotok Jukatan, napravil krater s premerom sto milj in dvignil v zrak oblak vrele pare in prahu. In s tem je bilo konec dinozavrov.

»Čisto sem obseden od misli na padec tega kometa, ki je natanko tisti dogodek, kateremu dolgujemo svoj obstoj,« je rekel Adams. »To je domnevno najdramatičnejši dogodek na tem svetu in zagotovo najdramatičnejši dogodek v naših življenjih, ker je utrl pot našemu obstoju, nihče pa tega ni mogel videti.«

Skala, ki pobije dinozavre, spada v klasično fiziko. Novejša fizika je nekoliko preveč onstranska za Adamsa, človeka, ki je zapisal, da je odgovor na vprašanje o življenju, vesolju in sploh vsem 42. Odgovor je našel računalnik in Adams pravi, da bodo računalniki vse spremenili.

»Zdaj smo se naučili delati računalnike, najprej so bili sobne velikosti, potem namizne velikosti in notesne in ročne velikosti, kmalu bodo vsepovsod kot prah - da jih iz ščepca posuješ naokrog. Postopoma bo vse okolje postalo dosti bolj pametno in prilagodljivo, in živeli bomo tako, kot si ljudje, ki zdaj živijo na planetu, zelo težko predstavljajo,« pravi Adams. »Mislim, da se bo moja šestletna hčerka dosti bolje znašla.«

Adams je počel že vsega po malem, od radia do televizije in pisanja računalniških iger. Vse se ni posrečilo.

»Obstajajo male življenjske izkušnje,« pravi. »A veste, kaj je življenjska izkušnja? Življenjska izkušnja je tista stvar, ki vam pravi: 'A vidiš to stvar, ki si jo ravnokar naredil? Ne počni več tega.'«

»Po vsem tem, ko sem hotel biti mojster-vseh-baž, zdaj mislim, da je še najbolje, če se usedem in spravim sto tisoč besed v pretkano zaporedje.«

Adams piše »počasi in mukoma.«

»Ljudje mislijo, da sediš v sobi, se držiš zamišljeno in pišeš globoke misli,« pravi. »Večinoma pa sediš v sobi ves paničen in upaš, da k vratom še niso postavili straže.«

Adams bo verjetno pisal še nekaj let, dokler ne odraste njegova hči.

»Če kaj mislim, kaj bom počel, kajti govorili so že, da se bom lotil velike dokumentarne serije za televizijo, bom počakal do njenega navala hormonov, potem jo bom pa mahnil po svoje,« pravi. »Po mojem bom, ko bo imela trinajst let, izginil nekam in posnel veliko dokumentarno serijo, domov pa bom prišel, ko bo spet civilizirana.«

Intervju je bil končan, ko je Adamsu pozvonil mobi v žepu. V drugem žepu je imel kosem bombaža z rdečo obrobo in žirafo na njej. Kazalo je, da je last njegove hčere. Žena in hči bi morali ta večer odleteti v London, ampak hči je morala v posteljo z vnetjem ušesa. »Kar resnim.«

Bil je že čas, da se Adams usede v svoj črni mercedes in se odpelje domov k njej. In tako je tudi storil.

Intervjuval Brendan Buhler,

Artsweek

Epilog

Žalostinka za Douglasom Adamsom, avtorjem Stoparskega vodnika po Galaksiji, ki je umrl v soboto za srčnim napadom v starosti devetinštirideset let.

To ni nekrolog; zanje bo še dovolj časa. Tudi ni poklon, niti pretehtana ocena sijajne življenjske poti, niti slavospev. To je tožen žalospev, napisan še prezgodaj, da bi lahko bil uravnovešen, prezgodaj, da bi bil lahko pazno pretehtan. Douglas, saj ni mogoče, da si mrtev.

Sončno petkovo jutro v maju, ura je deset čez sedem, skobacam se iz postelje in se priključim na elektronsko pošto. Običajni naslovi v krepko modri barvi se usujejo dol po zaslonu, večina je reklam, nekaj pričakovanih sporočil, in pogled jim odsotno sledi do dna strani. Ujamem ime Douglas Adams in se nasmehnem. Vsaj ta, si mislim, bo vreden nasmeška. In zdrsim s pogledom nazaj gor po stolpcu.

Kaj je pisalo v naslovu? Douglas Adams pred nekaj urami umrl zaradi srčnega napada. In potem mi, kot pravi obrabljena fraza, besede zaplešejo pred očmi.

To mora biti nekakšna šala. To mora biti neki drug Douglas Adams. To je preneumno, da bi bilo lahko res. Najbrž še spim. Odkliknem sporočilo - od znanega nemškega oblikovalca softwarea. Ni šala, in popolnoma sem buden. In sporočilo je o pravem - oziroma rajši, napačnem - Douglasu Adamsu. Nenaden srčni napad, v telovadnici v Santa Barbari. »Man, man, man, oh man,« pravi sporočilo na koncu.

Prav zares, kakšen človek. Velikan, bliže sedmim kot šestim čevljem, širokopleč, nikdar upognjen kot nekateri zelo visoki ljudje, ki jim je lastna višina nelagodna. Vendar se tudi nikdar ni napihoval z moško samozavestjo, ki lahko deluje ustrahovalno. Za svojo velikost se ni niti opravičeval niti se šopiril z njo. Jemal jo je kot del šale.

Bil je eden od velikih duhovitežev naše dobe, njegov zapleteni humor je imel korenine v globokem in prepletenem poznavanju literature in znanosti, tudi dveh mojih velikih ljubezni. In spoznal me je z mojo ženo - na zabavi ob svojem štiridesetem rojstnem dnevu.

Bil je natanko njene starosti in skupaj sta delala pri oddaji Dr. Who. Naj ji kar takoj povem ali naj jo pustim še malo spati, preden ji z novico sesujem dan? Douglas je bil boter najine zveze in je še vedno zelo blizu obema. Moram ji povedati.

Z Douglasom sva se srečala, ker sem mu iz lastnega nagiba pisal kot občudovalec - mislim, da je bilo to edino tako pismo v mojem življenju. Strašansko mi je bil všeč Štoparski vodnik po Galaksiji. In potem sem prebral Holistično detektivsko pisarno Dirka Gentlyja.

Brž ko sem jo dokončal, sem se vrnil na začetek in jo znova prebral do konca - edinokrat, da sem storil tako, in to sem mu tudi napisal. Odgovoril mi je, da so mu zelo všeč moje knjige in me povabil v svojo hišo v Londonu. Redkokdaj sem srečal tako sorodno dušo. Jasno da sem pričakoval, da bo zabaven. Nisem pa vedel, kako zelo je načitan v naravoslovju. To bi bil moral uganiti, kajti številnih šal v Vodniku ne morete prav razumeti, če si niste na jasnem s precejšnim delom moderne znanosti. V elektronski tehnologiji pa je bil pravi strokovnjak. Veliko sva govorila o znanosti, zasebno pa tudi javno na literarnih prireditvah in na radiu in televiziji. Postal je moj guru za vse tehnične probleme. Namesto da bi se prebijal skozi slabo napisan in nerazumljiv priročnik v angleščini s pacifiškega obrobja, sem izstrelil Douglasu e-pošto. Odgovoril mi je, dostikrat v nekaj minutah, pa če je bil v Londonu ali Santa Barbari ali pa v hotelski sobi kjerkoli na zemeljski obli. Za razliko od večine ljudi na elektronskih svetovalnicah je Douglas natanko razumel, v čem je moj problem, natanko vedel, zakaj me tišči, in vedno imel pripravljeno rešitev, z lucidno in zabavno razlago. Najine pogoste izmenjave e-pošte so bile polne literarnih in znanstvenih šal in prijazno zbadljivih medklicev. Izza vsake vrstice je bilo čutiti njegovo ljubezen do tehnologije, pa tudi njegov razkošni smisel za absurdno. Cel svet je bil zanj en sam velik nastop Montyja Pythona, in človeške neumnosti so bile zanj enako komične v silicijevih dolinah tega sveta kot kjerkoli drugod.

Tudi sebi se je znal smejati z enako dobro voljo. Na primer ob svojih pisateljskih blokadah epskih razsežnosti (»Strašno rad imam roke. Njihov silni piš, ko švignejo mimo.«), ko sta ga, tako ve povedati legenda, založnik in literarni agent dobesedno zaklenila v sobo brez telefona, le s pisalno mizo, in ga spuščala ven samo na nadzorovane sprehode. Če ga je navdušenje zaneslo predaleč in mi je predložil biološko teorijo, ki je bila preveč ekscentrična za mojo poklicno nezaupljivost, je sprejel odklonitev z dobrovoljno samoironijo in ni pokazal užaljenosti. Rajši je poskusil znova.

Smejal se je svojim šalam, česar dobri komiki baje ne počno, vendar se je smejal tako očarljivo, da so šale postale še bolj zabavne. Znal se je blago norčevati, ne da bi s tem koga ranil, in ost je bila vedno naperjena proti bedastim idejam, ne pa njihovim avtorjem. Da bi prikazal človeški napuh ob misli, da je bilo vesolje gotovo ustvarjeno posebej za nas, ker smo tako sijajno prilagojeni za življenje v njem, je uprizoril čudovito smešno imitacijo luže, ki se tako imenitno prilega v vdolbino na tleh in je torej vdolbina na nedoumljiv način natanko prave oblike. Ali pa tale prilika, ki jo je pripovedoval z neznanskim užitkom in katere nauk je dovolj razločen tudi brez razlage. Nekoč je živel človek, ki ni razumel, kako deluje televizor; prepričan je bil, da mora biti v škatli veliko število majcenih možičkov, ki z veliko hitrostjo menjavajo slike. Potem mu je inženir razložil vse o visokofrekvenčni modulaciji elektromagnetnega spektra, o oddajnikih in sprejemnikih, o ojačevalnikih in katodnih ceveh, pa o vrstičnem odbiranju zaslona. Mož je pazljivo poslušal razlago in vneto kimal pri vsakem novem pojmu. Na koncu je povedal, da je zdaj zadovoljen. Zdaj zares razume, kako deluje televizija. »Vendar bi pa vseeno pričakoval, da je notri vsaj nekaj teh možičkov, kajne, da so?«

Znanost je izgubila prijatelja, slovstvo je izgubilo pomembno osebnost, gorske gorile in črni nosorogi plemenitega branilca (nekoč se je povzpel na Kilimandžaro v nosorogovi preobleki, da bi pomagal zbrati sredstva za boj proti trgovini z nosorogovimi rogovi), družba Apple svojega najzgovornejšega odvetnika. Sam sem izgubil nenadomestljivega duhovnega tovariša in enega najprijaznejših in najzabavnejših ljudi, kar sem jih poznal. Včeraj sem prejel uradno sporočilo o pomembni veseli novici, ki bi ga zelo razveselila. V tednih, kar sem jo skrivoma že poznal, je nisem smel povedati nikomur, zdaj, ko bi mu jo lahko povedal, pa je prepozno.

Zunaj sije sonce, življenje teče naprej, treba je umno izrabiti dan, in kar je še takšnih puhlic.

Prav na ta dan bomo zasadili drevo: Douglasovo smreko (duglazijo), visoko, pokončno, vedno zeleno. Sicer ni pravi čas za saditev, ampak poskusili bomo po najboljših močeh.

Hitim v drevesnico.

Richard Dawkins v Guardianu

14. MAJA 2001

(Richard Dawkins je profesor na stolici

Charlesa Simonyija za javno razumevanje

znanosti na oxfordski univerzi.)

Douglas Noel Adams

1952-2001

Prispevki k spominski slovesnosti

Schübler Chorales - J. S. Bach

Pastirjevo slovo, iz Kristusovega otroštva

Hector Berlioz

Dobrodošlica v cerkvi St. Martin-in-the-Fields

- častiti Antony Hurst

Uvod in začetna molitev

Stephen Coles

JONNY BROCK

Trije kralji iz perzijske dežele - Peter Cornelius

ED VICTOR

Moje oči so videle slavo prihajajočega Gospoda

- Ameriška narodna z besedilom Julie Ward Howe

MARK CARWARDINE

Gone Dancing - Robbie Mclntosh

Te Fovemus - The Chameleon Arts Chorus (P. Wickens)

JAMES THRIFT; SUE ADAMS; JANE GARNIER

Rockstar - Margo Buchanan

Molitve na zahvalni dan - Stephen Coles

Holding On - Gary Brooker

Wish You Were Here - David Gilmour

RICHARD DAWKINS

For the Beauty of the Earth - glasba Conrad Kocher, Besedilo Folliot S. Pierpoint

ROBBIE STAMP

Vergniigte Ruh, beliebte Seelenlust iz Kantate št. 170 - J. S. Bach

Aria

Contented rest, beloved heart's desire,

You are not found in the sins of hell,

But only in heavenly concord;

You alone fortify the feeble heart.

Contented rest, beloved heart's desire,

Therefore none but the gifts of virtue

Shall have their abode in my heart.

SIMON JONES

Za vse svetnike, ki od truda počivajo

- glasba R. Vaughan Williams, besedilo William W. How

BLAGOSLOV ČASTITEGA ANTONYJA HURSTA

Orgelska glasba - J. S. Bach:

Fantazija v G

Preludij in fuga v C

Italijanski concerto

[1] The Meaning of Liff in njeno nadaljevanje The Deeper Meaning of Liff sta nastali v soavtorstvu Douglasa Adamsa in Johna Lloyda.

[2] To je družabno neprimerno. Družabno pravilno natakanje čaja zahteva, da dodate mleko k čaju. Družabna primernost že po tradiciji nima nič skupnega z razlogi, logiko ali fiziko. V resnici je v Angliji družabno neprimerno kaj vedeti ali o čem razmišljati. To si je vredno zapomniti za obiske.

[3] Britanski konzervativni politik, kmetijski minister, ki se je »proslavil« z izjavimi o bolezni norih krav

[4] »Možni sunki vetra«

Table of Contents

[1]

[2]

[3]

[4]