Kazalo

Naslovnica

Naslov

Novela, prva

Devica

Lovec

Sóbota

Müra

Oranža

Novela, druga

Gospa

Greh

Straža

Rane

Novela, tretja

Dotik

Žerjavica

Meja

Pričevanje inž. Juliana Spranskega

Slovarček manj znanih izrazov

Darka Tancer Kajnih »ČLOVEK BOM, KI SE RODI IZ LEPE MISLI, IN IMA USTA SAMO ZATO, DA LAHKO SPREGOVORI O TEJ SILNI LEPOTI«

Kolofon

Feri Lainšček

LOČIL BOM PENO OD VALOV

*

Staram se in tudi moji predniki postajajo zato vedno starejši. Moj spomin je namreč njihovo poslednje in vse bolj nezanesljivo prebivališče. Tako pa se jim godi tudi v spominu drugih, saj je ostalo za njimi malo takega, česar bi se ljudje še lahko dotikali in bi se jim zdelo vredno. Živeli so pač ob reki, ki je prinašala in odnašala. Zato je bilo njihovo življenje zaznamovano z animizmom, ki ga nemara lahko prepoznavajo in razumejo le ljudstva ob rekah. Pa še na to se najverjetneje ni mogoče povsem zanesti. Kajti kot je neka resnica v tem, da človek ne more dvakrat stopiti v isto reko, tako je gotovo tudi res, da ni na vsem svetu dveh rek, ki bi si bili povsem enaki.

Reka, ki izvira v Lungauu v Visokih Turah in se pri Legradu v Panoniji izliva v Dravo, nosi pri nas ime Müra. Njen zelo verjetni indogermanski besedni koren “mori” lahko še najbolj natančno prevedemo kot telo vode. A še zmeraj nas njeno ime spominja tudi na starogrško besedo “moira”, ki pomeni usoda. Prav v tako opisanih fizičnih in metafizičnih razsežnostih pa je najverjetneje zaobjeto vse njeno skrito bistvo. S 444 kilometri svojega toka je sicer veliko prekratka, da bi lahko kdaj prestopila meje nekdanjega mogočnega avstro-ogrskega cesarstva, a v svojem spodnjem, ravninskem toku je vsekakor dovolj široka, da nas je lahko, panonske Slovence, celo tisočletje ločevala od matičnega naroda.

Zaradi neuravnanega in razdeljenega toka je Müra že od davnin tekla po mnogih stranskih strugah in se z rokavi neizprosno zajedala v bregova. Avstrijska in ogrska veleposestniška gospoda si je bila zaradi take njene narave v nenehnih sporih. Vrstili so se prepiri, tožbe in spopadi, v katerih so drug drugega obtoževali zaradi gradnje nasipov in jezov, ki so obračali njen tok k nasprotnemu bregu in povzročali škodo. Toda naj so jo še tako prizadevno potiskali sem in tja, reka je predvsem zmeraj hotela po svoje in je po svoje seveda spreminjala tudi mejo. Ta je bila tako v teh krajih dokončno določena šele za časa Marije Terezije in je obenem prinesla tudi prve skupno dogovorjene načrte za regulacijo teh tihih, a nemirnih in nepredvidljivih voda.

Inž. Julian Spransky v diplomskem spisu leta 1938

Novela, prva

Devica

*

Nebo nad mürskim stišjem je rdelo v večerni zarji in razpotegnjeni žareči oblaki so slutljivo podaljševali dan. Ljudje so zastajali na podoknih in se izpod čela vprašujoče zazirali v nebo – saj, odkar je za obzorji divjala vojna, se jim tudi ta povsem naraven ravninski pojav ni zdel nekaj običajnega. Bili so na tihem prepričani, da se dviga nad njimi znamenje, ki je odsev zloveščih dogodkov. Ženske so v njem slutile barve razlite krvi svojih sinov in možje so razbirali neprizanesljivi prasket vojaškega ognja, ki je pustošil od Tannenberga do Verduna in se kot cvrčeča smola raznesel po vsej Evropi. Upanje, da se bo vsaj kdo vrnil živ, je bilo vse bolj jalovo, a zato nič manj krčevito. Še prva semena, ki so jih položili v zgodaj prebujeno zemljo, so zalivali s pobožno prošnjo, da iz njih le ne bi zrasle rože za vence.

Elica je sedla na panj pod ozelenelo tepko in si razpustila kito. Bil je to njen trenutek oddiha, ko se ji je telo umirjalo in se je polagoma ulegalo, kar se je nabralo čez dan. Zdelo se ji je, da so tudi njeni dolgi žimasti lasje hlepeli po tej svobodi, in kar čutila je, kako so zaprasketali od ugodja. Raztresla jih je in pustila preko čela, da so ji skorajda povsem zakrili pogled na škrlatni pejsaž. Ni sicer upala misliti, da ji je lahko ob čudnih dogodkih, ki so tudi tod že dodobra zresnili vsakdanjik, povsem vseeno, toda bilo je vendarle res, da ni imela na fronti ne očeta ne brata, pa tudi ne moža ali ljubega – saj kratkomalo ni bilo njenih moških, ki bi lahko prejeli cesarjevo pismo. Po očetovi smrti sta namreč z materjo že skoraj celo desetletje živeli sami in nobeden moški jima ni prišel več tako blizu, da bi zdaj srčno trepetali zanj.

Mati je poveznila leseni čebriček, iz katerega je bila nahranila edino svinjo, in je po kokošje pristopkala na podokni. Bila je drobna in tanka v pasu kakor deklica, zato so preprana oblačila visela na njej kakor na strašilu, njen bledikavi obraz pa se je zdel čudno velik. Še najbolj je nemara spominjala na regratovo lučko, prav tak pa je bil zdaj tudi ves njen izraz. Nekaj nestvarnega je bilo namreč na njej, nekaka prosojnost in razpršenost, spričo katere se je vsaj od daleč zdelo, da ne biva več le na tem svetu. Toda njene drobne sinje oči so bile vendarle žive in so zdaj zdaj prav prežeče poletavale k hčerki, ki si je visoko obrala krila in jih je kakor culo zibala na kolenih. Postajalo je vse bolj očitno, da prihaja z namenom.

Dekle je začutilo pisotnost, a se ni okrenilo.

Minuli so kdaj tudi dnevi, da nista spregovorili, čeprav sta si bili dobri. Prišlo jima je že v navado, da sta molče postorili, kar je bilo treba, in se nista obregnili, tudi če je katera na kaj pozabila ali pa ji je spodletelo. Vsaj v tem oziru je bilo njuno skupno življenje blagohotna zaveza, ki je ni zlahka skalilo niti hujše pomanjkanje. Ob rečeh pa, ki so terjale mnenje, sta si prišli včasih zelo navzkriž in takrat se je zdelo, da ne bosta več mogli tako tesno druga ob drugi.

“Grofovski vrtnar je bil v vasi in je prosil dekleta, ki bi šla za sprevodom,” je stara naposled izrekla.

“Vem,” je dejala mlada, ne da bi trenila.

“Vsaj sto bi jih moralo priti, ki še lahko nosijo bele obleke,” je pristopila in je pričakujoče našobila ustnice. “Še lepše pa bi bilo, če bi jih prišlo več, saj si je pokojna to gotovo zaslužila,” je dodala potem, ko se ji je zazdelo, da ne bo zlahka izvabila odgovora. “Slišati je, da pridejo na pogreb tudi odposlanci iz Pešte in z Dunaja, zato bi se resnično spodobilo, da jim tako pokažemo našo veliko žalost.”

Zdaj je Elica le spustila krila in se skozi razmršene pramene ozrla k materi. Pokojna je bila hčerka beltinskega grofa Avgusta Zichyja, dvornega maršala cesarja Franca Jožefa in njegovega zaupnega kamerada, zato je bilo pač samo po sebi umevno, da se bo ob njenem slovesu zbrala visoka gospoda in da bo velika procesija. Ne da bi se o tem sploh odločala, je bila tudi sama seveda namenjena tja. Zdelo pa se ji je vendarle sila čudno, da jo je mati zdaj očitno nagovarjala med device.

“Res bi bilo lepo,” je spet jela. “Ničesar drugega nimava, kar bi lahko nesrečnemu gospodu zdaj dali v dar,” je že kar moledovala. “Saj vendar obe veva, koliko dobrega je napravil za naju in kako zelo mu dolgujeva.”

S tem je seveda mislila na njivo, ki sta jo lahko obdelovali zase tudi še po odhodu očeta, ki je bil hlapec v grofovski konjušnici in je bil na gradu dobro zapisan. Pa najverjetneje še na tistih 30 kron, ki jima jih je upravnik takrat izplačal za stroške pogreba in prvo silo. Ali pa je pač mislila na vso tisto grofovsko dobroto, ki je bila – izpričana v malenkostih in pozornostih do slehernega – res izjemna in je beltinskega grofa tako zelo ločevala od druge veleposestniške gospode v Mürski okroglini. Toda, ali je bila to zdaj res taka priložnost za izraz hvaležnosti ali pa je imela mati za bregom kaj drugega?

“Dobro veste, da sem za belo obleko že skoraj prestara,” je torej dejala povsem zresnjena. “Lahko bi pomislili, da se hodim tako ponujat,” ji je skušala pojasniti svojo zadrego.

“Naj!” je kar vzplahutala mati. “Bolje je tudi to, kot pa kar mislijo zdaj.”

“Kaj mislijo!?” je popadla hčerka.

“Mislijo, da se ne ponujaš,” je odrezala stara. “To mislijo!”

Zdaj si je Elica zopet obrala krila in jih stisnila med kolena. Ustrašila se je bila tihe jeze, ki jo je zatiščala najverjetneje zato, ker se ji je zazdelo, da je mati res tudi naklepala. Ali pač, ker je nekako kar v srcu začutila, da ima obenem prav. Gotovo so lahko mislili, da se ne ponuja več in da tudi ne želi biti izbrana. Toda, ona preprosto ni zmogla drugače. Bilo je tisto nekaj v njej, kar ji ni dopuščalo, da bi kar razgalila svoje upe in razkrinkala željo. Res, bilo je in jo je vso prežemalo, pa čeravno ni povsem vedela kaj. Ni namreč mogla reči, da je bil to strah. Tudi ni bila sramežljivost. Zagotovo ni bil niti ponos. Kaj lahko pa, da je bilo vse to troje pomalem in obenem nekaj četrtega. Neozdravljiv občutek pač, da se ji mora slej ko prej vendarle zgoditi brez te počepne ženske igre in brez načrta, ki ni od boga.

“Prespala boš in boš morda jutri le menila drugače,” je mati ob tem njenem krču povsem nepričakovano popuščala.

Sunkoma je vrgla lase s čela in se ji za hip zazrla v oči.

Vsa njena čudna blagost ji je dala vedeti, da je bila želja močnejša od naklepa, saj mati najbolj zaželjenih reči ni nikoli terjala, temveč jo je kvečjemu prosila in izsiljevala z žalobnostjo. Pomislila je na svojo edino belo zakmašno obleko, ki je že nekaj let ni več oblekla in se povprašala, ali ji bo sploh še prisatajala. Potem pa, ko se je vsa taka, črléna in naškrobljena, ugledala v procesiji, je že zopet omahovala. Dekleta, ki so stopljala ob njej, so bila mlada in gingava, kakor je bil zdaj vrbov les, njej pa je bilo skoraj triindvajset let in vsaj navznoter je že imela strije.

“Pa tudi, če ne,” je z vrhovi prstov odmahnila stara. “Prosili bova za njeno dušo in tudi to bo nekaj zaleglo,” je zažmirkala. “Siromaki pač ne moremo plačati, lahko pa si zapišemo v srce,” se je očitno sprijaznila in se je že tolažila.

Elica je počasi vstala in se pretegnila.

Bilo ji je na jeziku, da bi ji ugodila, a je nekako le zmogla mimo. Grofična je umrla samska, čeprav so z njeno lepoto matere otrokom opisovale pravljične kraljične in je bilo v njeni krhki milini res nekaj vilinskega. Ljudje so se temu čudili, saj so vedeli, da ni bila brez snubcev in je na popotovanjih v velika mesta gotovo srečevala priložnosti. To je bilo v teh dneh še posebej vznemirljiva skrivnost, saj je resnica s pokojno za zmeraj odhajala v grob. Njej pa se je vendarle zdelo, da sluti odgovor. Ali, da ga pač čuti, kot čutiš nekaj, o čemer z jezikom ne moreš razpravljati, si pa zato tolikanj bolj prepričan. In prav zaradi tega se ji je zdaj zopet zdelo, da jutri ne bo šla v belem.

*

Nad poštijo od Sóbote do Beltinec so lahke gosposke kočije že ves dopoldan dvigovale tak prah, da so se konjeniki in pešci raje napotili čez polja in so med kolniki iskali najkrajšo pot. Ravnica je bila od daleč videti kot sejmišče in tujec, ki je morda v teh dneh preslišal mrliške zvonove, bi zlahka pomislil, da se nekje tu začenja nova fronta in poganja ljudi v beg. Prihajali so Szapáryji, Esterházyji, Batthyányi, Voglerji in Kodolitschi iz okoliških gradov, prihajalo je plemstvo celo iz Keszthelya, Sombotela, Gradca, Čakovca in Varaždina, napotila se je cehovska gospoda iz Sóbote in okoliških trgov, prišli so duhovniki iz vse škofije, kajti bil je ta pogreb velika maša, ki jo je vodil sam presvetli škof János Mikes. Ljudstvo, ki je zvečine prihajalo peš, si je lahko ob zastojih povsem od blizu ogledovalo ves ta plemenitaški lišp in tenko cingljanje bleščečih verig, ki ga je bilo v ravnici slišati kot rojenje nevidnih žuželk, mu je samo še bolj dajalo vedeti, da je imela smrt tokrat svoj pražnji dan.

Grofična Teodora Zichy je umrla na Dunaju, stara le 29 let. Po strelih v Sarajevu, ki so vzeli prestolonaslednika Franca Ferdinanda in njegovo ženo Zofijo Hohenberško ter skoraj že po vsej Evropi predramili kentavre, je ostala v cesarskem sanatoriju, kjer je kot strežnica pomagala ranjencem. Njena odločitev, ki jo je bilo sprva sicer moč razumeti tudi kot plemenitaško dolžnost, je še za življena postala vzgledni izraz nesebičnosti, saj se je tam okužila z jetiko. Ljudski glas je znal ob tem povedati, da se ni ločila od ranjencev niti, ko je že hirala. Tudi zato se je zdelo, da lepa beltinska grofična tako zdaj, na začetku aprila devetnajstopetnajstega leta Gospodovega, ni odhajala skozi temna vrata svetov, temveč je odhajala v svetlo legendo, v kateri bo še dolgo živela.

Stari vrtnar je velel zanjo porezati vse rdeče cvetje v velikem grajskem glashausu. Bilo ga je toliko, da je bila z njim posuta tudi pot do odprtega groba. Slavilo jo je z barvo življenjske moči in gorečnosti, s katero je dajala drugim, kar ji sami ni namenila usoda. Po njem je stopalo za krsto natanko sto dvajset deklet v naškrobljenih belih oblekah. Bila je to kajpada barva čistosti, ki jo je bila ohranila do konca. Ali pač barva duše, ki se je namenila po milost, saj – le redko je bilo tod tako in kdo ve, ali se bo sploh kdaj ponovilo – prav nihče izmed tisočerih pogrebcev ni več pomišljal o njenem poreklu in stanu, nihče ni prosil zanjo le mir in pokoj, ampak ji je želel povišanje, ki se je zdelo edino pravšnje plačilo.

Elica Sreš, ki je med zadnjimi stopila v vrsto belih deklet, je z olajšanjem ugotavljala, da še zdaleč ni najstarejša med njimi. Tudi obleka, ki jo je šele zjutraj vzela iz omare, se ji je med potjo dovolj ulegla ob telesu, tako da ji zaradi videza ni bilo neprijetno. Pa vendar ji je bilo še zmeraj nekako čudno, da je sploh tu in da sodeluje, saj je bil tudi razlog, zaradi katerega je zdaj le prišla, čuden. Odločila se je bila namreč zaradi sanj, ki so se ji nadvse živo vtisnile in jo vznemirile.

Bilo je nekako takole: na panju pod njeno tepko je ženska, ki je bila najverjetneje parka, ponoči nastavila svilen ženski šolen s pozlačeno zaponko. Ljudje, ki so zjutraj prihajali mimo, so zastajali, si ogledovali lično obuvalce in ugibali, zakaj se je znašlo tu, čemu je brez para in kaj lahko to pomeni. Nato so ugotovili, da se je šolen pravzaprav znašel pod njenim oknom, in so začeli nestrpno trkati po šipah in praskati po zidovih. Bilo jo je strah njihove nasilne radovednosti, saj ni o najdenem vedela nič več kot oni, a bolj ko je zagrinjala zavese in se umikala v kot, bolj so postajali popadljivi. Naposled so nato drug čez drugega vdrli skozi vrata in jo zvlekli na dvorišče.

Med njimi se je zdaj znašla ženska, ki je šolen tudi prinesla, in je z zatiščanim besom dejala: “Tole sem neko jutro našla ob njegovi postelji in od takrat ni nič več od njega. Le še med korinami poseda in zvezde gleda, namesto da bi delal na kovačiji. Jaz pa vse noči blodim od dekliškega okna do dekliškega okna in iščem par. Oči sem že izjokala in pamet sem izgubila, a gorje bodi tej copri, ki ji bo prav.”

Med zbranimi je završalo in skušali so jo primorati, da bi stopila v svileno obuvalce, ki ga je tujka položila pred njo. Ščipali so jo in suvali, ji prigovarjali in pretili s pestmi, njej pa so vse bolj pohajale moči in videti je bilo že, da ji ga bodo zdaj zdaj siloma nataknili. Čeprav je seveda vedela, da ni njen, jo je bilo neznansko strah, da bi ji lahko bil prav in bi jo torej po krivem obsodili. Še s slednjimi močmi se je zato skušala iztrgati in jim dopovedati, da si ženska izmišlja in najverjetneje nima dobrih namenov. Ob tem pa so ji zaklecala kolena in nezadržno je omahnila k tlom.

Množica je podivjala in se prestopala preko nje, ona pa se je povsem od blizu spogledala s svilenim šolnom v rosni travi in ga zdaj na lepem prepoznala: nosila ga je bila grofična Teodora, ko jo je kot otrok prvič od blizu videla pred cerkvijo svetega Ladislava v Beltincih. Potuhnila se je in bila sprva kar nekako ogorčena, ker ji skušajo naprtiti skriti gosposki greh. Toda tudi misel, da bi zdaj s prstom pokazala nanjo in se tako rešila, se ji je upirala. Ali celo še več: bila je vse bolj prepričana, da mora grofično še pravi čas posvariti in jo tako morda le rešiti pred usodovko. Segla je torej po svilenem damskem obuvalu in ga skušala skriti v nedrja, toda zbrani so to pri priči opazili in so jo neizprosno zatiščali k tlom …

Kriknila je v nemočni grozi in se predramila.

Obsedela je v postelji in si z mrtvaško hladnimi prsti česala lase, ki so se ji zlepili na preznojeno čelo. Skozi šipo je med belima platnenima zavesama sijala modrikava lunína in izrisovala ostre sence. Soba je bila neobičajno svetla in prežarjena s prisotnostjo, ki jo je navdajala s strahom. Hotenje iz morastih sanj, da pač mora čimprej na grad, in dejstvo, da je grofična v resnici že mrtva, sta si stali naproti kot nekaj, česar potem še dolgo ni mogla povsem doumeti. Zdelo se ji je sprva, da bi bilo vse drugače, če bi morda le prišla pravočasno, in neznosni občutek krivde ji je vse bolj oklepal prsi. Nato je nekako le prepoznala razpoko v času, ki je pričala, da bi bila vsekakor prepozna, in to jo je vsaj malo tolažilo. Šele čez čas, ko je kljub omotici vstala in povsem odgrnila zavese, si je nekako le dopovedala, da je bila vse to le sanjska blodnja. A tesnobni občutek, da se je je to noč dotaknilo nekaj zlohotnega in da je z nesrečo na beltinskem gradu odslej skrivnostno povezana, je kljub vsemu ostal in je vse do jutra prežemal njeno bolehno bedenje.

“Blažena devica Marija,” je s prekrižanimi rokami obsedela mati, ko ji je potem ob svitu zaupala o sanjah. “Naša grofična ti je ob svoji smrtni uri zapustila čevelj in to gotovo nekaj pomeni,” se je ozrla k orumeneli podobi Božje matere na hišnem oltarju in se v ponižni ganjenosti večkrat prekrižala.

“Kaj pomeni?” je nekako kar iz trebuha iztisnila Elica, ki je bila še zmeraj prepolna bruhljive tesnobnosti in je naravnost prežala na odrešujočo besedo. Že sam občutek, da bi lahko to vendarle pomenilo tudi kaj dobrega, pa jo je sprožil, da je počepnila ob starki in jo pričakujoče povlekla za dlan.

“Vem samo, da se ji moraš zdaj res zahvaliti za veliki dar,” ji je mati do bolečine pomečkala prste. “Ob vseh devicah se je ljuba grofična zadnjič spomnila ravno nate in to bo ostalo v tvojem življenju za zmeraj zapisano,” ji je krčevito stresla dlan in se ji povsem od blizu zazrla v oči.

“Pa saj bom šla, veš da bom šla,” je prikimala z vsem telesom, saj je vendar že ponoči začutila, da se mora tokrat res obleči v belo in mora biti pripravljena.

Mati jo je v nemi hvaležnosti povlekla nase in jo po dolgem času zopet poljubila v lase. Ta nepričakovani dotik jo je preplavil z davnim, že skoraj povsem omrtvelim otroškim spominom in komaj je še prikrila, da ji gre na jok. Vzravnala se je proti edini gvantni omari, ki je bila v hiši, in zdaj je bila kar na lepem že tu – v gaju rezanega cvetja, šušljave pozlate, trepetavih sveč in ubranega petja, ali pač v tem zemeljskem raju, v katerem se je še smrt čudežno spreminjala v opojno doživetje in se porazgubljala v tisočerih odtenkih gosposke drugačnosti. Res je bilo seveda, da ni bila Elica še nikoli na takem pogrebu in je od blizu poznala le tisto navadno, pritlehno in neizprosno plebejsko smrt, ki je s svojo dokončnostjo spravljala v obup in gnala ljudi, da so tulili, naricali in noreli, zato ji je bilo zdaj čudno. Obrazi ob krsti so se ji zdeli zatopljeni v drugačno žalovanje, kot ga je poznala, in njihovi zamaknjeni pogledi so najverjetneje lahko v teh trenutkih dosegli nekaj, česar sama ni mogla videti. Zdelo pa se ji je vendarle, da lahko to vsaj občuti, in prepolna hvaležnosti, da je lahko sploh navzoča pri tem posvečenem obredju, se je že kmalu povsem prepustila njegovemu zvenu in zduhu in zrenju …

Stari grof Avgust Zichy je oni dan, ko je hčerka Teodora še zadnjič prispela domov, razoglav stopil v suhi panonski prah in je široko razširjenih rok poiskal nevidno dlan svoje pokojne žene. Grofica Hedvika, ki si jo je bil priženil iz plemenite spodnjeavstrijske rodbine Wimpffen, je bila umrla že leta 1892, stara le 31 let, in ga pustila samega s tremi nedoraslimi hčerkami. Že naslednje leto je pri znamenitem dunajskem arhitektu baronu Maxu von Ferstlu naročil načrte za kapelico Matere Božje z grobnico, v katero so leta 1894 prenesli grofičine posmrtne ostanke. Od takrat je večji del svojega prostega časa preživel v svetišču in ljudje so začeli z leti kar nekako verjeti, da mu je velika ljubezen omogočila stik z onostranstvom in da sta torej z ženo še zmeraj na nek skrivnosten način povezana. Prav zaradi tega se tudi tedaj, ko se je peš odpravil za hčerkino krsto iz Sóbote v Beltince, ni nihče čudil njegovi malce neobičajni drži in mnogi so bili pripravljeni verjeti, da je bilo stopinje nevidne spremljevalke celo videti v cestnem prahu.

Tudi sedaj, ob vznesenem škofovem nagovoru, je bradati grofovski obraz prežarjala svetloba, ki jo je nosil v sebi in je pričala o srčni moči, ki ji ni bilo razlage. Tako so nemara v to žalost res lahko gledala stoletja, ki so šla že preko vsega, ali pa je gledal kamen, ki je bil najtrše meso sveta, toda da je lahko tako gledal človek, pa četudi star in moder, tega Elica pač ni mogla doumeti. Zdelo se ji je zato, da stoji tu nasproti živega svetnika, svetnik pa sredi živega oltarja, in čutila se je pred to monumento beltinske gospode sama sebi le še bolj neznatna. Neizmerno malo je namreč vedela o svetu. Komaj kaj si je lahko pojasnila. Njena duša je bila duša zajčka, ki je ob neznanem zmeraj izdajalsko vztrepetala. Zaradi tega jo je grabila tiha jeza, ali pa je postajala togotna. Njena usoda je bila usoda sive čaplje, ki je bila kar in kar v prisluhu in je venomer bežala, le na samem je kdaj dvigovala glavo. Dodeljena sta ji bila šaš in divje rastje, držala se je je vlaga, ki je delala lišaje, pod nohti se ji je sušilo blato. Tudi če je kdaj pomislila, da se bo nekoč morda le bolje znašla, je obenem vedela, da so to le pobožne želje. Ali pa pač sanje, ki se jim ni dobro prepuščati, saj je bila resničnost potem videti samo še bolj okrutna.

“Potrebo imam,” je zašepetalo dekle ob njej. “Zelo me tišči,” se je čez čas spet prestopilo. “Ne vem, če bom vzdržala,” ji je šlo nato že na jok.

“Seveda boš,” jo je naposled dregnila Elica. “Veš, da moraš.”

“Če pa ne morem,” je spustila prekrižane roke k trebuhu.

“Umrla boš, če boš šla prva od krste,” jo je skušala prestrašiti.

“Bog bo vedel, zakaj sem šla,” jo je rotila.

“Vedel bo, a mu ne bo prav,” je bila neizprosna.

Tedaj pa je dekle kar počepnilo med drugimi in je lulalo. Gotovo je ni nihče od pogrebcev videl, toda bilo je slišati. O, Bog! se je navznoter zgrozila Elica. Kdo smo in kaki smo? ji je plalo v prsih. Le redko nas v življenju pokličejo, ker nas res potrebujejo, a še takrat se ne moremo vzdržati, je bila ogorčena. Dekleta pa so se le umaknila luži, ki se jim je razlezla pod stopali. Sredi zbora devic je zazijala luknja, ki so jo najverjetneje lahko opazile le ptice. Bilo je, res, kot da se ni nič hudega zgodilo in celo olajšano dekle je spet zamaknjeno molilo. Elici pa se je zdelo, da je ta razmik prepoln sramu, ki ga ne bo nikoli potlačila, in zopet ji je bilo žal, da je prišla.

*

Ob kropljenju je Elica začutila pogled, ki je omuhaval po dekletih v belem in zastajal tudi na njej. Bil bi to kaj lahko pogled moškega, ki je opazil, kaj se je bilo zgodilo med njimi, in je morda celo posumil, da je bila prav ona tista nemarnica. Pa vendar se ji je potem, ko se je nekako kar kljubovalno spogledala z njim, že tudi zazdelo, da ni. Nikakršnega zgražanja namreč ni bilo v njem, niti graje ali morda posmeha. Bil je to le pogled svetlih, nekam lenobno priprtih oči, ki jih ni zapredala vsem tu dodeljena žalost in so se nemara tudi zaradi tega zdele tako drugačne. Rekla bi celo, da se je mož pomalem dolgočasil in si je tako krajšal čas, zato je le obrnila glavo in se spet prepustila skupnemu čutenju. A njegove oči so bile zdaj začuda še zmeraj tu. Med tistim enim samim hipnim spogledom so se ji bile vtisnile kakor modri pečat, ki ga ni mogla odmisliti.

Ko ga je nato zopet pogledala, se je nasmehnil.

Zatiščala je ustnice in dvignila brado. Drugače mu pač ni mogla povedati, da se ji ob tej priliki kratko malo ne zdi spodobno. Zjezilo jo je, da je kar klonila, se spozabila v radovednosti, napravila nekaj, kar si je lahko zdaj razlagal po svoje. Nič dobrega pa si najvsezadnje tudi ni mogel misliti kdo, ki je ta njun spogled morda opazil. Kot bi bila vsa reč zakleta, je torej nehote dajala videz tiste, kakršna v njihovih očeh res ni želela biti. Razen tega: tujec je stal na drugi strani, v vrsti tistih, ki bodo potem lahko stopili h krsti. Njegov črni gvant je bil ukrojen pri mestnem krojaču in zlata manšetna gumba v beli srajci sta razodevala, da bo potem tudi odšel po drugi poti. Le sprenevedave oči se bodo napasle njihove vaške, zanj morda res celo divje in poželjive lepote, nato pa se bo pač vrnil k bledični, ki ni nikoli bosa tekala po travi, in ji bo zopet sladko dopovedoval, da je še zmeraj najlepša in zanj edina.

Da, tako je bilo s tem – toda zopet je nato obrnila glavo in ga pogledala.

Bil je to zdaj že pogled, ki ga je skušal pomilovati – v resnici pa tega ni več zmogla. Kajti v njegovih očeh so bile barve čistega pomladnega neba nad ravnico. Ali pa so bile to barve modriša, ki je poleti samotno cvetel v posevkih in kljubovalno pestoval svoja črna grenka semena.

*

Po pogrebu so pevcem, konjenikom in dekletom pri južni pristavi postregli z modro frankinjo in makovo potico, nadzornik grajskega posestva pa se jim je prišel zahvalit. Pogrebci so se počutili kakor po napornem delu, ki so ga dobro opravili, negovano vino je možem kmalu razvezalo jezike, dekletom pa so že po prvih okušajočih požirkih rumenela lica. Bilo je, kot je bilo sicer ob takih priložnostih – žalost se je pretočila v solze in se posušila, po žilah pa je še silneje zaplala kri in v duši so zaplivkale skomine. Le Elica se tudi na tem darežljivem dvorišču nekako ni prav znašla. Počutila se je, kot bi se bila premočno zavrtela na vrtiljaku, zdaj pa je zopet obstala na trdnih tleh in komaj lovila ravnotežje. Ali pač, čakala je in upala, da bo končno prešlo, kar se je zanjo začelo že včeraj in se je v nekem nerazumljivem, a nezadržnem sosledju potem samo stopnjevalo. Morda je bilo z njo tako, ker je zadnja leta le redko šla med ljudi, tokrat pa je bilo v sanjah in v resnici vse preveč vsiljivih obrazov. Ali pa je bil vsega kriv tisti tujčev pogled, ki morda sploh ni bil le namig prevzetnega samca, ampak ji je mogel tudi kaj drugega?

“Elica, Elica,” ji je mežikaje dejal Juš, ki ga je poznala s posestva in je zmeraj stresal za njo. “Le kaj bo s teboj, če te volk poje?” jo je podražil z vprašanjem, s katerim so ponavadi mirili cmerave otroke. “Ali pa se mogoče bojiš, da te bo ob suši vzel mürski duh?” je nato glasno zaobrnil, da so lahko tudi drugi slišali.

“Siromak si, Juš!” ga je udarila po roki. “Nekoč si boš izmislil besedo, ki se ti bo zataknila v grlu, pa ti nihče ne bo hotel pomagati,” mu je oponesla, saj tokrat res ni mogel namigniti na kaj bolj žaljivega.

Vzel je to seveda iz skupnega spomina na čase, ko so bili ljudje ob reki še prepričani, da le device lahko izprosijo dež. Bilo je takole: vaški možje so privedli na breg dvanajst deklet, ki so morale zbranim zagotoviti, da dotlej še niso imele ničesar z moškimi. Vsaka je po tej zaobljubi v svojo vrbovo košarico položila razpelo, ga posula s suhim listjem in prižgala s suhladjo. Goreče ladjice so nato med priprošnjo odrinile v rečni tok in jih žrtvovale mürskemu duhu. Če je v naslednjih treh dneh padel dež, je bila daritev seveda sprejeta. Ko pa je suša še kar pustošila, je bilo več kot na dlani, da je vsaj ena izmed deklet lagala, in možje so jih znova privedli na breg. Osumljenko so trdo zvezali na dno lesenega čolna in živo ladjico odrinili v rečni tok. Če se je nesrečnica kako rešila, je bil to dokaz njene nedolžnosti, če pa so jo pogoltnili valovi, so bili prepričani, da jo je vzel mürski duh.

“Ej, Elica, Elica,” se je samo še bolj zviška režal Juš. “Zameril bi ti, bogmeda, če se zdaj ne bi tako čemerno branila,” je pomodroval. “A zameril bi ti gotovo še veliko bolj, če bi predolgo ostala deklina.”

“Norec!” je kriknila zdaj že vročična. “Kaj pa imaš ti lahko s tem in kaj to tebe sploh briga!?” bi ga bila najraje sunila v trebuh, ki mu je napenjal preozko srajco, da so se gumbnice razpotegnile kakor kačja očesa.

“Jaz!?” je zategnil, kot bi bila rekla kaj nepojmljivega. “Kdo pa pravi, da jaz?” je zaobrnil z očmi in se ozrl naokoli, kot bi iskal pomoči.

“Ti in vsi drugi!” je bruhnila. “Lahko se že kar pod nosom obrišete!” je zavihtela krčevito zatiščane fige in se v nemočnem besu pognala z dvorišča.

“No, no,” so se posmejali možje, ki niso razumeli te njene nenadne jeze in seveda tudi niso bili ničesar krivi. “Le kaj ji pa je?” so se povprašali bolj tako, da so pač nekaj rekli. “Pa ne, da se je revica že iz prvega vrčka napila?” so si kaj zlahka našli tudi odgovor in so odmahnili.

Elica pa si je med hojo sezula zakmašne čevlje in je bosa stekla med njivami. Komaj prebujena zemlja je bila zbita in ostra, da so ji na hipe od bolečine kar klecala kolena, toda tudi to se ji je zdaj zdelo nekaj, kar ji ne sme do živega. Kar jo je gnalo, namreč ni bil več bes, niti obup, temveč zarotitev. Zganilo se je bilo v njej, kar se je najverjetneje že leta nabiralo, le da tega ni vedela. Ponavadi je pač požirala in se raje umikala, tokrat pa je še pravi čas prepoznala gabljivi okus te navidez priliznjene moške šegavosti in je morala pljuniti. Šlo ji je na živce, da so lahko tako govorili o njeni notrini, kot da jim je preprosto pripadala. Jezilo jo je, da so lahko tako prostodušno terjali nekaj, česar v resnici sploh niso spoštovali ali pa jim je bilo celo v napoto. Kar čutila je njihovo zahoteno jemanje, ki ni bilo le slep živalski gon, ampak povsem počlovečena pravica. Vmes pa je seveda zijala praznina, ki je niso želeli, niti zmogli zapolniti. In tudi zato, najverjetneje, je bilo njihovo življenje tako – golo in blatno, kot obrezana repa v jesenski brazdi …

Tudi ko se je povsem upehala, se zato ni več ozrla.

Res, sovražila je zaradi njih ta marof in si je zdaj to tudi priznala.

Bil je rodoviten in širok kakor morje, pa vendar ji je z leti postal kletka. Bila je obsojena na njegovo varljivo razsežnost, o svetovih tam za sivino obzorja pa je lahko le sanjarila. Pa še v teh sanjah je bilo zdaj drugače, saj je bila vojna; slabe novice so prihajale tako z vzhoda kot zahoda, tako da najverjetneje niti tam ni bilo več tistega prisojnega koščka sveta, v katerem bi ji bilo lahko bolje. Toda najsi je bila res ujeta in je šlo vse po zlu, še zmeraj je bila prepričana, da je ravnala prav, in vse, kar je od ogorčenja in prehitrega koraka zdaj kar plalo v njej, je vzklikalo, da se jim ne sme nikoli ukloniti. Taka srčna zaobljuba je sicer morda res izklicevala nesrečo, toda ohranjala je obenem tudi upanje. Bilo je sicer skrito in drobceno, kot je bilo neznatno belo dekletce sredi razprte panonske ravnice, toda bilo je – in če bi ji ga želel kdo vzeti, bi ga gotovo moral z nožem izrezati.

*

Globoko med prelogi jo je dolgo dohiteval koleselj, ki je potem ni prehitel. Približajoči se topot konjskih kopit je iz lahnega drnca prešel v komaj slišni korak in tudi drdranje koles je povsem potihnilo. Ne da bi se ozrla, je stopila po vrateh in se umaknila v travo, saj je zdaj že pomislila, da se je kateri izmed grajskih hlapcev odpravil za njo in jo bo zopet nadlegoval. Bila je namreč trdno odločena, da kljub lepim besedam ne pojde nazaj – in da ne pojde nikoli več. Tedaj pa je kočijaž iznenada prevrgel uzdo in je tik ob njej stopil z voza.

“Vi!?” je šepnila, čeprav je telo kriknilo in ji je presenečenje šlo do srca.

“Pa vi, ki se ne zmenite za moj trud,” se je posmejal in jo pozdravil s privzdignjenim klobukom. “Ali pa se nemara prav danes ne menite za nič na tem svetu?” je nagnil glavo in jo zvedavo zrl s priprtimi očmi. “Ker če je tako,” je nato privzdignil obrvi, “če zdaj porečete, da sem se samo zmotil v dnevu, potem si tega pač ne bom nikoli odpustil.”

Obstala je in spustila pogled k svojim bosim stopalom, ki se jih je oprijel prah, med prsti pa se je zasušila kri. Bilo ji je nadvse neprijetno, da jo je zalotil táko, vročično in razrvano, a tega mu pač ni mogla reči. Tudi ni mogla potožiti o ogorčenju spričo prostaštva na pristavi in mu pojasniti, da njena zla volja nikakor ni povezana z njim. Zato se je le ugriznila in je raje še kar molčala. Čutila je seveda, da je opažal, kako s to žensko zadrego le krade čas, da bi se vsaj malo zbrala. A kaj, ko je bil res stopil prednjo, kot bi se bila med njunima svetovoma odprla neka nevidna vrata, in je bilo zanjo vse kot ob čudežu.

“Je pa gotovo tudi res, da grejo človeku po tako žalostnem pogrebu vsakršne reči po glavi,” je zresnjen dejal po premolku. “Povsem za razumeti je, da so nekateri ob takem času še najraje sami,” je pristavil, kot bi skušal zdaj namesto nje iskati odgovor. “Ampak jaz, vidite,” je nato razširil dlani, “rekli so mi pač, da ste se namenili peš, in nikakor nisem želel zapraviti prilike, da vam ponudim prevoz.”

Ošinila je konja, ki je bil dobro vpeljan, saj se ni ves ta čas niti prestopil, in si ogledala koleslj, ki je bil zloščen kot tabernakelj in najverjetneje skoraj nov. Nad zadnjima kolesoma je bil nameščen leseni zaboj, tako da je bil potnikom namenjen le prostor ob kočijažu in bi torej morala sesti tja. A že sama pomisel, da bi se morda le povzpela in se tako zapeljala skozi vas, jo je zdaj zdrznila. Zgodilo se je bilo sicer kdaj, da je kočijaž takole pobral namernika, a zdelo se ji je, da bi bilo tokrat že od daleč videti, da se nista ravno po naključju srečala. Razen tega pa, kajpada, da nikakor ne sodita skupaj in torej to svojo bližino le stežka pojasnita.

“No?” je povprašal.

“Ne, ne,” je šepnila.

“Vam smem pomagati?” je le ponudil dlan.

“Mislim, da ne,” je odkimala. “Ne zamerite,” se je nekako kar proseče zazrla v negove modre oči, ki so ji bile zdaj povsem blizu in so bile pravzaprav ena sama globina skrivnosti. “Ne razumem, zakaj to hočete?” je rekla vanjo.

“Ničesar ne bom terjal v zameno, če morda to mislite,” jo je ujel za dlan in jo povedel okoli koleslja. “Le hitrega zraka se boste nadihali in svoje lepe noge si boste spočili,” se je zaupljivo posmejal in jo potisnil na voz.

“O, Bog,” si je šla z dlanjo preko čela kot nekdo, ki mu je zagospodovala usoda. Vedela je, da ni povsem izgovorila tistega svojega ne in ni mu zamerila, da ga ni želel slišati, a bilo bi gotovo bolje, če bi se lahko bolj oprijela prahu, ki so ga njena bosa stopala že vse življenje potrpežljivo mesila. Tako pa se je zdaj kakor razpotegnjena mürska meglica dvigoval za kolesljem in gotovo ga je bilo že od daleč videti.

Snel si je klobuk s širokimi krajci in ga obesil na klin nad ojesom, nato si je s prsti dvignil lase in pustil, da jih je veter razpihal preko ušes. Na njegovem ozkem, skoraj koščenem obrazu je ob tem zabrlel smehljaj, ki je pričal, kako nadvse mu je ljubo, da jo je pregovoril. Zdel se ji je zdaj mlajši kot na prvi pogled, pa vendar le precej starejši od nje. Vsa njegova drža je bila sicer kljub hitrim gibom možata in zresnjena, kot je to navsezadnje tudi pristalo gospodu, ki se je vozil naokoli v taki kočiji, zato o starosti ni mogla presoditi. O njegovem poklicu in stanu pa tako ni skušala niti ugibati, saj je zanesljivo bil izmed njih, ki jih je le redko srečevala in jih po videzu ter maniri nikoli ni prepoznavala.

“Hi, Hidra!” je vzklikal konju.

“Hidra?” se je naposled glasno začudila. “Káko je to ime?”

“Kaj vem,” jo je ošinil od strani. “Včasih je bilo tako ime vodni kači s sedmimi glavami, ki jih ni bilo mogoče odsekati, saj so takoj zopet zarasle,” ji je nato pojasnil. “Danes pa tako pravimo velikim rekam, ki imajo veliko rokavov in pa, reciva, takó spremenljiv tok kot Müra.”

“Ampak ta vaša Hidra je pač kobila?” ji je bilo še zmeraj čudno.

“Ja,” je prikimal. “Je,” je zmignil. “Res je lahko pravo vprašanje, zakaj sem ji dal to ime,” je pomislil. “Čeravno je bržkone res, da je bilo to prvo, kar mi je prišlo na misel, in je šlo še kar v uho,” je nato čez čas dodal. “Sicer pa – kaj pa bi si lahko sploh drugega zmislil nekdo, ki dan za dnem žebra v vodi?”

“V vodi!?” se je še čudila.

“Saj res,” se je vzravnal v sedenju in je pritegnil uzdo. “Ne zamerite mi, da se nisem niti predstavil,” se je za spoznanje priklonil in ji ponudil roko. “Nadzornik Ivan Spransky, uslužbenec radgonske vodne uprave.”

“Aja?” je zategnila. “Jaz sem pa Elica,” se je nato le spomila in mu z vrhovi prstov segla v dlan. “Hčerka rajnkega Sreša, beltinskega hlevskega hlapca,” je pristavila, ker pač ni bilo ničesar drugega, kar bi lahko ob svojem imenu takole dodala. Medtem pa je konj tudi že znova potegnil in premikajoči se zrak ji je k sreči hladil rdečico, ki jo je zopet čutila. Prepričana je bila namreč, da ga je vznevoljila, saj je na tihem najverjetneje upal, da je le po naključju bosa in se je le zaradi kake trme ali svojeglavosti odpravila peš. Obenem pa ji je tudi nekako odleglo. Resnica, ki je tako padla med njiju, je bila nekaj, čemur se nista mogla izogniti, in zdelo se ji je nadvse primerno, da sta s tem še pravi čas opravila.

“Zdaj se torej malo poznava,” jo je pogledal, kot bi ji bral misli.

“Ja,” je stresla z rameni. “Zdaj se poznava,” je skušala nekako prikriti nenadno togotnost.

“Jaz pa bi vsekakor rad, da se najino znanstvo s tem ne bi končalo,” je nadaljeval, ne da bi umaknil pogled. “Če je to seveda mogoče?” je pristavil vprašanje. “Če to morda lahko dopustite?” je vztrajal. “Če je tudi vam po volji?”

Zopet si je šla z dlanjo preko čela in se zazrla po ravnici. Ponavljala je vprašanja, ki jih je morala kar in kar slišati in presojati, ali je res prav razumela. Zdelo se ji je namreč povsem nepojmljivo, da ji je bil še naklonjen in je celo vztrajal.

“Oprostite,” je dejal nekje iz daljave. “Sem vas mogoče s tem zdaj užalil?”

“Ne, ne,” je odkimala z vsem telesom. “Samo čudno mi je,” mu je skušala pojasniti. “Ne razumem, čemu to sploh želite,” je priznala.

“Želim pač,” je odvrnil. “Res želim,” je zatrdil z glasom, ki bi mu lahko verjela. “Pa si tudi ne znam zdaj želeti lepšega, kot da bi lahko še kdaj tako kelepetala.”

“Klepetava mogoče lahko,” je skomignila.

“No vidite,” se je nadvse razveselil in potresel uzdo, da je kobila postopila in potegnila hitreje. “Kaj pa bodo človeku te rože in logi, če se nima s kom skupaj čuditi njih lepoti?” je vzneseno povzdignil glas in se vohkajoč ozrl naokoli. “Prav kmalu pa vam bom tako lahko pokazal tudi mürske pasice, kakršnih gotovo še niste videli,” se je vnova razgovoril. “Za črne lese vem, kjer gnezdijo čaplje, mirice poznam, v katerih imajo mlade labodi, pa tudi ponirka sem našel še vsako poletje, ki si prav tako spleta gnezdo na vodi.”

Poslušala ga je in mu na razpotju pozabila reči, da bi lahko zavila po bližnjici. A saj se ji zdaj ni več tako mudilo in se ji sploh ni mudilo s koleslja, ki je kakor peresce lebdel nad poštijo in jo prijetno zibal. Zaostale ženice, ki so se težkih nog vračale s pogreba, so se ji zdele odmaknjene in samotne kot vrane; tudi če jo je nemara katera spoznala in so si zdaj o tem pravile, je to začuda ni ganilo. Rekle so si pač, kar že so si lahko izmislile, resnica pa je bila samo njena in je edina štela.

Lovec

*

Tistega lepega dne, ko se je Elica s pogreba vrnila na gosposkem koleslju, je stari Sreševki od silne radosti poskočilo srce in se ni več umirilo. Bila je prepričana, da se je s tem le spolnila Njegova volja, saj so bila poprej dana nedvoumna znamenja, ki so o tem pričala. Svojo nepotešno željo, da naj bi šla hčerka ob tej priliki med devicami, si je zato prilastila kot veliko zaslugo, sanje o grofičinem šolnu pa so po njenem dokazovale, da si izvoljenke ni izbral gospod Ivan Spransky, temveč mu jo je namenila usoda. Tudi Elici pa so se sanje zataknile in so ostajale v njeni zavesti oživljene do najbolj neznatne potankosti, ki si jo je še lahko znova priklicala. Bila je prepričana, da so z njeno nenadno srečo vsekakor skrivnostno povezane, obenem pa se je pridodal še občutek, da so ji sporočale nekaj, kar bi nujno morala še pravi čas prepoznati. Zaradi tega je včasih samotna tuhtala in se skušala ubraniti slutljive pomisli, da vsi tisti prežeči in grabežljivi obrazi pravzaprav ne obetajo samo dobrega. Potem spet je bila nadvse zgovorna in je rada verjela vsaki tolažbi, ki je pravila, da čevelj lahko pomeni le srečo.

Ivan je sicer to pomlad prihajal k njima ponavadi le ob nedeljah po veliki maši in je rad ostajal na kosilu. Mati je v vročičnem pričakovanju obiska zmeraj že navsezgodaj zaklala kokoš in jo oskubila v kropu. Kurja juha je bila namreč njegova poslastica, ki se ji ni mogel načuditi in jo je hvalil tako rekoč ob vsaki žlici. Ta hvala, izrečena zmeraj z drugačnimi, samo še bolj prepričljivimi besedami, je bila za staro kakor blagodejni žegen, ob katerem so se ji orosile oči in ji je podrhtavala brada. V strahu, da bi kokoši lahko tudi zmanjkalo, je zato podtaknila jajca kar dvema kokljama in ju je pazila kot svoje največje in odrešujoče bogastvo. Uglajeni in pozorni gost je seveda čutil njeno naklonjenost in je najverjetneje tudi razumel žrtev, ki ni bila običajna, zato se je ob vsakem obisku oddolžil z darili. Prinašal je smuče in ščuke, ki so mu jih nalovili mürski ribiči, vmes pa je pri lovcih kdaj izposloval tudi divjega zajca ali celo mlado srno. Postajalo je to, skratka, tudi zaradi te menjave vse bolj vzajemno življenje, ki je v mnogočem spremenilo njun cimprani dom na koncu vasi.

Zdelo se je obenem, da je bila vsaj na hipe prav mati tista, ki jo je najbolj zanimalo, kaj pomeni to druženje in kaj jim prinaša čas. Na videz povsem predana in nerazumno podložna, kakršna res ni bila še nikoli, je izpod očesa vendarle pazila, ali včasih že kar prežala na vse, kar je bilo med mladima. Njena kdo ve iz česa znesena presoja, da sta si pač še zmeraj preveč vsak k sebi, jo je na tihem črvičila in jo strupila z nestrpnostjo. Po vsakem Ivanovem odhodu je bila zato bolj zvedava in prav čutiti je bilo, da komaj še prenaša negotovost, ki je ostajala za njim.

“Kakšen človek!” je ponavadi občudojoče vzdihnila, potem ko zopet ni učakala tako željenega odgovora.

Elica pa je molčala.

Čustvo, ki jo je napeljevalo k molku in jo delalo včasih prav neprizanesljivo skrivnostno, je bilo čudno, neizrazito, neprepoznano, morda celo smešno, a vendarle dovolj resnično in dejavno, da se ga je na nek način celo sramovala. Bila je namreč ljubosumna na njuno medsebojno naklonjenost. Zdelo se ji je, da taka bližina materi kratko malo ne pripada. Polaščal se je je občutek, da se je stara navezala nanj nekako brez njenega dopuščenja, povsem po svoji presoji, vsekakor pa tudi prezgodaj, saj je bila navsezadnje le ona tista, ki je smela o tem odločiti. Tako pa je bilo zdaj videti, kot da je bilo z materine strani že zdavnaj vse postavljeno na svoje mesto, ona pa je morala le slediti nareku. Po drugi strani pa se ji je tudi zdelo, da mati z vso to svojo čudaško mešanico otroškega pričakovanja in materinske ljubečnosti naposled zasvaja še Ivana in si prisvaja tudi tiste prostore v njegovem srcu, ki so lahko samo njeni. In to jo je na tihem obhajalo, pa naj si je potem še zmeraj povsem razločno dopovedala, da najverjetnje vse dobre matere ravnajo tako. Zaradi tega je bila včasih še med tednom zlovoljna in popadljiva, tako da je mater to že pošteno skrbelo.

“Deveto putko bom jutri zaklala, ti pa se še zmeraj držiš kot kaka iz kloštra,” ji je dejala zvečer, ko sta že legli in je bila v sobi tema.

“Obrača se mi že od te vaše župe,” je vzdihnila.

“Lahko jo tudi pustim živeti, saj bi bila revica rada še malo na svetu,” je stara povzdignila glas. “Samo potem mi to reci in se več nikdar ne zanašaj name.”

Elica je zopet začutila jezo, a se je nekako še pritajila. “Za božjo voljo,” je le zastokala. “Kaj bi vam to že spet morala reči?” je spraševala bolj o vprašanju kot o odgovoru. “Dobro vendar veste, da se veselim njegovega obiska,” je nato le skušala odgovoriti tako, da bi bila lahko pomirjena.

“Seveda vem,” je takoj odvrnila. “A saj ravno zato, ker vem,” je sedla v postelji. “Ampak, ali ve tudi on?” je razširila roke. “Tudi on bi zdaj to že moral vedeti,” si je nato, ko ni takoj dobila odgovora, pogladila razmršene lase v čop. “Tudi ženska mora še pravi čas svoje napraviti,” ji je pojasnila. “Če pa že ne ve tega napraviti, pa mu gotovo lahko vsaj pove,” jo je poučila.

“No?” je zategnila Elica. “Kaj sem jaz to dočakala?!”

“Kaj?” je rezko vprašala mati in je čakala.

“Učite me, kot da si ne bi znala prstov prešteti,” ji je poočitala in je tudi sama sedla v postelji. “Pa vendar dobro veste, da je bilo tam sto dvajset deklet, on pa se je pripeljal ravno pome,” se je skozi temo zazrla k njej. “Prišel je prvikrat, ne da bi sploh prav vedel, kam ga bom pripeljala. Prišel je še drugikrat, pa čeprav je tedaj že dobro vedel, da tu ne bo našel ničesar imenitnega. Prišel bo tudi jutri le zaradi mene, če bo le imel čas in bo vreme, saj vem, da si to želi. Vi pa me še zmeraj drezate, kot da ne bi ničesar videl in ničesar našel pri meni.”

Zdaj je stara le prekrižala roke v naročju in je obsedela nema.

In sta tako sedeli, Sreševi, vsaka v svoji slamnati postelji potem še dolgo v noč, ki je bila temna kot ves tisti svet, ki mu sicer tokrat niso svetile zvezde, a ga k sreči tudi še ni dosegel vojaški ogenj. Kar sta si bili poprej rekli, sta pač lahko izrekli le za tem zastorom, ko ni bilo treba gledati v oči in zmagovati zadrege. Bilo pa je tudi marsikaj takega, kar jima ne bi šlo z jezika, pa četudi bi se tako znašli v grobu. Mati si je vsekakor nadvse želela, da bi se hčerka poročila z nazdornikom, ki je imel cesarski vodomojstrski izpit in je edini tu res gospodaril z reko. Bila je to namreč priložnost, o kakršni ji doslej ni bilo dopuščeno niti sanjati, bilo pa je tudi kot na dlani, da se ne bo nikoli ponovila, zato se ji je zdelo vredno zdaj storiti vse in potem tudi potrpeti. Hčerka pa je ob tem vendarle skušala v njem zreti tudi moškega, ki bo želel z njo deliti vsaj tisto, kar ne pripada le gospodi. A prav to je v Ivanu Spranskemu le po drobcih odkrivala.

Že tedaj, na prvi pogled, se ji je zdel postaven in možat kot tisti lovec iz prve čitanke, ki stoji na bregu jezera in zre za divjimi racami. Njegove oči so polne tega pogleda, ki zaobjema vso to visoko nebo in široko vodovje obenem, pa vendar izostreno sledi tudi pticam, ki se v razpotegnjeni jati kot puščica dvigajo nad obzorje. Njegova drža se zdi samotna, morda celo zasanjana, pa vendar je najverjetneje res, da je le povsem pomirjen in prepričan vase, saj dobro ve, da se bodo ptice zopet vrnile in se mu bo ponudila nova priložnost. Taka njegova drža, ki jo je lahko še zmeraj primerjala s podobo iz otroškega spomina, jo je privlačila in strašila obenem, saj je bilo v njej tudi nekaj neuklonljivega, če že ne celo drznega. A potem ko ga je ob vseh teh obiskih le bolje spoznavala in se navajala nanj, je ugotavljala, da se ji je najverjetneje zdel tak le zaradi svoje zadržanosti. Čeravno je bil ob reki veliko med ljudmi, je namreč zdaj že razbirala, da ni navezoval tesnejših stikov, ker si najverjetneje ni pustil blizu. Včasih si je sicer rekla, da je z njim tako zaradi službe, saj ji je že beseda nadzornik sporočala, da mora tam pač nadzirati druge. Potem, spet, je začutila svet njegove samote, ki ga je zapolnjeval z dolgimi obhodi reke in pešačenji preko divjine, tako da se je včasih šele v trdi noči vračal v Radgono. Človek pa, ki se je z leti že navadil biti tak, je pač potreboval čas.

Razen tega: Ivan je bil skoraj polnih dvanajst let starejši od nje, zato ni bilo na njem več ničesar fantovskega. Le tisti njegov spozabljeni in nekam odsotni smehljaj je morda izdajal, da ga je kdaj prešinila tudi kaka nenadzorovana, morda celo obešenjaška misel, sicer pa je bil kratko malo mož, ki je stopal z zanesljivim in premišljenim korakom. Elica sicer ni natanko vedela, ali mu je bila morda tudi zaradi tega tako naklonjena, vsekakor pa je to ni motilo. Porajalo je namreč občutek, da ji ne bo nikoli po nepotrebnem obljubljal preveč in jo potem pustil na cedilu. Prav to pa je zdaj, ko se je pomalem res že odločala zanj, najbolj potrebovala.

“Priporočiva se raje Njegovemu kraljestvu in zaspiva,” je naposled pomirjena dejala mati in s prekrižanimi rokami legla vznak.

“Zaspiva,” je legla tudi Elica, čeravno je že vedela, da to noč zopet dolgo ne bo mogla priklicati sna.

*

Ivan Spransky je to nedeljo prijahal na dvorišče na sercu, ki si ga je bil sposodil na Batthyányevem posestvu na Petanjcih. Elica je v prvo uganila, da je tankonogemu konju najverjetneje ime Gábor, saj ji je večkrat pravil, da ga je kdaj sprehodil ob Müri, na daljšo pot pa si z njim le ni upal, saj je bil nekdanji kasaški prvak že star in se je prehitro zapenil. Dejstvo, da ji ga je zdaj le pripeljal pokazat, jo je zato nadvse vzradostilo in prepolna hvaležne ganjenosti je potem dolgo gladila preznojeni konjski hrbet. Ivan je molče stal ob njej in je najverjetneje začutil, da je razumela njegov poklon, razbiral pa je seveda tudi lahko, da ob tem ni ostala ravnodušna. Njegov smejoči se pogled je tako nekaj časa sledil njeni ljubeči dlani, nato pa je zdrknil po razgaljenem laktu in se ustavil na obrazu. Elica je začutila pogled in umaknila dlan s konjskega hrbta. Obrisala si jo je ob krilo na bokih in šepnila: “Saj mi je kar malo čudno.”

“Kaj naj bi bilo pri tem čudno?” je blago vprašal.

“Pobožala sem konja, čeprav bi najraje pobožala tebe,” je tiho priznala.

Nagnil je glavo, kot da bi mogel od strani bolje videti vanjo in se nekako prepričati, da mu ne laže. Nato je le zanesel dlan in jo s sklenjenim palcem in kazalcem prijel za brado. Ali pa jo je morda pobožal – saj njegov dotik je bil zdaj lahan kot senca in topel, kot bi se je bil dotaknil z ustnicami. Dopustila mu je to in bi mu še pustila, če ne bi ravno prišušljala stara, ki je medtem šla v lestve po seno za konja.

*

“Poleti štiriinsedemdesetega je Bog vzel k sebi najinega prvega otroka,” je mati iznenada odložila žlico. “Ime mu je bilo Élek, bil je star štiri leta in sedem mesecev, ko sem ga ob malinovju našla trdega,” se je odmaknila od mize in je o tem vsekakor želela še povedati. “Ležal je tam z malinami, ki jih je bil že nabral v kozór, in me gledal s tistimi velikimi očmi, kot da bi me še mogel videti,” jo je stisnilo v grlu. “Pa me ni mogel več,” je krehnila. “Prišel je potem doktor iz Sóbote, ki je po vsem njegovem drobcenem telesu zaman iskal kačji pik. Prišla je babica, ki ga je bila spravila na svet in ga okopala, pa tudi mrtvaška voda ni ničesar pokazala,” je zamaknjena pojasnila. “Pokopala sva ga, najinega malega Éleka, ne da bi kdajkoli izvedela, zakaj je moral tako zgodaj od nas,” je za hip potihnila. “Ali je ubožec morda naletel na nečistega leščeka, pa je škrat tako zelo prestrašil njegovo malo srce? Ali pa je nemara prišlo tam naokoli kaj drugega, kar ga je uročilo in zapravilo?”

“Bila je najverjetneje le smrt, ki je bila otroku usojena,” je mrko dejal Ivan, ki je medtem tudi odložil žlico, čeprav je bila na mizi njegova juha. “Ko pa se to tako zgodi, takrat, pravijo, se ni dobro o tem spraševati, temveč je treba le trdno verjeti, da je bil nedolžni poklican med angele.”

“Jeseni enainosemdesetega je potem Bog vzel k sebi še najinega drugega otroka,” mu je skorajda segla v besedo stara, ki nekako kar ni želela prisluhniti njegovi tolažbi. “Ime mu je bilo Jenö, bil je takrat star devet let in dva meseca …”

Zdaj se je Ivan le naslonil vznak in je ves omrtvičen priprl oči. Usoda Sreševih moških potomcev, ki jo je Elica kajpada do potankosti poznala, je bila resnično tako redka in okrutna, da bi jo bilo včasih bolje zamolčati. Kar nekako bala se je trenutka, ko bo moral o tem izvedeti tudi Ivan, in nadvse ji je bilo zdaj žal, da mu tega ni že poprej vsaj omenila. Navsezadnje bi morda tako lahko tudi bolje razumel mater, ki je bila včasih čudna, saj je ves čas skušala živeti tudi s svojimi rajnkimi.

“Jenö je bil krepak in zdrav otrok, zato sva bila z možem celo sveto prepričana, da nama usoda z njim plačuje za poprejšnjo nesrečo,” je bila mati neizprosna v svoji pripovedi. “Tudi ko se je takrat ob marofskem vodnem kolesu hudo pregrel in prehladil, sem sprva menila, da bo zlahka prekuhal vročico. Toda potem je začel tretji dan že v támlih praviti, da se v resnici ni preznojil ob delu, ampak ko je bežal pred belimi ténjami,” jo je zopet stisnilo v grlu. “Šele takrat sem v grozi prisluhnila in sem že slutila,” je pokrehala. “Odpravil se je bil otrok pod večer od vodnjaka, ko da je v koruzovju zašuštelo. Okrenil se je bil v čudnem strahu in je tam uzrl štiri bele ténje, ki so se napotile za njim. Bolj ko je potem hitel, bolj so tudi one lezle za njim. Bolj ko je bežal, kot bi bežal za življenje, bolj so ga dohitevale,” je podoživljala sinovo zadnjo pot do doma. “Zaman sva potem spet na gradu izprosila doktorja in zaman so hodile babe, ki so vse noči tu molile in preganjale vrage. Bele ténje so mu stale ob pogradu in ga strašile, vse dokler ni ubožec omagal in spustil dušo.”

Poslušalec je spet le priprl oči in je molčal.

“Ne smeš ji zameriti,” je šepnila Elica, ki tudi ni našla drugih besed.

“Mož je vzel sekiro in razsekal mizo, za katero smo do tedaj skupaj jedli,” je povsem mirno dejala stara. “Spoznala sva namreč, da nama družina ni usojena, in se zaklela, da ne bova več imela otrok,” se je celo za spoznanje nasmehnila. “Vse življenje sva od tedaj spala na ločenih posteljah in si tudi drugače dajala moči, da se nisva drug drugega niti dotaknila,” je pojasnila. “Celih devet let sva držala besedo in videti je bilo, da bo zaobljuba izpolnjena, saj sem bila takrat stara že skoraj triinštirideset let in mi je tudi pomalem začela presihati ženska kri,” je skomignila. “Ko pa sva bila potem le nekajkrat slaba, se nama je dvaindevetdesetega rodila Elica,” je v nekakšni zadregi zaobrnila z očmi in se zazrla kvišku, kot da bi zopet povprašala Stvarnika, zakaj je bilo tega otroka sploh treba in kakšne namene je imel s tem.

“Ali zdaj vidiš?” je Elica po predolgem premolku šegavo dregnila Ivana. “Nihče me ni naročil in nihče čakal, jaz pa sem vseeno hotela na svet.”

“Ja,” se je vzdramil. “Vedel sem že vse od začetka, da si res Božji otrok,” se je blago nasmehnil in je zopet prijel za žlico.

“Ne boste verjeli, a prav to je tedaj dejal tudi mož,” je vzplahutala mati in sunkoma primaknila stol. “Rekel je: ‘S ponižnostjo, s kakršno sva sprejela žrtev, ki je drugače ni bilo mogoče razumeti, morava zdaj sprejeti dar, za katerega se ni mogoče drugače zahvaliti.’ Nato pa je še dodal: ‘Le ljubiti morava tega otroka in mu stati ob strani, vse drugo pa bržda ne bo nikoli v najinih rokah.’”

Nato so le jedli, čeprav to zdaj ni bilo več eno tistih njihovih nedeljskih kosil, ko so poželjivo vohkali in se vdajali samo okusu. Materine besede so ostale med njimi, kot je tam na mizi slonel velik ržen hlebec in je tam ležala mlada neolupljena čebula – kajti čeravno ni tega z ničemer izrazila, je bilo na dlani, da so bile izrečene z namenom. Elici bi bilo sicer veliko ljubše, če bi lahko vso to resnobnost žvečili kdaj drugič, obenem pa je morala priznati, da je stara s samo njej lastno občutljivostjo zaslutila trenutek, ko so se naposled morali tako spogledati. Pa tudi - če bi še živel oče, bi se moška o vsem tem najverjetneje zgučavala drugače, tako pa pač ni šlo brez okolišenja in besed, ki so skušale mimo razuma najti pot do srca.

Nadzornik Ivan Spransky je posrebal še slednjo kapljo juhe, ki mu je bila tokrat najverjetneje bolj obrok, med katerim je lahko pomišljal in tuhtal, kaj mu Sreševka pravzaprav želi povedati. Nato si je z dlanjo obrisal usta in spregovil s spremenjenim, vsaj zdelo se je, obtoženčevim glasom: “Bog mi je priča, da odkar mi je bilo dano biti z Elico, niti eno samo minuto nisem počel drugega kot čakal.”

Njegove udrte oči so bile ob tej prisegi velike in žalobne, kakor na robu joka. Pravil je o nečem, kar se ga je nadvse dotikalo, in želel je, da bi mu verjeli. Čutiti je bilo obenem, da še izbira besede, ki naj ne zvenijo kot gosposka govoranca.

“Ne rečem, mogoče se je komu res zazdelo, da ji le razkazujem svoje bogastvo in jo skušam z njim zapeljati, toda ona sama bo zmeraj znala povedati, da vse do današnjih dni ni imela o njem niti pojma,” se je nekako nezavedno nagnil k materi. “Morda so zlobni jeziki medtem tudi že prinesli glas o mojem nekdanjem, ne ravno posrečenem življenju, toda tudi to resnico sem pripravljen zmeraj pošteno priznati, zato prosim, da je ne iščeta pri drugih,” se je oziral k hčerki. “Verjeti mi torej moreta, da me ves ta čas k tej hiši ni vodilo drugega kot nemir in upanje, da je tudi Elici to lahko ljubo,” je sklenil in čakal.

Mati in hči ste obsedeli kakor po lepi pridigi in se nista upali spogledati. Njegova odkritost je bila res blagodejna, toda bilo ju je tudi nekako sram, da sta tako po lisičje drezali. A bilo je, kot je pač bilo – bilo je to tisto povsem žensko presedanje in bezanje, ki ga je rojevala negotovost in pojil strah, da reči morda niso povsem take, kot se zdijo – in zdaj sta se vendarle smeli prepustiti zadoščenju, ki je plivkalo v duši in mravljinčilo po telesu.

“Elica vas ima zelo rada,” je dahnila stara.

“No, no,” je zardela mlada. “To mu bom pa že sama povedala,” je jela v zadregi pobirati krožnike.

“Saj lahko prosim še za eno veliko žlico juhe?” jo je Ivan za hip ujel za zapestje. “Mislim, da ni bila še nikdar tako slastna kot ravno danes in res bi bilo škoda, če si ne bi drznil poprositi,” se je posmejal.

“Seveda, seveda,” sta v en glas zažgoleli ženski in segli po zajemalki.

*

Elica je Ivana pospremila preko marofskih pašnikov vse do mürskih močvar pri Krogu. Na mrtvih vodah je tam gnezdil ponirek, o katerem ji je bil pred časom pravil, zdaj pa so se mladički že izvalili in zlatouha ptičja družina se je v predvečernem stišju razplavala po bleščeči gladini. Bilo je vsekakor res, kar ji je tudi pravil, namreč, da ni bilo ob reki bolj nemirne in razposajene ptice, saj čeravno sta bila mladička samo dva, se je na vodi dogajalo toliko tega, da je strmela in se glasno čudila. Ponirek je plaval s ponosno dvignjeno čepico, nato se je v hipu prekucnil in izginil pod gladino, za njim pa so ostali le bežeči okrogli valovi. A še preden so se razširili in povsem pošlí, je ptič že pokukal iz vode na drugem mestu, ki je bilo ponavadi vsaj lučaj vstran in ga ni bilo mogoče predvideti. Mladička pa sta se poganjala drug proti drugemu in se najverjetneje učila potapljati, ob tem pa sta gigala in zganjala takšen larm, da je bilo vse to videti, kot bi se podili raznoreni otroci.

“Še nikoli nisi videla tega ptiča?” je vprašal Ivan, ki ga je radostilo, da ji je lahko pokazal nekaj, čemur se je tako čudila.

“Nisem niti vedela, da je tu doma tak fakin,” se je smejala.

“Dobro bi bilo, če bi se človek poučil pri njem,” je menil. “Ko bi mu šlo kje za nohte, bi preprosto poniknil in se pojavil na povsem drugem kraju.”

“Ja,” je soglašala. “Toda ali ni bilo s teboj nekako tako?” je nato pomislila. “Rekel si, da nisi zmeraj živel ob Müri,” je dodala. “Ampak da je tam čez še neka reka?” se je skušala spomniti njenega imena.

“Drava,” je odvrnil. “Drava pri Ptuju,” je suho ponovil. “Tam sem živel, dokler me niso premestili,” je izustil, kot da mu ne bi bilo po volji, da ga ravno zdaj o tem vprašuje. “Celih pet let pa sem že v Radgoni,” je nato še dodal. “Čeravno že ves ta čas pomalem gruntam, da bi se preselil kam niže …”

“Niže?” se je ustrašila.

“Sem nekam, kjer je voda bolj poplavna in je tudi več büjraških del,” je pojasnil.

“O!” je dejala – pomenilo pa je to: bilo bi res lepo – in mu je položila roko na ramo, se naslonila nanj.

Njegove oči, ki ji niso bile še nikoli tako blizu, so bile zdaj bolj modre kot ta voda in nebo nad njo, saj modrina, ki jih je napolnjevala, ni bila odsev, temveč žar. Videla je v njih, da jo je imel rad – ker želela je samo to zdaj videti in za vse druge odtenke ji ni bilo mar. Začutila je v tankem njegove iščoče prste in nato še dlan, ki je bila ljubeča in je v prijemu postajala vse bolj topla. Njegove vlažne ustnice so ji zdrsele po licu in izbrita brada jo je obrusila, da so ji šli mravljinci. Nato ni več razbirala posamičnih občutkov – bilo je, kot bi jo bil zapljusnil val, oblilo jo je in ji šlo po vseh pregibih, prežemalo jo je in ji jemalo sapo. Vmes je še slišala glasove vodnih ptičev in serca, ki je hrzal v gostirju, Ivanovo šepetanje pa je bilo le še topla sapa, ki je pronicala skozi kožo in meso v dušo, ali pač tja nekam, kjer je razumela govorico, ne da bi slišala besede. Verjela mu je zdaj: bila je njegova odrešujoča želja, nekaj, kar se končno izpolni in je potem vse drugače. Bližina, ki se jima je dogodila, je blagodejno zapolnila vso praznino preteklosti. Krčevitost, ki ju je zibala, je bila obljuba, da se ne bo nikoli več skotila želja, ki bi ju vabila vstran.

“Si še tu?” je vprašal nekam strahoma, potem ko ji je v pogled zanesel dlan in na njej komaj opazno sluzasto sled krvi.

“Samo od sreče mi gre na jok,” je šepnila. “Od sreče, ali od nečesa takega, česar ti ne vem prav opisati,” se je skušala nasmehniti. “Vseskozi sem si želela, da bi bilo tako, zdaj pa se mi je morda prvič zgodilo, da je nekaj res tako, kot sem želela,” je nato le poskusila pojasniti. “Morala bi biti kamen, da me ne bi ganilo.”

Poljubil jo je na vroče čelo in jo nato dolgo božal po laseh.

Čas, ki se je bil medtem ustavil in ju za neizmerljivo dobo izročil večnosti, je zdaj zopet tekel in premikal svet, ki sta mu pripadala. Konj, ki sta ga privezala v jelševju, je vse bolj nemiren stresal grivo in ju pohrzavajoč opominjal, da sta se predolgo zadržala. Žabe na bregu so se plašile in kot grušč kapljale v vodo. Nekje v šibju je frfotajoč preletaval fazan. Moški, ki mu je doslej lebdela v objemu, je zopet dihal in v žilah mu je plala kri. Njegova široka podlaht je bila poraščena z dolgimi rdečkastimi dlakami. Znanemu vonju, ki so se ga njegove srajce najverjetneje navzemale v odišavljenih omarah, se je pridodajal nov vonj njegovega telesa. Še najbolj jo je spominjal na cvetenje divjega kostanja in pomislila je, da se ga bo v kostanjevem drevoredu zagotovo zmeraj spomnila. Ob tej pomisli se ji je navznoter kar smejalo in zelo je upala, da drugi moški po ljubljenju ne dišijo tako.

“Lepo je, da se nama je zgodilo ravno v loki, v katero malokdo zaide,” je dejal, kot bi ga bile sladile podobne misli. “Najina ljubezen se je zdaj namreč naselila tu in nočem, da bi jo kdo preveč vznemirjal.”

“Tega ne razumem,” je priznala.

“Pa saj je tako preprosto,” jo je dvignil v sedenje in je pokazal z dlanjo nad gladino. “Zmeraj, ko bova odslej prišla sem, se bova spominjala,” ji je čudno zresnjen pojasnil. “Ko pa naju nekoč ne bo več, se bo močvara spominjala naju,” je bil očitno zaverovan v svoje besede.

“Všeč mi je, če bo res tako,” ga je poljubila na lice.

“Bo,” je bil prepričan. “Z veliko ljubeznijo je kot s silnim sovraštvom: naseli se v pokrajino in ostane tam, tudi ko ljudje že zdavnaj preminejo.”

Vstala je in mu molče sledila iz gostirja. Čeravno še zmeraj ni povsem razumela, kaj ji je želel s tem reči, mu je rada verjela, saj je tako vsaj izvedela o njegovi ljubezni, o kateri sicer ni nikdar tako naravnost govoril. Za vse drugo pa je imela navsezadnje poslej čas in tudi priložnost. Njen Ivan Spransky je bil pač človek, ki je samotno pestoval svojo drugačnost in ni po nepotrebnem razkrival svojih skrivnosti. Potreboval je kar nekaj časa, preden ji je predlagal, da bi se tikala, in šele zdaj, ko sta se navznoter dotikala, je lahko spregovoril tudi v dvojini.

Potem ko je šla že sama med rosnimi prelogi nazaj proti domu, je prvič res čutila, da bi šla rajši z njim, in jo je kar pomalem žrlo, zakaj mu ni tega predlagala. Želja je bila nova in misel je bila kajpada nora, a je bilo že tako, da se je v trenutkih ob loki zanjo zgodilo več, kot se je moglo zgoditi v dnevih in tednih od prvega srečanja. Nič več ni tehtala, ali se bo lahko navadila nanj in ali se mu bo sploh lahko kdaj dovolj uklonila, temveč mu je zdaj kratko malo želela pripadati. Pa tudi strah pred gosposko zahtevnostjo in življenjem, ki si ga je komaj zamišljala, je začuda splahnel, kot da ga sploh nikdar ne bi bilo.

“Kaj je?” je kar z dvignjeno brado ošinila lesenega Kristusa, ki je visel na znamenju ob poti. “Pa ne, da se kaj držiš name?” je bila lahko celo drzna. “Saj sem še tvoja Elica in prav nič takega nisem napravila, da se ne bi lahko spovedala,” se je nato le prekrižala. “To pa si že itak vedel, da iz mene ne boš zlahka napravil kloštarce,” mu je pomežiknila, kot bi bil res nekdo, ki lahko deli njeno duškanje.

*

Nihče ni vedel povedati, kdo je potem prvi prinesel glas o nadzorniku iz Radgone, ki da je prišel na grofičin pogreb le zato, da bi si iz zbora devic izbral nevesto. A eden od drugega so bili zdaj o tem že bolj poučeni in vsak je vedel dodati kaj novega. Židovski kupinar, ki je občasno prihajal iz Sóbote, je celo zatrjeval, da je šlo za stavo s Szapáryjevim grajskim hišnikom Nagyem in Kodolitscevim pisarjem Rojkom, ki sta z dotičnim samcem že več let prijateljevala in sta ga zaman skušala na vse načine spraviti v zakon. Potem so iz ižakovskih mlinov dekle prinesle glas, da je bil vodomojster baje tam nekje na Slovenskem že poročen in da je nesrečno ženo zapustil le zato, ker je bila jalova. Novica, ki je bila sicer še najmanj verjetna, se je ljudem kljub temu zdela nadvse mamljiva, saj je lahko najbolje pojasnila zalezovalčevo željo po mladem in zdravem dekletu. Kaj zlahka so ji tudi dodali, da je bil samotni svat pravzaprav že zaprisežen in pogostoma tudi nepovabljen pogrebec nedolžnih deklet, ki ga zaradi njegovega gosposkega imena sicer ni nihče odganjal, le matere so med šivanjem belih oblek skrivaj zategovale vozle, ki naj bi njihove godne hčerke obvarovali pred njim.

Elica se ni menila za govorice, saj je vedela, da je bila zavist edina debela repa, ki jo je revščina tod sploh kdaj pridelala. Navsezadnje pa jim res ni mogla napraviti hujšega, kot da se jim je še kar smehljala v obraz in je šla z dvignjeno glavo mimo. Ali pa, da se je vse bolj pogosto peljala po vasi na koleslju, ki ni bil podmazan z žverco in se ni kot klada zatresel na vsaki grbini. Marsikaj je seveda tudi lahko razumela: bila je iz zemeljnate hiše, ki so jo zbile nesreče, narojena v prekletstvo in pravšnja za pomilovanje, ki je zmeraj lahko primerjalo “a kako je šele pri Sreševih”, zdaj pa je bilo na lepem postavljeno vse na glavo in je celo grozilo, da se bo znašla bolje od drugih. Sirota, tako rekoč od boga določena in jim dana v tolažbo, se je torej izmaknila redu, ki se jim je zdel večen, in nujno je bilo treba ukreniti nekaj, kar bi reči vsaj na videz postavilo na svoje mesto. Pri tem pa jim je prišlo prav, karkoli že se je norega slišalo, in povsem trezni ljudje so bili pripravljeni verjeti, kar si ni mogel niti pijanec zbloditi.

“Naš gospod pa so bili danes pri spovedi tako čudni,” ji je potem zvečer potožila mati. “’Ali je res, kar se sliši?’ so vprašali. ‘Da ti že nekaj časa prihaja tujec v hišo in da dolgo ostaja?’ so želeli izvedeti. ‘Seveda prihaja,’ sem odvrnila. ‘Gospod vodni nadzornik Ivan prihaja, ki je dober človek in zato pri nas tudi ni več tujec,’ sem jim razložila. Oni pa so potem po kesanju zopet vprašali: ‘Ali je res, da prihaja vse bolj pogosto in prinaša darove?’ ‘Darove?’ sem gruntala. ‘Ribe prinese in kaj od divjadi, če morda na to mislite,’ mi že ni več šlo v glavo, čemu jih to tako zelo matra. Zato pa sem tudi potem rekla: ‘Ne zamerite, gospod, ampak ali je lahko s tem kakorkoli narobe, če nama kdo pomaga?’ ‘Nič ni narobe, ljuba duša,’ so rekli. ‘Če le ne terja ničesar v zameno?’ so potem prideli s tistim temnim glasom, ki ga je slišati, ko se med pridigo preveč ujezijo. ‘V zameno?’ sem zopet tuhtala.’V zameno, kaj pa,’ so terjali. ‘V zameno že ne, gospod,’ sem zatrdila in se ugriznila, da ne bi kaj nepotrebnega rekla. ‘Prava dobrota pač ničesar ne čaka nazaj in se tudi po tem prepozna,’ se nato le nisem mogla docela zadržati. No, in rekla bi, da tudi s tem potem niso bili preveč zadovoljni, saj so mi na koncu dejali: ‘Dobro pa bi bilo vendarle, če bi prišla hčerka kaj k spovedi. Že cele kvatre je ni tu videti, medtem pa, ljuba duša, se lahko čuda zgodi.’”

Elica je zatiščala pesti, da jo je od nohtov zaskelelo v dlaneh, in je skušala prikriti vrtinčenje vsega, kar se je dvignilo v njej. Spoved, ki jo je po vsem tistem seveda čakala, je bila zanjo že sicer nadležna in neprijetna misel, zdaj pa je bilo tudi videti, kot da je župnik zaslutil njen greh. Ali celo še več: kar nekako predvidel ga je in je le še prežal na trenutek, ko ji ga bo lahko oponesel in ji naložil pokoro. To pa ji je seveda obenem reklo, da mu je nekdo o njeni skušnjavi že prinesel na uho in kar slišala je, kaj vse je ob tem dodal.

“Kaj sem torej lahko napravila?” je čez čas bolj zase zmignila mati. “Rekla sem pač, da že dolgo nisi več dete in sama najbolje veš,” je zamaknjena vzdihnila. “Čeravno, gospod so bili res malo čudni,” se je nato vzdramila. “Kdo ve, če nimajo kaj za bregom?” jo je po ptičje premerila od strani in je čakala.

“Naj kar imajo,” je iztisnila Elica. “Prav vsi so lahko proti, zdaj ko sem se enkrat odločila,” je zasrepela v jezici, od katere jo je kar srbelo po telesu. “Pa tudi če se mogoče ne bi, bi to zdaj prav zanalašč napravila.”

“No, no,” jo je mirila stara. “A k spovedi boš vendar šla,” je obenem podrezala.

“Na očetov grob bom šla,” je sklenila. “To vem, da bom zagotovo napravila,” je vstala, kot bi se že kar odpravila. “Le njemu bom vse povedala, ker vem, da mora izvedeti, za druge pa mi je figo mar,” se je razmahala. “Saj on bo tudi edini, ki mu bom kdaj potožila, če ne bo potem tako, kot sem upala.”

Mati je nagnila glavo in je obsedela tam pomirjena in lepa kot risalski cvet.

Elica pa je bila le še bolj prepričana, da je našla moč in da bo zmogla vse to. Saj, kaj pa ji je navsezadnje smel kdo reči in kaj terjati, ko pa je bilo vendar tako neizprosno res, da ji ni nikdar nihče zares stal ob strani. V njenem življenju ni smelo biti bratov in potem kmalu tudi ne več očeta, iz matere je žalost napravila norčavo senco, iz njunega doma pa ljudski glas neljubo pritiklino. Zdelo se je včasih celo, kot da je nesreča lahko kužna, samske ženske pa grešne, zato so se našli tudi taki, ki so se ju raje ogibali. Le sama je tudi vedela, kolikokrat je zaradi tega obstala in se samotna povprašala o nekakšni nerazberljivi krivdi, ki je kajpada sploh ni bilo. Pa kolikokrat potem ni želela napraviti niti koraka več, saj ni zmogla uzreti ničesar, kar bi ji spet povrnilo upanje.

Zdaj, ko je bilo zaradi Ivana že nekaj časa drugače, je bil to seveda le grenak spomin, ki ga ni mogla povsem potlačiti, a ga tudi ni želela obujati. Sesedel se ji je bil tu nekje med prsmi in trebuhom kot nekakšna gibka gmota, ki jo je sicer ves čas pomalem čutila, a če se je ta speča kača le malce zganila, se je že tudi ustrašila, da bo zopet oživela in je ne bo mogla več krotiti. Njen neprizanesljivi spovednik je to srčno pijavko poimenoval hudičeva mana in je imel najverjetneje prav, saj se je hranila z vsakršnimi strupi in zagotovo ni mogla skotiti dobrega. Sama ji je raje pravila moja stvar, ker zdelo se ji je vendarle bolj domače, lahko pa je pomenilo tudi boj, ki ji ga ni mogel nihče oporekati. Če je bilo namreč že tako, da je bila to njena edina možnost, je bila tudi pravica, pa četudi je bil ves svet proti in bi bil tudi sam Stvarnik raje videl, da bi le ponižno klečala in proseče čakala na njegovo milost.

“Storila sem to, ker sem tako želela,” je potem rekla očetu.

Vse druge besede, ki jih je spotoma izbirala in zlagala, so se ji namreč v tem hipu razletele, kot poletijo pod širokim nebom ptice in postajajo v višavah vse bolj in bolj neznatne. Poslušala je, kako je njen molk postajal enak njegovemu, obenem pa je čutila, da tišina, ki ju je edina družila, ni bila prazna.

Sóbota

*

To popoldne je šla Elica šele tretjič v življenju v Sóboto, pa čeprav je bilo do mesta manj kot uro hoda. Bil je temán in deževen dan, tako da je bila Glavna ulica ena sama razpotegnjena mlakuža in sta morala z Ivanom pustiti koleselj na farovžu pri katoliški cerkvi. Lepljiva brozga se je raznesla že tudi po potkah med hišami, voda v jarkih pa se je tako zelo dvignila, da so bile nekatere lesene brvi že poplavljene. Zaradi vsega tega, kar je najverjetneje napovedovalo dolgo in mokrotno jesen, je bilo to panonsko mestece videti kot velika dremava vas, v kateri so bile ta čas še najbolj glasne gosi in kokoši, ki so lezle z dvorišč in kljuvale v nepokošeni travi. Za trgovce pa je bil to seveda dan, ko se je le malokdo odpravil po nakupih, zato so mrko postopali pod napušči, ali pa so kot negibne prikazni zrli iz izložb in molili za boljše vreme.

V kavarni novega hotela Dobray na Glavnem trgu so bile najverjetneje tudi zaradi zaspanega dneva skoraj vse mize zasedene. Tu so se zbirali bogati madžarski in judovski trgovci, visoki državni uradniki, veleposestniki, odvetniki in zdravniki, bolj po naključju pa so sem zašli tudi popotniki in prekupci, ki so jih z vseh vetrov prignali posli, in pa kdaj pogospodeni študenti, ki so se vračali iz Köszega, Soprona in Györa. Z nekaterimi so bile prisedle tudi dame, ki so s šimi čevlji in vodnimi trajnami dajale vedeti, da jih v hiši nadomešča služinčad, same pa raje razpravljajo o ljubezenskih romanih in poslušajo klavirsko glasbo.

Elica je sedla na rob oblazinjenega stola in se s hrbtom kar nekako ni upala dotakniti naslonjala. Polotil se je je občutek, da so že vsi opazili njene razhojene čevlje in iz enega kosa skrojeno obleko, zdaj pa le čakajo, da bo zagrešila izdajalsko nerodnost, zaradi katere jo bodo lahko odslovili. Bilo ji je žal, da mu je kakor ovca sledila, ne da bi vprašala, kaj ji kani pokazati, še bolj pa jo je jezilo, da ni česa takega niti predvidela in se nekako izgovorila. Dejstvo je bilo namreč, da se je tako povsem nehote znašla v posvečenih gosposkih salonih in je bila vse bolj videti kot siva miška, ki je na nepravem mestu prilezla iz luknje, zdaj pa v stiski ne najde poti nazaj.

“Ali lahko zdaj greva?” je potem le šepnila.

“Dva deci vročega vina s cimetom si bova pa ja privoščila,” je zmignil Ivan, ki je najverjetneje čutil, kako nadvse jo je mrazilo okoli srca. “Počakati morava do minute, ko sva napovedana pri krojaču,” je izvlekel žepno uro in se zazrl v srebrno številčnico. “Prosil sem ga bil namreč, naj bo to ob takem času, ko si bo lahko res vzel čas za naju.”

“Zakaj pa morava še h krojaču?” jo je samo še bolj stisnilo.

“Da ti bo vzel mero,” se je nasmehnil. “Pa da ti bo pokazal modele, ki ti bodo mogoče všeč,” ji je pojasnil. “Razen tega pa,” ji je pomežiknil, “ko ima mojster mero, lahko pri njem kar naročaš in ti ni treba za vsako figo v vrsto.”

“Napraviti mi boš dal obleko?” je končno razumela in skoraj izgubila sapo. “Zaradi tega si me pripeljal, ne da bi črhnil?” jo je zapahnila radost, ki je ni zmogla prikriti. “Glej, saj se mi kar smeji od lepega,” mu je priznala in si z dlanjo pokrila obraz, ki se je res smejal kakor Cigan belemu kruhu.

“Obleke potrebuješ in še kaj tega, kar rabi ženska,” jo je preko mize prijel za dlan in jo povlekel k sebi. “Veliko tega ti morava priskrbeti, kar bo pomagalo, da ti ne bo več nerodno, ko bova kam šla,” je zašepetal.

Oprijela se je njegove velike dlani, ki zdaj ni bila več le rešilna bilka, ampak roka, ki je razprta in darežljiva ponujala, o čemer doslej ni smela niti sanjati. Zrla je v njegov negibni obraz in se je čudila, kako je lahko vse to počel, kot da je res že samo po sebi umevno. Ne da bi se tega sploh zavedala, je očitno pomalem postajala del njegovega načrta, o katerem ni nikoli veliko govoril, temveč jo je raje zmeraj znova presenečal z dejanji. Ob tem pa ji začuda ni nikoli dopuščal občutka, da mu mora biti hvaležna ali da mu kakorkoli dolguje.

“Kaj pa je gospostvo pravzaprav drugega kot le obleka?” je nadaljeval misel, ki ji za en dolgi hip ni sledila. “Pa tistih nekaj finih besed, ki se jih tudi da naučiti,” je še dodal. “Za tem pa potem itak stoji povsem človeška nečimrnost, ki si ne upa priznati, da ima sleherni na tem svetu rajši svoje kot drugo.”

“Nikoli se mi ni zdelo tako preprosto,” se je odmaknila.

“Saj ni,” ji je prislunil. “Toda prišleka sva in kaj nama pravzaprav mar za njihova bolehna razmerja,” je spet šepetal. “Vse, kar bova tu potrebovala, si bova navsezadnje kupila,” je razgreto pojasnjeval. “Čisti računi pa so še zmeraj legitimacija, ki odpira tudi zemeljska vrata.”

“Ne zameri,” mu je segla v besedo. “Ampak saj ne razumem, kaj imaš v mislih in kaj nameravaš,” je priznala. “Ne moreš kar pozabiti, da sem bila doslej bosa,” je nato čez čas dodala. “Ne moreš mi kar kupiti šolnov, ki sem jih le od daleč videla, in upati, da se bom lahko v njih nosila kot te tule.”

Zatiščal je ustnice in se zazrl mimo. Zdelo se je, da je izrekla nekaj, kar mu ni bilo po volji, ali celo, da mu je šlo nadvse na živce. Toda najverjetneje si je vsaj na tihem priznal, da je bilo to neizprosno res in je moral nekako upoštevati. In gotovo je bilo tudi bolje, da se je s tem soočil zdaj, ko ji krojač še ni vzel mere, kot pa da bi potem obžaloval. Zato pač tokrat ni želela prikriti svoje stiske in bi te besede, ki so bile sicer težke kot kamni, najraje znova obrnila. A njegov obraz se je bil medtem že spet zmehčal in modre oči so bile čiste kot voda ob izviru. Nagnil se je nad mizo in šepnil: “Ne samo čevlje, ampak tudi hišo bova kupila.”

“Hišo!?” je zinila.

“Ja,” je pritrdil z glasom, ki ni trpel ugovora. “Tako s sprejemnico, balkonom in glashausom,” je prikimal.

“Tu!?” je vprašala strahoma.

“Tu ali nekje tu,” je bil odločen. “Nisem ti nameraval še povedati, ker nisem našel take, ki bi ti jo lahko pokazal,” je pojasnil. “Zdaj pa vidim, da je le bolje, če veš.”

Strmela je v bele natakarjeve dlani, ki so postavile prednjo lonček s kuhanim vinom, in zdelo se ji je potem, da je že od dišečih hlapov pijana. Gosti v kavarni hotela Dobray so bili na lepem tako glasni, da ni več slišala same sebe. Poslušala je, kako so se presipale domine, kako so delili karte za preferans pa kako so se trkljale biljardne krogle, le vsega tega, kar se je oglašalo v njej, zdaj res ni slišala. Loteval se je je občutek, da sedi za zloščeno rezbarjeno mizico le še njeno potuhnjeno telesce, dušo pa je nek siloviti vrtinec že dvignil iz njega in jo zmedel, kakor bi stepel jajca. Seveda ji je bil Ivan rekel nekaj, kar ni pričakovala, in gotovo je bila zdaj nadvse vesela. Seveda jo je bilo strah napovedane selitve in novega začetka z ljudmi, ki jih sploh še ni poznala. A čemu zdaj tega veselja in strahu sploh ni več čutila, temveč se je vse v njej zvotlilo in se napolnilo z neznosnim hrupom mesta, ki se je kratkočasilo s klepeti in zabavalo z igrami? Je bila torej res pijana le od razgretega in dišečega zraka, ali pa ji je bilo slabo zaradi dogodkov, ki so se vrstili, kot bi jih nanašala nezadržna reka?

“Dvigniva,” je nekje daleč rekel Ivan. “Nazdraviva samo za naju.”

“Za naju,” je z obema dlanema objela posodico z vročim vinom in jo zanesla proti njemu. “Pa za divje race,” je dahnila, preden je odpila.

“Za race?” se je začudil.

“Prav zanje, ja,” je prikimala. “Za tiste divje race iz moje prve čitanke, ki letijo, letijo, pa nikoli ne odletijo,” se je zamaknjena nasmehnila.

“No!?” je rekel, kakor bi bil rekel: pa si res zmedena.

Postavila je lonček nazaj na mizo in je tuhtala, kako bi mu to sploh pojasnila. Bile so tam race, ki so se ravnokar splašile, se dvignile nad obzorje in nato obstale v letu – prav kakor se včasih zazdi, da potem vsaj za hip zastanejo tudi ptice, ki niso narisane. Že kot otrok je čutila, da jih je risar namenoma ujel v takem trenutku. Prav zato, najverjetneje, so tudi ostale v njenem spominu kot slika, v kateri je bilo shranjeno skrivno sporočilo. Šele zdaj jo je vso preplavil občutek, da se ji je naposled razkrilo. Toda bilo je to razkritje, ki ga je težko izrekla z besedami. Zato se je raje dvignila, se sklonila čez mizo in ga poljubila na mehke ustnice, ki so bile razprte od presenečenja in sladke od cimetovega vina.

*

Ko sta potrkala pri krojaču, si je Elica že povsem opomogla. Hiša, v katero sta vstopala, je bila delavnica in stanovanje obenem. Na hodniku so bili razpostavljeni stoječi leseni obešalniki, na katerih so visele že zgotovljene obleke, v dnevni sobi je bil nameščen šivalni stroj, v spalnici je bilo skladišče metrskega blaga, za kuhinjsko mizo pa je moster sprejemal naročila in si na leseni tabli beležil mere. Odrezki blaga, ki so se nabrali čez dan, so bili kot odpadlo jesensko listje raztreseni po vseh prostorih, razvlečene nitke pa so kakor obarvana pajčevina visele s pohištva in kljuk. Mojster Holsedl, ki jima je prišel odpret in ju je nato tudi popeljal po prostorih, kakor da bi jima želel še pred naročilom razkazati vse zmogljivosti svojega modnega laboratorija, je bil že zelo star, a nadvse ročen in brbljav možak. Pravil jima je o ponorelih cenah blaga, pomanjkanju gumbov in slabi kakovosti sukanca, obenem pa zatrjeval, da ni v vsem cesarstvu take svile, ki je pri njem ne bi bilo mogoče dobiti, in ne želene obleke, ki je ne bi znal sešiti. Ob tem si je snemal okrogla očala s tankimi medeninastimi okvirji, jih brisal z robom razopasane kariraste srajce in si ju mežikajoč ogledoval, kot da bi ju brez stekel pravzaprav bolje videl in lažje premeril.

“Taki časi so pač,” se ga je pomalem naveličal Ivan Spransky. “Čudno bi bilo, če se to ne bi poznalo,” je menil.

“Strašno, ja,” je vzdrgetal krojač in obstal, kakor bi ga zabolelo po vsem telesu. “Vsenaokoli le nove Simplegadske pečine, pa nikjer nobenega goloba,” je vzdihnil, kot bi mu šlo na jok. “Le šakali se parijo po kraljevskih palačah in znorena ljudstva so kakor kobilice, ki žrejo vse pred sabo.”

“Ja,” je prikimal nadzornik. “Le da ljudstva najverjetneje niso ničesar kriva,” je nato rahlo ugovarjal. “Mladi fantje bi gotovo raje počeli kaj drugega.”

“Ja,” je prikimal tudi krojač. “Čeprav ne gre tu pozabiti: smrtna groza je strup,” je zaobrnil z očmi. “Dovolj je, da človeka pripelješ do roba, in že več niti lastna mati ne bi prepoznala zveri, ki se je zganila v njem,” je zatrdil. “Razen tega pa: poglejte, kaj je napisal neki pesnik,” je segel po prepognjenem časopisu. “Celo tako privzdignjeni duhovi so zdaj vključeni v vojaško propagando,” mu je pokazal s kazalcem.

“Če bom umrl, le to si mislite o meni, da je nekje kotiček tuje trate, ki bo za zmeraj Anglija,” je na glas prebral Ivan.

“Neki Brooke, ki je aprila pred Dardanelami umrl na francoski bolniški ladji in tako iz njega k sreči ne bo zrasla trava,” se je suho posmejal stari Holsedl.

“Meni pa se zdi pesem zelo žalostna,” je tiho dejal nadzornik, potem ko je previdno prepognil časopis in ga položil na mizo. “Na tisoče jih je, ki se zdaj z njo tolažijo, Angliji pa bo nekoč za to travo prav malo mar,” je menil. “Pa tudi Nemčija se bo na svojo travo požvižgala,” je čez čas dodal. “In sploh vsi bodo pozabili.”

Mojster si je snel očala, a si jih tokrat ni obrisal, temveč si je le z upognjenim kazalcem pomel oko. Zdelo se je, da mu prišlekove besede niso bile po volji, a mu ni želel ugovarjati. Kupčija je bila pač kupčija in le čemu bi se dajala o rečeh, o katerih nista veliko vedela, razen tega pa sta bila drugačnega mnenja.

“Naznanil sem vam že, kaj naju je pravzaprav prineslo,” je torej dejal Ivan Spransky, ki je razumel njegov pridih. “Moja bodoča žena bi se rada abonirala pri vas in se priporočila za kaj lepega,” je pojasnil s smehljajem.

“Seveda, seveda,” se je mojster naglo obrnil k Elici in odstopil za korak, da bi jo lahko bolje premeril s pogledom. “Gospodična bo naša ljuba stranka in zagotavljam vam, da boste lahko zadovoljni,” je zatacal v krogu in si jo ogledal še od strani. “Saj, to vam moram že takoj reči,” je zaupljivo prišepnil, “tudi če bi sam izbiral, najverjetneje vse tja do Pešte ne bi našel lepšega životca za naše obleke,” si je nadel naočnike in razvlekel merilni trak. “Dobro jaz namreč poznam mere vsakršnih finih gospodičen in zato tudi vem, kako zelo se je treba včasih pomatrati,” jo je izmeril okoli pasu in nato čez boke. “Ampak tole,” je dejal zmagoslavno, potem ko je odčital med palcem in kazalcem, “tole, moj gospod, tole je pa res ideal!”

Elica je v zadregi za hip zamižala, a se je nato le zadržala in se ni otepala te silne hvale. Bilo ji je navsezadnje na tihem ljubo, da je tudi Ivan slišal o njenih merah, s katerimi se je torej vendarle lahko primerjala z mestnimi damami.

“Resnično,” je še pridel starec. “V veliko veselje mi bo in to se bo tudi opazilo,” je povzdignil glas in ji je preko naočnikov pomežiknil. “Obljubiti mi morate le, da se ne boste nikoli spremenili v gos.”

“Oh,” je naposled zinila Elica. “Le kako ste lahko sploh pomislili?”

“Grdo sem bleknil, priznam,” se je posmejal mojster. “Čeravno kajpada nisem imel v mislih gosi, ki jih lahko veliko srečaš na promenadi, temveč tisto, zaradi katere se je moral sam oče bogov nekoč spremeniti v laboda,” se je že zopet zaupljivo nagibal k Ivanu. “Tudi sam sem imel nekoč tako mlado in lepo ženo, zato iz prve roke vem,” mu je od blizu zašepetal v uho. “Bil sem labod, a moral bi biti lev.”

“Ja,” je nekako na pol prikimal nazdornik. “A človek pač je, kar je,” je nato zmignil. “Pa tudi to je najverjetneje res, da pri teh rečeh zmeraj prepozno spozna, kako bi bilo najbolj prav.”

“Ja,” mu je nekako na pol pritrdil tudi starec. “Čeprav se šele v mojih letih potem res zave, da mu ni nikdar v življenju pomagalo tisto, kar je bilo najbolj prav, temveč edino le, kar je bilo dobro zanj,” je moral obenem dodati svoje.

“Kaj pa ljubezen?” se je v preudarnem moškem premolku, ki je zavel v vse bolj mrakobni delavnici, zareklo Elici. “Ali nima ta nič pri tem?” jima je poočitala, saj se ji je to galantno barantanje za prav že upiralo.

“Ljubezen?” jo je presenečen ošinil starec. “Coincidentia contrariorum ji raje reciva, gospodična,” jo je podučil z dvignjenim kazalcem. “Saj prav za to gre: sila, ki skuša združiti nasprotja, ostaja še zmeraj sila in popuščanje ji ni torej nikakor lastno,” ji je pojasnil s pridigarskim glasom. “Ljudje pa smo, kdo ve zakaj, prepričani, da naj je ljubezen predvsem popuščanje in taka naša zmota je ponavadi usodna,” jo je ves razgret ujel za vrhove prstov in jo uščipnil.

Zatajila je bolečino in ni umaknila dlani. Verjela je, da tako govori učenost, a čutila je tudi, da mu ni prida pomagalo – rada bi mu zato ugovarjala, a se ji je zazdelo, da bi bilo nevljudno.

“Vem, da mi ne verjamete, a je zanesljivo tako,” se je nekako začuden odmaknil, kot bi bil začutil, da mu na tihem oporeka. “Če sila ljubezni ne doseže popolne združitve, se rada sprevrže v svoje nasprotje, spopad izgubljenih duš pa je lahko včasih hujši kot boj s samimi tartarskimi spakami,” je nato čez čas le nadaljeval. “Zato moramo vedeti, da je tako zaljubljensko čustvo le nedolžna mladica, iz katere bo šele nekaj zraslo,” se je znova razvnemal in je zdaj zopet nagovarjal Ivana. “O ljubezni pa je kajpada mogoče govoriti šele potem, ko so obleke že dodobra ponošene …”

“Saj,” je potrpežljivo zmignil nadzornik, ki ga je sicer poslušal le še z enim ušesom. “Midva pa sva prišla obleke res šele naročit.”

“Seveda, seveda,” je zakrilil mojster in je jel tipaje po mizi iskati merilnik, ki ga je bil prejle pozabil med krpami. “Ne smete mi ravno zameriti,” je nato iskal še kredo, s katero si je zapisoval na tablico. “A saj človek nikjer bolj ne spozna ljudi kot ravno v krojaški delavnici,” je še brkljal in se pomalem opravičeval. “Le tu namreč nikomur ni treba skrivati svoje nečimrnosti, kajti v krojačevem ogledalu si je lahko vsak lep.”

*

Noč ju je kar nekako zasačila v mestu in na drogovih ob Glavni cesti so že visele karbidovke, ki so kot velikanske kresnice medlele v megli. Visoka okna hotela Dobray so edina res žarela iz teme in zgradba je bila od daleč videti kot ladja, ki je obtičala v plitvini. Klavirsko glasbo, ki se je kot roj presipala po notrini, je bilo slišati le, ko sta zastala, saj jo je sicer preglasilo žlopkanje pod podplati. Čez široko cestišče so preletavali psi in mačke, redki namerniki pa so se kot brezživotne sence izmuznili pod nadstreški in jima tudi ob srečanju niso namenili pogleda.

Elica je še zmeraj čutila na telesu tipajoče krojačeve prste in tudi njegove premnoge besede, ki jih niti ni povsem razumela, so šle z njo kot občutek, ki ni bil le prijeten. Vedela je, da je razbiral njeno zadrego in da ga je njena ranljivost lahko tudi zabavala, a tisto, kar jo je bodlo, je bilo vendarle nekaj drugega. Zdelo se ji je namreč, da je z vsem tem podukom in dvomom pravzaprav le svaril Ivana. A tedaj seveda ni bila njena mladost tista, ki mu je šla lahko v nos, pa tudi ni bila to lepota, o kateri je pravil, kot je najverjetneje na debelo drobil vsaki, temveč ga je bil opominjal zaradi preproščine, ki se je prišla na tuj račun preobleč v damo, razen tega pa je morda naklepala v mestu tudi ostati. Zato pa, seveda, se je bil potem tudi tako vznevoljil, ko mu je rekla o ljubezni, saj je bilo brez dvoma res, da je bila edino ljubezen tista, ki ji je to omogočala. Toda – najsi je bila še tako globoka in čista – ali ji je res podeljevala tudi pravico? O tem Elica pač zdaj ni bila več prepričana.

Sóbota, po kateri se je danes po dolgem času zopet sprehodila, je bila z obrazom obrnjena vstran, ali pa je bila sploh zaprta vase. Tičala je za gostimi plotovi, brezokimi zidovi in zaprtimi haustori. V tej njeni prisilni drži in nekakem strahu pred spogledi, ali pač v hotenem in vzvišenem odklonu, je bilo nekaj zakrknjenega. Ali morda – tako se je lahko vedla samica, ki jo je bilo strah za mladiče. Ali pa se je tako stiskal tat, ki je trepetal za nepričakovano obilen plen. Ali pa – kar se je zdelo še najbolj res – se je tako branila gospoščina, ki ni imela toliko, da bi si upala pokazati. Toda naj je bilo torej prvo ali slednje, vsekakor je bila to krčevitost, ki je oklepala srca in ugašala smehljaje – vsaj tako se je zdaj zdelo Elici, ki se je počutila, kot bi prihajala od nekod daleč, daleč. Rekla pa je le: “Ne vem, če bi se lahko kdaj privadila.”

Ivan si je povlekel klobuk in jo tesno objel okoli ramen.

Prepustila se je in mu stopila v korak.

“Navadila se bova,” je dejal šele potem, ko sta bila že mimo uličnih brlivk in jima je le še žoltava svetloba v oknih kazala pot. “Napravila bova to za najinega otroka,” je pridušeno iztisnil v noč.

Stopila je v prazno in klecnila. Zabolelo jo je v trebuhu, prav tam, najverjetneje, kjer še ni bilo deteta, ki ga je tokrat omenil prvič, so pa zato drugi že vsakršne reči govorili o tem. Oprijela se ga je in zatajila krč, ki je le za spoznanje popuščal, saj mu vendar ni smela reči, kako do bolečine jo je izgovorjeno vščipnilo in kako jo je zdaj scela prežemal strah.

“Da se ne bo nikdar, kot zdaj midva, potikal v temi,” ji je zašepetal v lase. “Pa da se ne bo prestopal v tujih vežah,” jo je stisnil.

Vzdrgetala je in šlo ji je vse bolj na jok. Bilo je torej res, kar je doslej nekako še lahko odrivala kot laž: prišel je ponj in želel je, da mu ga da. Bilo pa je kajpada tudi res, da mu ga ni mogla obljubiti, kakor bi sicer lahko zdaj obljubila sleherno nit iz svojega telesa in tudi duše. “Ko bi nama ga le Bog dal,” je lahko edino rekla. “Ko bi le bila molitev, ki bi jo slišal …”

“Pa saj ga bo dal,” ji je z dlanimi objel obraz. “Vem, da bo.”

“Kako veš?” je vprašala, zaverovana kot otrok.

“Čutim,” jo je poljubil na čelo. “Že vse od začetka to čutim,” se je je še dotikal z ustnicami, ki so postajale vse bolj tople in mehke. “Še nikoli v življenju nisem ničesar tako čutil, zato verjamem, da se bo tudi spolnilo.”

Razprla je ustnice in vdihnila te besede, ki niso bile le topli zrak iz njegovih prsi, ampak tudi napoj olajšanja. Čutila je, kako se ji je pogled zopet izostril in kako ji je šlo življenje po telesu. Bilo ji je žal, da sta se znašla v tej lepljivi vlagi in blatu, saj če bi bil kje en sam košček suhega, bi se gotovo lahko ljubila z njim tudi ob belem dnevu.

“Kaj pa v hotelu?” jo je nato prešinilo. “Saj imajo tam posteljo?” ga je zagrabila za rokav. “Gotovo si jo lahko izposodiva,” ga je povlekla in ga ni več poslušala.

*

V kavarni so vso noč napivali madžarski oficirji, v hlevu so hrzali konji in za plotovi so peli petelini. Bili so to glasovi, ki so ji izmenjaje se plivkali v sen in se zlili v eno samo oddaljeno, a nepreslišno moško pesem. Spala je in je bila budna obenem, bilo je kot v sanjah, čeprav je vedela, da se dogaja zares, izgubljala se je in spet vračala, kot da njuna poželjiva igra še traja in se ne bo nikdar nehala. Bilo ji je čudno in zdelo se ji je grešno, pa vendar je še želela ostati v tej plodovnici in se greti pod prozorno odejo sna. Hotel Dobray, ki jima je to noč ljubeznivo ponudil zavetje, pa je bil še zmeraj ladja, ki je le po nesreči nasedla v obmürskih plitvinah in čakala, da jo bo neka mogočna voda znova zanesla nekam bliže k središču sveta.

Nato je začutila, da Ivana ni več ob njej, in se v hipu predramila.

Povsem gol je stal med med čipkastimi zavesami in zamaknjen zrl skozi šipo nekam na ulico. Rdikava jutranja svetloba ga je obžarjala od strani in dlake na ramenih so polesketavale, kakor da bi ga bil odeval sren. Njegovo uplahnjeno telo je bilo život moškega, ki mu je nocoj dopustila v vse svoje pregibe in njegov koščeni obraz je bil ogledalo, v katerem je lahko videla, kako nadvse mu je ljuba in kako mu godi. Zato zdaj ni več dvomila: bil je to njen moški, pa karkoli vse je to že lahko pomenilo.

“Ali ti ni tam hladno?” je vprašala.

“Ni mi hladno, ampak mi je le nekam čudno,” je tiho odvrnil, ne da bi se obrnil. “Šla sva sem, da bi tu naredila otroka,” je dejal še tiše. “Jaz pa se zdaj počutim, kot da ga tudi zares sva, pa čeprav tega seveda niti slučajno ne moreva vedeti.”

“Šla sva sem, ker se ljubiva,” je odvrnila. “Zato sva šla.”

“Pa vendar,” se je obrnil. “Kaj pa, če ga res sva?” se je skušal nasmehniti. “Potem tega ne bova smela nikoli nikomur povedati,” je pristopil. “Potem bo moralo to za zmeraj ostati res samo najino …”

Povlekla ga je k sebi in ga pokrila z rjuho. Bil je bolj premražen, kot je najverjetneje sam čutil, to pa ji je pravilo, da je bil že dolgo pri oknu in je res tuhtal. Toda čemu ga je to sploh matralo, zakaj bi moralo biti to tako sveta skrivnost? Tega zdaj pač ni razumela in si tudi ni upala vprašati.

“Pa tudi otrok tega ne bo smel vedeti,” se je nagnil nad njo in se ji povsem od blizu zazrl v oči. “Moraš mi to obljubiti,” jo je prosil in ji ukazoval obenem.

“Seveda lahko obljubim,” je dahnila. “Ampak zakaj?” je vprašala. “Kaj je v tem takega?” je vztrajala. “Ali se otroka ne sme narediti v hotelu?” je pomislila, čeprav se ji je zdelo smešno. “Deca se vendar delajo, povsod se delajo …”

“Počakaj,” jo je izpustil in se odmaknil. “Vem, da ni lahko razumeti,” je sedel na posteljo. “A rad bi ti to prav pojasnil,” jo je primoral s pogledom, da je prisedla. “Poslušaj,” jo je nato kakor vedeževalec prijel za dlan. “Sklenil sem nocoj, da bova ob prvi priliki v Sóboti kupila hišo in se skupaj preselila,” ji je na dlani s kazalcem narisal krog. “Tu bo potem najin dom in tu bodo rasli najini otroci,” je označil na sredi namišljenega kroga. “Rodili se bodo v tem mestu in nikoli jim ne bo mogel nihče reči, da niso iz mesta,” je povzdignil z glasom. “Le od naju pa bo tedaj odvisno, ali bo res čisto tako.”

“Če res samo od naju,” je zmignila in pritrdila.

“Samo midva bova vedela, da sva se pritepla in začela v hotelu,” ji je segel v dlan in jo stisnil. “Samo midva se bova lahko spomnila poti, ki je ostala za nama,” jo je povlekel k sebi in jo tesno objel. “Ali pa bova mogoče tudi midva potem sčasoma pozabila, kaj vse sva morala preživeti, da sva lahko naposled začela znova.”

Naslonila mu je glavo na ramo in se pritajila. Razbrala je kajpada zdaj, kaj ga je morilo in kaj si je želel, toda ali je lahko tudi razumela, zakaj mu je bilo prav to tako nadvse pomembno? Porajala so se ji vprašanja, ki so ostajala brez odgovorov, obenem pa se ji je zdelo, da jih ne sme več glasno izgovoriti. Edino zagotovilo, da bo zmogla tako, je bilo poželjivo dotikanje njegovega možatega telesa in neomajno prepričanje, da jo res ljubi. Bilo je namreč nekaj v vsem tem njegovem početju, kar ji je pravilo, da je edina, ki ji zaupa in in je pripravljen deliti z njo svoje načrte. Ali celo še več: bilo je najverjetneje res, da brez nje sploh ne bi več niti poskušal.

*

Obstala je sredi poti in zrla po ravnici proti Beltincem še dolgo potem, ko je Ivanov koleselj že zdavnaj preminil med suhimi koruzišči in tudi topota konjskih kopit ni bilo več slišati. Bilo ji je, kot bi se vračala s predolgega potovanja, saj bila je zdaj tu že jesen, ki je včeraj začuda še ni opazila, in bilo ji je sploh vse nekako tuje, ali pa je bila tuja le ona sama. Vedela je, da jo je bil pustil za vasjo le zato, ker se mu je že zelo mudilo, ali pa jo je pač odložil, ker mu je rekla, da bi šla rada malo peš in se zbistrila, pa vendar ji zdaj ni bilo več pogodu, da je kar na lepem ostala sama. Pod širokim jutranjim nebom se je namreč zopet votlila tišina, čez ravnico je vel hladen in nepremotljiv mir, vse v njej pa je bilo eno samo nestrpno čakanje. Napravil se je bil dan, ko bo spet le brkljala okoli hiše, ali pa se ji še to ne bo več vzljubilo. Prekrila jo bo prezgodnja jesenska noč, ki bo predolga za trden spanec. Ona pa bo iz dneva v dan vse bolj in bolj znorena od tega čakanja in čas, ki bo mineval, se ji bo zdel izgubljen. A tako je bilo – prinesla je iz Sóbote zdaj domov tudi neučakanost, negotovost, nemir in bojazen – in morala se je nekako unesti.

Mati je čepela pod napuščem in je iz velike bele buče dolbla zgniljeno sredico s semeni. Njen pogled je bil pozoren, čeravno je bilo že od daleč videti, da se ni držala nanjo, ker je ponoči ni bilo domov. Zdelo se je celo, da je želela to spregledati in ji le z molkom reči, da se je prej ali slej moralo zgoditi in se bo najverjetneje še večkrat. Toda Elica je seveda vedela, da je mati le zatajila skrb in da jo je zdaj, ko ji je odleglo, pomalem že črvičila zvedavost. Še včeraj, morda, bi ji šlo táko nepotrebno zatajevanje na živce, tokrat pa je bila kar nekako ganjena in hvaležna, zato je postala ob njej in je čez čas dela: “Zadržala sva se v mestu.”

“V mestu?” je zategnila mati, kot bi bila rekla v nebesih.

“Šla sva naročit obleke, potem pa je že bila noč in sva kar ostala v hotelu,” je pojasnila. “Malo zato, ker sva pila kuhano vino, pa se nama ni več vzljubilo v meglo, malo pa tudi zato, ker sem bila radovedna, kako je tam,” si je izmislila.

“No - in kako je?” je vstala mati in si ožela roke.

“Oj,” je dvignila brado. “Saj se ne da kar povedati,” je pihnila skozi nos. “Tako je, da nekaj časa kar gledaš in požiraš in ne verjameš,” si je skušala izmisliti tudi svoje občutke. “Res veliko tega je, kar ti pobere sapo.”

“Kaj pa Ivan?” jo je še zanimalo. “Je bil zadovoljen s tabo?”

“Zadovoljen?” se je začudila vprašanju.

“Prvič si šla z njim med tako gospodo,” je pojasnila stara.

“Eh,” je odmahnila Elica in je šla raje v hišo.

Bilo ji je zdaj v hipu žal, da je bila dobra z njo in je sploh kaj rekla, saj Sreševko so potem kmalu zanimale reči, o katerih se ne govori. Vedela pa bi vendar lahko, da je bila to tudi njena največja skrb, a je žal še sama lahko le ugibala. Vznevoljena se je zato zatekla v spalnico in prepolna nekake notranje srbečice, ki je ni mogla izpraskati, se je naposled zarila v pernico. Mati seveda ni niti slutila, kaj vse se je to noč zgrnilo nad njo, in skušala si je dopovedati, da ji te njene ubožne nevednosti ne sme zameriti. Zanjo je bilo pač vse to od Boga postavljeno in lahko je le čakala, sama pa se zdaj ni želela več zanašati le na slepo upanje. Ivan se je naposled odločil, da bosta šla naravnost v Sóboto, in verjela mu je – toda to je bil le začetek, prvi veliki korak k središču, tja, kjer se reči zgostijo in imajo stvari drugačno težo, na šahovnico s preračunljivo razpostavljenimi figurami, ki si prizadevajo ostati v igri, na promenado zmagovalcev ali za zastrta okna poražencev. Vse bolj razvidno je bilo torej, da njen srečni beg z marofa ni prinašal samo olajšanja, temveč tudi preizkušnjo.

“Samo midva bova potem vedela,” je dejal Ivan in ona je šele zdaj res razumela, kaj je imel v mislih. “Ali pa bova celo pozabila,” jo je stisnilo, saj si svojega odhoda doslej še ni tako zamislila, zato je tudi ni zaskrbelo za mater, ki bo najverjetneje ostala sama. Zdaj pa tudi tega ni več vedela, kako bo potem z njo in ali se bo lahko vračala domov zmeraj, ko si bo zaželela, ali ko bo pač treba.

Misel je bila nora in skrb morda celo nepotrebna, toda ganilo jo je, ji šlo do živega in se ji zataknilo, da je zdaj zopet vstala in je morala na zrak. Nadihala se je in obsedela pod svojo tepko, čeprav bi šla najraje peš za Ivanom in ga o tem povprašala. Pa še o marsičem bi ga vprašala, saj je bila zdaj res znorena in mu je na tihem zamerila, da ji nikoli ni rekel vsega, ampak se je celo zdelo, kot bi si sproti zmišljeval in odločal, kaj bosta in kaj morata napraviti. Toda saj tudi tega, kje bi ga lahko sploh našla, če bi si res upala za njim, pravzaprav ni vedela – njegova reka, h kateri se mu je bilo tako zelo mudilo, je bila dolga in okljukasta, poti ob njej so bile razvejane in včasih komaj prehodne, njegove smeri pa zanjo še zmeraj neznane in skrivnostne. Vedela je, da je nadzoroval büraše, ki so utrjevali brežine in postavljali zajeze, obhajal mlinarje, ki so zvečina mleli na plavajočih mlinih, se zadrževal pri brodarjih, ki so z brodovi prevažali čez reko, na kateri ni bilo mostov, družil se je tudi z ribiči in lovci, saj je pogostoma prinašal plen, toda to je bilo tudi vse. Še nikoli ni bila pri njem v Radgoni, kjer je stanoval pri nekem Dorferju, s katerim sta bila bojda soldaška kamerada in ga je potem sprejel v hišo, tudi je ni peljal na Batthyányevo posestvo na Petanjcih, kjer je prav tako imel svoj kot in je včasih prespal. Zdaj pa – ali je bilo tudi to že tisti del preteklosti, ki ga bo nekoč bolje pozabiti, ali pa ji ni bilo namenjeno zaradi česa drugega, tega pač ni mogla vedeti …

“Tako čudno so danes brneli zvonovi, ti pa niti rok nisi sklenila,” je dejala stara, potem ko je v beltinski cerkvi odzvonilo poldan, Elica pa je še zmeraj ždela pod tepko in zrla čez ravnico.

“Sem jih,” je siknila, čeprav jih res ni.

“Saj,” je krehnila Sreševka. “Pa prasca si tudi nakrmila.”

“Mati!?” je vzkliknila zasačena in zbujena. “Zakaj ste zdaj taki?” je vprašala.

“Ker mi nekaj tajiš,” je očitajoče odvrnila starka.

“Prav ničesar vam ne tajim,” je hlastno zatrdila. “Ničesar ni, česar ne bi tudi vi vedeli,” se je v eni sapi popravila. “Je samo ta razlika, da se vam zdi vse lepo in prav, mene pa včasih skrbi in se žrem.”

Zdaj je mati naposled obmolknila in vsa njena nasršenost je na mah uplahnila. Videti je bilo že, da se bo umaknila in bo vsaj do večera zopet kot regratova lučka svetila naokoli, toda nato se je iznenada prestopila in zašepetala: “Otroka hoče, to vem. Neni Uj mi je povedala.”

Elica se je z obema rokama preprijela čez pas in se zgrbala. Zopet jo je bilo vščipnilo tam, kjer najverjetneje še ni bilo otroka, in znova jo je obšla tista izdajalska slabost, ki jo je komaj še zatajila. Neni Uj je bila mazačka, ki revnim ni rada pomagala, ali pa je tudi od njih terjala plačilo, četudi so morali dati slednje, zato je niso marali in so s prezirom govorili o njej. Ko pa so naposled le morali k njej, ker je bilo to pač še edino upanje, so to doživljali kot pokoro, ki je bila komaj kaj manj nadležna kot nesreča sama, saj se je potlej reklo, da jim je vražja baba pomagala, namigovalo pa je seveda, da jih ima hudič v lasti. Dejstvo, da je šla torej zdaj tudi Sreševka v njen brlog, je pričalo, da je bila že res zaskrbljena, le da tega ni kazala. Izvedela je tam kajpada le, kar se je že nekaj časa šušljalo po vasi in je za to zagotovo tudi plačala, ob tem pa ju je ljudem znova dala v zobe, saj tak obisk ponavadi ni ostal neopažen. A kakorkoli že, bil je to samo še en neizprosen dokaz tega, kar ji je ponoči priznal tudi Ivan, zato matere zdaj ni niti zmogla oštevati.

“Hoče ga,” je le zmignila. “Tudi vsak drug bi ga hotel.”

“Neni Uj ti bo pomagala,” je pristopila mati.

“Zakaj bi mi moral kdo pomagati?” se je čudila.

“Rekla je, naj prideš zgodaj in na tešče,” je preslišala stara.

“Šla bom, če bo res potrebno,” jo je zavrnila.

“Šla boš, ker to ne more škoditi, lahko pa pomaga,” je vztrajala. “Dva kopuna sem ji bila že odnesla in drugo ne bo prosila.”

Elica je obmolknila in je bila zdaj na tihem za, saj vražji babi se najverjetneje tudi ni bilo dobro zameriti.

*

Neni Uj je že tako dolgo prebivala v prizidku Kreslovega gospodarskega poslopja, da nihče ni več natanko vedel, kako je s to ugledno in premožno rodbino pravzaprav povezana, ali pa se tega pač niso želeli spomniti. Šušljalo se je sicer, da je bila sad nesrečne ljubezni med eno izmed pradedovih hčera, ki so bile seveda že zdavnaj pokojne, in romunskim koritarskim Ciganom, ki mu je bilo bojda ime Ujaš in je torej po njem dobila tudi ime, ki pa seveda ni bilo krstno. Zgodbo so med ljudi sicer zanesli prav koritarji, ki so se preživljali z izdelovanjem korit, ki so jih dolbli iz mehkega lesa in so še dandanašnji občasno prihajali v vasi ob Müri, zato ji seveda nikoli ni nihče povsem verjel. Je pa bilo tudi res, da ni bilo o njeni usodi ves ta čas nobene druge razlage, zato je pač veljalo, da je bila čudna ravno zato, ker je prišla na svet v okoliščinah, ko bi bilo bolje, da je sploh ne bi bilo.

Njena nesrečna mati, ki je seveda prav dobro vedela, da se doma ne bo mogla poročiti z ljubljenim Ciganom, je raje pobegnila s koritarji, ki so jeseni zopet nameravali prestopiti Rabo in se zateči v večja madžarska mesta, v katerih bi bolje preživeli zimo. Oče, ki je nekako zaslutil, kaj snujeta mlada ljubimca, se je s strici in vaškimi možmi odpravil za hordo in jo še pred Monoštrom zasačil med spanjem. V naskoku, med katerim naj bi bilo celo več mrtvih, je fant izkrvavel pod njegovo roko, dekle pa se je moralo vrniti domov. Oče takrat sploh še ni vedel, da nosi v trebuhu koritarjevega otroka, ona pa mu tega tudi ni upala povedati, zato je nosečnost vse do slednjega stiskala s povezami in jo skrivala z oblekami. Ko pa je tako izmučen otrok ob neznanskem začudenju vseh vendarle zdrknil na svet, ga je bilo bojda komaj kaj več kot za dlan in še dolgo potem so lahko Kreslovi upali, da ne bo preživel. Toda neni Uj je pomalem vendarle zaživela in je, kakor zanalašč, tudi vse preživela. Res pa je bilo obenem, da najverjetneje prav zaradi stiske v materinem trebuhu ni potem nikoli posebej zrasla. Zdaj, ko je iz nizke in komaj obokane dimne kuhinje stopila pred Elico, ji je namreč segala le do pasu.

“Ja, glej si jo, no,” ji je rekla pritlikavka namesto pozdrava. “Saj si res cela Sreševa,” jo je prepoznala. “Pa videti si zdrava, kot bi vse življenje pila vodo izpod mlinskega kolesa,” se je posmejala, kot da sploh ne bi bila neka vražja baba.

“Pila sem jo,” je prikimala, ker je vedela, da ji jo je mati nekoč res prinašala.

“Vem, da si jo,” jo je povlekla za rokav. “Pa še jo boš, če bo treba,” jo je potisnila v prostor ob dimni kuhinji, ki je bil le nekoliko višji. “Dala ti bo moč, ki ti je nobeno ogledalo ne bo moglo vzeti.”

Elica, ki se je pod spuščenimi tramovi morala sklanjati, je počepnila na ponujeno pručko in se izpod obrvi ozrla naokoli. Prostor je imel le eno okno, ki je bilo do polovice zastrto z žaklovino, tako da je padalo skozenj komaj kaj svetlobe. So pa zato tolikanj bolj svetile raze in razpoke v lesenih zidovih in pošiljale svetlobne zajčke, ki so spreminjali ves bivak v marogasto lupino. Zaradi te nestvarne mešanice teme in svetlobe ji je bilo zdaj kar nekako čudno in počutila se je utesnjeno, pa čeravno je seveda vedela, da se je zunaj jutro že povsem razprlo in so se najverjetneje tudi na Kreslovi domačiji že predramili. Bilo ji je zdaj samo še bolj tako, kot ji je bilo spotoma – kar šla je, čeprav bi se najraje vrnila, in ostajala je, čeprav bi najraje kar šla. Še zmeraj je bila namreč prepričana, da ne potrebuje pomoči, obenem pa si je le ni drznila odkloniti, saj se ji je zdelo, da bi lahko bilo potem res kaj narobe.

Starka je zlezla s svoje pručke na zabojnik, snela žaklovino in jo otepla, kakor bi se na njej čez noč nabrala nesnaga, nato pa jo je zložila čez podlaht, saj ji je očitno služila kot kuhinjska krpa. Iz kota, ki je bil najbolj temačen, je potem prinesla obtolčen lavor in ga na sredi prostora položila na tla. Njeni gibi so ob tem opravilu, ki mu Elica seveda ni poznala namena, postajali vse bolj počasni in umirjeni, njen drobni mišji obraz pa se je zresnil. Še najbolj je bila zdaj podobna škratu, ki je v zavetju svojega bivališča odložil brado in se namenil postoriti kaj zase. Zdelo se je, da niti misli, ki so jo zapredale, da se ji je čelo prav grdo grbančilo in se še zožilo, niso bile več namenjene njej, saj se je vedla, kot bi pozabila, da jo je sploh povabila k sebi in ji kani pomagati.

“Tvoj moški te gleda, kot gledajo ljudje v nebesih,” je nato iznenada rekla.

Elica se je zdrznila, saj ni razumela.

“Tebe pa je takega pogleda strah,” je čez čas dodala. “Bojiš se, ker dobro veš, da ne vidi vsega,” je kar nekam očitajoče pojasnila.

“Res ne razumem,” je tiho priznala.

“Zapomni si, ker se boš nekoč spomnila in takrat boš razumela,” je nekako kar razdražena poskočila ženička. Nato si je zopet našla opravek v kotu, kjer je hranila posodo in je bila znova vsa v sebi.

Elica je sedela in ni več premišljala o njenih besedah. V bivaku je bilo zdaj svetleje in lahko si ga je bolje ogledala. Povsem verjetno, da je bila tu kdaj žganjarna, ali pa so morda stanovali hlapci. Pručke, zabojniki in police so bile stesane s tesarsko sekiro in na njih ni bilo rezbarij, niti drugih okraskov. Posoda je bila zvečine zlizana in obtolčena, kot bi jo bila Müra prinesla, le ogledalo na steni je bilo uokvirjeno s pozlačenim okvirjem, ki bi bolj sodil na beltinski grad ali v soboške salone. Sicer pa v prostoru ni opazila ničesar, kar se je ponavadi nabiralo pri takih mazačkah in zbujalo strah ter spoštovanje. Pravili so sicer, da je neni Uj pomagala le z besedami in zdravila s pogledom, toda to je bilo seveda komaj verjetno, zato je na tihem le čakala, da bo naposled kaj prinesla. A stara je le tavala in vse bolj lebdela, nato pa je vnova povsem iznenada rekla: “Soli pa ti mati ni dala v zibel.”

Elica se je le okrenila in jo vprašujoče premerila, saj niti ni vedela, ali je bilo to zdaj vprašanje ali morda ugotovitev. Sol, ki je pomagala proti prekletstvu in urokom, je bila ob njenem rojstvu najverjetneje še bolj redka in draga kot danes, zato je bilo pač čisto mogoče, da je ni bila deležna.

“Pa prav soli ti bo morda manjkalo,” je čez čas dodala baba. “Zato morava to prvo videti,” je z obema rokama pokazala na lavor. “Počepni že vendar in spusti svojo vodo,” je ukazujoč ji zamahnila in jo priganjala.

“Polulam naj se?” je ugibala negotova in zasramljena.

“Kaj pa?” je zdaj kar bevsknila. “Kako pa naj se to drugače proba?” je bila nestrpna in nasršena.

Obrala si je krila in počepnila, čeravno je ni tiščalo in je bila prepričana, da se ji vpričo starkinega pričakujočega pogleda tudi ne bo odprlo. Toda potem je le zabobnalo po lavorju in se po prvih sramežljivih kapljicah celo ulilo. Še preden si je potem prav spustila krila, je baba zadovoljna segla po posodi in jo zanesla v svetlobo, ki je padala skozi okno. Vohkala je vanjo in si nekaj časa pazljivo ogledovala vsebino, nato jo je odložila na zabojnik in je pomočila svojo koščeno in razprto dlan. Elici se je zagabilo, a si tega ni upala pokazati in ni pogledala vstran niti potem, ko si je obliznila prste in je cmokajoč razbirala okus. Bila je skoraj prepričana, da ji ni primanjkovalo soli, saj je že lep čas vsaj ob nedeljah jedla kokošjo juho, pri kateri mati nikakor ni varčevala z njo, toda bala se je obenem, da bi lahko ta res vražja baba v njeni scalini pogrešala tudi kaj drugega. A bolj ko je nestrpno čakala, da ji bo naposled rekla in jo mogoče le odrešila, bolj je stara cmockala in prisluškala z jezikom.

“Ali je kaj?” je potem že res negotova vprašala.

“Je,” je odvrnila, ne da bi jo pogledala. “Skoraj gotovo, da nekaj je,” je pomrmrala, potem ko je nalila žoltavo tekočino iz lavorja v kozarec. “Nekaj, kar bogmeda nisva čakali,” je nejeverna skomignila in spustila v kozarec za palec debel rdikav kamen.

“Kaj?” je Elica zdaj kar pristopila.

“Počakati morava,” jo je ošinila. “Zdaj morava samo še počakati,” se je celo za spoznanje nasmehnila. “Živi kamen nama bo vse povedal,” se je nekako kar pritajila ob kozarcu in čakala. “Glej ga, kako drobcen je, pa ve več od naju,” je občudovala gomolj, ki se je sitilv seču. “Nihče tu daleč daleč naokoli nima ničesar pametnejšega,” mu je laskala. “Zatorej tudi ni nihče bogatejši, pa čeravno se mnogim zdi, da držijo boga za jajca,” se je porežala. “A kaj jim to, siromakom, lahko pomaga?” je zmagoslavno razširila ročice. “Umrli bodo, ko bo njihova ura, in nič kasneje, jaz bom pa še čepela tu kot kavka,” je bila prepričana. “Molčala bom in bom še gledala, kako se svet rojeva znova,” se je zgrbala, da je bila res videti kot kavka. “Ko se bom mogoče naveličala, pa bom požrla svoj kamen in bom z njim umrla.”

Elica je poslušala z odprtimi usti in se na smrt čudila, saj bilo je osupljivo, pa četudi ji ni povsem verjela. Neni Uj je z zatiščanim prezirom obrekovala ta svet, obenem pa se je prav do obisti oprijemala življenja. Toda ali je res imela tudi to moč nad njim ali pa ji je le neizmerna sla po preživetju dajala moč, tega pač ni mogla zdaj vedeti.

“Poglej ga!” jo je tedaj iznenada dregnila in z rokama pokazala na kamen.

Pogledala je in ni ničesar opazila.

“Ali vidiš?” je vzhičena vprašala. “Ali zdaj tudi ti vidiš?”

Gledala je in ugibala, kaj bi morala videti.

“Pege,” je šepnila copra. “Pege kot makova zrna,” je usločila kazalec, ki se ji je zdel tanek kot krempelj. “Pa tu še malo večje in tu še malo manjše …”

Sklonila je glavo in je res videla na rdikavem kamnu drobcene rjave in sive pege, ki so se zdele kot makova zrnca. Ni bilo torej dvoma, da se je res pokazalo – to nekaj – zdaj pa, ali je bilo zanjo to dobro ali pa slabo?! Odmaknila se je, a je še zmeraj začarana zrla v usodo, ki je bila izpisana z njej nerazumljivo pisavo. Čutila je kri, ki ji je kot ritem divjakov bzikala po telesu, in čutila je luknjo v času.

“Povedala ti bom, kaj pomenijo,” je slišala staro.

“Povejte,” je prosila.

“Povedala ti bom, čeravno je vredno veliko več kot le dva uboga kopuna,” se ji je nagnila v pogled. “Drug bi rade volje dal kravo, tvoj gospod bi gotovo dal konja …”

“Povejte že, prosim,” je le ponovila, povsem obnemogla.

“A nič več ne bom prosila, ker ni od mene, ampak od tebe,” je s tihim glasom nadaljevala. “Le ti si si to želela in si tudi dobila,” se ji je dobrotljivo zazrla v oči. “Samo zato se je tudi prijelo in ga imaš že v trebuhu.”

“Dete!?” je sopknila Elica.

“Dete, ki bo živelo,” je prikimala neni Uj, nato pa je vzela kamen iz vode in ga je dolgo brisala z žaklovino.

*

Ivan je dolgo razkoračen stal na vratéh edinega Sreševega preloga in razoglav pogledoval v nebo. Kdor ga je le od daleč videl, je morda pomislil, da ga je nekaj nadvse razsrdilo in se prereka sam s sabo, Elica in mati pa sta seveda vedeli, da moli in se zahvaljuje Gospodu za milost. V tem njegovem samotnem, a nikakor ne skrivanem dejanju je bilo nekaj, kar jima je pomenilo več kot veselje, ki ga je komaj pokazal, in pa hvaležnost, ki jima je sploh ni izrazil. Tako se je najverjetneje res lahko vedel le človek, ki je dočakal, ko je že skorajda nehal čakati, zdaj pa ga je na lepem presenetil sad slednjega upanja. Ali je bilo s tem le zadoščeno volji, ki ga je preizkušala, ali pa se je morda razklenilo prekletstvo, o katerem pač nista vedeli, oboje je bilo zdaj mimo in ni bilo več pomembno. Stali sta tam, na pragu svoje revščine, ki je s tem tudi sama dobivala smisel, in ganjeni čakali, da bo opravil to povsem moško obredje, ki se je zdelo ponižno in pokončno obenem.

“Grofični Teodori bi morala odnesti koríno,” je naposled šepnila mati.

“Odnesla ji bom nevestin šopek,” je sklenila hči.

Nato sta kakor blaženi podobici čakali Ivana, ki si je končno zopet nadel klobuk in se z dolgimi koraki vračal po obzornici. Zdel se je zdaj še višji, kot je bil v resnici, in v njegovi značilni drži je bilo razbrati odločenost ali celo bojevitost, kakršne doslej nista bili vajeni. Tak je bil lahko le moški, ki je postal oče. Ali pa je najverjetneje tudi moral biti tak, zdaj, devetnajsto petnajstega, v slutljivem času velike vojne, ki je vpoklicala že mnoge. Vzbujal je namreč občutek, da je vzel stvari v svoje roke in se bo z vsem postavil zase in za svoje. To, njegovo, pa sta bila seveda tudi otrok in ona.

“Jutri, že navsezgodaj, se boš oblekla za na pot,” je dejal Elici, ko je stopil na dvorišče. “Kmalu po jutranjicah bom prišel pote,” je dodal kar nekam strogo.

Prikimala je in si sploh ni upala vprašati, kam sta namenjena tako zgodaj. Tudi stara si je le strahoma pomečkala dlani in se raje potuhnila.

“Zna biti, da bova kar cel dan ob Müri,” je nato le pojasnil. “Lahko tudi, da se bova zadržala še ponoči, ali celo še jutri in pojutrišnjem,” ni bil prepričan. “Čas je, ko lahko izveš reči, ki jih moja žena vsekakor mora vedeti,” ji je položil dlan na lopatico in jo povedel v kuhinjo. “Na prodiščih, ki ti jih bom razkazal, je namreč posejano moje bogastvo,” je dejal tiho, potem ko se je prepričal, da stara ni šla za njima. “Tam boš srečala mnoge ljudi, ki delajo zame, in boš nekatere tudi spoznala,” je bil vse bolj zaupljiv. “Potem pa ti bo že tudi jasno, zakaj je ta moj posel povezan z rečmi, o katerih ne boš smela nikdar niti črhniti,” jo je povlekel v objem in se ji zazrl v oči.

“Saj veš, da ne razumem,” je dahnila.

“Seveda vem,” jo je poljubil k ušesu.

“Pa tudi ne terjam, da mi poveš, če je kaj takega,” jo je bilo kar nekako strah te zaupljivosti in zaveze k molku.

“K zlátarjem bova šla,” je šepnil.

“K zlátarjem!?” je osupnila.

“Vse od Radgone pa do Lakoša je rajon, ki ga obvladujem,” jo je stisnil, kot bi se bal, da bo zajela zrak in kriknila. “Pa še doli v Letenyu imam svoje ljudi,” jo je miril s pogledom in prosil, naj ne bo preglasna.

A saj ni bilo nevarnosti, da bi zdaj kaj rekla, kajti resnično jo je to zapahnilo: zlátarji so bili ljudje, ki so na rečnem dnu iskali zlato in ga izpirali. O njihovem skrivnostnem početju in tajnem znanju so ljudje v teh krajih res bolj malo vedeli, zato pa so tolikanj bolj z dvignjenimi obrvmi pravili o njihovem bogastvu in velikih najdbah. Večkrat pa je bilo slišati tudi o spopadih za dragoceni plen in truplih, ki so zaradi zlatih grudic plavala po reki. Če bi ji bil prej kdorkoli pravil, da si je Ivan tako blizu z njimi, mu gotovo ne bi verjela – a lahko bi bila seveda že tudi pomislila, saj reka je bila vendar njegova in le čemu naj bi dopustil, da jo kar raznašajo.

“Zdaj torej veš,” je rekel potem, ko se je le za silo zbrala. “Veš seveda tudi, da je na tem svetu le malo svari, ki so težje od zlata,” je nadaljeval z dvignjenim kazalcem. “A najtežje je, pravijo zlátarji, molčati o zlatu.”

“Ne boj se,” je pohitela. “Niti lastni materi ne bom o tem rekla.”

“Niti materi niti spovedniku,” jo je ustrelil s kazalcem. “Ne o tem, kar ti bom mogoče zaupal, in ne o tistem, kar boš sama videla,” je povzdignil glas. “Tudi če bi prišel kdo do tebe in trdil, da sem vse priznal, moraš ti še zmeraj tajiti,” ji je zabičal.

“Kdo bi prišel?” je strahoma vprašala.

“Kaj vem,” je zmignil. “Kdorkoli že pač – sleparji, vojaki, razbojniki, orožniki, Hrvati, financarji ali sodniki!”

“Vsi ti?” jo je zdaj res zazeblo.

“Vsi,” je prikimal. “Vsi ti in še drugi,” se je mrzlovoljno nasmehnil. “Vsem se kdaj pocedijo sline in vsi si potem znova polomijo zobe.”

Müra

*

Izpiralci zlata so prihajali po reki s čolni in so ponavadi delali v parih. Iskali so prodišča in plitvine, v katerih je bilo še mogoče prekopavati, ne da bi jim voda odnašala z lopate. Na ribje ozkem in morda le kakih sedem korakov dolgem čolnu je bilo natovorjeno tudi vse orodje, ki sta ga mojstra potrebovala pri tem težaškem opravilu. Najprej sta zmeraj zabredla v vodo le z lopato glédanko, saj ta je bila zanesljiv pripomoček, s katerim sta lahko natančno preiskala teren in izmerila morebitno najdišče. Če se je namreč na leseni podkvi, s katero je bila ta čudna lopata obrobljena, po prvem izpiranju zalesketalo vsaj dvajset zlatih zrnc, sta ponavadi ostala. Šele takrat sta na utrjenem dnu poševno namestila tudi nakosmateno in nabrazdano jagnjedovo desko. Nanjo je prvi z metálko nalagal gramoz, drugi pa je z žájtarjem zajemal vodo in ga izpiral, dokler ni v razah ostal le še mulj z ujetimi zlatimi delci. To gabljivo, a nadvse dragoceno zmes sta nato z brezovo metlico skrbno pometla na izpíračo, ki je bila priročna vdolbena deščica in je služila za izpiranje v rečnem toku. Prav to slednje pa je med zlátarji veljalo za najbolj mojstrsko opravilo, saj če je voda pobrala preveč mulja, je lahko v hipu odnesla tudi lep kos zlate pogače.

Nadzornik Ivan Spransky je te osamele, premočene in razcapane rovače ponavadi že na daleč prepoznaval in je skoraj vse klical po imenih. Bili so zvečina Hrvati, ki tudi več dni niso odhajali domov, ampak so zvečer le zvlekli svoj čoln v trstičje ali na brežino in prespali v njem. Včasih, ko je bilo najdišče res darežljivo, ali pa je vsaj obetalo, da se bo zdaj zdaj odprlo, pa ga tudi ponoči niso upali zapustiti, saj je tod zmeraj pretila nevarnost, da bodo že navsezgodaj začeli izpirati drugi. Tedaj so ponavadi zakurili kar na produ in spali le izmenjaje, ali pa so, če je le bila mesečina, delali tudi ponoči. Zaradi nenehne preže in varljive sreče, premnogih kubikov opranega gramoza, bornih suhih obrokov in silnih glažkonov žganine so bili ti večni iskalci zvečine že hudo zdelana in tudi zanemarjena bitja. Zlati prah pa je bil očitno sploh še edino, kar se jim je iskrilo v očeh, zato niti tedaj, ko sta se jim Ivan in Elica že povsem približala, niso takoj prenehali z delom.

“Zopet le zlivata v grlo, namesto da bi pošteno namočila rit!” je rad pozdravil nadzornik. Potem pa, ko se je zdelo, da ga niti ne slišita, je ponavadi dodal: “Ali pa mi, zna biti, le kažeta, kako da se že zopet ne splača?”

“Vrag naj jo vzame,” sta pokazala v reko. “Res bi bilo bolje, da si danes sploh ne bi močila rok,” sta popljuvala preko ramen.

Toda Ivan je seveda vedel, da lažeta, kajti dolgi in široki grobovi v produ so pričali, da ju je tod zadržala žila z mnogimi lovkami in ju začarala z velikim obetom. Precejala sta torej že včeraj in bosta prav gotovo še tudi jutri, zato ni imel razloga, da bi zdaj spraševal o izplenu. Razen tega pa je bil kajpada prepričan, da mu ne bosta pobegnila, niti veliko skrila, saj sta bila njegova. To pa je pomenilo – vsaj toliko je Elica zdaj že vedela – da mu nista dajala le desetine, ki jo je izterjeval za varščino, ampak je bil tudi njun prekupec.

“Za kak zob se raje zmeraj pustim pretentati, pa četudi natanko vem, da sta si zmazala nekaj zlatega dreka v čevelj, ali pa sta ga nabila v žájtar,” ji je potem spotoma pravil. “Kajti nihče se ne bo nikdar bolj veselil drobni ukani kot ravno hlačar, ki je sedem dni čepel v vodi, zdaj pa se vrača z mislijo, da je na koncu nekaj le profitiral,” ji je pojasnil. “V resnici pa je s tem tako, da se bo pozimi, ko ne bo več mogoče grebsti po Müri, tudi vse tako nabrano zrnje pomalem vrnilo k meni,” je bil prepričan. “Noben Žid, niti Hun jim namreč ne bo nikdar obračunal, kot si lahko to privošči Spransky.”

Elica mu je sledila kot dete in lovila natreske, ki jih je morala potem kot pravcati zlátar razločiti in razbrati, o čem vse ji pravi. Očitno je bilo seveda, da je mešetaril na svojo pest in torej pogodbe s kopači niso bile nikjer zapisane. Iskanje zlata v Müri in Dravi je bilo sicer dovoljeno že iz časov Marije Terezije, toda nadzornik je na svojem rajonu sčasoma uvedel neke svoje zakone in iznašel načine, da so jih ti ljudje morali tudi spoštovati. Edina izjema so bili, kot je bilo videti, le domačini, ki so občasno prihajali k reki s čebrički in siti – zanje se namreč sploh ni zmenil, pa tudi možje iz čolnov so se iz njih le norčevali. Videti je bilo namreč že od daleč, da se na tak način nikakor niso mogli kosati s Hrvati, ki so dnevno zmetali na desko tudi po dvajset kubikov gramoza, razen tega pa so imeli nos za sipine, ki so, kot so pravili, podlegale mürsko bogastvo in ga skrivale pred človeško lakomnostjo.

No, domačini so príšle Hrvate zaradi tega seveda sovražili.

Grizljala jih je zavist, dražile so jih govorice o nakopičenem bogastvu, še posebej podžigale pa novice o zlatih jajcih, ki so jih vsake toliko časa raznesli mlinarji in brodarji. Ti so namreč trdili, da je bilo v jasnih mesečevih nočeh v vodi včasih videti žoltave vrtince, ki so po brzicah pobirali zlati prah, ga zbirali v svojem strženu v kepo in brusili, dokler ni nastalo jajce, ki je bilo lahko včasih celo večje od gosjega. Šele proti jutru, ko je luna, ki je takim vodam dajala čudežno moč, le oslabela, so tudi vrtinci polagoma omagali in odložili svoj težki tovor na rečno dno. Kdorkoli se je ponoči odpravil za takim sijočim valom, je potem pravil, da mu je mürski duh že spotoma večkrat skušal obrniti čoln, zanesljivo pa mu je nato tik pred nosom pobral zlato. Je pa tudi naneslo, da je povodni mož ravno tisto noč naletel na preživahno devico in je zmatran obležal v svojem brlogu – takrat, seveda, je zlato jajce kar nekje obležalo in kdo drug bi ga lahko našel kot ravno zlátarji, ki so se že navsezgodaj odpravili proti toku. V trenutku so tako prišli do bogastva, ki jim je povsem spremenilo življenje. Nekaterim med njimi ni bilo potem nikdar več treba bresti po mrzli vodi in so za zmeraj izginili iz teh krajev. Še več pa je bilo bojda takih, ki so od silnega veselja zblazneli in tudi niso nikdar več izpirali, temveč so le tavali naokoli in slepo upali, da bodo imeli vsaj še enkrat v življenju veliko srečo.

Če je kdaj kak mož iz čolna utonil, tedaj je bil njegov sodrug prav zaradi tega zaznamovan. Reklo se je namreč takrat, da sta nesrečnika naletela na zlato jajce in se zaradi njega na smrt spopadla. In čeravno ni bilo za tako trditev prav nobenega dokaza, je preživeli leta in leta doživljal usodo izobčenca, saj ponavadi ni mogel več najti nikogar, ki bi hotel z njim v čoln.

Ivan ni verjel, da njegovi kopači pobirajo tudi zlata jajca, kljub temu pa je bil z njimi veliko bolj nezaupljiv, kot se je Elici sprva zdelo, ali kot ji je pač želel pokazati. Zlati sir, ki je ostajal na izpírači, je bil namreč varljiva tvarina, saj ni bilo mogoče nikdar natanko predvideti, koliko čistega zlata bodo pridobili iz nje. Zaradi tega se je odmerjanje desetine zlahka sprevrglo v prepričevanje in barantanje, med katerim so padale hude besede in je lahko tudi zavrela kri.

Možakarja sta sicer dobro vedela, da mu ne moreta podtakniti ravno blata, toda vedela sta tudi za kašo, ki je bila bolj nasitena in sta jo kajpada skušala zadržati zase. Nadzornik je sprva mirno poslušal tarnanje in na videz popuščal, nato pa dejal: “Če res ni vse skupaj nič vredno, potem bom pa tokrat le moral vzeti več.”

“Več!?” sta dušknila zaprepadena. “Kakšna pa je zdaj to računica?” ni šlo v glavo prvemu. “Od revščine pač človek lahko dá le manj,” mu je pritegnil sodrug.

“Cele tri dni sem vaju tu pasel in skrbno pazil, da ščuke niso šle blizu, zdaj pa vidim, da sta le trla lan,” je zmajal izterjevalec. “Ali ni to res pravi razlog, da človek prekleto premisli, ali naj vaju še kdaj pripusti?”

“Čakaj, čakaj,” sta zaplahutcala. “Tako slabo pa spet ni,” sta že popuščala. “Še črne šole dijak ne bi iz take žverce posesal več.”

“Prav,” je popustil tudi Ivan. “Koliko torej pravita, da bo dalo čistega?”

Zdaj sta pogajalca v zagati obmolknila in se skušala zmeniti s pogledi. Zaslutila sta namreč, da se ne bo več pogajal za sir, ampak bo predlagal, da se dogovorijo povprek. To pa je bilo seveda zopet tveganje, saj nikdar ni bilo mogoče natanko predvideti, koliko žlahtne kovine bo mogoče pridobiti iz mulja.

“Morda tam nekje petdeset?” je naposled potehtal prvi in čakal.

“Gotovo pa ne več kot petinpetdeset,” je čez čas pridel drugi.

“Če bi ga topil Kapucinar, pa bi ga bilo potemtakem najmanj šestdeset,” je presodil nadzornik. “Torej je to mera, na katero lahko edino pristanem,” se je že tudi odločil. Pomenilo pa je seveda, da bi mu morala ob naslednjem prihodu prinesti natanko šest gramov zlata.

Zlátarja sta se namrščena spogledala in se zdaj raje ugriznila v jezik. Tak njun molk pa seveda še ni pomenil pristanka, temveč sta si le kradla čas za premislek. Spirala sta lopate, drgnila deske in med nalaganjem v čoln vsak zase tuhtala, kaj bi bilo bolje in kako bi ga nekako le obrnila, ali vsaj omehčala. Zdelo se je, da to zagrizeno barantanje, ki se je najverjetneje tako že neštetokrat ponovilo, lahko dá ali vzame več, kot je bilo teh nekaj gramov. Ali pa je bila to že navada, v kateri je vsak po svoje užival, in je bila torej le igra, s katero so vsi skupaj slavili opravljeni posel.

Kajti: “Štiriinpetdeset vama lahko tudi takoj izplačam,” je nato dejal nadzornik, možakarja pa sta vrgla lopate v čoln in mu položila posodico z zlatim muljem k nogam. Sklenjena je bila tako še ena pogodba brez prič, ki pa je začuda tukaj veljala bolj, kot če bi bilo vse lepo črno na belem, prismoljen pa bi bil še cesarjev pečat.

*

Zdaj, ko je Elica vedela, kako se je zgrinjalo Ivanovo bogastvo, je tudi lahko razumela, zakaj si je tako želel v Sóboto, med tisto pravo, mestno gospodo. Bil je pač eden redkih, ki je tako lahko uresničil svoje velike sanje – sanje vseh, ki jim je kdaj na mürskih prodiščih pomežiknilo zlato zrno in jim zasejalo v srce zapeljivo upanje, da se bo prav njim nekoč res nasmehnila sreča. Toda njen nasmeh je bil tod očitno lahko le bledi smehljaj, saj je reka svoje bogastvo prav sebično skrivala, plavíla in podlegala, ga venomer prestavljala, drobila in raztresala, tako da nihče ni mogel imeti toliko oči in rok, kot je bilo potrebno. Pridelka je bilo zato ponavadi le toliko, da je omogočal preživetje, hranil upanje in gnal očete, da so priučili sinove, ob tem pa jim zamolčali, kako gre voda z leti v meso in kako začno od vlage skeleti kosti. Ali pa je bilo pač tudi to nekaj, kar je bilo treba kratko malo vzeti v zakup, saj Müra v resnici ni prizanašala prav nikomur – res kljubovali sta ji lahko le vrbova korenina in človekova strast.

V rokavu pred Ižakovci, le streljaj nad ledino, kjer je bilo urejeno kopališče beltinskih grofov, je v plitvini nasedel plavajoči mlin in se z leti kakor velikanski klop zajedel v breg. Povodenj, ki ga je bila nekje v zgornjem toku spulila z verig, mu zdrobila kolo in ga dodobra razmajala, ga je bila odložila na mestu, od koder ga ni bilo več mogoče spraviti v strugo in odvleči nazaj, ali pa je lastnik pač presodil, da si bo lažje postavil novega. Ostal je torej v tej mrtvi, stoječi vodi, kjer ni bil seveda nikomur v napoto, in sčasoma ga je ločje že tako obraslo, da ga je bilo od daleč komaj opaziti. Pa vendar je med gostirjem do njega vodila dobro shojena pot pa tudi s plitvim zlátarskim čolnom se je bilo mogoče pririniti vse do mostička. V njem je bila namreč delavnica s kamnitim ognjiščem, ob katerem so Ivanovi najemniki izžemali mulj in pretapljali zlati drobir.

“Nikdar ne sme nihče izvedeti, da Kapucinarja v resnici sploh ni,” ji je prišepnil, preden sta se odpravila tja. “A če bo kdo le rinil vate, mu lahko seveda poveš, da si ga videla,” ji je pomežiknil. “Imel je tako okroglo glavo brez las,” je s prstom narisal krog, “pa tako ščetinasto brado čez pas,” je pokazal k popku, “govoril pa je takole na nos, kot bi bil skoraj čisto pravi Francoz.”

Seveda ga ni povsem razumela. “Bil je in zdaj ga ni?” je strahoma vprašala, saj zdelo se ji je po vsem tem, kar je videla, zdaj že čisto mogoče, da se mu je kaj primerilo in je bilo treba to skriti.

“Ni ga in ga tudi nikdar ni bilo, ker sem si ga izmislil,” ji je pojasnil. “Potrebujem ga pač, da mi dviguje ceno,” se je mrzlo nasmehnil. “Pa da lahko pošljem žandarje za njim, če so ravno sitni.”

Prikimala je in mu molče sledila med vrbjem. Zdelo se ji je čudno, a je bilo kaj lahko tudi res, saj očitno ni ničesar prepuščal naključju. Lahko pa, seveda, da je bilo tudi v tem le pol resnice, saj več ko je te dni videla, bolj se ji je dozdevalo, da ji ne bo nikoli pokazal vsega. Zrla je v njegove ozke boke in se nehote znova vprašala o gonu, ki ga je delal tako nezadržnega: zopet je zdaj začutila v njem žival, ki je bila njegova skrivnostna moč in ga je premikala, kot bi ga bila vodila po samo njej razberljivi sledi. Toda če je bila že žival, potem najbrž ni mogla biti neka zemeljska, vsaj ne taka, kot jih je poznala in bi lahko primerjala, saj ni bil to le hod za plenom in tudi ne zgolj spopad za preživetje, temveč se je pridodajalo nekaj, česar ni mogla docela razumeti. Kajti če bi rekla morda nenasitnost, tega gotovo ne bi dovolj natanko opisala. Tudi ni bil to pohlep, ki je razgaljal ljudi in jih delal brezobzirne. Bolj se je zdelo, da je le terjal nekaj, za kar je bil sveto prepičan, da mu pripada, in ob tem pazil, da ni po nemarnem padla z njegove mize niti drobtinica.

Za mostičkom se je sklanjal fant, ki je bil morda celo mlajši od nje, in s silovitimi zamahi cepil drva. Kljub dolgim večernim sencam in mrzli rosi, ki jo je bilo že čutiti v travah, je bil do pasu gol, podvihal pa si je bil tudi hlačnici. Njegovo sloko telo se je izpod velike sekire napenjalo kakor struna in ob slehernem zamahu sta mu lopatici tako vidno izstopili, da je od daleč spominjal na gingavega metulja. Polena so zaradi te njegove ihtave siline frčala daleč naokoli, zato sta raje zastala pri ograji in čakala, dokler ju ni naposled opazil.

“Ej!” je šele tedaj dejal Ivan.

“Ej!” je poskočil drvar in odvrgel sekiro.

“Ali zopet ni bilo Kapucinarja?” je vprašal z nasmehom.

“Bil je, seveda je bil,” se je zarežal oni. “Samo da je šel v Budvajs pa se je tam s popi zapil,” je zažlobudral in pokazal zobe, ki so bili piškavi, kakor bi bili mlečni in rjavi, kot bi bil dan in noč žvečil bago.

“Ta Lucifer,” je odmahnil nadzornik. “Nikoli ga ni, ko ga rabim,” je pomežiknil Elici in odložil posodo z muljem na tla.

“Ej!” je zdaj zopet poskočil fante in pokleknil ob njej. “Ej!” je ponovil še bolj vzneseno in s prstom zamešal v blato, nato pa ga je večkrat obliznil in pocmokal, kot bi bilo nekaj nadvse okusnega. “To pa je makova župa,” je menil. “Pa tudi kaka luska se najde,” je pokazal smet na jeziku.

“Pusti,” je Ivan z nogo prestavil posodo. “Tega že ne boš ti precviral.”

“Bom,” je vzplahutal nagec. “Že spet lahko zdravo pihnem,” je globoko zajel zrak in izdihnil. “Moja nora mati me je s korbačem ozdravila,” se je zarežal in zopet pokazal zobe, ki so bili ena sama črbina. “Rekla je: ‘Ali boš letal okoli hiše ali pa crknil – drugačnega te ne morem gledati, ker imam slabe živce,’” se je še hihital, kot bi hlipal. “Jaz pa sem ji rekel: ‘Letal bom, dokler se ne stegneš – prav zanalašč bom letal, potem bom pa že še videl.’”

“Seveda boš – tudi še potem boš ti letal,” ga je počohal po kuštravem temenu in to je po vsem sodeč tudi že pomenilo, da mu bo le dal delo.

Ločevanje zlata od mulja pa je bilo vsekakor sila nesnažno in tudi neprijetno opravilo. Najprej je bilo treba dodati živo srebro in ga pregnesti, da je vzelo zlate delce iz blata. Nato ga je bilo treba precediti skozi laneno krpo in ga s paličico izžeti, preostanek pa speči na razžarjeni opeki. Iz vdolbinice, v kateri se je talilo surovo zlato, je bilo treba ves čas odpihovati živosrebrno žlundro in prav za to je bila potrebna res zdrava sapa, saj le tako se je bilo mogoče vsaj malo ubraniti smrdljivegastrupa, ki je zategoval grlo in zapiral pljuča, predvsem pa neizprosno razžiral zobe.

Prav zaradi tega se je fant, ki je bil videti že sicer bolehen, Elici zdaj zasmilil in ni ji šlo v glavo, čemu se je tako ponujal. Toda Ivan Spransky, ki je sicer bolj slabo plačeval in je celo s hvalo skoparil, je imel očitno neko drugo moč, ki je privabljala ljudi ob reki in jih delala pohlevne. Morda je bilo tako zato, ker jim ni nikoli veliko obljubljal, če pa je že dal besedo, je potem to zanesljivo izpolnil. Vedeli so tudi, da se mu ni bilo dobro zameriti z lažjo ali nemarnostjo, saj se mu je to za zmeraj vtisnilo in kdor ga je kdaj tako pustil na cedilu, mu nikoli več ni mogel blizu. Razen tega pa: nadzornik ni nikdar nikogar poniževal z občutkom, da mu daje le miloščino, temveč so bile vse njegove ponudbe le posel, prisluženo pa plačilo za opravljeno delo.

“Ko bom zakuril in se bo videl dim, bo prišel moj nori oče,” je dejal fant, ki si je končno oblekel srajco in je poskakujoč pripravljal piskre za precedek.

“Vem, da bo prišel,” je pokimal Ivan.

“Rekel bo: ‘Če bi ti znal držati jezik za zobmi, bi bila midva že bogata.’ Jaz pa bom rekel: ‘Držal bi ga, če bi šel ti namesto mene k spovedi.’ On pa bo potem začel tako preklinjati, da se bo mesec bal in bo drevesa strah – saj veste, da si niti zvonjenja ne upa več slišati. Že kmalu pa bo nimak spet začel: ‘Če bi midva vsakič vsaj za maseljc dala kam na stran, bi bilo čez mesec že za bokal …’”

“Ti pa boš dejal: ‘Raje delajva in si glejva v oči.’”

“Natanko tako,” je pljunil fant. “Saj edino s tem ga še držim na uzdi.”

“Ti ga kar drži, saj vama ne gre slabo,” mu je pomežiknil nadzornik. “Iz dneva v dan bomo zdaj precvirali, pa se bo nabralo za oba,” je bil neobičajno blag. “Stari si bo lahko kupil bint, ti boš pa peljal káko v Beltince na senje.”

“Rekla mi bo, naj ne odpiram ust,” se je v zadregi zarežal fant.

“Ampak ti jih seveda boš,” mu je pomežiknil nadzornik in je šel.

Elica pa je zopet stopljala za njim in se komaj ogibala vejam, ki so se mršile in pršile ledeno roso. V mrtvicah so že poregljavale žabe in nad rečno gladino so kakor vilinski pajčolani lebdele meglice. Večerni šum reke se ji je zdel temán, kot je bila zdaj temna tudi voda, in lahko je verjela, da v tolmunih in globočinah ne spijo le ribe, ampak tudi vsa tista bitja, o katerih so pravili brodarji in mlinarji. Zdelo se je, da je Müra vsaj zdaj, ko je ni nihče nadlegoval, živela še eno, povsem svoje, rečno življenje, ki ni bilo znešeno iz drobcenih in neznatnih človeških trenutkov, temveč so v njem utripala tisočletja. Čisto lahko, da prekaljena v tej svoji večnosti ni čez dan nikomur ničesar zamerila in se je zdaj le spokojna umirjala, ali pa si je vendarle celila rane in morda celo pritajena naklepala. Toda le kdo bi to mogel vedeti, saj najverjetneje ni nihče nikdar zares izvedel, kako je biti reka.

*

“Če bo sin, mu bo ime Julian,” je dejal Ivan, ko sta zastala na brežini in se za nekaj dolgih trenutkov zazrla v svinčeno gladino. “Tako je bilo ime mojemu pokojnemu dedu Spransky Marovskemu, ki je stal na tem mestu, ko je bila ta zemlja še v lasti grofice Dadanye Anastazije Gyika in njenih otrok,” je zamaknjen pojasnil.

“Tudi on je bil grof?” se je začudila Elica, saj so jo vsa ta pridana tuja imena, ki jih ni še nikdar slišala, le zmedla.

“Ne, bil je samo pesmar,” je odvrnil. “Iz rodne Nitre ga je pripeljal sem radgonski grof Emerich Stadion, ki je bil tudi sam pesmar in se je vse življenje klatil le po imenitnih gradovih,” je tiho nadaljeval. “Gyikov grad pa je bil že takrat res imeniten kraj z veliko vrtno dvorano, v kateri so peli italijansko opero, poslušali Beethovna in plesali čardaš. Bila je že tudi sobana s knjigami, v kateri je gospodi prebirala svoje spise kneginja Helena Kolzow Massalski, ki je bila širše znana kot pisateljica Dora d’ Istria in si je za družbo izbirala le učene ljudi. Prav njej je grof Stadion želel predstaviti tudi svojega novega kamerada, s katerim sta bila tisto zimo po Nitri in Bratislavi skupaj popivala, in tako je naneslo, da se je že na pomlad, ko je bila, prav kot letos, prezgodnja odjuga, moj ded Julian znašel na beltinskem gradu.

Prevzela ga je ravnica, o kateri je bojda velikokrat pravil, da ni nikjer videl take, saj se mu je zdelo, da je usločena, kot bi hodil po poveznjenem krožniku. Pritegnila ga je ta reka, ki je bila takrat samo še bolj razlita in plitva, ljudje pa so se je bali, kot bi bila odprto morje in bi iz nje prežala riba Faronika. Povsem očarala pa ga je že ob sprejemu grofična Katarina, ki je prepevala ob klavirski spremljavi svoje starejše sestre Ane in ga pogledovala z očmi, ki so daleč naokoli slovele po neobičajni lepoti. Imela jih je namreč po svojem, takrat že pokojnem očetu, potomcu moldavske knežje družine in so jim zaradi tega tod pravili Gyikove oči.”

“Gyikove oči,” je šepnila Elica, ki jo je pripoved čudno vznemirila. “Tako pravijo tudi zdaj, če ima kdo takole oči,” si je s kazalcem privzdignila obrvi.

“Saj,” je prikimal Ivan. “Grof Gyika je bil iz tistih krajev in to se je tudi že na pogled opazilo. Njegov oče, ki je bil moldavski knez, se je zameril turškemu sultanu in ta mu je po svojem kurirju poslal svileno vrvico. To je takrat tam pomenilo, da se mora še tisto noč obesiti, ali pa bodo zjutraj prišli ponj in mu vzeli glavo. Toda knezu se je nekako le posrečilo pobegniti na Ogrsko in rešiti tudi večji del premoženja v zlatu. No, in prav s tem zlatom, pravijo, je nato njegov sin grof Konstantin kupil beltinski grad in posestvo, ki je obsegalo nekaj več kot osem tisoč johov. Preselil se je bil sem s številno družino in prinesel tudi navade, ki se jim je tukajšnja plemenita gospoda le čudila. Vrata gradu s štirimi stolpiči, ki jih je velel prepleskati z rdečim, so bila namreč noč in dan odprta ljudem, kakršna sta bila pesmarja grof Emerich Stadion in Julian Spransky, pa še celo ciganski goslači so smeli ostati tam, če so le umeli kaj posebej v srce segajočega.

Grofična Katarina, najmlajša izmed petih Gyikovih hčera, je s takimi grajskimi gosti ostajala tudi pozno v noč in jih zasvajala s svojo nepotešljivo radovednostjo. Glasno jim je zavidala njihovo vandrovsko svobodo in jih v potankostih izpraševala o moških dogodivščinah, o katerih je lahko tako poslušala do jutra, pa četudi so bile kot meh napihnjene ali pač izmišljene. Rada je imela govorance o ljubavnih prigodah, še posebej tistih z nesrečnim koncem, ki so jo ganile kot otroka in se potem tudi po cele dneve ni mogla potolažiti. A ravno takrat, bojda, ko je le tavala po stopniščih, vzdihovala v dlani in je bila ves čas kot da na robu joka, so bile njene oči najlepše. Ali, kot je tedaj zapisal moj davni ded, bila sta to ‘dva safirja, ki zreta vate iz samega srca globočin’ in mnogi prišleki so ju seveda na tihem občudovali, le malokdo pa si je zaradi svojega stanu to upal tudi izpovedati. Verze, ki jih je zanjo zložil Julian Spransky, je tako grofični skrivaj pokazal grof Stadion, ki je seveda vedel, da ne bo ostala ravnodušna, niti v sanjah pa ni mogel predvideti vsega tistega, kar je potem sledilo. Od lepih besed prevzeta grajska gospica se je prišla namreč pesmarju zahvalit s skrivnim nočnim obiskom in táko njuno druženje se je potem še nadaljevalo. Sredi živopisanega in zmeraj polno obljudenega gradu se je razžarevala tajna ljubezen, ki pa zaradi svoje siline ni dolgo ostala skrita.

Gyikovi sinovi, ki so bili po grofovi nenadni smrti nekakšen troglavi čuvaj družine, so zaljubljenega pesmarja najprej hudo pretepli in ga naložili na odsluženega konja, ki je z njim odtaval po ravnici. A konj je bil star in kljub ostricam pod sedlom ni prišel daleč, nesrečnik pa si je v bližnjih gozdovih zlizal rane in je začel iskati poti, ki bi ga skrivaj zopet privedle do ljubljene grofične. Prav kmalu so ga tako grajski znova zasačili in grofje so ga še tisto noč postavili pred bratsko sodišče, ki ga je obsodilo na življenje s smrtjo. Taka sodba je bila kajpada samopašna, kazen pa najverjetneje še iz časov, ko so se njihovi predniki pisali Ghica, a je vendarle res, da se mojemu nesrečnemu dedu ni moglo zgoditi hujše. Pomenilo je namreč to izgon preko Müre in najstrožjo prepoved, da bi še kdaj stopil na njen levi breg. V tem primeru bi ga namreč tu zanesljivo čakala izvršitev obsodbe, saj je bilo grajskim in tlačanom za njegovo glavo obljubljeno tisoč goldinarjev.

Julian Spransky bi kajpada moral zopet prestopiti zanj usodno reko tudi, če bi se želel vrniti v Nitro, a to vendar ni bil pravi razlog, da se ni nikdar več odpravil domov. Leta in leta se je potem namreč potikal po njenem desnem bregu in domačini, ki so vse tam od Hrastja pa do Gibine kdaj naleteli nanj, so v njem sprva videli zaraščenega in razcapanega gozdnega moža, ki mu ni bilo za zaupati in s katerim so strašili deco. V resnici pa je divjak le oprezal čez reko in noro upal, da bo še kdaj vsaj za hip ugledal svojo nesojeno ljubezen. Zalezoval je ribiče in büraše ter jih izpraševal o beltinski grofični, ali pa je celo naprošal popotnike, naj spotoma zavijejo na Gyikov grad in ji prenesejo njegovo sporočilo. Toda ta sporočila najverjetneje niso nikdar prispela, saj so bila izrečena v verzih, ki so se ljudem zdeli smešni, ali pa si jih, preprosto, niso mogli zapomniti. Ded namreč po izgonu na desni breg svojih umotvorov ni več nikdar zapisoval, temveč jih je kot svoj srčni zaklad ljubosumno hranil v spominu. Slišati jih je bilo mogoče le kdaj v večernem mürskem stišju, ko jih je v samoti jokajoč prepeval, ali pa potem, že veliko kasneje, ko se mu je ob kozarcu kdaj razvezal jezik in je z njimi zabaval družbo.

Izjema so bili bojda le verzi, ki jih je zložil, ko je na sejmu pri veržejskih mlinih izvedel, da se je grofična Katarina Gyika poročila z grofom z Gradiščanskega in se že tudi izselila iz Beltinec. Takrat se je v bolesti, ki mu je stiskala srce, naposled zatekel v cerkev in se po dolgih letih izpovedal. Župniku se je obubožani trpin, ki je bil v resnici prosvetljeni in učeni mož iz daljnje slovaške Nitre, nadvse zasmilil, zato ga je povabil na farovž in mu velel postreči z nedeljskim kosilom. Ob poliču vina, ki sta ga nato skupaj spila, pa je pesmar v zahvalo zapisal:

‘Všetky vence zvädnuté, len môj je zeleny,

le bo ho polievam svojimi slzami.

Ke by moja slza padla na kameñ,

kameñ by sa razpadol na dvoje, na troje.’”

Elica je prisluhnila verzom, ki so se ji zdeli znani, saj so bili podobni tistim iz domače pesmi, ki so jo ob večerih pela tudi marofska dekleta, in se nehote ozrla čez reko. Pripoved je bila živa in zavedel jo je občutek, da bo zablodeli Slovak zdaj zdaj stopil iz trstičja in ju blagoslovil z upanjem, naj ju nikdar ne doleti enaka usoda. No, to seveda ni bilo več mogoče, a ji je bilo kljub temu čudno tesno pri srcu, kajti obstajala je zdaj med njimi še neka vez, ki je premagovala čas – nosila jo je v trebuhu in obljubljeno ji je bilo njegovo ime. Razumela je sicer, da se je želel Ivan s tem pokloniti dedovemu spominu, ali celo, da je bilo to lahko nekakšno zadoščenje neuslišanemu hrepenenju, pa vendar se ji je zdaj zataknilo in je odmevkalo, kot da bi lahko pomenilo tudi kaj slabega.

“Po tisti spovedi se ded ni nikoli več vrnil k Müri,” ji je pojasnil Ivan, ki najverjetneje ni niti slutil njenih pomisli. “Nekaj prvih let se je kot hlapec preživljal po Slovenskih goricah, nato pa se je na Ptujskem polju poročil z mojo babico, ki je bila takrat še dekla v furmanski gostilni.”

Molče je prikimala in bila s tem le nekako pomirjena.

Oranža

*

Ivan Spransky in Elica Sreš sta se poročila v župnijski cerkvi Marijinega rojstva na Tišini. Ženinu je kot priča stal ob strani prekupec z živino Simon Dorfer iz Radgone, nevesti pa Zichyjev grajski upravnik Alfred Balcz, ki je bil tudi njen milostni krstni in birmanski boter. Svatje, ki jih je bilo le toliko, da so obstopili oltar, so se nato s sedmimi vpregami odpeljali v Batthyányev dvorec na Petanjcih, ki ga je v zimskem času upravljal oskrbnik s služinčadjo, zato je nadzornik lahko uredil, da so jima tam pripravili gostijo. Na posestvu, ki se je raztezalo vse do rečnih brežin, se je namreč tudi sicer pogostoma zadrževal in možje, ki jih je Elica zdaj prvič videla, so mu očitno pomagali pri njegovih skritih poslih. Zaradi tujih krajev in zvečine tudi tujih obrazov njuna poroka ni bila povsem taka, kot si jo je zamišljala, za povrh pa ji je minulo noč zopet prišla v sanje parka, ki je nastavljala grofičin svileni šolen s pozlačeno zaponko.

V blodnjah so se ji obnovli prizori iz tiste dolge noči pred pogrebom, na katerem je potem prvič videla Ivana. Razlika je bila edinole ta, da ljudje, ki so zjutraj prihajali mimo hiše, niso več ugibali, zakaj se je obuvalce znašlo ravno pod njenim oknom, temveč so se le privoščljivo muzali in hahljali v dlani. Ženska pa, ki je bila zdaj ena izmed njih, jim je z glasnim šepetom pravila: “Verjela sem, da jo bom prej ali slej našla, saj sem bila prepričana, da se ne bo mogla upreti razvratnemu spominu.” Elica, ki je v teh sanjah zdaj že vedela, da je grofična mrtva in ji torej ne more napraviti žalega, je prišla na podokni in jim oponesla: “Še zmeraj le norite in se zabavate, namesto da bi jo nagnali nazaj v babji kot in poskrbeli za dobro ime naše ljubljene grofične!” Nato pa, ko so ji začuda prisluhnili, je dodala: “Saj tudi zaradi vaše nore pameti je sirota zdaj v svojem prezgodnjem grobu na eni nogi bosa in mogoče celo ne more v nebesa!”

Obrazi naproti so se na mah zgrozili in se začeli zadenjsko umikati, ženska pa je v stiski počepnila in ji zaupljivo šepnila: “Prav nič lažje mi ni pri srcu, zdaj, ko vem, da mi ga je speljala grofična. Ali pa mi je celo še huje, saj vem, da ga pred táko fino gospico niti nisem mogla obvarovati,” se je skremžila v bolečini.

“Res si nespametna in hudo črvivo mora biti, kar te priganja,” jo je zavrnila. “Le katera zdrava mati pa bi se sploh žrla zaradi take sinove izbire?”

“Če pa mi ni bil sin, temveč mož,” je zastokala trpeča.

“Mož!?” je zaprepadena iztisnila Elica in se nekako le dvignila iz sanj, ki so se zopet spreminjale v moro. Sedla je v postelji in se nadihala ostrega zraka, ki je proti jutru že skoraj povsem razblinil toploto iz zvečer zakurjene pečice. Na pernici naproti je na široko razprostrta ležala njena čipkasta poročna obleka, ob njej pa je na klinu visel dolgi plašč z lisičjim ovratnikom, ki ji ga je prav tako sešil soboški mojster Holsedl. Prešinilo jo je, da je pokojni grofični Teodori obljubila svoj poročni venček, in menila je, da so sanje najverjetneje le opomin. A ko jih nato ni in ni mogla potlačiti pa zaradi tega tudi ne več zaspati, jo je jela pomalem nadlegovati slutnja, da ji lahko sanjske podobe sporočajo tudi kaj drugega. Morda prvič se ji je tedaj utrnilo, da ji bo Ivan od danes pripadal tudi kot zakonski mož in bo s tem dobila pravico do njegove zvestobe. Misel je bila drobcena in nekako skorajda nehotena, pa vendarle tudi dovolj trdovratna in žgečkljiva, da so se njene nedolžne ovčice potem namnožile in tudi razpasle. Če je bilo namreč verjeti ljudem, ki so še zmeraj pomalem natolcevali o njem, se je nadzornik v minulih letih nagledal devic. Prav nič ji ni zagotavljalo, da je bilo res, kar si je navsezadnje le zamišljala in ga ni o tem niti nikdar vprašala – namreč, da ni do tedaj k nobeni pristopil. A tudi če je, si je obenem ugovarjala, bila je to samo njegova preteklost in je bilo navsezadnje nekaj, kar je bilo fantom dopuščeno. Zdaj, ko je v veliki Batthyányevi sobani za goste že sedel ob njej kot mož in gizdavo razkomolčen nazdravljal s svati, ki so bili resda zvečine moški, pa so se nadležne jutranje ovčice začuda zopet vrnile. V naškrobljeni beli srajci in zapetem svilenem telovniku se ji je zdel po gosposko lep, spozabljeni gibi, ki so bili na hipe nekako divji, pa so ga kazali tudi možatega. Skupaj sta bila namenjena v Sóboto, kjer se je bil že dogovoril za hišo, ki je sicer sama še ni videla, a vse tam od Radgone pa doli do Letenya so bile razvejane poti, na katerih bo zagotovo še zmeraj sam.

“Želim si samo še, da bi se moja nevesta nocoj smejala,” se ji je nagnil v pogled, ko je očitno opazil, da zopet tava.

“Saj se smejim,” se mu je nasmehnila – saj res ni bilo izrekljivega razloga, da se ne bi lahko radostila. Pod stropom so sijali troredi lestenci, zidovi so bili okrašeni s papirnatim cvetjem in zlatimi pantelci, mize so bile obložene z divjačinsko notrico in dunajskim cvrtjem, žvenketal je srebrni jedilni pribor, v brušene kozarce so se točila jeruzalemska vina in igrala je Csicseryjeva banda s tremi violinami. Bila je ta mlada na gostiji, kakršne ni še nikoli niti od daleč videla, in njenega smeha si je od vsega najbolj želel ženin, ki je lahko vse to plačal z zlatimi palicami.

“Nekaj pa te le stiska ?” se je čez čas zopet okrenil.

“Ne, ne!” se je kar ustrašila, da bi ji utegnil brati nelepe misli. “Ničesar takega ni, kar ne bi na mojem mestu nocoj vsaka začutila,” je dodala, ko jo je še motril in čakal. “Ne vem pa, ali bi znala katera to potem tudi povedati z besedami,” je zaobrnila in upala, da je tako le zadostila njegovi radovednosti.

Toda Ivan je imel nos za njene zamolčane strahove in ni mu bilo po volji, če jih je skušala tako zatajiti. “Napravila sva, kar sva napravila, in zdaj ni več poti nazaj,” je rekel tokrat. Njegove besede so bile tihe in blage, pa vendar so se ji zdele težke in trdne kot kamnite klade, s katerimi so büjraši utrjevali brežino in krotili reko. Ponovile so vse, kar sta si bila obljubila pred oltarjem, pa nekaj tudi dodale: bila je to namreč tista njegova odločenost, s katero je ponujal in terjal, jemal in dajal, pa tudi nagrajeval in kaznoval. Zagotavljala ji je, da se lahko zmeraj zanese nanj, in jo obenem plašila, saj ni vedela, kako bo, če kdaj sama ne bo znala ali zmogla zadostiti taki preudarnosti. Zaradi tega se je še včasih počutila pred njim, kot bi ji bil oče, in se raje umikala. Ali pa je postajala norčava in je tako prikrikrivala jezo ali kljubovalnost.

“Ne bodi spet dete,” ji je ponavadi takrat pravil. “Ljuba moja gospa,” ji je rekel zdaj, “prišla je že tudi ura, ko vas smem zaprositi za ples.”

Oprijela se je njegovega pokončnega ramena in mu stopila v korak, ki je zdrsel po zloščenem hrastovem parketu in jo povlekel v krog. Prepustila se je njegovemu objemu in se začuda ni niti enkrat samkrat opotekla. Bila sta zdaj res par, ki so mu serafini to noč posodili krila, ali pa so jima celo ljubeznivo podtaknili tisti nebeški žar, ki ju je razgreval in ju dvigal od tal. Tako so se tudi goslarji zdaj premikali, kot bi jih bil upogibal vetrov piš, in je zlatozobi soboški prímaš Csicsery lovil svojo črno violino, kot da mu bo zdaj zdaj ušla iz rok, svatje pa so drug za drugim vstajali izza miz in so s podplati dajali takt. Gledala je, kako sta videti srečna v njihovih očeh, in bilo ji je žal, da se nista tako zavrtela nekje sredi beltinskega marofa, kjer bi med obrazi gotovo ugledala jezikavega Juša in vse tiste druge privoščljivce z dolgimi nosovi. Ujela je za hip tudi mater, ki je imela to noč samega grajskega upravitelja za kočijaža in je bila od srečnih solz ter sladkega vina že vsa marogasta v lica. Šele potem je zopet začutila Ivanov pogled in opazila smehljaj, ki je razkrival, da se je najverjetneje tudi okoli njega zdaj zavrtel svet. Zazrla se mu je v oči in mu v mislih rekla: “Napravila sva, kar sva napravila, in zdaj ni več poti nazaj.” Bile so to besede, ki jih je bil prej sam izgovoril, a bile so zdaj že njene in pomenile so nekaj drugega. Niso namreč obljubljale, niti ničesar terjale, temveč so le izgovarjale vdanost v skupno usodo, ki jima je bila namenjena.

Zastal je in jo tesno objel. Privila se je k njemu in se z vročim čelom dotaknila njegovega gladko izbritega lica. Šele potem, ko so goslarji zaigrali tuš, zbrani pa so med glasnim odobravanjem zaploskali, je opazila, da so ji hlapci medtem sezuli šolen in ga izročili primašu. Bil je pač to svatovski običaj, med katerim so fantje ukradli nevestino obuvalo in ga nato skušali prodati tistemu, ki je lahko dal več. Denar, ki so ga zbrali na taki šegavi dražbi, je bil namenjen za muziko, čevelj pa je ponavadi na koncu odkupil nevestin oče in ga poklonil ženinu.

Stari in premeteni ciganski primaš je iz naprsnega žepa izvlekel svileno rutico in z njo skrbno obrisal čevelj, nato pa jo je z eno samo roko spet vešče zložil in si jo zatlačil nazaj v žep. Preobračal je obuvalce med svojimi dolgimi gibkimi prsti, si ga z vseh strani prav natanko ogledal in poznavalsko preučil njegovo vrednost, nato pa dejal: “Bog mi je priča, da še nikdar nisem imel v rokah ničesar bolj ljubkega. Tudi vse tiste presvetle, ki sem jih kdaj sezul v Pešti, so imele bolj moške noge, one na Dunaju, to se pač ve, a se govoriti ne sme, pa bolj krive. Zato si tudi potihem zdaj mislim, da te cesarske lepote sploh ne bi prodajal, ampak bi jo raje odnesel domov.”

“Uš!” so planili svati, ki so kajpa razumeli igro. “To pa že ne bo šlo!” so topotali s petami. “Ne bomo ga dali Ciganu!” so se drli vsevprek. “To pa pač ne!” Nato pa je prvi že tudi izvlekel mošnjiček in je spustil v čevelj kovanec.

“Vedel sem, da mi med vami ne bo milostno,” se je skremžil Csicsery. “Prodal bom torej to dragoceno stvar za piškavo krono in kaj bom imel potem od tega?” je ves poklapan poškilil v čevelj. A še preden je nato sploh napovedal dražbo, sta pocingljala še dva kovanca in igra, ki je bila videti prepirljiva in resna, kot da bi bilo čevelj res mogoče kupiti, je torej stekla. Prerivali so se, moleli denar drug čez drugega, višali kupnino in negodovali, ko jih je kdo spet preplačal. “Prodano za trideset, prvič, prodano za trideset, drugič,” je z vse bolj hripavim glasom izkliceval primaš, a še preden je nato rekel “tretjič”, je bila ponudba že zopet višja in zdelo se je, da se mošnjički ne bodo nikoli izpraznili. Bili so pač tu ljudje, ki so želeli tako pokazati, da niso prišli s praznimi žepi v goste, ali pa je bil to nemara zanje res le drobiž, ki so ga zlahka natresali in se zabavali z domislicami.

Elica se je skrivala v Ivanovem objemu in nekako vse bolj nestrpno čakala, da se bodo le naveličali. Čevelj, ki so si ga tako prodajali, je bil kajpada še zmeraj samo njen in čeravno je vedela, da bo njen tudi ostal, ji je bilo neprijetno, da so lahko s tako poželjivostjo govorili o njem in si ga na vse načine prilaščali. Imelo jo je, da bi ga goslarju kar iztrgala in mu stresla ves ta denar na zamaščeno plešo, toda vzgib je bil seveda norčav in dejanje bi se zdelo otročje, saj nihče tu ni mogel vedeti, da je nekoč že tako zrla v šolen s pozlačeno zaponko, niti razumeti, čemu je potem na vse pretege želela zbežati z njim …

“Sto kron za nevestin čevelj!” je tedaj v ozadju povzdignil glas upravnik Balcz.

Svatje so v hipu potihnili in se počasi odmaknili od licitatorja. Ponudba je bila namreč podvojena, razen tega pa so vsaj nekateri vedeli, da je gospod, ki ji je bil priča, ponudil namesto pokojnega očeta, zato nihče ni nameraval več višati.

“Sto kron, prvič!” je zapopevkal že povsem hripavi Csicsery, ko mu je upravnik izročil bankovce. “Sto kron, drugič!” je dvignil šolen visoko nad glavo in zopet s polnimi pljuči zajel zrak …

“Dvesto kron za nevestin čevelj!” je iznenada pristopil Ivan.

Zbrani so povsem potihnili in se vprašujoče zazrli v moža, ki sta si v tej neprijetni tišini zastala naproti in sta se tipajoč merila. Okrogli obraz grofovega zaupnika je bil v tem spogledu skorajda povsem miren, le njegov drobni pogled je postajal vse bolj srepeč in zvišan. Nadzornik pa, ki je stopil pred Elico in počasi razprl napihnjeno listnico, je dal z vso svojo razkoračeno držo zdaj vedeti, da nikakor ne namerava odnehati.

“Ali ima to kak smisel?” je čez čas vprašal Balcz.

“Ima,” je rezko odvrnil Ivan.

“Prav,” je zmignil uglajeni beltinski gospod in z dvignjeno glavo odkorakal nazaj k omizju.

*

Elica je zamižala, saj ni želela gledati njihovih razpotegnjenih obrazov, niti ugibati, kaj so si o tem mislili. Bilo ji je sicer nelagodno zaradi upravnika, ki je le redkim izmed svojih številnih krščencev prišel tudi na poroko, in bilo ji je žal zaradi matere, ki ga je šla za to na kolenih prosit, toda bila je prepričana, da je Ivan že imel svoje razloge. Morda je moral z razprto listnico vsem tu pokazati, da nista napotena v negotovost in da njunih načrtov ni mogoče preprečiti. Ali pa mu je šlo, kot njej, vse to glumaštvo kratkomalo na živce in je sklenil tako le končati igro. Čeprav – bilo je najverjetneje nekaj tretjega: Ivan preprosto ni želel sprejeti poklona, ki bi ga kakorkoli zavezoval, kajti njena bala je bila tako ali tako le devištvo, ki ga je tako vztrajno iskal, in ves njen pridelek je bil otrok, ki si ga je nadvse želel. Toda o tem Elica zdaj ni več želela niti pomisliti, saj je napravila, kar je napravila, in bilo je, kot je edino lahko bilo – lakasti šolen iz soboške čevljarne, ki ga je ženin položil prednjo, je bil njena usoda, ki je bila zapisana z nevidno pisavo in je ni mogel nihče vnaprej prebrati.

Ponudila je torej stopalo in dopustila, da ji ga je nataknil.

*

Csicseryjeva banda je to noč dobila toliko, da tega ni bilo mogoče odslužiti le s ciganskim nasmehom, zato so si goslarji slekli telovnike, si podvihali rokave in se povzpeli na mize. Čardaš, ki je trgal strune in ožemal gvante, je iz kuhinje privabil dekle in v preddverju dvignil še hlapce, tako da se je svečana svatovska večerja na mah spremenila v razuzdano gostijo, na kateri so še starci noreli in so se tudi najbolj uglajeni polivali z vinom. Plesalska vročica je zadušljivo osmrdela prostor in zarosila šipe, klobuki, ki so poletavali pod strop, so ugašali sveče na lestencih in nihali svetlobo, vriskanje je sušilo grla in hihot je stresal oprsja, misli so postajale vse bolj grešne in namigi vse bolj očitni; v edini razsvetljeni hiši je prekipevalo življenje, široka panonska noč vsenaokoli pa je zamižala na obe očesi in raje legla k počitku. Bilo je najverjetneje res, da so bili ob tem času tako duškajoči otočki spozabe že sila redki in so se ob pogledu na Kut al Amaro, Galipoli in Solun zdeli Bogu hudo nespodobni, toda brez njih bi bil ta svet gotovo samo še bolj žalosten in le brezup bi imel mladiče.

Ivan je Elici ogrnil njen dolgi plašč in jo pod napuščem povedel okoli dvorca. Sneg, ki ga je bilo že skoraj do kolen, je bil mehak kot predivo in velike snežinke, ki so še naletavale, so nemo rojile v medli okenski svetlobi. Mraz, ki ga je bilo začuda komaj čutiti, se je zdel blagodejen in tudi zato sta se zunaj zadržala dlje, kot sta nameravala. Kajti: počutila sta se zdaj že kot po opravljenem delu, kar se je imelo še zgoditi, ju skorajda ni več zadevalo, pa tudi to je bilo najverjetneje res, da ju ni v tistem norhausu nihče več pogrešal. Ali pač, kot je dejal Ivan: “Še Francu Jožefu bi zdaj kazali rit, če bi slučajno vstopil.” Iskali pa bi ju nemara le, če bi zmanjkalo vina. A kaj takega se na dobro stoječem Batthyányevem posestvu kajpada ni moglo zgoditi.

“Upam, da nas ne bo tu zametlo,” je šepnila in se mu zatipala pod pazduho.

“Ne bo,” je bil prepričan. “Do kosila bodo trgovski kočijaži že toliko zmlatili sneg, da se bova lahko prav po gosposko peljala v Sóboto,” jo je objel preko ramen. “Hišna, ki že od ponedeljka podnevi in ponoči nalaga v peč, naju bo pričakala v gorki sprejemnici in ti razkazala najin dom,” jo je stisnil in jo poljubil na čelo.

“Nisi mi rekel, da bova imela tam hišno,” se je začudila bolj, kot je pokazala.

“Ženska je že leta služila pri tej družini, zato nisem videl razloga, da bi iskal drugo,” je preslišal začudenje. “Prestara je že, da bi se je še kdo usmilil, zato mi bo gotovo hvaležna,” je pojasnil. “Razen tega pa ji bo zdaj bolje, saj so bili njeni prejšnji gospodarji že nekaj časa na bobnu.”

“Lahko ji bom tudi pomagala,” je pomislila.

“Ne boš,” jo je kar nekako odsunil. “V taki hiši se mora zmeraj vedeti, kdo je komu na razpolago, in to bosta obe spoštovali,” je zatrdil tudi s pogledom.

“Kaj bom pa potem sploh počela?” se je še čudila.

“Kaj?” se je vznevoljil. “Gospa boš,” je povzdignil glas. “Gospa in mati,” je hlastno dodal. “Cel kup reči je, ki se jih boš morala zato naučiti,” se je nekako le unesel in jo zopet objel. “Tisoč in tisoč takih reči, ki jih imajo tam ženske že v krvi, tebi pa morajo šele priti pod kožo,” ji je pravil k ušesu.

Skrila je brado v krzno in raje zamolčala vprašanja, ki so ji še navrevala. Kaj da je gospostvo pravzaprav drugega kot le obleka in tistih nekaj finih besed, ki se jih zlahka da naučiti - ji je bil pravil, ko sta bila prvič skupaj v Sóboti, zdaj pa je bilo to na lepem tisoč reči, od katerih se ni niti ene spomnila, ker jih najverjetneje ni poznala. Obljubljal ji je bil tudi, da bosta skupaj iskala hišo, ki se ji bo zdela najbolj primerna za novi dom, zdaj pa je bila ta očitno že kupljena, v njej je bilo podkurjeno in bila je tam neka ženska, ki da ji bo stala ob strani. Vrstile so se skratka reči, ki so ji morale biti v veselje, saj si je kaj takega v teh časih lahko le malokdo privoščil, obenem pa so jo Ivanova presenečenja zmeraj znova zmedla. Zdelo se ji je zato včasih z njim, kot bi se bila znašla v veliki vodi, ki se pomalem dviga in jo vse bolj nezadržno odnaša, breg, ki bi ga zdaj morda še lahko dosegla, pa se počasi, a vztrajno odmika. Bilo pa je tudi res, da je tako slutljivost potem zmeraj nekako potlačila, saj ni mogla nikoli reči, da je izbral narobe, in čemu naj bi torej terjala, da bi ravnal drugače.

“Ne reci že spet, da ne veš, ali bo šlo,” jo je vzdramil.

“Ne,” se ji je iztrgalo iz globin, v katerih je nato še odmevkalo. “Ne bojim se, res ne,” je zatrdila in je tako tudi mislila. “Ničesar me zdaj ni več strah,” mu je želela dopovedati. “Z obema nogama bom danes stopila čez prag,” je še iskala besede, s katerimi bi mu najbolje opisala to nenadno odločenost.

Ivanov koščeni obraz z razmršenimi lasmi, po katerih so posedale lesketave snežinke, se je izrisal v žoltavi svetlobi kakor obličje pozlačenega svetnika in tudi njegove modre oči so zdaj sijale, kakor da ne bi bile človeške. Zrle so vanjo in v vso to globoko noč obenem, ne da bi trenile ali karkoli izražale, zato je vedela, da namesto snežnih oblakov zdaj zopet letijo tiste divje gosi iz čitanke, lovec pa je otrpnil v preži in se zatopil v čakanje. Izrekla je najverjetneje nekaj, o čemer je moral potuhtati. Ali pa ga je njena zarotitev le presenetila, pa ji tega ni želel pokazati.

“Veliko sem gruntala in naposled premislila,” je kljub temu rekla. “Zlato imava in pamet – zatorej potrebujeva le še srce.”

“Srce?” se je končno zganil in pogled se mu je zožil v vprašanje.

“Ja,” je pristopila. “Ne vem točno zakaj, a tako čutim.”

“Ker ne poznaš Sóbote,” je na kratko odmahnil s prsti. “Briga njih tam za to tvoje srce – žide, ki bi še lastno mater prodali, pa luterane, ki so sneli z oltarja Devico Marijo,” se je golozobo posmehnil. “Edino denar je tam zakon,” je bil prepričan. “Kdor ga že ima veliko, mu ga bodo še dali, kdor ga ima malo, mu ga bodo še vzeli,” ji je pojasnil. “Nič drugače pa ni niti z ugledom, častjo in vsem drugim.”

“Tako se lahko zdi od daleč,” je vztrajala. “A nekaj še mora biti.”

“Tudi zato greva tja, da bi nekoč razumela,” je naposled popustil. “Ali pa, da bi lahko razumeli vsaj najini otroci,” ji je segel k trebuhu.

Bila mu je čudno hvaležna, da se je naposled omajal. Negotovost, ki sta jo lahko tako delila, se ji je zdela boljša od slepega poguma. Zvezala ju je namreč in zbližala kot otrok, ki ga je zdaj želel otipati. Zasejal se je bil in rasel skrit v njeni notrini. In je že nekako bil, čeprav ga še ni bilo. Njegova prihodnost je bila stkana iz njunih upov in pričakovanj. Živel je v njunih predstavah in se imel lepo, pa čeravno se ga še niso dotaknile sojenice in ni mogel nihče z gotovostjo reči, da bo šlo vse po sreči. Vse, kar je torej resnično bilo, je bil le njegov začetek. Življenje, ki je šele iskalo prostor pod soncem. Možnost, ki nikakor ni mogla biti le njun načrt, posebej ne tak, ki bi ga bilo treba za vsako ceno uresničiti. Saj njegov smisel se je rojeval z njim in čakalo ga je vsenaokoli še marsikaj, kar bo terjalo svoje.

Vrnila sta se na verando, si otresla sneg in se, ne da bi si o tem sploh rekla, napotila v spalnico, kjer ju je že vso noč čakala odgrnjena gospodarjeva postelja. Glasba, ki se je razlegala skozi stežaje, se je medtem spremenila v škržüt, ples pa v lomast. Svatovska norčavost je hlastala in rajala, kot da bi bilo tako mogoče uročiti noč, da se ne bi prekmalu razblinila. No, Elica in Ivan sta medtem seveda že zrla v jutro, zato jima je bila taka čarovnija že nekako odveč in sta se raje po prstih umikala. Nasmihal se jima je dan, bel kakor sneg in tudi tako čist. Želela sta ga končno začutiti, se ga nagledati in nadihati, se nato poročiti še z njim.

*

Hiša je stala na Radgonski cesti, tik ob ograji grajskega parka, in je bila nadstropna. Njena visoka streha se je merila s krošnjami najmogočnejših Szapáryjevih hrastov in iz zgornjih oken se je odpiral širok razgled nad grozdi pritličnih hiš, vse tja do pêtlarskega Turopolja na drugem koncu mesta. Njen dotedanji lastnik Mihael Schweiger jo je zgradil z namenom, da bi v spodnjih prostorih odprl posojilnico in zastavljalnico, a so mu posli zaradi nenaklonjenih mestnih mogotcev propadli, zato je vse svoje soboško premoženje raje prodal in se po dvanajstih letih tujstva vrnil na Gradiščansko. Mogočna vila, ki je bila prostorna in svetla, je bila torej še nova, v njej pa je ostal tudi del vgrajenega pohištva, ki je še posebej pričalo o nekdanjem razkošju izseljene družine. Intarzije v parketu, rezbarije in litine na vratih, freska svetega Mihaela na stropu sprejemnice in vrtnica kot alegorija rožnega križa na zidu v spalnici, vse to je bilo okras bogastva, s kakršnim so se lahko v tem majhnem panonskem mestu postavljali le najimenitnejši. Koliko je novi prišlek, skrivnostni vodnogospodarski nadzornik Ivan Spransky plačal zanj, je bilo sicer pri notarju zapisano, a to je bila le številka, o kateri ga ni niti nihče spraševal, saj so se velike kupčije tod že od nekdaj dogovarjale na štiri oči, denar pa izročal pod mizo. Kakšna bo njegova sreča in ali se bo morda le bolje znašel kot prejšnji gospodar, pa je bilo seveda tudi vprašanje, o katerem zdaj še ni bilo modro ugibati. Odgovor je namreč poznal le ta negotovi čas, ki je ob vse bolj zastašujočih svetovnih dogodkih tudi v Sóboti prinašal in odnašal po svoje, zato je bilo le malokaj še mogoče predvideti.

Gospa Rosa, ki so jo bili Schweigerjevi ob selitvi odpustili, ali pa so jo bili pač prodali skupaj s hišo, je bila le mlajša, kot je potem Elica pričakovala. Njen pravilni, morda za odtenek bledični obraz je bil celo dekliško gladek in le ob ugreznjenih, ves čas nekako zaspanih očeh je bilo res opaziti smejalne gube. Tudi njen život je bil v pasu še preščipnjen in le spuščene prsi so razkrivale, da je bil njen plodni čas že mimo. A najsi je bilo to tako, Elici je že ob prvem srečanju obviselo oko in tudi še potem se je kar ni mogla nagledati. Bilo je namreč na njej nekaj, kar najverjetneje res ni bila več moškim dopadljiva lepota, a je vendarle plenilo z neko posebno milino. Morda je bilo tako zaradi njenih ves čas k smehljaju razprtih ustnic, morda zaradi nadrobljene, nekako po ptičje stopkajoče hoje, ali pa je bila pač prežeta z nečim, kar ni bilo mogoče videti le z očesom. Kajti gospa Rosa je res žarela, ker ju je končno dočakala, in je rekla: “Vso noč sem v polsnu gruntala, kaj bi vama za dobrodošlico spekla, potem pa sem se, revica, zjutraj spomnila, da prihajata ja z gostije, kjer je bilo gotovo vsega. Vse dopoldne sem se zato pomalem črtila, saj res ni dopustno, da sem bila lahko v sanjah tako pozabljiva, nato pa sem si na lepem dela: ‘Zdaj se boš pa za kazen oblekla!’ Pa sem se en-dva-tri res preoblekla pa sem šla vse tam okoli do grajske Eržike in sem ji takole na tihem rekla: ‘Moj gospod in gospa prihajata, jaz, revica, sem pa čisto zmedena in sploh ne vem, s čim bi ju počastila. Ampak vi, ki ste se že pred vsakršno gospodo znašli, se boste gotovo spomnili, s čim bi ju lahko najbolj razveselila.’ No, in potem mi je moja Eržika stisnila v krilo nekaj, kar pride v Sóboti le redkim na mizo,” je stopila v kuhinjo in položila prednju porcelanasto skledo s štirimi kot pest debelimi oranžnimi sadeži.

Zrla sta se v darilo, ki ga kajpada nista pričakovala, in se mu čudila, ne da bi to pokazala, ali se vsaj zahvalila.

“Nikoli še nisem videla tega,” je nato le rekla Elica, ki je začutila, da je tudi Ivan v zadregi, in je želela tako pomagati, da se ne bi osmešil pred hišno.

“Nič ni bolj zdravega kot te oranže,” je pojasnila gospa Rosa. “Eržika pravi, da lahko zrasejo tako sladke le v Egiptu, kjer ni nikoli zime,” je pomela dragoceni sadež v dlani in ga začela previdno lupiti. “Grof Ladislav so bili že osebno tam in so jih še ob božiču videli rasti na drevesu, zato vedo tudi povedati, da je v njih shranjeno sonce, ki nam ga zdaj tu tako zelo primanjkuje.”

Elica je pregriznila krhelj in posrkala kapljico sladko grenkega okusa, ki ji je bil doslej neznan in ga tudi ni mogla z ničemer primerjati. Morda je bil to res nektar večnega sonca iz tiste daljnje dežele, toda zanjo je bil zdaj le eden izmed okusov tega novega sveta, v katerega je končno prispela, in zato najverjetneje ji je bila njegova drugačnost tudi tako slastna in zapeljiva. Razen tega pa: bil je to zdaj že okus, ki ji je bil na razpolago in je imela do njega vso pravico, kajti bilo je povsem drugače, kot ko sta z Ivanom takrat prvič posedela v kavarni pri Dobrayu in pila cimetovo vino – bila sta namreč zdaj že tudi sama mestna.

“Vidim, da vam prija,” je dejala hišna, ki je najverjetneje opazila to njeno slast, in je lupila že drugo pomarančno.

“Mi,” ji je priznala. “Saj se kar začuti, da je zdrava,” je dodala.

“Tudi v bodoče boste morali prinesti v hišo čim več takega, kar je lahko dobro za mater in otroka,” je povzdignil glas Ivan. “Za vsako tako reč se namreč pri nas ne bo nikoli vprašalo za ceno.”

“Oj,” je gospa Rosa zdaj kar cvetela. “Tega tu ne bo manjkalo, seveda,” se je v sedenju priklonila. “Dobro se jaz spoznam na tako hrano in v njej so vse arcnije, ki jih ne najdete niti v Bölcsevi lekarni,” je zagotovila. “Saj to pa sem vam bila že rekla: kjerkoli sem jaz za to skrbela, k otrokom niso nikdar klicali zdravnika,” je s sklenjenim kazalcem potrkala ob mizo.

“Dobro je, da vam lahko glede teh reči zaupam,” je prikimaval gospodar. Storiti moramo namreč vse, kar je v naši moči, da nam ne bo treba potem moledovati pri tujih ljudeh in se zanašati zgolj na srečo,” je nadaljeval z glasom, ki je ukazoval. “Bogastvo se pač ne hvali ravno s ponižnostjo in tudi ne sme računati z miloščino,” je še povzdignil glas, ki ni dopuščal ugovora. “Zato se boste seveda tudi tej grajski dekli v kratkem oddolžili za sadje.”

Gospa Rosa je proti svoji navadi zatiščala ustnice in prikimala.

“To se mi zdi res pomembno in naj bo v tej hiši odslej zakon,” se je vzravnal v sedenju in je zdaj govoril obema. “Poznajo naj nas po čistih računih in častni besedi, vse drugo pa pride šele potem na vrsto,” jima je zabičal.

Tudi Elica je molče prikimala, čeravno ji je bilo na tihem žal, da je tako utišal žensko, ki je čebljala o samih zanimivih rečeh, novemu okusu, ki je obetal in zasvajal, pa se je pridel priokus. Toda Ivan Spransky je bil novi soboški mogotec in najverjetneje je moral ravnati tako. Z zgornjih oken je bilo mesto navsezadnje videti veliko večje, kot se ji je doslej zdelo, zato se je v njem zagotovo skrivalo marsikaj in prav nič jima ni zagotavljalo, da sta si z razkošno vilo kupila samo naklonjenost. Kaj lahko namreč, da je bilo ravno nasprotno, zato se jim s svojo preproščino nikakor ni smela dajati v zobe. Dovolj je bila vendar že vsa ta njena prozorna nevednost, ki je ni bilo mogoče zlahka skriti pa žal, najverjetneje, tudi ne povsem pozdraviti.

“Smo torej o tem zmenjeni?” je v vse bolj neprijetni hišni tišini vprašal Ivan.

“Smo,” je odvrnila hišna. “Se razume, da smo,” je naglo vstala, se za spoznanje priklonila in začela pobirati olupke.

Tudi Elica se je zganila in se ozrla naokoli, kot bi po pohištvu iskala opravek, ki ga zanjo seveda zdaj ni bilo. Nato pa se je že tudi zavedla spozabe in se nekako kar nejevoljna nasmehnila vase. Če bi bila sama, bi si lahko rekla “butka”, tako pa je le počasi vstala in odtavala skozi vrata.

Hiša, ki si jo je šla tako znova ogledat, se ji je zdela zdaj samo še prostornejša.

Na dolgem hodniku je bilo sedem vrat, na koncu pa so se v nadstropje dvigale široke kamite stopnice z leseno ograjo. Na sredi je bil položen zelen tepih s temnejšim serpentinastim vzorcem, ki ga je nato opazila tudi na zidu. V kotu je zijala globoka obokana niša, v kateri je bil prej hišni oltar, zdaj pa je stala v njej le bela porcelansta vaza z eno samo papirnato rožo, na zidu pa je bil obešen medeninast kropilnik, ki je bil prazen. Tudi zaradi tega se ji je za hip zdelo, kot da se je znašla nekje v zadku velikanske cerkve, in bilo ji je vse bolj tesnobno. Kar stekla je zato po stopnicah proti svetlobi, ki je prihajala iz zgornjih prostorov, in se otresala neprijetnih občutkov, kot bi bili požrešne črne pijavke. Nato je odprla vrata v prvo izmed treh spalnih sob in sedla na posteljo. Počutila se je, kot bi bila le na obisku, a bil je to zdaj res njen dom in morala si je to čimprej dopovedati.

“Navadila se boš,” je med vrati dejal Ivan, ki je neslišno prišel za njo. “Oba se bova kmalu navadila,” je priznal, da si tudi sam ne najde miru.

“Dopustil boš, da nama izberem spalnico,” je šepnila. “Samo da tega najverjetneje ne bom mogla napraviti že danes,” je čez čas dodala. “Najprej se moram namreč vsega dotakniti in šele potem bom zanesljivo začutila, kje bo najin kot,” je pojasnila. “Tako je bilo z mano že, ko sem bila še otrok.”

“Čakal bom,” je prisedel in jo objel. “Zdaj pač imava čas.”

Naslonila mu je glavo na ramo in se zazrla skozi okno. Nebo nad Sóboto je bilo zdaj modro, kot bi na nebeških poljih ravno cvetel lan, in vse tja do obzornice ni bilo na njem niti enega samega oblačka. Domači prelogi so bili otrpli nekje tam v zasneženi širjavi in zdeli so se ji neskončno daleč, pa čeravno je bilo do marofa komaj kaj več kot uro hoda. Toda saj te oddaljenosti, ki jo je zdaj čutila, tako in tako ni bilo bilo mogoče meriti s koraki. Veliko bolje jo je namreč opisal ta zviškan razgled, določala pa jo je nevidna meja, ki jo je vztrajno in zmeraj bolj očitno postavljal Ivan. Ali pa sta jo pač postavljala skupaj. Saj morala si je naposled priznati, da mu je že ves čas poslušno sledila in delila z njim upe, ki so bili tudi njeni.

Sicer pa – kaj je ostalo na oni strani takega, kar ne bi lahko zlahka pogrešala, razen seveda matere in njene tepke? Morda je bil to kvečjemu še pogled med kolnike, ki so samotni kljubovali vsemu, le letni časi so jim zmeraj znova v enakem zaporedju spreminjali in obnavljali podobo. Ali pa je bil to tudi še spomin na prvo novo in po meri sešito oblekco, v kateri je šla v enem samem dopoldnevu trikrat po vasi in se nastavljala, dokler je niso opazili in pohvalili. A tak spomin je bil navsezadnje že nekaj, kar je lahko prinesla s sabo. Bil je njena skrita in zatajevana bala, od katere si bo lahko zmeraj vzela, pa ne bo nikoli porabila.

“Jutri pojdem že zgodaj na pot,” se je zganil Ivan. “Müra je pri Gradcu že do polovice zamrznila, tako nebo pa tudi nam ne obeta nič dobrega,” je pojasnil. “Še pravi čas moram obhoditi mlinarje, sicer bodo to zimo zopet popokala kolesa.”

“Že jutri?” se je kar nekako začudila.

“Ja,” je zmignil. “Res moram to napraviti.”

“Kaj pa jaz?” je šepnila kot otrok, ki ne bi rad ostal sam.

“Ti moraš ostati na toplem,” ji je spustil dlan na trebuh. “Gledati moraš in se dotikati, saj le tako bom mogoče zvečer že lahko izvedel, kje bo odslej tisti najin blaženi kot,” jo je stisnil in jo poljubil na čelo.

*

Zjutraj sta res ostali sami v veliki hiši – ženski, ki se nista niti še prav spoznali, mlada gospa, katere edina naloga je bilo materinstvo, in njena vdana gospodinja, ki so jo čakali opravki in je bila zato ves čas na nogah. Zima, ki je na severnih oknih ponoči narisala ledene rože, ju je priklenila med zidove, kot bi s tem želela pomagati usodi, ki je imela enake namene. Toda Elica se to jutro nikakor ni več želela prepustiti občutkom, saj je vedela, da pravzaprav ni moglo biti drugače. Bil je to vendar tudi dan, ko je bila končno na svojem in si je lahko začela urejati dom, tako kot ji je bilo po volji. Gledali so jo namreč prostori, ki so bili zvečine le na pol opremljeni ali celo prazni, bodlo jo je v oči pohištvo, ki je bilo staro in oluščeno, zato bi ga bilo najbolje kmalu zamenjati, motili so jo tepihi, ki so se ji zdeli pretemačni, pa tudi zavese, ki so pobrale vse preveč svetlobe – in še se je tu zmeraj znova našlo, kar bi bilo treba kmalu nadomestiti in predrugačiti.

Gospa Rosa ji je sledila, kot da bi čutila njene poglede in ji brala misli. Bila je tudi sama prepričana, da so Schweigerjevi odpeljali vse, kar je bilo res vrednega in kar je bilo mogoče sneti z zida, zato je pritrjevala njenim zamislim in jo obenem tudi o čem poučila. Ob tem pa je bilo Elici vse bolj razvidno, da je dobro poznala stanovanja mnogih soboških imenitnih družin, saj je ponavadi dodala: “Potem bi bila sprejemnica videti skoraj tako nobel kot Dittrichova.” Ali pa: “Samo Trautmanovi imajo v spalni sobi táko zrcalo, da se lahko cel vidiš v njem.” Ali potem: “V ta kot si je Schweigerjeva gospa vseskozi želela tak klavir, kot ga ima gospa Cvetičeva, a se ji, revici, ni ta želja nikoli uresničila.” Ko pa jo je nato naposled le vprašala, kako je lahko z vsem tem tako natanko seznanjena, je hišna le zmignila in odvrnila: “Ljuba moja gospa, to boste imeli gotovo že kmalu priliko sami spoznati, da se v Sóboti le mali ptiči družijo po perju, veliki pa se parajo po grebenih. Papinci, luterani in judje se kot pijanec plota držijo svojih cerkva, Vendi, Madžari in Nemci se tako držijo svoje besede, le prava gospoda se za vse to ne zmeni in se raje drži koristi.”

Elica jo je pozorno poslušala in skušala razumeti. Gospa Rosa se je na tihem radostila njeni radovednosti in skrbno pazila, da je ni po nepotrebnem spravljala v zadrego. Vse manj sta se tako le tipali in omuhavali, temveč sta se z nekakšno, morda res samo ženskam lastno sprijaznjenostjo oprijemali skupne usode.

“Veliko tega mi boste morali razložiti, preden bom tu sploh upala med ljudi,” je naposled priznala mlada gospa.

“Učili se boste lahko do konca življenja, pa vsem soboškim kapricam zanesljivo ne boste nikoli ugodili,” je zmajala hišna. “Zato morate ravno to najprej vedeti, da vas bodo nekateri tu zmeraj spoštovali le toliko, kolikor jim bo to potrebno in kolikor boste znali od njih tudi sami terjati,” jo je podučila. “Le tisti redki, ki vas bodo morda nekoč spoštovali tudi kot človeka, pa vam bodo potem res naklonjeni.”

“Tudi če mi že ni do spoštovanja, se vsaj ne bi rada smešila,” je še pomišljala.

“Smešno je ponavadi le, ko želi biti kdo videti drugačen, kot v resnici je,” se je smehljala gospa Rosa, ki je kajpada razumela njeno zagato. “Le bedaki pa se lahko posmehnejo tudi, če človek česa ne ve in zato raje vpraša,” je dodala. “A saj takih se je potem tako bolje ogibati,” je le odmahnila.

Pred obedom pa ji je nato le pokazala, kako sedijo dame za mizo, in ji jela razlagati, kako se ob tem vedejo in na kaj morajo biti posebej pozorne. Elica je stiskala kolena, ravnala ramena, tiščala komolce, preprijemala vilice in slepo zajemala z žlico, a ji ni bilo niti malo neprijetno, kajti ženska se ji je zdela domača, kot bi se bili že od nekdaj tako družili. Ali pač, tudi vsa ta toplina in ljubečnost, s katero ji je sledila in ji želela pomagati, je bila nekaj, česar bi se bila rada navzela od nje. Toda vedela je seveda, da to ni bilo nekaj, česar bi se bilo mogoče res naučiti, ampak je bilo božji dar in je bilo dano le redkim, sama pa je bila Bogu lahko le hvaležna, da ji jo je pripeljal naproti in jo ponudil v pomoč ravno zdaj, ko je bila tega najbolj potrebna. Saj: “Ugladili se boste, še preden se boste tega prav zavedli,” jo je bodrila njena ljubezniva zaupnica. “Še malo, pa bo začel pust odtajati sprehajalne poti, oživela bo promenada, ozeleneli bodo vrtovi, vaš gospod pa bo do tedaj gotovo poznal že toliko ljudi, da bosta morala celo kdaj zavračati povabila.”

“Ko bi le bilo res tako,” ni skrivala upanja, kajti priznala si je na tihem zdaj že, da jo je mikalo. Mesto, ki ga je nosila v otroškem spominu, je bilo sicer le velikanska tržnica, na kateri je bilo mogoče dobiti stvari, ki jih je prvič videla. Toda takrat je bila njena zvedavost drugačna in želje potešljive z drobnarijami. Potem, že veliko kasneje, se je zavedla vsakdanjega lagodja in najverjetneje tudi blaginje, ki jo je svojim prebivalcem ponujalo mesto. Zdaj, ko je bila torej že tu, pa se ji je vse bolj zdelo, da mestno življenje prežema še neka bolj bistvena skrivnost, ki se ji bo prej ali slej razkrila, ali pa jo bo nemara morala razkriti sama. Kaj natanko, ali vsaj bolj določno, naj bi to bilo, seveda ni vedela. Zdelo se ji je, da odgovora ni poznal niti Ivan, ki je sicer tako in tako razmišljal le o tem, kako bi najbolje poskrbel za otroka. A čutila je, da je najverjetnje prav to, njej še neznano ali vsaj nerazkrito, ljudem tu podeljevalo smisel in je torej lahko tudi njej ponudilo odgovor.

Novela, druga

Gospa

*

V glashausu na vrtu vile Ivana Spranskega je spomladi leta 1918 prvič cvetel oranžev drevešček, ki ga je gospodarju ob krstu prvorojenca pokolonil boter, Szapáryjev grajski skrbnik Imre Nagy. Sedem gingavih cvetov, ki so se skorajda obenem razprli, se je kot po čudežu razcvetelo tako, da so bili vsaj od daleč videti kot nebeške zvezde v znamenju Velikega voza. Sleherni gost, ki mu je na tej vpadljivi lepoti obviselo oko, je to zlahka opazil in vsak se je nemalo čudil – kajti najsi je bilo to moč razumeti tudi kot naključje in igro narave, na svoj način je vendarle samo še potrjevalo, da sta bila prišleka rojena pod srečno zvezdo.

Zakaj je bilo soboško mnenje o njiju táko, je bilo sicer težje razbrati. Če se je seveda gledalo le bogastvo, je bilo vsekakor opazno, da je gospod Spransky medtem kupil še posestvo v Rakičanu in ga preuredil v kobilarno. Vidno je bilo tudi, da se je gospa Spransky oblačila “en vogue”, in to pri Weisu, ki je še edini lahko jemal blago v Gradcu, pri krojih in dodatkih pa se je bojda zgledoval celo po znameniti modni hiši Alfred Marie iz daljnjega nemškega Berlina. Toda zdelo se je obenem, da tudi vse to, dragoceno in izbrano, le ni bilo tisto pretežno, po čemer se je sodilo. Dejstvo je bilo namreč, da sta bila zmeraj vljudno zadržani gospod s svojo umirjeno in včasih kar maestetično držo ter njegova mlada, priljudna in zvedava žena že na prvi pogled videti par, ki mu soboška malomestna nečimrnost in zajedljivost nikakor nista mogli do živega. Prav zato, najverjetneje, jima je bila dopuščena izjemnost, zahrbtno ogovarjanje in privoščljivost pa je nadomeščala odkrita hvala.

Elica se je v svetu svojih uresničenih sanj tudi zares znašla veliko bolje, kot je kdajkoli upala. Počutila se je zdaj že, kot bi bila po dolgoletnem pričakovanju končno stopila iz otroške negotovosti v svet, ki ji je bil že od nekdaj namenjen, zato se ni več zahvaljevala usodi in tudi ni trepetala pred njo. Vsakdanjik z vsemi novimi razkritji in presenetljivimi darovi se ji je zdel veliko bolj resničen kot pa vse tisto prej, kar je navsezadnje že bilo za njo in s čemer si tu pravzaprav ni imela kaj začeti. Pa tudi Sóbota s svojimi sprehajališči, čajankami, sejmi in sprejemi je bila zanjo bolj resnična kot tisti daljnji, tuji svet, ki si je stal naproti in trepetal v sovraštvu. Kajti na enem samem bojnem polju, na bojišču med Saint-Quentinom, Amiensom in Sommo, je bilo bojda milijon in dvesto tisoč mrtvih, pa se ni ob tem nezaslišanem rojenju duš prav nič zganilo, ne na zemlji ne v nebesih. Mrtev je bil že tudi sam presvetli cesar Franc Jožef, ki se je po oseminšestdesetih letih vladanja zdel tako rekoč nenadomestljiv in večen, pa vendar ga je zlahka nadomestil zdaj spet neki Karel, ki je enako neizprosno terjal davek zase in za domovino. V Rusiji, kjer so carja Nikolaja in rodbino celo pregnali z dvora in zaprli, pa so oblast prevzeli boljševiki in sprožili rebarijo, ki najverjetneje ni bila nič drugega kot samo še ena neizprosna in pogoltna vojna. Toda tudi vse to je bilo k sreči še zmeraj nekje tam. Vnemalo je sicer vse bolj zaskrbljene moške pogovore in sejalo strah, obenem pa je še zmeraj dopuščalo tudi pomisleke, nejevero ali celo občutek, da ni ravno tako in ne povsem res. In prav takemu doživetju se je Elica zdaj končno lahko prepustila – kajti navadila se je bila sčasoma nenehnih groženj, ki se niso uresničile, potlačila je zlahka strah, ki so ga napihovale slutnje, predvsem pa se ji je zdelo škoda z vsem tem greniti čase, ko se je prebujala z občutki lepega v trebuhu in ji je želja po užitju dneva naravnost plivkala po žilah. Bilo je namreč res, da je bila srečna v tem lagodju, ki sta si ga z Ivanom zgradila in se je zlato – ta njuna skrita bratev in od vsega najbolj zanesljiva garancija – naposled začelo pretapljati v nekaj, kar je verjetno zmogla edino le še alkimija.

Kaj natanko je bilo to, si sicer ni vedela izreči, a bržda je bilo iz vsega, kar se je bilo medtem zgodilo. Julian, ki je bil jeseni shodil, zdaj pa je pomalem že začel povezovati besede, se je skorajda vsako noč glasno smejal v snu. Ivan, ki si lepšega dokazila o njegovem srečnem otroštvu seveda ni mogel niti zamisliti, je tudi pred gosti rad pohvalil njeno materinstvo in si je želel le še drugega otroka. Gospa Rosa se je privadila njegovi pedantnosti in je zmogla ustreči njegovim načelom, tudi ko so šla Elici na živce in se mu je kljubovalno postavljala po robu. Krog znancev in tudi že družinskih prijateljev, ki so radi prihajali v hišo, se je kar sam od sebe širil in vse manj je bilo ob tem gosposkega obredja in uprizorjene vljudnosti. Še posebej pogosto so v sprejemnici ob čaju in keksih posedale gospe, ki so bile tudi same prvič mamice in so bile vse po vrsti njene vrstnice. Bila je to gospa Nevenka, hči varaždinskega advokata Črlenka, ki je bila poročena s tukaj službujočim stotnikom Šafaričem, pa gospa Zofija, druga žena zgodaj ovdovelega bančnega uradnika Olasza, in gospa Gita, najmlajša hčerka pekarnarja Horvata, ki se je bila proti očetovi volji poročila s kavarniškim pianistom Lenhardtom, družina pa se je je zaradi tega odrekla. Združilo jih je materinstvo in kajpada tudi mladost, zaradi katere so jih mamile in vznemirjale enake reči, ali pa jih je vendarle še najbolj zvezala usoda, ki je vsako pripeljala po poti, ki ni bila ravno pričakovana in tudi ne povsem običajna. A kakorkoli že – prav ob njih je Elica lažje dojela, da je bilo soboško otrplo naličje le sprenevedava fasada, poštirkana gosposkost pa maškaradni gvant, za vsem tem, za plotovi in zidovi, v zakulisjih in notrinah, v drobovjih in osrčjih, pa se je pretakalo in brbotalo življenje, ki ni bilo bogvekaj drugačno, kot ga je živela sama.

Tudi zaradi tega spoznanja ji je potem kmalu odleglo in si je upala stopiti po svoje. Zapustila je Holsedlovo staromodno krojaštvo, kajti čudaški mojster je bil tudi edini, ki je še znal namigniti o njeni preteklosti, in se preselila v salon, v katerem niso pridigali in natolcevali, temveč so ji raje pomagali z modnim pa tudi kakim drugim praktičnim nasvetom. Njen videz je bil tako izdelek delavnice, ki je bila v mestu visoko cenjena in ji je lahko le malokdo oporekal, njena drža pa je bila dokaz, da si je gosposki vtis res mogoče tudi kupiti. No, Elica je seveda vedela, da je bila to le oprava, ki je sicer omogočala, da je lahko pri nedeljski maši z dvignjeno glavo sedela v klopi, ki sta jo z možem zakupila v cerkvi svetega Nikolaja, na tihem pa je morala biti predvsem zadovoljna, da ji ni več spodrsavalo na zloščenem parketu in da njena nenavajenost v družbi ni bila tako izdajalsko očitna. Gosposko omiko, ki je kajpada niso prodajali v soboških štacunah, je tako še zmeraj nadomeščal njen golozobi smehljaj, ki se je v trenutkih spozabe zlahka razpočil v zvonki, grleni smeh. Bila je to že sicer sproščenost, spričo katere so se kdaj tudi zdrznili, a še največkrat je s tem le povsem nehote pritegnila pozornost. Gospod Spransky jo je prav zaradi tega smeha sprva opominjal, saj se mu je zdel glasen in morda celo koketen, toda sčasoma je tudi on spoznaval, da se ji je dogajalo nezavedno in ni pomenilo prav nič nespodobnega. Saj taka je bila pač Elica, ki je morala čez noč postati soboška dama, in drugačna tudi ni mogla biti.

“Zjutraj sem na placu slišala o vas veliko hvalo,” ji je rada prišepnila gospa Rosa, ki je bila še zmeraj njena prizadevna učiteljica. “Gospa Elga, ki gospodinji pri veletrgovcu Trautmanu, mi je prinesla na nos, kaj so si pravile gospe na včerajšnji čajanki,” je poročala s privzdignjenimi obrvmi, kot da bi bilo za tem res nekaj pomembnega. “Gospa Knavsova je namreč prišla naokoli z mislijo, da bi bilo primerno še pred poletjem povečati članstvo v ženski dobrodelni sekciji in takoj, ko so začele preštevati, koga vse bi še veljalo povabiti, so se najprej spomnile ravno na vas,” je pomenljivo zaobrnila z očmi. “Menile so, da boste gotovo želeli pomagati, in zato vas bodo kmalu tudi povabile.”

“Povabile me bodo, ker mislijo, da lahko dam velik denar,” se je kar nekako ustrašila gospa Spransky.

“Ne recite temu tako, saj se vendar ve, da prispevek dajo potem gospodje,” jo je podučila hišna. “Ve pa se, prosim, tudi, katera sploh lahko je v sekciji in kaj to potem pomeni,” je dodala v eni sapi. “Mariskatera bi si bila vzela tudi od ust, samo da bi lahko nato ob božiču posedela z njimi v Kazinu na damskem večeru. A to seveda ne gre kar tako. V Sóboti se kot gospa lahko le rodiš ali pa si moraš to čast krvavo prislužiti.”

“No!?” je zinila gospa Spransky. “Pa prav jaz naj bi bila ta?” ji ni šlo v glavo. “Le s čim bi si jo jaz lahko prislužila?”

“Ne vem, no,” je zmignila hišna. “Vem samo, da se dama veliko lažje prikupi moškim kot ženskam, zato nekaj že mora biti,” je zaobrnila.

“Morda pa skušajo tako le priti do Ivana?” je pomislila, saj je vedela, da je bil do nekaterih bogatij zadržan in so mu mnogi zaman skušali blizu.

“To ste zdaj res rekli, kot bi že od nekdaj z njimi češnje zobali, a menim, da se tokrat hudo motite,” se je gospa Rosa proti svoji navadi nasršila. “So namreč tudi gospe, ki se ne menijo za moževo senco, ali pa vsaj skušajo kdaj stopiti iz nje,” ji je oponesla. “Dobrodelnost pa je že taka prilika, ko lahko ženske kaj po svoje napravijo, saj ne bo vendar nikdar nihče na glas rekel, da je skrb za uboge kaj slabega.”

Elica ni povsem razumela očitka o moževi senci, a raje ni drezala. Gotovo je bilo res, da sta se z Ivanom v vsakdanjih rečeh vse bolj ujemala, toda ali je bilo tako le zato, ker je bila dovolj počepna in mu je poslušno sledila? Prej bi namreč rekla, da sta se sčasoma le navadila drug na drugega, se nekako unesla v skupno življenje, o nečem, kar jima morda ni bilo po volji, pa sta raje molčala. Dopuščal ji je, da je po svoje urejala v hiši, ona pa tudi ni preveč spraševala o njegovih poslih – in bila je prepričana, da je bilo tako prav in da tudi druge niso terjale več. Toda gospa Rosa je imela seveda še tretje oko, na katero očitno zdaj ni mogla več zamižati.

*

Gospod Spransky je prodal tudi Hidro in si kupil vzhodnoprusko kobilo, ki ji je bilo ime Aranka. Tako jo je bil krstil njegov hlevar Jenö Forgas, ki je na posestvu v Rakičanu skrbel za konje. V prenovljenih hlevih so bili namreč še štirje noniusi in polnokrvna arabska kobila, ki je bila namenjena gospe Spransky. Plemenita žival, ki so jo bili pripeljali iz znamenite kobilarne v Radautzu, v kateri so vzgajali konje za habsburško cesarjevo stražo, je bila bojda tako drag konj, da ji ni bilo najti para niti v Szapáryjevih in Zichyjevih hlevih, zato so jo prihajali gledat celo grajski konjarji, po Sóboti pa se je raznesel glas o dragocenem moževem darilu, kakršnega si je lahko v teh časih le malokdo omislil.

Elici je tak izraz ljubezni, ki je seveda pričal tudi o Ivanovi nepotešni želji, da bi bila v nečem edina, na tihem godil, toda v sedlo se vendarle še ni želela zavihteti. Zdelo se ji je namreč le preveč gosposko, se takole dvigniti na dolgonogega belca in se zviškano ozreti po ravnici, ki je bila njena prašna zibka in še do nedavna tudi vsa usoda. Razen tega – se ji je še bolj zdelo – tudi kobili to najverjetneje ne bi bilo pogodu. Videla je namreč v njenih globokih in ves čas nekako togotnih očeh, da ji žival ni zaupala. Ali celo, da je v svoji čisti konjski duši prav razločno začutila, zakaj si ne pripadata, kajti vzgojena je bila vendar za dvorne parade, zdaj pa jo je Jenö sprehajal le po tukajšnjih kolovozih.

No, na ledini za hlevi je stala tudi zidana pristava, v kateri je bila urejena letna kuhinja, in tja je gospa Spransky rada prihajala. Bilo je to sicer ponavadi le ob nedeljah in praznikih, ko je bil za gospodarja zapovedan družinski dan, pa tudi stari hlevar je imel takrat čas in je namesto gospodinje podkuril v kaminu. Ves njegov kuharski užitek je bila namreč priprava kotlovine – in ko se je sladkokisli vonj brbotajočega bograča proti večeru pomešal s trpkim zduhom konjskega znoja, se je ravnica skrivnostno razprla vse tja do daljnjih madžarskih pust in transilvanskih step, ki jih je bojda v mladosti po dolgem in počez prehodil. Njegova pripoved je postajala takrat čarobna in zapeljiva, zdelo se je, kot bi bil pripovedoval bajke, in Elica je pravzaprav šele sčasoma dojela, da ti njegovi kraji tudi v resnici obstajajo. Prosila ga je potem še velikokrat, da ji je opisoval razdalje, ki da jih je bilo tam mogoče meriti le z dnevi nepopustljive ježe, in se čudila razsežnostim sveta, ki jih tukajšnja ravnica naj ne bi presegla niti, če bi se lahko po kakem čudežu v vseh smereh potisočerila. Čemu so jo ta živo zamišljena brezkončja tako vznemirjala, pa potem le ni prav vedela. Kajti svet je bil preprosto prevelik in človeku je bila dosegljiva le krpica, zato je bilo bržda že najbolj prav, da se je spravil z njo in si ni želel drugam.

Toda: “Le tam se res zaveš, kako mogočen je Bog in kako širok je njegov razgled,” je pravil Jenö Forgas. “Šele takrat spoznaš, da sta vso to nebo in zemlja njegova večna posest, tvoj pa ni niti ogenj, ki si ga ravnokar zakuril,” je razglašal z globokim raskavim glasom. “Zato mu potem že kmalu nehaš oporekati in mu takole praviš: ‘Pošlji mi vsaj kdaj tak veter, ki je že dolgo na poti in se je mnogih stvari dotaknil ter čuda reči nagledal,’” je potisnil zašiljeno starikavo brado med razširjene dlani in spregovoril z Bogom. “On pa ti ga nato nekoč res pošlje, ta svoj ravninski veter, ki se mu prepustiš z vsemi svojimi čutnicami in se lahko končno vsaj za nekaj trenutkov tudi sam počutiš kot Bog.”

“Saj sem vam rekel,” je ob takih nagovorih nejevoljno odmahnil gospod Spransky, ki je svojega hlevarja že kmalu razglasil za norega in mu priznaval le nepopisno razumevanje s konji. “Takoj, ko bodo v sinagogi iskali rabina, ga bom ponudil, saj drugje mi ga tako in tako ne bi vzeli,” se je zmrdnil. Ali pa ga je včasih že prav preteče povprašal: “Res mislite, da se to gospodi ljubi poslušati?”

A gospodi se je začuda ponavadi ljubilo.

“Nekaj bo že na tem,” so menili. “Nor si česa takega ne bi mogel izmisliti.”

Jenö je takrat za hip potehtal, ali se morda gospodar le ni preveč ujezil, nato pa nadaljeval: “Občutka, ko si lahko vsaj en sam samcat človeški trenutek delil z Bogom, seveda potem nikoli ne pozabiš. Vse, kar odtlej na tem svetu še počneš, je z njim vse bolj zaznamovano in končno si priznaš, da le še čakaš, ali se bo še kdaj ponovilo. Toda Bog seveda ve, da si že itak dobil več, kot ti na zemlji pripada, in od vsega ti tako na koncu ostane le občutek za veter. Res: vznemirijo te že sapice. Zalezovati začneš severovzhodnik, ki tukaj pihlja le po rebrih. Nastavljaš se ostremu severu in čakaš na prve kodraste južne vetrove. Prepoznavaš jih vse že po glasu, čutiš jih skozi zidove in naposled jih zaznavaš že tudi v najglobljem spancu. Slišal jih boš najverjetneje tudi, ko boš že zdavnaj pod rušo, toda le kaj ti lahko zagotavlja, da bo vsaj takrat nekoč res prišel tukaj mimo prav tisti veter?”

“Ne recite mi zdaj, da bi vas torej moral zakopati tam v tisti vaši pusti,” je s prizanesljivim nasmeškom dejal gospod Spransky, ki je seveda že ves čas razumel njegovo tožbo. “Hudičevo drago bi me to stalo – pa kako bi pojasnil ženi, da sem vas samo peljal na veter?”

“Žena bi to pač razumela,” je zdušno posegla Elica, ki jo je stiskalo v prsih in se ji je zdela moževa šegavost okrutna.

“Le brez nepotrebnih skrbi, prosim,” je odmahnil hlevar. “Ostal bom jaz raje tu s svojimi konji, saj tudi oni poznajo skrivnost,” se je na lepem unesel in ni želel več razpravljati.

Tudi Elica je potihnila in sklenila, da bo njeni kobili, ki je imela v rodovniku sicer zapisano Shagya Gazal III. Amanda, odslej ime Pusta.

Odločila se je bila v trenutku, hlevarjeve besede, ki so se ji zdele tako zelo drugačne od praznega nedeljskega besedičenja, pa so se ji kar nekako zataknile. Čeprav jih ni povsem doumela, ali pa jih je pač razumela po svoje, je odslej čutila bližino, ki je zasvajala, in vznemirjenje, ki jo je plašilo. Čudaški Jenö Forgas, osiveli, brbljavi in zablodeli konjar tam nekje iz neke neskončne goličave izpod njej neznanega Debrecena, je očitno vedel nekaj, kar je tudi sama čutila. Naj je bilo življenje še tako darežljivo, še zmeraj je bilo nekje nekaj, kar ga je presegalo. Saj moralo je biti, pa tudi če je bilo samo hrepenenje, kajti sicer so reči zmeraj znova začele izgubljati smisel. Ni mogla sicer reči, da je táko občutenje kakorkoli zavračalo meščansko lagodje in razkošje, ki ga je vztrajno in vse bolj obsedeno prideloval Ivan, toda bili so to trenutki, ko se ji je prvič zazdelo, da je prideloval tudi praznino, ki je nista zmogla z ničimer zapolniti. Čutila jo je seveda samo ona in se zaradi tega počutila krivo, zato mu tega nikakor ni želela pokazati. Tudi ni mogla o tem nikomur zaupati, saj bi se zdelo nečimrno, če ne celo nehvaležno in bogokletno. Vse, kar je torej lahko napravila, je bilo tisto – nikomur razvidno, niti malo očitno, ali pač celo povsem narobe razumljeno – namreč, da se je na lepem povzpela v sedlo svojega belega konja in z vsem telesom prisluhnila vetru.

“Nekoč jezdec spozna, da konj resnično ni taka žival kot vse druge,” je dejal stari hlevar, ko jo je prvič pospremil čez razcveteno ledino. “Leta in leta ga lahko vodi, ga priganja, mu določa cilje in konj mu bo zmeraj poslušno sledil. A če jezdec kdaj oslepi, to žival pri priči začuti in se v hipu spremeni v zanesljivega vodnika,” ji je pojasnil. “Šele takrat, pravijo, človek in konj res prestopita prag skrivnosti, ki jo poznajo le huzarji in o kateri pojo pesmi.”

Zaradi teh besed ni Elica kobili nič bolj zaupala, ampak ji je pristopala s še večjim strahospoštovanjem. Veliko in gibko živalsko telo, ki ga je čutila pod sabo, se ji je zdelo kot nezadržen val, v katerem je bila nakopičena neobvladljiva sila, in v ponosno dvignjeni konjski glavi je slutila pritajeno hotenje, ki mu ni upala, niti želela zagospodariti. Njena ježa je bila zato sprva le nekakšno tavanje, med katerim sta si skušali telesi prisluhniti, smeri, ki so jih izbirala kopita, pa so bile bolj ali manj naključne. Starec se je smejal in hudoval obenem ter ji dopovedoval, da je žival tako ne bo nikoli zares ubogala, taka razpuščena ježa pa je lahko tudi nevarna, toda Elica je imela rajši táko tveganje kot zamero, njena potrpežljivost pa se ji je začuda že kmalu obrestovala. Začutila je namreč, da se je Pusta zlagoma naveličala lastnih poti in je začela slediti že najneznatnejšim premikom njenega telesa, ki seveda še zdaleč niso bili naučeni ukazi veščega jahalca, temveč vse pogosteje le neizrečene želje. Razumeli sta se zlahka brez stremen in uzde, se sporazumevali, kot bi si bili brali misli, in nejeverni hlevar Ivana Spranskega je lahko le razglasil, da sta se človek in žival zopet čudežno zlila v eno, vsi, ki so ju kdaj uzrli v ravnici, pa so mu lahko le pritrdili.

Gospa Spransky je namreč poslej nepopisno uživala v galopu.

Iz razlitih jarkov okoli Sóbote je zaudarjalo po kanalizaciji, iz povsem belih krošenj pa je medél vonj akacije. Bila sta to ta čas najbolj razpoznavna okusa tega okoliša, ki sta se stapljala v z ničimer primerljivi vonj razbohotene ravninske pomladi, njej pa se je zdelo, da lahko tako diši le meja, kjer se izteka mesto in se začenja vas. Meja, ki seveda za oko ni bila povsem določljiva in je tudi ni bilo mogoče natanko zakoličiti. Ali pa pač meja, ki jo je zdaj čutila v sebi, saj je bilo nekaj med divjino njene preteklosti in urejenostjo njene sedanjosti, kar prav tako ni bilo zlahka določljivo in je bilo še najbolj primerljivo s to razpotegnjeno oazo vonja, ki se je sesedal v stišjih, ali pa so ga raznašali vetrovi. Kajti včasih je pridišalo celo vse do Glavne ulice, drugič spet je s konjem obhodila mesto, pa je komaj začutila. Včasih je tako ta zduh prav iskala in je prepolna nekakšne nemirne tesnobnosti postajala že kar panična, drugič spet ga sploh ni pogrešala in se ni niti spomnila.

Ivan je sčasoma opazil, da se vse pogosteje odpravlja na te svoje samotne sprehode, in se ji je, če je le imel čas, ponujal v spremstvo. Res mu ni bila nikdar rekla, da bi šla raje sama, toda njegova mlada kobila je potem ponavadi komaj sledila Pusti, ki je že poznala neshojene poti in je drzno preskakovala grmičje in jarke. Zdelo se je, kot da si tudi ona ni želela družbe, a živali tega pač ni mogel poočitati, zato je sprva raje zatajil občutek, da je bil na teh obhodih nekako odveč. A saj, tudi če je bilo povsem res in bi mu celo naravnost priznala – v tem užitku, ki ga torej ni želela deliti z njim, vendar ni moglo biti kaj slabega. Bila je pač ženska na belem konju, ki so jo Sobočánci zdaj že na daleč prepoznavali in se je pomalem navadili. Le kdor jo je srečal prvič, se je ponavadi zamaknil v vpadljivo in nestvarno lepoto samotnega konjenika in se povprašal, ali gre res verjeti očem. Ko pa ji je tako nejeveren le predolgo sledil s pogledom, je morda tudi začutil, da je ni vodil neki povsem zemeljski cilj, temveč jo je vabilo nekaj, kar najverjetneje ni bilo dosegljivo z rokami.

*

Sedmega maja je Julian praznoval svoj drugi rojstni dan.

Gospa Rosa, ki je bila njegova ljubeča varuška, je pri Dobrayevem slaščičarju naročila torto v dveh nadstropjih, na vrhu katere je razpiral svoja marcipanasta krilca njegov lepuškasti angel varuh, spodaj pa so na štorih in gobah posedali gozdni palčki in mu želeli srečo. Gospod Nadai, cenjeni sóboški veletrgovec z vini, je gospodarju ob družinskem slavju podaril hrastov sod najboljšega jeruzalemskega vina, gospod Flisar pa je v znak velike pozornosti za ta dan zaprl gostilno in poslal svoje šolane točaje, da so stregli številnim povabljencem. Zbralo se jih je na vrtu in v odprtem glashausu res toliko, kot jih ni bilo niti na gostiji, bili pa so kajpada tudi imenitnejši. Ali z besedami, ki jih sicer ni nihče glasno izrekel, mnogi pa so tako mislili: prišleku Ivanu Spranskemu je v tem čudnem času res uspevalo, saj je na svojem dvorišču lahko zbral ljudi, ki se sicer niso javno družili. Sóbota, ta mali Babilon na obzornici Panonije, velika vas, ki si je nadvse želela biti mesto, mestece z madžarsko arhitekturo, judovsko omiko in slovansko dušo, je bilo namreč še najbolj podobna sračjemu gnezdu, v katero je v poživljajočih časih prejšnjega stoletja vsak navlekel nekaj svojega, zdaj, v usodnih trenutkih svetovne zgodovine, ki so se zaradi prežečega dotika smrti že za mnoge razpotegnili v večnost, pa je to svoje skušal za vsako ceno ohraniti. Medtem ko se je okoliška revščina še zmeraj pulila za sol in petrolej, je namreč ta gospoda že slutila, da se tudi svetovom ob Müri počasi, a nezadržno bližajo sicer že razdrobljeni in zmedeni valovi velike svetovne povodnji. Silovito plimovanje soldaških strasti, ki kljub strahotnim morijam nikomur ni prineslo popolnega zmagoslavja, je sicer najverjetneje res že doseglo vrhunec, toda kalno in krvavo vodovje, ki se je ob oseki zdaj začelo raztekati, očitno ni bilo nič manj deroče in pogoltno.

Ameriški predsednik, odvetnik Thomas Woodrow Wilson je že na začetku leta obelodanil svoje videnje novega sveta, ki je prinašalo narodom pravico do samoodločbe in zagotavljalo mednarodno jamstvo za njihovo neodvisnost. V skladu z načrti, ki naj bi omogočili mir brez zmagovalcev in poražencev, je naslovil na vse vojskujoče se države predloge za novo ureditev mejnih in oblastnih razmerij iz obdobja imperializma, kar je praktično pomenilo spremembo zemljevidov, kakršno si je bilo komaj mogoče zamišljati. Nemčija bi tako morala zapustiti rusko ozemlje, v Rusiji živeči narodi bi dobili samoupravo, država pa pravico samostojnega odločanja o svojem političnem razvoju. Francija bi si znova pridobila Alzacijo in Loreno, Belgija in Poljska bi postali neodvisni, tudi Italija bi morala urediti svoje meje po narodnostnih črtah, neturška ljudstva v osmanski državi in mali narodi v avstro-ogrskem cesarstvu pa bi dobili avtonomijo. Dejstvo je bilo tudi, da so se, še posebej po dogovoru nemških in ruskih pogajalcev v Brest-Litovsku, taki načrti že začeli uresničevati, saj sta se Finski in Ukrajini, ki sta že razglasili samostojnost, zdaj pridružili še Litva in Latvija, enako pa so napovedovali v Gruziji. Tudi v donavski monarhiji je pod skupnim pokrovom vse glasneje brbotalo: stavkali so tovarniški delavci na Dunaju, upirali so se mornarji v Boki Kotorski, slovenski, hrvaški in srbski poslanci pa so skušali izposlovati združitev južnih Slovanov v nekakšno skupno državo.

Kaj bi slednje pomenilo za nebogljeno deželico med Müro in Rabo, v kateri so panonski Slovenci že stoletja sobivali z Madžari, je bilo vprašanje, ki ga je bilo v teh časih med sóboško gospodo prav nespodobno izreči. Seveda si niso mogli več povsem zatiskati ušes, kajti o marsičem se je že šušljalo in zle slutnje so kar visele v zraku, toda razločno izrečena misel je porajala še večje nelagodje in terjala odločitev, ki ni mogla biti vsem pogodu. Bilo je vendar že videno in je bilo neizprosno res: v obdobjih, ko so o skupnih rečeh odločale razgrete množice, ki niso imele veliko izgubiti, saj so lahko zastavile le svojo kri, je tudi bogastvo dobivalo povsem drugačno menjalno vrednost. Zlahka je namreč takrat izgubljalo ime in prilaščali so si ga zmagovalci. Še dodatno pa so tako bojazen kajpada razpihovale vse bolj zanesljive novice iz carske Rusije, kjer so Leninovi boljševiki razglasili socialistično republiko in povlekli državo v krvavo državljansko vojno. Njihova morebitna zmaga naj bi namreč pripeljala na oblast delavce ter vzpostavila družbeno ureditev, v kateri bi bilo prav vse postavljeno na glavo.

“Težaki in brezzemljaši mogoče lahko v Rusiji tudi dobijo bitko, saj za klanje, razbijanje, rušenje, požiganje in plenitev res ne potrebujejo drugega kot trde pesti in prazne glave, a vprašajmo se vendar, gospodje, na čem bo potem lahko ta zmaga stala,” je za dolgo in visoko obloženo mizo Ivana Spranskega povzdigoval glas gizdavi Geza Hartner, lastnik največjega mlina na Ledavi. “Zamislite si, prosim, da lahko kaka taka norost jutri nažene iz mojega obrata vse, ki znamo seštevati in odštevati,” je na pol v šali vihtel kazalec. “Saj je vendar jasno, kako dolgo se bo potem še na Hartnerjevih finih kamnih gladila moka!?”

“Če se bo mlelo, kar bodo hlapci že prvo noč v predpasnikih raznesli iz mojega granárja, potlej se pač več niti ne bo splačalo spustiti vode,” mu je zviškano pritegnil veleposestnik Josip Vogler. “Drugo leto pa kajpada ne bo nič bolje, saj ne bodo imeli kaj sejati v zemljo, ki so jo bili pozabili zorati,” se mu je posrečila domislica, ki so se ji potem vsi smejali.

Toda ta smeh je bil glasen le zato, ker je skušal preglasiti povsem zresnjene pomisleke, ali bo donskim Kozakom resnično uspelo ustavili Rdečo armado in ali bo torej zdrav razum sploh lahko še kos zblojenim idejam o nekakšni komunistični blaginji. Zlovešča slutnja, da se na vzhodu potemtakem res poraja nekaj še nedoživetega, a prav zato tolikanj bolj nevarnega, je bila namreč vse bolj razberljiva, taka, ne povsem prepoznana grožnja pa jih je delala negotove in popadljive.

“Še najbolj smešno pri vsej zadevi pa vsekakor je, da boljševiki tem nesrečnikom ne kanijo vzeti le premoženja, temveč tudi volilno pravico,” je dodajal odvetnik Šanji Vályi, ki je slovel kot najboljši gosposki advokat. “Vsi, ki po njihovem prepričanju izkoriščajo najeto delovno silo ali pa jim je, bog ne daj, dano živeti brez dela, bodo poslej enaki duševno bolnim in Ciganom,” je poznavalsko pojasnjeval in se mrščil. “Vprašajmo se: kdo bo torej v taki državi sploh lahko volil in kdo bo navsezadnje izvoljen?”

“Kdo, kdo!?” so pocmokali in komaj zadrževali odvečno slino, ki bi jo bilo najbolje izpljuniti. “Mali ritarje bodo potem pač župani,” so bili ogorčeni. “Svinjski pastirji pa najverjetneje kar ljudski poslanci,” so se zmrdovali.

“Vsi plemenitaški nazivi bodo seveda tudi odvzeti,” je kar nekam privoščljivo nadaljeval advokat. “Še tako učeni možje pa bodo morali znova v šole, saj nobeno dosedanje znanje ne bo več veljalo.”

“No!?” so se jim že povsem povesile brade. “Ker bo potemtakem veljalo le, kar bodo dijaki naučili profesorje, študenti pa akademike,” so se praznih pogledov spogledovali z absurdom, ki naj bi se jim na lepem, začuda, zdel celo verjeten – kajti Rusija je bila res kot velikanska peščena ura, scela prekucnjena, narojeni car Nikolaj Drugi se je bojda v ujetništvu že učil delati z lopato, neki nergač in klatež Vladimir Iljič Lenin pa si je v njegovi palači dal streči le še rdeči kaviar.

“Gospodje, ne bodimo zdaj babe!” je končno posegel potrpežljivi gostitelj Ivan Spransky. “Človeška norost je res brezmejna in gotovo nas lahko doleti še marsikaj, a kdorkoli že bo kdaj prišel na oblast, vsaj mi bomo zmeraj vedeli, da je le denar na tem svetu resnični vladar,” se je vzpel na prste in z razširjenimi dlanmi pokazal na omizje, ki jih je čakalo nakrancljano kot tihožitje na kaki baročni slikariji. “Prav denar pa k sreči ne zrase na drevesih, ampak ga je treba znati pridelati,” jim je zaupljivo pomežiknil in galantno segel po kozarcu, ki mu ga je ponudil strežaj.

Možje so drug za drugim pristopili in zavihteli čaše, ki so se, kot prej njegova odrešilna misel, zalesketale v žoltavem popoldanskem žarku in pocingljale v opomin bedakom, ki so jih podžigale skomine. Njihovi obrazi so bili ob tem zdaj spet zaverovani vase in nekako kar sklesani, kot bi bili malikovali in si dali zaobljubo, da bodo to svoje bratstvo v denarju odslej samo še bolj spoštovali. Kakemu panonskemu bogecu, ki jih je, zna biti, gledal preko strehe, so se sicer lahko zdeli tudi klavrni, toda kdorkoli jih je morda videl z okna ali s ceste, je seveda vedel, da ta čas v Mürski krajini ni bilo bolj mogočne bratovščine. Zamolčani prišlek Ivan Spransky je resnično zbral ob sebi same bogatce, ki so se tudi v teh suhih letih obdržali na cedilu. Bili so tu židovski trgovci, madžarski veleposestniki in slovenski obrtniki, ki so si še na promenadi le redko stopili vštric, z njim pa jih je očitno zvezalo nekaj, o čemer niti Elica ni veliko vedela. Opazila je sicer, da je tu in tam komu posodil denar, pa da sta z Jenöjem kdaj poskrbela za prevoz blaga, ki je iz Radgone in Ljutomera preko Müre vse pogosteje potovalo ponoči, toda to so bile vendar drobne usluge, ki jim ni znala pripisati take veljave. Zato je pač raje verjela, da jih je, preprosto, zasvajal z vso to svojo zadržano odločnostjo, ki se ji navsezadnje tudi sama ni mogla nikoli zares upreti, pa čeprav ji je bilo obenem kdaj nelagodno, ali pa ji je na tihem šlo tudi na živce.

Tudi zdaj, ko so napili in sedli, je Ivan Spransky molčal, kot bi bila sleherna beseda odveč.

Geza Hartner pa je vzneseno dejal: “Samo tole vam povem, gospodje: požvižgamo se mi na tak Petrograd, ki ni znal nahraniti svojih revežev. Prav briga naj nas magari za Pešto, če kdaj ne bo imela dovolj pameti. Ampak naše Sóbote pa pač ne smemo dali nikoli iz rok.”

“Sóbota je res samo naše vprašanje in tega se je treba strogo držati,” je zarotniško pritrdil Šanji Vályi. “Vsi so pozabili nanjo, zato tudi zdaj nimajo pravice ničesar terjati,” še dodal, možje pa so globoko prikimali in začeli še eno razpravo o tem, kako bi skupaj preslepili negotovi čas, ki jim je bil resnično vse manj naklonjen.

Po bohotno razcvetelem in nič manj živo okrašenem vrtu pa so se razlegali motivi iz Schumannovega Klavirskega koncerta v a-molu, ki jih je na bleščečem se Broadwoodovem klavirju preigraval kavarniški pianist in sóboški hišni učitelj glasbe Simon Lenhardt. Ta nežna in občutljiva romantična glasba, ki je prepolna bravuroznega razkazovanja in želje po absolutni glasbi, je bila namreč njegova neugasljiva obsesija. Neštetokrat je tako ta brbljavi mladi mož glasno obžaloval, ker mu ni bilo dano te veličastne skladbe vsaj enkrat samkrat v življenju odigrati z orkestrom. Zmeraj pa, ko so njegovi dolgi tanki prsti naravnost zalebdeli nad toni, ki jih je nesrečni skladatelj zložil za svojo ženo, slavno pianistko Claro Wieck, se je pozornemu poslušalcu vendarle zazdelo, da se pravzaprav pomenkuje z velikanskim orkestrom, ki ga kajpada lahko sliši le sam.

Njegovo muziciranje je bilo najverjetneje prav zaradi tega vznemirjeno in raztrgano, poskočnim koračnicam so sledili premolki in nato zopet dolge zasanjane pasaže, ki so se vzpenjale in ugašale, kot bi jih bil raznašal veter. Nad vsem tem pa je, kakor da v brezčasju, lebdel njegov ozki, čuteči obraz zanesenega mladca, ki ne bo nikdar igral z orkestri – in se, gotovo ne po naključju, ponujal kot prispodoba tega samotnega panonskega mesteca, ki si je prav tako na tihem želelo več, kot mu je bilo dano.

*

“Ljubim to muziko, ki ne govori o ničemer, pa vendar lahko pove vse,” je damam, ki so se zbrale ob novem klavirju Spranskovih, dejal mladi pianist. “Nastala je, še preden so tudi resni komponisti začeli zapisovati verbunkose, in bo zagotovo ostala večna,” je zatrdil, one pa so tiho soglašale, čeprav ga niso povsem razumele in seveda tudi niso ničesar vedele o vplivih madžarske rekrutske pesmi in ciganske glasbe na nekatere priljubljene evropske skladatelje.

“Povej nam raje zgodbo o ljubezni Clare Wieck,” je dejala njegova žena, gospa Gita, ki mu je sledila kot senca, pa se je klub temu še zmeraj znova vzvalovila ob njegovem muziciranju in vzdihovala ob leporečenju.

“Ah, to!?” je zamižal Simon Lenhardt. “To pa seveda prav z veseljem,” se je zavrtel na stolcu. “Kajti njegova Zilia, ki jo je, bogme da, častil bolj kot samo presveto Cecilijo, zaščitnico glasbe in glasbenikov, po kateri ji je izbral ime, je s tem naravnost usodno povezana,” je kratko udaril po tipkah, nato pa počasi spustil pokrov in se z obema laketoma naslonil nanj. “Bila je hčerka leipziškega učitelja klavirja Friedricha Wiecka in je že enajstletna koncertirala po Evropi in napovedovali so ji bleščečo kariero. Naneslo pa je potem, da se je pri njenem očetu učil tudi neuspešen študent prava Robert Alexander Schumann iz Zwickaua na Saškem, ki je prav tako želel postati pianist. Med takrat komaj šestnajstletno očetovo ljubljenko in dobrih devet let starejšim pohajačem se je razgorela silna ljubezen, o kateri pa stari in škrti Žid, ki je že bogato vnovčeval hčerkino nadarjenost, seveda ni želel niti slišati. Nagnal je vsiljivca iz hiše in mu za primer, da bi se še naprej sestajal s Claro, zagrozil s smrtjo. Njej, ki je ostala tako rekoč v hišnem priporu, pa je napovedal, da bo ves denar, ki ga je zaslužila na koncertih, sicer hranil do njenega enaindvajsetega leta, s tem da v primeru, če bi se prej brez njegove privolitve poročila, seveda ne bo dobila niti fičnika,” je pripovedovalec iznenada zopet dvignil pokrov in z udarcem na eno samo tipko postavil piko, ki je tenko odmevknila v zgroženo poslušalsko tišino.

Gospe so pridihnile in se šele čez čas zganile.

“Nikoli si ne bi bila mislila, da je lahko tudi človek, ki se peča s tako milo glasbo, lakomen na denar,” je zaobrnila z očmi gospa Nevenka.

“Morda pa vendarle ni šlo za denar, saj je gospodična bila premlada, gospod pa, ste rekli, je bil vsaj takrat še pohajač,” je ugovarjala gospa Trautmanova, ki jo je najverjetneje zbodel namig o Židovi škrtosti.

“O, pa je šlo!” je posegla gospa Gita, ki je seveda poznala zgodbo. “Prišlo je tako daleč, da je zlobni oče na vse načine skušal uničiti Clarino kariero, ki jo je pred tem sam ustvarjal,” je hitela s pojasnili. “Razpošiljal je celo podla in lažno podpisana pisma, v katerih je vodje in mecene koncertnih programov prepričeval, da je vsa njena slava napihnjena in izmišljena …”

“Seveda je šlo tu za denar,” ji je blago segel v besedo pripovedovalec, ki je zopet zaprl pokrov in se naslonil nanj. “Vsa reč je namreč prišla potem celo na sodišče in kmalu postala svojevrsten javni škandal. Cela štiri leta so skušali mnogi drago plačani advokati dokazati, da živi skladatelj neurejeno in pijansko življenje, spričo katerega ne more postati zakonski mož mladoletne pianistke, in skoraj cela štiri leta je sodišče odlašalo z razsodbo, ki bi omogočila uradno potrditev velike ljubezni. Usoda je tako napletla, da so sodniki šele avgusta osemnajsto štiridesetega odločili mladima v prid, poročila pa sta se potem dvanajstega sebtembra, le en sam samcat dan pred tem, ko je nevesta praznovala svoj enaindvajseti rojstni dan in po vseh hudičevih preizkušnjah končno dočakala polnoletnost, s katero bi se bila lahko zakonito poročila tudi brez očetove privolitve.”

Taka resnično svojevrstna življenska ironija je bila seveda nekaj, kar je poslušalcem zdaj zaprlo sapo. Osupljiva je bila tudi primerjava, kajti Giti in Simonu Lenhardtu se je pred leti tu, v Sóboti, primerilo nekaj nadvse podobnega in njen zaroteni oče si je še dandanašnji s klobukom pokrival obraz, če je hčerko ali zeta po kakem naključju srečal na ulici. To je pripovedi seveda na svojski način dodajalo verjetnost, bolj razumljiv pa je bil tudi pripovedovalčev žar, s katerim je potem nadaljeval: “Prva leta po poroki so obdobje Schumannovega velikega navdiha, pa tudi Clara je začela znova nastopati. Gostovala sta v Moskvi, Pragi, Berlinu, na Dunaju, se za nekaj časa preselila v Dresden in nato dokončno v Düsseldorf, medtem pa se jima je v dobrih dvanajstih letih rodilo sedem otrok,” je mladi pianist z vidnim občudovanjem našteval velika mesta, ki jih sam najverjetneje ne bo nikoli obiskal, prevzete dame pa so se prav tako čudile neverjetnim razsežnostim nekega skupnega življenja.

“Tolika potovanja pa kar sedem otrok?” je zmajevala gospa Knavsova.

“Le kako sta si zanje sploh našla priliko?” se je smeje spraševala gospa Sidonija.

“Sedem, pa potem še Felix, najmlajši,” je spet prehitevala gospa Gita.

“Samo počasi,” jo je s kazalcem čez ustnice opominjal mož. “Saj vsa zgodba se tu pravzaprav šele zares začenja,” je z značilnim zasukom na stolcu znova pritegnil pozornost. “Leta osemnajsto triinpetdesetega je namreč v vilo na Gabenstrasse v Düsseldorfu vstopil mladenič in enega največjih še živečih komponistov s komaj opaznim priklonom poprosil, ali mu lahko le za nekaj minutk prisluhne ob svojem klavirju. Gospodu Schumannu je bila taka drznost začuda povšeči in takrat komaj še enaindvajsetletni Johanes Brahms iz Hamburga mu je zaigral svojo skladbo. Po sprejemnici so se razlegli čudni zvoki, prepolni nekakšne divje zanesenosti in obenem lirične lepote, ki jih je mlademu komponistu najverjetneje zasejal v uho in srce njegov madžarski pajdaš Edward Remény, ki je virtuozno preigraval predvsem cigansko glasbo. Veliki Schumann je bojda za nekaj dolgih trenutkov povsem otrpnil, nato pa vzkliknil: ‘Clara, to moraš res slišati!’

Bil je to vzklik nezadržnega navdušenja, ki mu je na žalost potem kmalu povsem spremenil življenje. Kajti Clara je res prišla in je prisluhnila in se spogledala z mladeničem, ki je bil ves iz svojega testa. In medtem ko je njen mož v čudnem gostu prepoznaval bodočega genija, so njene oči najverjetneje že zaznale nekaj, kar morda res lahko razume le ženska, ki na lepem ni več ravnodušna. Še globlje pa se je to dotaknilo prišleka, na videz vihravega, a tenkočutnega gospodiča, ki se je v tem začaranem dopoldnevu že na prvi pogled usodno zaljubil, saj svoje muze potem ni nikoli nehal ljubiti,” je pianist spet dvignil črni pokrov in zaigral značilno variacijo iz Brahmsovega Drugega klavirskega koncerta.

“Toda saj je imela sedem otrok,” so se povsem vznemirile dame, ki zdaj sploh niso več zmogle poslušati muziciranja. “Taka gospa si česa takega pač že ne bi smela privoščiti,” so bile ogorčene. “Res se lahko vsaki zgodi, da je kdaj slaba, toda pri teh letih ženska pač že mora ravnati po pameti,” so si dopovedovale, čeprav so bile kajpada vse po vrsti prepričane.

“Saj je res čudo, da se mu ni mogla upreti,” jim je tokrat pritrjevala tudi gospa Gita. “Clara Schumann je bila namreč takrat stara že šestintrideset let in je z možem pričakovala osmega otroka,” je še prilila olja na vse te silno plapolajoče plamene. “Razen tega pa: kako je lahko seveda pozabila, kaj vse sta morala z možem pretrpeti, preden sta se sploh vzela?”

*

“Ljube moje gospe!” je skorajda vzkliknil Simon Lenhardt in z nemočno razširjenimi rokami stopil med vznemirjene dame. “Ne sodimo tako strogo o rečeh, o katerih še dandanašnji nihče ne ve povsem natančno,” se je prestopil sredi živega kroga in iskal besed, s katerimi bi jim čudno razmerje bolje pojasnil. “Vsi trije so bili vendar umetniki in razen velikih čustev je bilo vmes še marsikaj, česar morda zdaj ne razumemo, gotovo pa moramo upoštevati.”

“Tudi umetniki so samo ljudje!” je že zahripla protestirala gospa Knavsova.

“Mož pa je mož, otroci pa naj so ženski zmeraj prvi!” je vsa vročična plahutala gospa Trautmanova.

“Seveda, seveda, saj tako je vsaj nekako potem tudi bilo,” jih je skušal pomiriti mladi pianist. “Brahms se je res strastno zaljubil v to izjemno žensko, oboževal je njeno neusahljivo čutnost in življenjsko vedrino, toda iz mnogih njegovih pisem je razvidno, kako nadvse je obenem občudoval tudi njeno skrbno materinstvo in način, kako je to zmeraj zmogla uskladiti s svojo umetnostjo. Le zla usoda je najverjetneje hotela, da je začel Schumannov ustvarjalni duh prav v tistem času bloditi. Prislišalo se mu je petje angelov in to božansko glasbo je zaman skušal zapisati. Potem spet so mu začeli prišepetavati demoni in po cele dneve je živel v nepomirljivem strahu, da bo v očitni blaznosti škodoval ženi in otrokom. Zato je že pozimi skušal končati agonijo s skokom v ledeno reko Ren, vendar so ga še pravi čas rešili. Je pa s tem končno le prepričal doktorje, da so ga sprejeli v norhaus, iz katerega se potem žal ni nikdar več vrnil.”

“No, vidite!?” je nemočna zagrebla po zraku gospa Trautmanova. “Pa saj se kaj takega tudi ni moglo končati drugače,” je nato kar nekako uplahnila.

“Seveda bi se končalo drugače, če siromak le ne bi bil umetnik,” je skomignila Nevenka. “Moj bi ga bil zagotovo že prvi dan počil.”

“Pa saj bi bil lahko to tudi pri kom naročil,” je še iskala rešitve gospa Sidonija.

“Mogoče pa je človek sprevidel, da take ljubezni ni mogoče ubiti?” je tedaj tiho rekla gospa Spransky, ki je bila doslej ves čas v ozadju.

Ženske so v hipu potihnile in njihovi čudeči se pogledi so zatipali k njej, kot bi bila izrekla nekaj nadvse bogokletnega. Bilo je očitno, da je edina tu skušala razumeti zgodbo drugače, toda še bolj jih je najverjetneje zapahnilo, ker si je drznila svoje mnenje tudi izreči. Prestopila se je v tem nelagodju, bilo ji je pravzaprav žal, da je sploh rekla, toda prepričanje, da nesrečnega moža v blodež ni speljala le omahljivost, ji ni dopustilo, da bi umaknila pogled. Stala je torej zdaj tu, zalotena kakor žival na čistini, in jih je gledala in je s tem nemim zrenjem branila neko povsem svoje mnenje, ki ga sicer ni znala zagovarjati, saj ga je zgolj čutila. Ljubezen? je krčevito pomislila. Le kako, da se ji je ta očitno nikomur povsem doumljiva beseda zdaj zopet izmuznila v tako neprimernem trenutku? Je mar sploh še kdo zmogel verjeti, da je pač Schumann ženo tako nadvse ljubil in se zato raje umaknil?

“Bilo je, kot je pač bilo, ker je tako moralo biti,” je vsem pomagal iz zadrege pripovedovalec, ki je sprevidel, da jim razprava ne bi bila prijetna. “Brahms se je kmalu preselil v Clarino hišo, kjer je skrbel za njene otroke, tudi ko je bila znova pogosto z doma. Zavračala je namreč vsakršno pomoč številnih Schumannovih oboževalcev in je le s koncertiranjem preživljala številno družino. Moža je lahko zopet videla šele čez dobri dve leti, saj so ji zdravniki v prepričanju, da bi mu lahko to še poslabšalo zdravje, najstrožje prepovedali obiske. Bil pa je takrat že brez zavesti in kmalu za tem je tudi preminil. Le nekaj dni po njegovem pogrebu je Clara sklenila, da mora tudi Brahms nemudoma zapustiti njeno hišo. Pospremila ga je na železniško postajo in mu ob slovesu dejala: ‘Počutim se kot na pogrebu.’ Po svoje pa je seveda to tudi bil pogreb, saj se je Clara Wieck v tistem strahotnem in obenem veličastnem trenutku odpovedala življenju in se za večno poročila z glasbo.”

Greh

*

Stara Sreševka gospodu Ivanu Spranskemu ni niti malo zamerila, da po poroki ni več hvalil njene kokošje juhe, pa tudi to, da sta jo mlada dva še komaj kdaj obiskala, se ji je očitno zdelo nekako kar samo po sebi umevno. Videti je bilo torej, da je razumela njuno zadrego in jima skušala s svojo odmaknjenostjo celo pomagati – sesedajoči se cimper med zaraslimi kolniki je bil vendar le še krasta, ki je pričala o njuni zatajevani preteklosti, pod njegovo plesnobno skorjo pa se je celila rana, v katero ni bilo dobro drezati. Gospa Spransky je bila materi na tihem hvaležna za razumevanje, še bolj pa jo je ganilo, ker ji starka ni poočitala, da ni še nikdar niti od daleč videla njenega novega doma v Sóboti. Bilo pa je tudi res, da si ga je zato v svojih predstavah očitno slikala samo še bolj mogočnega in bleščečega.

“Nocoj, ko so se mi na podoknih spet prislišale stopinje in sem potem še dolgo povsem razsanjena sedela v postelji, me je na lepem obšel čuden strah, ali se ni v Ivanovih palačah primerilo kaj hudega in mi lakaji prihajajo o tem povedat,” je pravila. “A le kaj bi se lahko tam sploh primerilo?” sem si potem tudi kmalu dopovedala. “Ogenj vendar takim zidinam ne more do živega, tatovi si ne upajo mimo straž, doktorji pa so tudi zmeraj pri roki, če bi se, bog ne daj, koga polotila slabost.”

Elico je ob takih fantazmah zazeblo okoli srca, saj je vedela, čemu je mati potrebovala to laž. Večkrat je sicer imela že na jeziku in nadvse ji je želela opisati svojo resničnost, ki je bila vsekakor že sama dovolj bleščeča, a potem jo je zmeraj znova zmagal občutek, da bi starka ob takem razočaranju nemara podvomila o njeni sreči. Tega pa ji seveda ni smela vzeti – tega z otroško zaupljivostjo prežarjenega prepričanja, da je njena žrtev darovana nečemu res velikemu – kajti prav to jo je že ves čas držalo pokonci in samo zato je lahko tudi po cele dneve sedela na pragu in pela. Drugi tak navdih njene blaženosti pa je bil kajpada Julian, moški potomec, ki ga Srešema Bog najverjetneje ni dopustil prav zato, da se je lahko zdaj narodil v drugačnem svetu in tako začel novi rod, ki se ne bo več kališal v marofskem blatu. Radostila se mu je z zaljubljensko kopreno v očeh in ga ob redkih priložnostih, ko ga je lahko videla, gledala le od daleč, kot bi bil sam Odrešenik. Elica, ki je to seveda opažala, ga je potem, ko je že shodil, skušala kdaj prav siloma potisniti proti njej, toda mati je tudi tedaj kar zdrznjena ostajala vzravnana in ga ni nikdar pobožala niti po laseh. Otrok, ki je bil sicer nadvse živahen in zvedav, pa je prav tako zastal, kakor bi bil slednji hip obvisel med hotenjem in negotovostjo.

Zakaj je bilo to tako, si ni znala prav pojasniti.

Toda bilo je in se je ponavljalo, kakor da bi bilo od nekod obema zaukazano, naj si ne hodita preblizu in naj se ne dotikata. Obenem pa je bilo vendarle čutiti, kako se iz te odmaknjenosti navajata drug na drugega in se na svoj način tudi sporazumevata. Juliana je, recimo, nadvse zabavalo, ko se je Sreševka ob kakem hipnem doživetju na hitro prekrižala in je nato ta njen značilni gib ves čas skušal ponavljati. Ona pa je prav tako ponavljala njegovo brbljanje in preobračala besede, ki so ji seveda lahko le komaj kaj pomenile. A tako sta se vsaj pogovarjala – razdalja, ki so jo med vnuka in babico položile rojenice ali ji je botrovala kaka druga skrivnostna usodovka, pa se je vendarle postopoma manjšala.

Zdaj, ko je otrok praznoval svoj drugi rojstni dan, se je Elica že nekaj dni zapored prebujala z mislijo, da bi morala z njim vsaj ob tej priložnosti zopet obiskati mater. Vedela je sicer, da Sreševka takim datumom ni nikdar namenjala pozornosti in je samo zaradi tega tudi zdaj ni pričakovala, a njen vse glasnejši notranji šepet, da mora to kljub vsemu napraviti, jo je delal vse bolj nemirno in slutljivo, zato naposled niti ni več želela čakati nedelje, ko je bil Ivan ponavadi tudi čez dan doma, temveč je raje prosila Jenöja, da je dopoldne prišel s kolesljem. Konja, ki sta v rahlem drncu zavila z mestne ulice, sta kmalu zadišala po znoju, iz ravnice, ki se je široko razpirala proti Müri, pa je izpareval tisti dobro znani okus po prebujeni zemlji. Toda Elica se zdaj nekako ni in ni več mogla prepustiti vsej tej opojnosti. Bilo jo je namreč vse bolj strah, da trdovratna misel, ki jo je naposled pognala na pot, ni obetala dobrega. Tudi stari in med tako vožnjo ponavadi brbljavi kočijaž je očitno začutil njeno nestrpnost in je le z vse pogostejšim krehanjem prigovarjal konjema, da sta vlekla hitreje.

“Ne vem, zakaj imam tako slab občutek,” je naposled izrekla gospa Spransky.

“Saj je zaenkrat samo še občutek,” se je blago nasmehnil Jenö.

“Ja,” je prikimala. “Ampak res čuden …,” je premolknila, ker ni takoj našla besed, s katerimi bi mu to le nekako opisala. “Kot da bi me bila mati te dni skušala priklicati,” je nato le izrekla. “Jaz pa vendar vem, da me ne bi ona nikdar kar tako po nepotrebnem klicalarila …”

“Mogoče pa se samo počutite krivo, ker je že dolgo niste obiskali?” je zmignil starec in pokrehal konjema.

“To pa pač ne!” je skorajda kriknila gospa.

“Kaj?” je povsem mirno vprašal starec.

“Ne počutim se krivo,” je rekla trdo in ga primorala s pogledom, da je obrnil glavo. “Nobenega razloga nimam za tako krivdo,” je zatrdila in se mu vsa nasršena zazrla v oči. “To, da sem šla za Ivana, je bila navsezadnje bolj njena kot moja želja, zato dobro ve, da nima zdaj pravice ničesar terjati,” mu je pojasnila.

Umaknil je pogled in proti svoji navadi ošvrknil konja z bičem. Voz je lahkotno polzel po razmočenem in kolesa so le za spoznanje zdrsavala v blatu. Julian je molel ročice visoko nad glavo in skušal uloviti veter. Zdelo se ji je, kot da bi vprega potovala le skozi čas, sicer pa ostaja na mestu.

“Oprostite mi, če sem bila pregroba,” je šepnila potem. “Kaj pa to vas sploh briga?” se je še skušala opravičiti.

“Res me ne zadeva,” je zamrmral Jenö Forgas. “Bilo pa bi mi vendarle ljubše, če mi tega zdaj ne bi bilo treba izvedeti,” se je vzravnal v sedenju in ji skorajda priprtih vek dal vedeti, da se ne želi več pogovarjati.

*

Starka je že od daleč opazila koleselj in je le iz navade šla po ogradih naproti. Ko pa je nato prepoznala hčerko in malega, je kakor vkopana zastala v cvetočih travah in si z obema dlanema objela obraz. Njene od videnega povsem prevzete oči so, ne da bi sploh še trenile, sledile vozu, ki je za živo mejo polagoma zavijal k hiši, in le njena drobcena glava z belim, prosojnim lasiščem se je ob tem zasukala, kakor se sončnica obrne za soncem. Bili so to tisti nemerljivi in neopisni trenutki, ki jim nobena laž ali slepilo ni moglo do živega – kar trajali so in trajali in z vsako potankostjo pričali, kako nadvse je mati zares čakala.

Elica je objela Juliana in ga nehote stisnila, da je pobrcal v naročju in se skušal izviti iz prijema, ki mu je postajal vse bolj nelagoden in ga seveda tudi ni mogel razumeti. Spomnila se je osornih besed, ki jih je bila prejle izrekla, in se zavedla, kako zelo so bile krivične, saj mati v resnici ni nikoli ničesar terjala, temveč je kvečjemu le preveč prisluškala njenemu hrepenenju in morda preglasno molila za to, da naj bi se nekako le uresničilo. Tega pa ji kajpada ni mogla zameriti. Še manj ji je lahko tako prostodušno privoščila samoto, ki jo je zdaj na lepem začutila.

“Neni,” je rekel Julian, ko je zagledal starko.

“Ta neni je tvoja babica,” mu je prišepnila in brez kočijaževe pomoči sestopila s koleslja.

*

Jenö je izpregel konja in jima izpod strehe navlekel seno, starka pa je še zmeraj stala tam sredi travnika in čakala. Visoka trava, ki je ravno v teh dneh razcvetela vse svoje cvetove, je bila še rosna, zato je morala Elica dvigniti otroka v naročje. Vedela je namreč, da ji zdaj mati ne bo stopila naproti, kajti vsa njena drža je kazala, da se je ob doživetju zamaknila in se ne bo tako kmalu odtajala. Taka je bila pač Sreševka: na mah duškajoča in razplahutana kakor nadležen grabljiv ptič, potem pa že spet vsa otrpla in navznoter čuteča kakor pritajena riba. No, ko je prišla hčerka bliže, je nato le začutila pogled, ki je bil prepoln čakanja ali morda celo pritajene nestrpnosti, zato je še tisti hip vedela, da so bile njene slutnje upravičene in da ji želi mati sporočiti nekaj pomembnega.

“Kaj je?” je vsa slutljiva dahnila.

“Ne vem,” je zašepetala starka. “A bilo je takole,” je pristopila in se pomenljivo ozrla, kot da je ne sme nihče slišati. “Pri Škafarjevih hlapícah je prenočila revica, ki je prosjačila po vasi, pa jo je zalotila noč,” je rekla k dlani, s katero si je zastirala usta, da naj veter ne bi raznesel glasu.

“Saj naju nihče ne more slišati,” je dejala Elica, ki ji je, ko je razbrala, da gre samo za govorice, nekako odleglo.

“Ali pa pač more!?” je zmignila stara in je še kar šepetala. “A po hišah se je iz tiste črne Škafarjeve luknje drugi dan raznesel glas, da ta nesrečna ženska že deveto leto išče moškega, ki jo je nekje tam daleč preko Müre popeljal pred oltar, nato pa pustil samo,” je privzdignila obrvi. “Za dokazati to resnico pa da nosi baba v leseni škatli s sabo šolne, ki jih je obula kot nevesta …”.

“Šolne?” se je zganila.

“Šolne,” je dejala mati in pridihnila.

“Čudno, da prav šolne,” je kar bleknila, saj ji je šlo ta hip po glavi in telesju, kot bi se bila dotaknila žerjavice.

“Čudno, čudno,” je zmajala stara. “Ravno to sem tudi sama rekla, ko so mi prinesli na uho,” ji je prišepnila. “Bo že bolj res, da katera tistih Škafarjevih hlapíc ve za Eličine sanje in si vse to samo zmišljuje,” sem upala. “A bilo bi prelepo, če bi bilo lahko res tako …,” se je skremžila, kot da jo bo zdaj zdaj zmagal jok.

“Kako pa?” je iztisnila Elica in spustila otroka ob sebi na tla. “Povej vendar že,” jo je ujela za dlan in jo stresala.

“V nedeljo, ko sem prišla od svete maše, je sedela ženska na panju pod tvojo tepko in zibala v naročju leseno škatlo, ki resda ni bila kaj dosti večja od tiste, v kateri hranim britev, milo in papirje pokojnega, toda saj sem seveda takoj vedela,” je nemočna razprla roke in se ozrla v nebo. “Potem pa je copra tudi že zmaknila pokrov, si dvignila tisti drobceni šolen takole k svojim čemernim očem in zašuškala: ‘Že deveto leto po najhujši žegi in najglobljem mrazu vlačim to s sabo samo zato, da bi si lahko še enkrat nataknila na svoje razhojene noge. Zdaj, vidiš, pa se z Božjo pomočjo le bliža tisti veliki čas, ko bom to lahko napravila.’

‘Ne vem, čemu govoriš o tem ravno meni?’ sem rekla in jo popljuvala, saj sem bila še zmeraj prepričana, da se mi le prikazuje.

Ampak: ‘Veš, veš!’ se je zarežala baba. ‘Dobro ti zdaj že veš, da iščem Ivana!’ je zabevskala. ‘Mojega moža Ivana, ki me je bil že po enem letu pustil samo zato, ker sem bila sirota jalova. Potem pa izvem, da se je tam na Tišini poročil s tvojim otrokom in se preselil tja, v tisto veliko mesto, kjer ob sobotah mešetarijo z živino,’ mi je takojci zabrusila, saj je že o vsem vedela. In kaj sem ji potemtakem lahko sploh odvrnila?” je globoko zavzdihnila in potihnila.

Elica je omotična stekla za Julianom, ki je zatacal v visoke trave in se zamotil z mečkanjem cvetov. Počepnila je ob njem in mu za hip naslonila čelo na ramo. Pripoved, ki jo je ravnokar slišala, se ji sicer v tej zgroženosti ni zdela nič bolj resnična od sanj, ki so jo že ves čas spremljale, a to ji ni veliko pomagalo – saj tudi če je mati le sanjala, je to zagotovo nekaj pomenilo? To pa, da je bilo vse lahko tudi res, da se je torej ta ženska, taka iz mesa in krvi, resnično priklatila od nekod s Slavskega in je bila zdaj morda že celo v Sóboti, je bilo itak dejstvo, ki ni hotelo čez rob njene pameti, ne da bi tam pustilo hude sledi. Ni namreč moglo biti človeško, kar je lahko takole stopilo iz tistih strašljivih sanj in celo nekaj terjalo.

“Pa si res prepričana, da si jo videla?” je torej vprašala, ko se je z otrokom v naročju vrnila do matere.

“Sem, sem,” je žalostna prikimala Sreševka. “Zato pa sem tudi bila vse te dni tako v skrbeh za malega,” je stegnila svojo tanko, koščeno in prosojno dlan ter Juliana prvič v življenju pobožala po laseh. “Že ob svitu sem se, revica, zmeraj napravljala, da bi šla in vas še pravi čas opomnila,” se je prekrižala, kot se je najverjetneje tudi takrat tisočkrat prekrižala. “A me je bilo potem zopet strah, da bi zablodila ali se kje spotaknila, zato sem raje čakala.”

Elica je stisnila otroka k sebi in v nekaki dušljivi negotovosti otrpnila.

“Kaj pa ji je, zlobnici, lahko bolj v slast kot ravno njegovo dete?” ji je mati zašepetala v uho. “Zato moraš Ivana takoj posvariti in ga prositi, naj si nikar ne zatiska ušes in ne zapira oči,” jo je potisnila proti dvorišču, kot da se zdaj na lepem nadvse mudi in so trenutki lahko usodni.

Zagazila je pred njo in krčevito tuhtala, ali je lahko taka baba sploh nevarna in kaj jim navsezadnje lahko napravi. Če je namreč res že celih devet let lazila po svetu in poizvedovala pri ljudeh, ki so jo bili pripravljeni poslušati, potem pač že ni mogla biti pri zdravi pameti in lahko bi si res drznila. Toda saj je vendar bila samo ženska, ki je dihala cestni prah in se hranila s pomijami, zato najverjetneje ni ravno zmogla z rokami. Pa tudi proti vsakršnim coprom, ki jih je morda spotoma nabrala, se je pri soboških Ciganih lahko našlo vrástvo. Zato ujma, ki je iznenada prihajala nad njih, najverjetneje sploh ni bila tako velika, kot je bila še zmeraj videti v materinih očeh – je gruntala Elica, ki v strahu za otroka še ni povsem dojemala drugega okrutnega dejstva, namreč, da je bila zalezovalka potemtakem Ivanova zakonita žena.

Toda – ali je kaj takega sploh mogoče? je zastala, ko jo je ta misel naposled prestrelila in ji šla skozi srce, kot gre vojaku nepričakovana krogla.

Bi se res lahko poročil z njo, če bi bil že prej poročen? je skušala preudariti in nekako premotiti omotico, ki se je je zopet lotevala.

A potem so se v njej zganile še govorice, ki so jih privoščljive hlapíce še za časa njenega deklištva prinašale iz ižakovskih mlinov, in prežarjeno dopoldansko nebo je dokončno zanihalo. Bilo ji je, kot da stoji na brvi in izgublja ravnotežje, pod njo pa ne odteka potočnica, v katero je kot deklica neštetokrat čofnila, temveč se votli brezno, iz katerega se ne bo nikdar dvignila. Potisnila je Juliana začudenemu kočijažu v naročje in se naslonila na svojo tepko, saj je bila zdaj čudno prepričana, da se le ona tudi tokrat ne bo zamajala, niti upognila. In potem je bilo res tako: v dlaneh, ki so zdrsele po ostri razkrastani skorji, je zopet čutila življenje in luknjo v prsih, ki ji jo je prizadejala tista nevidna krogla, je napolnila moč. Bila je spet Elica, ki si je želela postati gospa, in verjela je, da ji ne bo spodletelo.

“Ali vam je kaj bolje?” je vprašal Jenö.

“Dobro mi je,” je prikimala. “Le na malega morava bolje popaziti, da se mu spotoma kaj ne zgodi,” je potem dodala.

“Na malega?” je zategnil, ker je kajpada ni razumel.

“Grozijo nam,” je dejala povsem zbrana. “Lahko bi mu kdo kaj kanil.”

Starec jo je zazrl izpod čela in nekaj trenutkov čakal, ali mu bo še pojasnila. Nato pa je le dvignil brado, stopil do koleslja in iz zabojnika povlekel dvocevko.

*

Gospod Spransky je seveda že ob prihodu opazil nenapovedani konjarjev obisk pa tudi njegova puška, prislonjena v kot sprejemnice, mu je gotovo takoj padla v oko. Kljub temu se je, kot običajno, pomudil pri hišni, ki mu je pomagala sezuti čevlje in mu ponudila svežo srajco, nato pa je povsem miren prisedel h gostu in poprosil, naj še njemu natoči šilce orehovca. Taka, zanj že značilna drža, je razkrivala gospodarja, ki je znal brez odvečnih besed postrojiti podanike, obenem pa skrivala prekaljenega bojevnika, ki ni nikdar potrzaval, saj je zmeraj še pravi čas prepoznal resnično nevarnost, ali pa se je na tak svoj čut vsaj zanašal. No, Elica je zdaj seveda vedela, da o njenem dopoldanskem doživetju ne more niti zaslutiti, zato se ji je zdel v tej svoji zaledenelosti kar nekam nebogljen. Demon njegove samopašnosti, ta vztrajni prišepetovalec, ki mu ni dopuščal, da bi se zavedel ranljivosti, pa je postajal vse bolj nevaren. Njen mož torej, ta novopečeni sóboški mogotec, prekupčevalec z mürskim zlatom in mešanim trgovskim blagom, ki je prihajalo čez reko brez mostov, je bil očitno že povsem prepričan, da je mogoče preteklost preprosto poteptati, prihodnost pa tlakovati z denarjem. Njegova občutljivost za vse druge vsakdanje in drobne reči pa tudi je zato, kako se je želela sama spraviti s preteklostjo in káko prihodnost si je na tihem obetala, iz dneva v dan slabevala.

Tudi zaradi tega je bila zdaj prepričana, da ženska, ki ga je s poročnimi čevlji pod pazduho že toliko let iskala in ga naposled tudi našla, ni bila le poblaznela sirota, ki bi jim lahko bila nevarna, temveč je bila tudi svarilo. Prihajala je torej ob času, ko sta se morala zdrzniti in se povprašati, ali je v vili na Radgonski ulici res vse tako bleščeče, trdno in večno, kot se je zdelo na prvi pogled. Toda to seveda ni bil pogovor, ki bi ga lahko slišala konjar in hišna, zato je gospa Spransky raje molčala in čakala – čakali pa so tudi vsi drugi, ki niso imeli pojma, kaj se pravzaprav dogaja in čemu je bilo treba hišo zastražiti. Besede, ki so se kotalile in se zatikale ob tem odlašanju, so bile prazne, pogovarjali so se, kot da si nimajo ničesar povedati, v premolkih in vse daljših tišinah pa je prežalo, slutljivo in zatiščano, kakor da bi se malodušje množic z ulice naposled zavleklo tudi v te doslej dobro zatesnjene prostore. Vsaj tako se je zdaj zdelo Elici, ki je za masko ravnodušnosti zmeraj znova premlevala materine besede in se spraševala o Ivanovi laži.

Ogorčenje, ki je sledilo tisti nepričakovani slabosti, kakršna je ni grabila niti, ko je bila noseča, se je sicer čez dan pretopilo v nekakšno zaprepadenost, ko se ni več spraševala, kako ji je lahko kaj takega sploh napravil, temveč jo je prežemalo le še vprašanje, kako bo poslej s tem živela. Ko pa je potem pod večer vstopil in je nekako morala prenesti spogled, jo je na lepem spominjal na gizdavega ponirka, ki sta ga nekoč hodila opazovat k jezeru, in zdel se ji je celo smešen. Pa tudi to je bilo navsezadnje res: prav kot tisti nepredvidljivi ptič se je namreč nekje tam na Dravi pri Ptuju v hipu prekucnil in izginil pod gladino, za njim pa so ostali le bežeči okrogli valovi. A še preden so se valovi razširili in povsem pošlí, je že pokukal iz Müre tam nekje pri Radgoni in se je že spet vedel, kot da je bil že ves čas tu in se ni medtem nič zgodilo. Ali: kar si drugi ptiči niso mogli niti zamisliti, se je zdelo njemu samo po sebi umevno in kdo ve, ali mu bo sploh lahko dopovedala, da ji je napravil kaj hudega. Kajti Ivan resnično ni prenesel očitkov o svojem ravnanju. Če se že ni mogel dovolj ubraniti s tistim prežečim molkom, ki je obtoževal z užaljenostjo in karal s pomilovanjem, si je znal svoja dejanja zmeraj opravičiti z nečim, kar je zanesljivo zbledelo njegovo krivdo.

Toda morala mu je zdaj seveda reči.

Jenö Forgas, ki ga je prosila, naj zaradi groženj do njegovega prihoda ostane v hiši, je še zmeraj sedel v sprejemnici in čakal. Tudi gospa Rosa, ki sicer prav tako ni upala naravnost vprašati, je kajpada razbrala, da se napleta okoli njih nekaj nadvse neprijetnega. Njej pa je od vsega, kar ji je ves dan plalo v prsih, na lepem ostal le še strah za Juliana, sicer pa bi bila najraje vso reč kar zamolčala. Res: bilo ji je zdaj celo žal, da je sploh šla k materi. Zdelo se ji je, da je novica, ki jo je tako zblodila, prihajala od zunaj, iz bivšega sveta, ki ji je že ves čas zavidal in je ob vsej nemoči na njeno nesrečo prav pohlepno čakal. Ona pa jim kajpada ni kanila privoščiti zadovoljstva, da bi jo kdaj videli ranjeno in ponižano. In kaj je torej sploh lahko napravila? Lahko mu je seveda rekla, kako nadvse mu zameri. Lahko bi ga bila skušala s svojo bolečino in terjala zadoščenje. A to pač ni bilo v njeni naravi. Ali pa ni tega nikdar počela tudi zato, ker je vedela, da ga ne bi ganilo. Ivan je bil pač še Ivan. Moški iz prve čitanke, lovec, ki zre za divjimi racami, tujec, ki ga je vzljubila zaradi nikoli razkrite skrivnosti, mož, ki ga je sovražila zaradi njegove okamenelosti.

No, ta hip je čutila le strah.

Zavedla se je namreč, kako scela jo ima pravzaprav v lasti.

*

“Dopoldne sem šla k materi,” je dejala gospa Spransky, ko je potem mož le prišel za njo v spalnico. “Dala me je poklicati, ker se ji je zgodilo nekaj res čudnega,” si je pomagala z drobno lažjo. “Obiskala jo je namreč ženska, ki je trdila, da je bila nekoč tvoja žena, a si jo po enem letu zakona zaradi jalovosti zapustil.”

Gospod Spransky se je zazrl vanjo, ne da bi se mu na obrazu zganila ena sama gubica. Pa tudi njegove oči so bile prazne, kot da ga vsa reč sploh ne bi zadevala.

“Mater je bilo strah, ker ta ženska ve za Juliana,” je dodala. “Samo zaradi tega pa sem potem tudi prosila gospoda Forgasa, naj ostane.”

“Prav je, da si bila tako previdna, čeprav ni za tvojo veliko skrb nobenega razloga,” je prikimal in le za hip našobil ustnice, kot bi bil potehtal, ali si sploh zasluži to hvalo. “Vsekakor pa se bova o tem kasneje še lahko pogovorila,” je zamahnil z dlanjo in se zasukal na peti. Nato pa se je le spet obrnil in vprašal: “Kaj pa Jenö in hišna? Upam, da jima nisi povedala za te materine čenče?”

“Seveda nisem,” je odkimala. “Rekla sem le, da nam grozijo.”

“Prav,” je spet prikimal. “Bilo bi mi res neljubo, če bi se o taki neumnosti šušljalo po Sóboti,” je povzdignil glas in se napotil po stopnicah.

Obstala je sredi sobane in si z vrhovi prstov pokrila ustnice. Presenetilo jo je, da je vso reč tako odločno zanikal, toda hlad na njegovem obrazu se ji je vendarle vtisnil in ji dal misliti. Bilo je nepojmljivo, da ob vsej mantrniji take možnosti sploh ni predvidela. Toda – ali je potemtakem lagala ženska ali pa je, bog ne daj, lagala mati?

*

Sveči na dvorogem bronastem svečniku sta dogoreli do polovice, preden je Ivan potem spet spregovoril z Elico.

“Kako lahko človek pri zdravi pameti verjame kaj takega?” je rekel v grobni tišini spalnice, ki jo je polodprto okno povezovalo z vesoljno tišino nočnega neba nad Sóboto. “Kako se mu lahko zdi sploh mogoče, da bi bil moški, ki verjame v Boga, dvakrat poročen?” se je dvignil na laket in se zazrl v temnino.

Elica, ki je bila vajena njegovih nočnih premislekov in je že vse, odkar sta legla, čakala, da bo spregovoril, si je povlekla vzglavnik za hrbet in sedla. Njegove besede, v katerih ni čutila le ogorčenja, ampak tudi obtožbo, so jo preplašile, saj niso obetale dobrega. Po vsem, kar je čez dan prestala in kar je potem le nekako zamolčala, je bila torej zdaj zopet ona tista, ki naj bi bila najbolj kriva. Toda – v čem je bila njena krivda? Seveda le v tem, da je prisluhnila materi, podvomila vanj, ga že na tihem obsodila, namesto da bi mu slepo zaupala. Samo zato ji je zopet dopovedoval, da je butka, ki ni dorasla njegovemu načrtu, in v njegovem vzdihu je bilo čutiti razočaranje.

“Nikoli mi nisi pravil o svoji preteklosti,” je nato le rekla. “Pustil si, da je postala zame skrivnost, v kateri je lahko vse mogoče,” mu je skušala pojasniti svojo negotovost. “Zdaj pa, ko je to prilezlo iz nje in me na smrt prestrašilo, se pa temu tako neznansko čudiš.”

“Prav nič ni od tam prilezlo in tudi nikdar ne bo,” je planil, “temveč si je tvoja nora mati vse lepo izmislila.”

“Aja!?” jo je stisnilo. “Pa tudi tiste ženske so si vse izmislile?”

“Ženske?” je pridihnil.

“Ki so siroto prav tako videle in pri katerih je celo prespala, ko jo je ujela noč,” je vztrajala, čeprav je vedela, da bi si lahko mati navsezadnje tudi to izmislila.

“No!?” je zdaj že zasačen zategnil in se naglo dvignil v sedenje. “Potem pa se tam res nekaj dogaja?” je segel po svečniku in ga prestavil na omarico, da jima je plapolajoči plamen osvetlil obraza. “Neka hudičeva babja neumnost, razumeš, s katero pa se niti slučajno ne nameravam ukvarjati,” se ji je nagnil naproti. “Zato pa samo še toliko bolje vem, kako prekleto prav sem imel, ko sem menil, da morava nekje postaviti mejo,” je izrekel z zatiščanimi ustnicami. “Le tako se je mogoče rešiti tistega blata, ki se ti zmeraj znova oprijema podplatov,” je postajal v tej zatiščani jezi vse bolj zadihan. “Zato naj bo to končno nekaj, o čemer resnično ne bom več razpravljal, temveč se bo v tej hiši enkrat za zmeraj vedelo ...”

Elica je zamižala in raje počakala, da je izdihal prevročo sapo. Če je Sreševka vendarle govorila resnico, potem seveda ni bila ničesar kriva – a tega mu zdaj tako ni smela povedati, ker bi ga še podžgalo.

“Ženska se lahko priklati tudi v Sóboto,” je torej rekla.

“Dobro pa veš, da se ne bo,” je odvrnil trdo. “Taki strahovi tu, hvala bogu, nimajo moči,” je bil prepričan.

“Vseeno se bojim za malega,” je vztrajala.

“Dal bom za nekaj časa zastražiti hišo, če želiš,” se je nagnil k njej in se ji s suhimi ustnicami dotaknil čela.

“Napravil bi to, kar sem tudi jaz napravila, pa ti ni bilo ravno prav?” se je začudena odmaknila.

“Napravil bom to samo zaradi tebe,” jo je spet poljubil. “Nekaj mož imam na kruhu, ki včasih nimajo pravega dela, zato ne vem, zakaj se nisem tega že prej domislil,” je pošepetaval in jo še poljubljal. “Čudni časi so, tako pa boš imela tu nekoga, ki ti bo pri roki,” ji je razgrnil srajco in jo pobožal po trebuhu. “Če drugo ne, ga boš lahko zmeraj še pravi čas poslala pome, da si ne boš tako po nepotrebnem trla glave …” ji je z razprtimi prsti šel med dlake.

Obležala je vznak in se prepustila njegovim iščočim prstom, ki si jih ob vsem tem ni želela. Bilo ji je neprijetno in čudno – bila je v njegovih očeh zopet kriva, a bila naj bi s to nežnostjo zdaj vseeno nagrajena. Bil je to vzgib, ki ga je bila pri njem sicer vajena, a ga ni nikoli docela razumela. Kakor tudi zdaj ni mogla dojeti, čemu je obtoževal mater in zaničeval vse njeno bivše, ji zaradi te nesrečne ženske, ki naj bi si jo bil nekdo kratkomalo izmislil, zopet prepovedal na marof, obenem pa ji je vendarle obljubil stražo. To navzkrižje vprašanj brez odgovorov je viselo nad njo kakor poletna oblačina nad ravnico in tudi napetost, ki jo je čutila pod temenom, je bila primerljiva s tisto neznosno težo neba tik pred nevihto, ki je tudi največje ptice tiščala k tlom, ljudi pa navdala s strahom pred jezo bogov. Zato njeno telo seveda ni prepoznavalo govorice njegovih prstov, ki so vztrajno iskali nekoč že prebujene pregibe, pa tudi v njenih notrinah zdaj ni bilo niti najneznatnejše iskre. Čeprav se mu ni želela upreti in ga s tem spet samo ujeziti, se je nehote vendarle pritajila, se zabubila v boleče, a potrpežljivo čakanje, da bo odnehal ali se pač otresel vanjo, kakor je to napravil še zmeraj, ko se mu ni zmogla dovolj razpreti.

A tokrat ga je tak njen hlad le zaskrbel.

“Taka si, ker mi v resnici ne verjameš,” se je odmaknil.

“Tako mi je, ker me je bilo danes preveč strah,” je tiho odvrnila.

Oprl se je na laket in se ji od strani zazrl v obraz.

Čeprav ni dvignila pogleda, je čutila obtožbo v njegovih očeh. Tako jo je gledal zmeraj, ko mu ni dovolj poslušno sledila, pa najsi je bilo to v postelji ali na ulici. Videti je bilo takrat, kot da ni mogel razumeti njene zadržanosti ali svojevolje. Včasih se je zaradi tega potem počutila krivo, včasih mu je prav za nalašč še kljubovala, tokrat pa je bila začuda povsem ravnodušna. Bilo ji je, kot da se vse to ne dogaja njej. Ležala bi tako vznak, tudi če bi jo zdaj na kolenih prosil, naj se vendarle odtaja. Obležala bi bržda tudi, če bi jo preklel ali celo udaril. Potrebovala je, preprosto, svoj čas. Morala si ga je vzeti, ga ukrasti ali izsiliti, se mu prepustiti, kakor se zlátarski pesek prepusti reki, da ga izpira …

“Pa bi mi morala verjeti,” je pravil nekje v daljavi. “Vsaj toliko bi mi morala verjeti, kot jaz verjamem tebi,” je zopet začenjal svoj nočni premislek. “Kam pa naju bi to privedlo, če bi bolj verjela ljudem kot pa drug drugemu?” je dvigoval glas. “Že kmalu bi to začutili – vsi, ki kar prežijo na najine slabosti – in zlahka bi tudi našli način, kako nama lahko škodujejo,” je ponavljal, kar je že tolikokrat slišala.

Še se je pogrezala in mu niti v mislih ni več odgovarjala. Reka, ki je polzela skoznjo, je bila lena, a nezadržna. Ivan, ki je ustvaril njun svet po svojih načrtih, je zdaj zaman stegoval roke in jo skušal iztrgati mogočnemu toku. Ta reka je bila pač življenje in bolj ko se ji je izročala, bolj je gospa Spransky, začuda, zopet postajala Elica. Bile so ji nekako odveč vse te njegove pridige in nenehna, včasih že kar obsedena skrb, da ja ne bi napravila svojega in, bog ne daj, napačnega koraka. Zamerila mu je to nepotešljivo potrebo, da bi sam odločal o vsem, in se čudila trdosrčnosti, s katero je to svojo pravico zmeraj tudi izterjal. Vprašanja brez odgovorov pa so se kopičila in sprijemala v eno samo težko in tesnobno kepo vprašanja o smislu. Zdelo se ji je namreč, da zgolj bogastvo in ugled, ki ga je gospod Spransky s tako neomajnostjo in vztrajnostjo prideloval, nista mogla zapolniti praznine, ki je zevala okoli njega in se vse bolj zajedala tudi med njiju. Moralo je pač biti še nekaj, česar jima morda le ni bilo dano videti, ali pa morda nista zmogla prepoznati. Ali pa jima gospostvo nemara res ni bilo položeno v zibelko in je bil torej ves up zaman?

Straža

*

Sonce je zviška zrlo v ravnico in Sóbota je bila topla že tudi v senčnih pregibih, gospa Spransky pa je še zmeraj podremavala z odejo čez lica. Reka, ki jo je zvečer vso preplavila in jo ubranila pred gospodarjem njenega telesa, je to jutro le postopoma upadala in se bistrila. Njena neskončna gladina je bila zdaj le še prosojna membrana sna, iz katerega se je le na hipe dvigala, nato pa se mu je zopet voljna in lenobna prepuščala. Bilo ji je prijetno in čudno obenem – včerajšnji dogodki so bili seveda še zmeraj tu, saj se prav nič ni moglo spremeniti čez noč, pa vendar so bili zdaj samo še dejstva, ki so jo čakala, gola in samotna, kakor naplavina po povodnji. Bila je celo neka lepota v tem razdejanju, čutiti je bilo usodni dotik Božje roke, zdelo se je, da se je, preprosto, moralo zgoditi in je moralo zdaj tako tudi biti. Ona, v postanih in keljivih mlakah tega sveta onečaščena in v bistrih vodah sna očiščena Elica z marofa, pa se je morala zopet ozreti naokoli.

Julian, ki ga je gospa Rosa že nahranila in preoblekla, je prikorakcal do postelje in ji zvlekel odejo z obraza. Njegove mehke in tople ročice so ji zamesile po licih in prstki so zatipali v očesne jamice, kakor da želijo odpreti oči. Bila je to njuna jutranja igra, ob kateri se je zmeraj čudila njegovi vztrajnosti, saj ni še nikdar odnehal, dokler je ni povsem predramil in jo primoral, da ga je dvignila v naročje. Tokrat, se ji je zdelo, se je njenim končno zopet odprtim očem še posebej radostil in po sobani se je razlegal njegov srčni smeh, ki jo je spominjal na razsipanje orehov. Dvignila ga je na prsi in se od blizu zazrla v njegove velike modre zenice, ki so žarele kot vso to širno in globoko pomladno nebo nad Sóboto.

“Gospa mama ne spi,” je dejal otrok in jo povlekel za nos.

“Mama ni gospa,” ga je poljubila na prstke. “Mama je samo mama,” ga je poučila. “Ali pa mama Elica,” mu je skušala dopovedati. “Reče pa se gospa Rosa. Pa tudi vsem drugim tetam se reče gospa.”

“Gospa mama je jezna,” se ji je oprl na ramena in se skušal odmakniti.

“Mama ne bo nikoli jezna nate, ne boj se,” ga je stisnila k sebi in ga zanesla do okna. “Mama te bo imela zmeraj rada in se ti bo zmeraj smejala,” mu je zašepetala v lase in se zazrla nad strehe.

Res, bil ji je nepopisno ljub ta človek, ki se je kobalil v njem in se iz dneva v dan vse bolj odtiskoval v svet. Pa to najverjetneje niti ne zato, ker bi v njem videla potomstvo in nek novi, morda res tudi srečni rod, temveč veliko bolj, ker je čutila njegov nemir, zvedavost in divjo kri – ali pa si je to vsaj lahko domišljala in tiho upala, da bo imel dovolj moči za boj. Vedela je zdaj namreč že, da mu ob času, ko bo morda neizprosno sam in bo moral odločati o svojem koraku, tudi vsa silna dediščina Spranskih ne bo mogla pomagati. Razumela je, da se s slehernim rojstvom svet začenja znova, slehernikovo življenje pa je ena sama neponovljivost, ki se sicer rada tolaži s primerjanjem, v resnici pa gre predvsem za to, kako svoje možnosti čim bolje uresničiti in vse svoje bitje napolniti z nečim, kar je resnično smiselno in vredno. Zato je v teh trenutkih, ko se je tudi sama počutila, kakor da je po neki višji milosti preživela potop, prosila zanj veliko več, kot le to pozlačeno dediščino in ime, ki je terjalo spoštovanje.

Gospa Rosa, ki si nekako ni upala premotiti njene zamaknjenosti in je zato že nekaj časa stala pred pragom, je naposled le pokašljala. Njen lepuškasti, skoraj še mladostni obraz je bil še zmeraj prežet z včerajšnjo zaskrbljenostjo in tudi njen široki smehljaj ni mogel zdaj prikriti gub, ki jih je napravila prečuta noč.

“Joj!” se je zganila gospa Spransky. “Midva pa se kar igrava,” je rekla v opravičilo, čeprav je vse njeno v resnici vprašalo, ali je tam spodaj kaj narobe.

“Prav, prav,” se je, blago pomirjajoč jo, nasmehnila hišna. “Saj sem vam prišla samo to naznanit, da je stražar že spodaj in da sta zatorej lahko povsem mirna,” je prišepnila in s kazalcem na daleč poljubkovala Juliana.

“Stražar?” se je začudila, saj ni pričakovala, da ga bo Ivan res poslal.

“Nek Andi, prav prijeten fant,” je skomignila gospa Rosa. “Rekla bi, da je z lendavskega kraja, ali pa je zna biti Madžar,” je še pojasnila. “V haustoru sem mu postregla s hruškovcem in ga pustila tam.”

“Torej ga je le poslal?” se ji je zataknilo v mislih, saj je zaman skušala zgruntati, kaj naj to pravzaprav pomeni.

Hišna je naposled prisluhnila njenemu čudenju in je v pozoru čakala, ali ji bo pojasnila. Glava ji je ob tem ostala postrani, da je bila videti kakor kokoš, ki jo je ustavilo petelinovo klicanje, in v široko razprtem očesu je bilo čutiti preplah. Revica seveda še zmeraj ni niti slutila, čemu je bila straža sploh potrebna, in kdo ve, kaj vse si je zato ponoči namislila. Gotovo bi ji odleglo, če bi ji zdaj pojasnila, da je bil ves ta cirkus samo zaradi skaze, ki je najprej vznemirila njo, nato pa očitno še Ivana. Kajti kdorkoli je že bila in karkoli je že bilo z njo, svojo skrivnost je ta ženska nosila s sabo in še tako zveste straže ji najverjetneje ne bi mogle preprečiti, da je ne bi razkrila. Toda vedela je, da mora tokrat molčati o svoji stiski. Tudi če je bilo res vse, kar si je lahko ob tem hudega zamislila, tokrat namreč ni imela izbire.

“Ne vem, če nam je stražar res potreben,” je torej skomignila.

“Gospod so že navsezgodaj rekli, da ga bodo poslali,” je končno trenila hišna. “Zabičali so, naj ne gremo z otrokom iz hiše brez njegovega spremstva,” je sklenila roke, kot bi jo prosila, naj ta ukaz tudi sama spoštuje. “Če pa kdo vpraša o njem, so rekli, potem pa naj kar povem, da mi je nečak, ki bo nekaj časa ostal na obisku.”

“Če je tako,” je na videz brezbrižno odmahnila gospa Spransky. “Ivan pač že najbolje ve, kaj nam je storiti,” je še skušala prikriti začudenje.

“Kaj moremo,” je bila sprijaznjena tudi gospa Rosa. “Čudni časi so in mnogim na tem nesrečnem svetu je zdaj še veliko huje,” je vzdihnila.

“Ja,” je pritrdila gospa Spransky, čeprav ni soglašala.

Soldaška smrt, ki jo je imela hišna najverjetneje v mislih, se ji že od nekdaj ni zdela tisto najhujše, kar lahko doleti človeka. Bila je zdaj tudi povsem prepričana, da je Ivan sinoči lagal in se sprenevedal. Dopovedal ji je bil, da bo dal hišo zastražiti samo zaradi njenih praznih strahov, klel je marofske ženske, ki da so si bile vse izmislile, že navsezgodaj pa je nato otroku priskrbel spremstvo in zaukazal budnost, ki se je zdela sicer nesmiselna. Ženska s poročnimi šolni v bisagi je torej postala s tem resnična. Njena kruta zgodba je pričala o Ivanovem samoljubju, njegova ravnodušnost pa je dokazovala, da je že zdavnaj vse podredil vzvišenemu cilju in da z njegovo milostjo ni bilo računati. Bila je pač mati njegovega potomca in le to ji je zagotavljalo njegovo naklonjenost. Napravil je iz nje fino sóboško gospo in jo spremenil v obešalnik za najdražje obleke, ki jih je bilo moč dobiti v Gradcu. Razkazoval je njeno zadovoljstvo, ki naj bi bilo dokaz njegove velike zmage, ob tem pa ga je vse manj zanimalo, kako se v resnici počuti. Bil je gluh in slep za njeno nelagodje in njene predolge razčustvovane samote so ga delale samo še bolj oholega. Zato seveda tudi ni opazil, kako se ji je življenje vse bolj spreminjalo v čakanje. Vse pogosteje je namreč to pomlad zopet obsedela na vrtu in v takem nemem zrenju izpod odcevetlega breskovega drevesa se je na hipe počutila povsem tako kot včasih pod svojo tepko na marofu. Čas je tekel, tisto pravo, polno življenje pa kot da se je pretakalo nekje drugje.

Na kaj je zdaj še lahko čakala, seveda ni prav vedela.

Morda je bilo lahko celo objestno – táko nepotešljivo hrepenenje in sanjarjenje, v tem pohabnem času, ko nihče ni smel pričakovati preveč, kajti vojna je bila še živa in politična zmešnjava se je nezadržno širila. Toda v gospe Spransky je še živela tudi Elica, ki je že od malega kljubovala vsem in vsemu ter terjala neko svojo pravico in zadoščenje. Ni namreč moglo biti res, da bi jo bil Bog ustvaril kar tako, za čakanje in za številko, zdelo se ji je vse preveč klavrno in nevredno njegovega načrta, da bi ji samo za to dal telo, ki je bilo prepolno moči, in srce, ki je divje upalo.

*

Po kosilu je Zofijina starejša pastorka prinesla glas, da je dobil Gitin mož Simon Lenhardt cesarjevo pismo in da bo moral že v ponedeljek skupaj s še štirinajstimi nesrečniki iz Sóbote odpotovati v Sombotel, od koder ga bodo poslali na fronto. Pozivi, ki so jih dopoldne razdelili na županijski upravi, so bili povsem nepričakovani in prvič se je tudi zgodilo, da so bili vpoklicani možje, ki so bili zaradi šibkega zdravja ali drugih upravičenih razlogov soldaške službe sicer oproščeni. Elica je presenečena zrla v bledično dekletce, ki je žmirkajoč izdrdralo novico, in ji kar ni želela verjeti. Ko pa si je gospa Rosa nato obrala predpasnik in si obrisala solzo, jo je dejstvo vendarle prestrelilo in jo na smrt zgrozilo. Vojna, ki ji je torej stopila še za en drzen korak bliže, kot da se je namenoma rogala vsemu, o čemer je prav to dopoldne tuhtala: segla je po človeku, za katerega je bila prepričana, da mu je Bog dodelil višje poslanstvo in ga z namenom obdaril s hrepenenjem po nadzemni lepoti, udarila pa je obenem tudi v sveto ljubezen mladega para, ki je bila mnogim vzgledna ali pa vsaj tihega zavidanja vredna. Vse to pa že ni moglo biti zgolj naključje, zato Elica ni bila le žalostna, temveč predvsem nepomirljivo besna. Ali pač tako nadvse zgrožena in ogorčena, da je lahko le še sičala in glasno preklinjala.

“V imenu Trojice in vseh svetnikov,” jo je prosila hišna. “Ne govorite tako pred otrokom, ki ni ničesar kriv in tega tudi ne more razumeti,” jo je skušala pomiriti.

“Otrok res ni ničesar kriv, a tudi če ne more razumeti, mora že zdaj izvedeti,” je na daleč objela dekletce, ki se je res kremžilo in lezlo vase. “Bog, ki nam sporoča eno in in dela drugo, kak je to, prosim, Bog?” je vihtela grabljive dlani nad glavo. “Ali pa naj nam tedaj raje že lepo ob prvem zakramentu pove, da je zanj vsak človek samo Job!”

“Pa saj pove, prav to nam zmeraj najprej pove,” se je gospa Rosa ustrašila Božje jeze in je roteče sklenila roke.

“A da celo pove?” je bila besna zdaj še nanjo. “Potem pa naj gre ta vaš Bog lepo v rit,” jo je želela zbosti.

Toda gospa Rosa je le še zaobrnila z očmi in se zatekla v kuhinjo, kjer je potem najverjetneje molila tudi za njene grehe, Elica pa se je v naglici preoblekla za v mesto in stekla na ulico. Namenila se je bila h gospe Giti, ki je z možem stanovala v najemniški hišici za Faflekovo kavarno, a si je spotoma premislila, saj je začutila, da v tej vročici ne bo zmogla primernih besed, ki bi nesrečno prijateljico morda vsaj malo potolažile. Napotila se je tako najprej raje h gospe Zofiji, ki ji je navsezadnje poslala glas in je torej o nesreči verjetno že tudi več vedela. Dramilo se je namreč upanje, da mestni mogotci, pa tudi sam grof Szapáry, ki jim je Simon pogosto igral ob slavjih, ali pa je celo poučeval njihove otroke, le ne bodo tako zlahka dali za vojsko glasbenika, ki se s svojimi tankimi rokami gotovo ni nikoli dotaknil drugega razen inštrumentov in pa seveda jedilnega pribora. Zato pač niti ni imelo smisla, da bi mu zdaj tiščali v te svilene dlani puško, in to bi bilo tistemu, ki je pošiljal pozive, morda le mogoče dopovedati. Saj zanj je bil Simon Lenhardt verjetno le eno izmed tisočih imen na papirju, če pa bi vsaj malo izvedel o njem, bi gotovo celo sam presodil, da ga pravzaprav pošilja v zanesljivo, a povsem nekoristno smrt …

“Ali je kdo že šel prosit zanj?” je torej rekla namesto pozdrava, ko je vstopila v veliko Olaszovo sprejemnico. “Se je sploh kdo domislil, da bi se v njegovem primeru mogoče le še dalo urediti?” je obstala pred prijateljico, ki so jo njena vprašanja očitno presenetila. “Vsi vendar dobro vemo, da bo Simnon šel tja kot ovca in bo kot ovca potem tudi končal …”

Gospa Zofija je molče pristopila in se z neobičajno mrzlo ličnico dotaknila njenega razgretega lica.

Začutila je vlago in okus na hitro otrtih solza in to jo je samo znova podžgalo. “Res smo ovce,” je iztisnila. “Tudi mi vsi smo ovce,” se je sunkoma odmaknila iz objema in je iskala besed, s katerimi bi opisala vnovično razočaranje.

“Ljuba moja prijateljica,” je blago dejala Zofija in jo povedla do naslanjača. “Le kdo izmed nas, ki se imamo iskreno radi, ne bi za gospoda Simona in gospo Gito napravil vsega, kar je v njegovi moči, saj vsi vemo, kaj sta morala prestati in kaj zdaj prestajata. Toda vemo tudi, kaj je vojska in kaj je vojna, zato nam na žalost ne preostane drugega, kot da trpimo z njima in upamo na najboljše,” je bila ob vsej svoji čutečnosti neizprosna. “Morda pa se bo le končalo prej, preden bo sploh prišel na fronto, ali pa bo prišlo vmes kaj drugega, česar si medve zdaj sploh ne moreva misliti,” je nemočna skomigala. “Tudi vojaki imajo navsezadnje svoje godbe in mogoče se bo celo zaobrnilo tako, da bo gospod Simon tam po kaki sreči zaigral z orkestrom.”

Gospa Spransky si je do bolečine grizljala ustnico in le za silo prikrivala svojo bruhljivo jezo. Sovražila je tolažbo, ki je bila le ničvredno slepilo, in prezirala táko pomehkuženo sprijaznjenost z usodo. Toda najhuje je bilo to, da je imela prijateljica, ki je bila le nekaj let starejša od nje, najverjetneje prav, vsa njena sprijaznjenost pa je potemtakem temeljila na preudarnosti. Bilo je pač tudi to nekaj, česar sama ni nikoli zmogla. Morda je bilo celo tisto, zaradi česar ni mogla nikoli zares postati gospa. A to je bilo zdaj še najmanj pomembno.

“Uboga naša Gitica,” je vzdihnila. “Namenila sem se pravzaprav k njej, pa si potem nekako nisem upala,” je priznala.

“Šli bova, seveda bova šli,” je prikimala gospa Olaszova. “Čeravno jima je zdaj vsaka sekunda dragocena in bo morda lahko celo nevljudno.”

“Na to nisem niti pomislila,” se je zdrznila. “Samo dobra dva dneva sta jima še preostala,” jo je stisnilo. “A kaj sta dva dneva proti skupni prihodnosti, ki je ne bo?” ji je šlo zdaj na jok. “Nikoli ne bom razumela, zakaj jo jemljejo ravno njima, ki se imata tako rada,” jo je izdal glas.

“No, no,” jo je prosila, naj se obvlada.

“Zakaj želi usoda zmeraj uničiti ravno vse tisto, kar je lepo in dobro?”

“Res te prosim, da si ne delaš tega,” je naposled povzdignila glas. “Doletelo ju je in je seveda hudo, kot bi bilo hudo tudi, če bi vpoklicali tvojega ali mojega. Vpoklicali pa so jih v resnici že na milijone in še jih bodo.”

Elica se je ugriznila in ni izrekla, kar ji je bilo v mislih: bilo bi vendarle drugače, če bi, recimo, moral na fronto Ivan, ki se ji je zdel že vse življenje vojak. Njegova nenehna prežavost in ostrina, pa tudi premetenost in veščina bi ji le dopuščali upanje, da se ne bo zlahka dal, ali se bo celo vrnil kot junak. Pa tudi ona sama – se ji je še zdelo – bi se z njegovim odhodom lažje sprijaznila, saj je bila že zdaj veliko sama in mnoge njegove skrite poti, ki so bile gotovo tudi nevarne, so vodile mimo nje. No, take pomisli so bile seveda bogokletne in plašilo jo je, da so se sploh porajale, a napletalo se je te dni resnično veliko vsega in bila je zmedena …

Nato je iznenada potrkala gospodinja in vstopila je gospa Nevenka.

Spogledale so se, kot se spogledajo zbližani v nesreči, in veliko je pomenilo že, da so se tako rekoč brez dogovora zbrale, ki so pogostoma posedele z gospo Gito na čajanki. Prišle bi namreč tudi, če bi se zgodilo kateri drugi izmed njih in bi čutile z njo. In čeravno je bilo to najverjetneje tudi vse, kar so lahko napravile, je Elica vendarle začutila toplino.

“Gospod Simon že od poldneva sedi v kavarni za pianinom in igra za vse, ki ga želijo poslušati,” je zašepetala prišla. “Revica je šla bojda že tudi sama ponj, pa ni želel njenih prošenj niti slišati,” je poročala. “Naročil je le, naj mu iz hranilnice prinesejo za zapitek ves njegov denar, in gospod Benko je to že tudi osebno podpisal in poslal kurirja z listnico.”

“Potemtakem je ubogi gotovo opit in bo šlo vse po zlu,” je zaskrbelo Elico.

“Že ves čas me je bilo strah, da bo ta človek od prevelike žalosti izgubil pamet,” je pritrdila gospa Zofija.

“Revica pa mu ne bo rekla niti besedice, četudi bo pognal v zrak vso imetje in jo pustil samo na beračiji,” je zmajala gospa Nevenka. “Ampak, kaj tu človek sploh lahko napravi?” je potem dodala. “Kdo lahko tu še pomaga?” je obupala.

“Hudo je, če je res tako,” se je zgrozila Elica. “A treba je videti in vsaj poskusiti,” je naglo vstala. “Treba mu je nekako le dopovedati, da ne more zaradi svoje velike žalosti zdaj še nje pustiti v dreku.”

Gospe sta se le spogledali in premolknili, kot bi se bili ustrašili njene nenadne odločnosti. A saj ju ni vabila, da bi šle kar v kavarno in ga skušale spraviti k pameti, temveč jo je le zganil občutek, da ne smejo sedeti tu križem rok in naricati. Taka je pač bila, to je bilo v njej, hotela je, čeprav ni vedela kako in kaj, zato se jima je lahko zdela čudna in sta se nehote umikali pred to njeno preproščino.

“Nekdo mora to napraviti,” je torej rekla in zopet sedla.

“Poprosila bom moža, da bo stopil v kavarno,” je prikimala gospa Olaszova.

“Tudi moj bo gotovo šel pogledat,” je dodala gospa Šafaričeva.

*

Sóboški glasbeni učitelj in občasni kavarniški pianist Simon Lenhardt je pri gostilničarju založil prihranke in najel kavarno za svoj zadnji koncert. Stari in razglašeni pianino, na katerem so nekatere tipke že udarjale v prazno, so natakarji zvlekli k šanku in na oluščeno oglasno tablo je morala gostilničarjeva žena iz glasbenikove beležke z velikimi črkami prepisati stavek: “Odi profanum vulgus et arceo!” Verz njemu ljubega latinskega mojstra Quintusa Horatiusa Flaccusa, ki ga seveda tu ni nihče razumel, je bil tudi sicer dokaj enigmatičen komentar današnjih dogodkov, saj mu je pravzaprav oporekalo vse, kar se je v kavarni dogajalo. Ob pijači, ki se je že skoraj ves dan točila zastonj, so namreč ostajali mnogi, ki so le po naključju zašli v kavarno, prikapljali pa so že kmalu tudi požeruhi, ki jim je prišel na uho glas o redko videnem razsipništvu in razvratu. Bili so tu že celo Dittrichovi kovači, težaki iz Male Kaniže, mestni cestarji, manjkali so res samo še Cigani, veseljaški rekrut pa ni še zmeraj nikogar zavrnil, niti mu ni odrekel pijače.

“Bog oče nebeški, ki v meglah sediš, zakaj nas tak malo ti z dežjem škropiš?” so zateglo nazdravljali pijanci, on pa je tolkel po tipkah in popevkal z njimi. “Lenhardt, ti si gazda moj, jaz sem pa kosec tvoj, jaz ti bom skup spravljal, ti boš pa zapravljal!” so se mu s pesmijo zbadljivo zahvaljevali za pijačo, on pa se je le režal. “Ti svetnik in martrnik neznan, od mladih let kot rože cvet, v soldaški stan si bil poslan, tam moral si pa dol umret,” so se že vnaprej poslavljali od njega, on pa jim je ves razplahutan dirigiral, pa čeprav so bili to seveda verbunkosi, ki jih je doslej tako preziral.

Tudi njegova žena Gita, ki je že šla ponj in obupala, potem zopet ni dolgo zdržala doma. Počesala se je bila in napravila kot ponavadi, ko je lahko šla z njim na boljše sprejeme, in se vrnila v kavarno. Bila je to zdaj seveda edina možnost, da je bila vsaj malo z njim v trenutkih, ki so se nezadržno odštevali. Ali pa je tudi to njeno, za žensko pač neobičajno in v mnogih očeh neprimerno dejanje sprožilo kaj drugega, saj ga mlada žena potem ni več niti z eno samo besedo vabila domov, niti ni z ničemer pokazala, da ji njegovo duškanje morda ni po volji. Opaziti je bilo kvečjemu, da se je prav kmalu in zlahka prepustila skupnemu razpoloženju, ki je kot vzvalovano vodovje nagibalo kavarniško ladjo, jo umirjalo s patetičnim zvenenjem maše zadušnice in stresalo z obešenjaškim krohotom kmečke veselice. No, vsaj nekateri so vedeli, in to je bilo zdaj tudi čutiti: Gita in Simon sta si pripadala do obisti, v njunih žilah se je pretakala ena kri in njuna zaveza je bila večja od cerkve, v kateri sta se bila poročila.

Gospa Spransky se je dolgo prestopala za visokim plotom ob gostilnici, preden je nato le vstopila skozi zadnja vrata. Prijateljici sta ji s svojo zadržanostjo seveda dali vedeti, da je tak korak za damo lahko hudo nespodoben, a misel, da nesrečnice zdaj kratko malo ne sme pustiti na cedilu, je bila le močnejša. Želela se je je vsaj dotakniti, ji magari samo s pogledom reči, kako nadvse se je njena bolečina dotika – in tega se pač ni dalo tehtati z ugledom.

“Ja, glej jo!?” je vzkliknila gospa Gita, ko jo je ugledala med vrati. “Prav lepo te je videti,” je pristopila in jo poljubila, kot bi se bili povsem po naključju srečali na promenadi. “Samo ne ustraši se tega nešega cirkusa,” se je celo nasmehnila in jo povlekla za rokav med mize. “Simon je že poslal ljudi po vse svoje kamerade, ki kaj veljajo, in kmalu jih bo tu za cel orkester,” je žgolela in ji kar ni pustila do besede. “Boš videla – Sóbota si bo tokrat za zmeraj zapomnila, komu je obrnila hrbet in koga je poslala na fronto.”

“Pa saj ga ja ni poslala Sóbota?” se je čudila gospa Spransky.

“Ga je, ga je!” je zatrdila prijateljica in udarila s peto. “Moj prekleti oče je županu toliko časa lezel v rit, da je ta končno urgiral,” je pojasnila in požrla gabljivo slino. “Zaželela sem mu, naj živ segnije in naj ga razžrejo črvi.”

“Če je on res lahko to uredil, potem gotovo lahko kdo tudi doseže, da tak poziv prekličejo,” jo je prešinilo.

“Ljuba moja,” se je bridko nasmehnila. “Zmeraj si bila en velik otrok in Bog ti daj, da bi to tudi ostala,” jo je zopet privila k sebi. “Dobro veš, da bi šla klečat tudi k Luciferju, če bi še lahko upala,” je nato zmajala. “Pa se ne da nič več napraviti,” je izrekla glasno in razločno. “Tako kot se ne da pognati srca, ki se je enkrat ustavilo, tako tudi ne moreš vrniti poziva, ki so ti ga že bili izročili.”

“Toda to je krivica,” je stisnila pesti.

“To je naše malo pasje življenje,” je prikimala gospa Gita. “Zato nočem nocoj o tem več niti misliti,” je pomahnila točaju. “Moj Simon bo šel iz te jelšnice tako, kot je tudi prišel vanjo – z veliko muziko v ušesih in z rdečo rožo na prsih. Jaz pa bom ostala in se bom šetala po njej, tako kot sem se še zmeraj – s svojo resnico v srcu in z dvignjeno glavo.”

Pritrdila ji je z molkom, saj bi tudi sama najverjetneje ravnala tako. Treba je bilo kljubovati ljudem, ki niso spoštovali nikogar drugega razen sebe. Simonove sanje so bile zanje le nerazumljiva fantazija, njegova glasba pa se jih je dotaknila le, ko so se želeli zabavati. To so ponavadi počeli le ob posebnih priložnostih, ki so jih seveda prav tako prirejali sebi in svojim v čast. Denar, ki so ga za to namenili, se jim je zdel običajno prevelik, zato so bili prepričani, da so ga že zdavnaj preplačali in Simon naj bi bil tako pravzaprav njihov dolžnik. Tudi zaradi tega je bila zdaj laže razumljiva ta njegova drža, s katero jim je navsezadnje oponašal tudi njihove ožine.

“Na vajino ljubezen,” je dejala in dvignila ponujeni kozarec.

“Sreča je, da ljubezen ni kri, ki lahko odteče,” se je gospa Gita s kozarcem dotaknila njenega kozarca. “Ampak je ljubezen človekovo hotenje, ki ostane še tudi potem, ko so kosti že prah.”

Prikimala je, čeravno ni povsem razumela.

Ali pač: le velikemu čustvu se je najverjetneje lahko razpirala skrivnost, ki je mlado žensko zdaj tolažila. Jo, kot je bilo vse bolj videti, celo opogumila in napravila doraslo preizkušnji, ki jo je čakala. Spomnila se je bila iz prav take zaverovanosti izklesanega obraza starega beltinskega grofa Avgusta Zichyja na pogrebu njegove nesrečne hčerke Teodore, podoživela znova vso tisto svojo zvedavo nebogljenost in otročje naivno željo, da bi lahko nekoč tudi sama videla tja, daleč ali onstran. Prav táko zapeljivo upanje jo je nemara takrat celo pognalo na pot preko marofa, zdaj pa je vnova sedela tu, vsa čudeča se in presunjena, v njej pa je kot čeljustnica velike ribe zevala praznina. Obžalovala je, da še tega ni potem nikoli napravila, kar je sveto obljubila – namreč, da bi grofični odnesla na grob svoj poročni šopek …

V kavarni pa so se medtem res že zbirali možje z inštrumenti. Prišel je med prvimi pritlikavi Cizek, ki je ob večerih najraje posedal na cerkvenem stopnišču in na svoji sopkajoči harmoniki preigraval hvalnice Devici Mariji. Opazila je primaša Csicseryja, ki je s svojo bando igral tudi na njeni poroki. Bila je tu tudi že vsa Baranjeva banda, ki je daleč v notranjost slovela po svoji divji ciganski muziki. Prišli so še mnogi drugi, ki jih sicer ni poznala, je pa bilo na njihovih obrazih zapisano, da so že zdavnaj zamenjali dan za noč in se nagledali vsakršnih veselic. Občutek, ki ga je porajala ta stanovska solidarnost, je bil ganljiv, kajti v takem številu se gotovo ne bi bili zbrali niti na pogrebu. Obenem pa je bilo v zraku nekaj vnetljivega in zdelo se je, da so tudi muzikaši silno zamerili cesarju, ker je dopustil vpoklicati enega izmed njih. No, tega seveda niso izrekli z besedami. O tem je brundal in piskal in godel le razglašeni nemir inštrumentov, pravili so o tem možati trki kozarcev, pričali so pogledi, ki so zaradi premnogega vina postajali vse bolj zazrti. Pa tudi njihov gostitelj, od pivske vročice prepoteni in nemarno razopasani mladi rekrut Simon Lendhart, si je bil najverjetneje že razmočil jezik, saj ni več spravil iz sebe kaj dovolj razumljivega. Le tolkel je še po pianinu, ki je ječal, kot bi se bil razsipal, in vmes dirigiral orkestru, ki so ga prinesli navzkrižni vetrovi in je tako zdaj tudi igral.

“To naj je nekaj?” se je sprenevedavo mrščil kavarnar, ki ob nocojšnjem zaslužku sicer ni imel pravih razlogov za slabo voljo. “Ali vi temu pravite muzika?” je v šali opozarjal na sloves kavarne, v kateri se je res redkokdaj cepetalo.

“Kakršno je vino, takšna bo muzika,” so odgovarjali in ga opominjali, naj se raje ne daje z njimi, saj da ni dobro biti preveč pameten, ko se muzikaši razvnamejo.

Njihov razgreti dirigent pa je vzklikal le: “Odi profanum vulgus et arceo!” In jim dirigiral zdaj že stoje na pianinu.

“Morala bi domov,” je ponavljala gospa Spransky, a potem zopet ni šla.

“Jaz pa sploh več ne vem, kaj bi še morala,” se je prijemala za glavo gospa Gita in jima zopet naročala.

Muzika se je presipala in ritmi so se menjavali kakor tokovi poplavnih voda. V muziciranju sóboških muzikašev je bilo to noč nekaj norega in neukrotljivega. Moralo je biti tudi v tem nekaj, kar ostane, ko so kosti že prah – vsaj tako se je zdelo Elici, ki jo je omamljalo vino in so jo prevzemali plimujoči občutki lepega. Grabilo jo je, da bi se pognala med razgaljene moške lakte in plesala do onemoglosti. Potem, zopet, si je želela le, da bi ostala ta raza v času za zmeraj razmaknjena in da muzika ne bi nikoli ponehala. A ko je vsa taka zopet segla po kozarcu in se sprožena z nenadno slutnjo okrenila, je med podboji zagledala ledeni obraz Ivana Spranskega.

*

Zagrabil jo je pod pazduho in jo z živalsko silino povlekel skozi vrata v noč.

Povsem izgubljeno v popolni temi jo je nato zopet sunil, da se je opotekla in se boleče oprijela zidu. Bolj čutila ga je še zmeraj, kot videla, toda vedela je, da se prekipeli bes ne bo tako kmalu polegel, zato se ni upirala in ni prosila. Sunki, ki so jo zdaj zdaj še zadevali v ramena in hrbet, so bili trdi, a so ji kazali pot. Poganjala se je pred njim, kot beži pred nejevoljnim očetom poredni otrok. Pa čeprav je vedela, da se ni pregrešila in si njegovih očitkov tudi ne bo pustila blizu. Sodil ji je in jo ponižal, ne da bi ga njeni razlogi sploh zanimali in bi jih vsaj skušal razumeti. Toda tudi to zdaj je bil on, veliki Ivan Spransky, ki je vse bolje vedel in je imel zmeraj prav. Če bi mu bila rekla o svojem čutenju z Gito in Simonom, bi ji skušal na vse pretege dopovedati, da je to kvečjemu slabost. Če bi priznala, da jo je zmamila muzika, bi najverjetneje znorel. Če pa bi mu zabrusila v obraz, kar je bilo še najbolj res – bi jo morda celo zaklal. A prav to mu je želela oponesti in se je komaj še brzdala – to, da se je nocoj tam zganilo nekaj, kar se njega ne bo nikoli dotaknilo, njej pa bo za zmeraj ostalo v srcu.

Da.

Nosila bo zato odslej v sebi mejo, ki je on ne bo mogel nikdar prestopiti.

“Še dobro, da je noč pa te nihče ne vidi take,” je iztisnil skozi zobe, potem ko se je le malo unesel in sta hodila vštric.

Ona pa si je želela, da bi bil dan in bi prav vsi videli njegov spačeni obraz.

“Že itak bodo jutri izvedeli, da si se pociganila,” je brcnil v nevidni kamen.

Njej pa je bilo žal, da se ni res povsem razpustila.

“Dobili bodo, na kar so že ves čas prežali,” je še napletal. “Imeli me bodo lahko za bedaka, ki mu lastna žena spodjeda ime.”

Stisnila je zobe in se še vzdržala, čeprav mu je želela prav to, da bi ga imeli za bedaka in se mu smejali za hrbtom. Drugega si pač tudi ni zaslužil, stremuh, ki je bil dvakrat poročen, njo pa je zdaj mrcvaril samo zato, ker je predolgo posedela v kavarni.

“Takoj zdaj se boš okopala in zdrgnila to nesnago s sebe,” ji je velel pred vrati.

Dvignila je pogled in se zgrožena zazrla vanj.

“Misliš, da ne poznam smrada, ki te je bil premamil?” je dejal suho. “Prav hudičevo dobro ga poznam, veš,” je zažmirkal. “Zato tudi natanko vem, kaj počnem in pred čim te branim,” je odklenil in jo potisnil skozi vrata.

Izmaknila se mu je in se s hrbtom naslonila na steno. Medla svetloba, ki je padala skozi kuhinjsko okno, mu je osvetlila obraz. Zdel se ji je bled in mrtev, le oči so gorele z notranjim ognjem in ga delale blaznega. Ali pa je to najverjetneje tudi bil, saj sicer ne bi terjal nekaj tako nerazumnega.

“Razen tega pa,” se je nagnil nadnjo in jo primoral, da je poslušala. “Stražar, ki ga imam že itak v hiši, mi bo odslej odgovarjal tudi zate,” je izrekel tiho, a hlastno in privoščljivo. “Zato si to zdaj nekam zapiši in dobro pazi – ta človek bo moral poslej zmeraj vedeti, kje si, kaj počneš in ali je to prav.”

Zamižala je in zastokala. Izdajalski glas, ki se ji ni izmuznil iz grla, ampak se je tako najverjetneje oglasila njena ranjena duša, je brez odmeva jeknil v temo. Potem je zopet zavela tišina – tista že znana, stisnjena med plotove njenega doma, gosta kot žolca, hladna kot prebivališče samote. Bilo ji je v njej tesno in vse v njej je hlastalo po svetlobi, toda vzdržala je in ni odprla oči, dokler se le ni odmaknil in niso njegovi težki koraki odkresali po stopnicah.

“Prasec,” je potem rekla.

Prasec, prasec, prasec, je odmevkalo v noč.

Rane

*

Gospa Rosa je v kuhinjskem kotlu zavrela vodo in molče pomagala Elici, da se je pred spanjem okopala. S tem je bilo zadoščeno Ivanovi sveti jezi in to simbolno očiščenje je očitno pomagalo, da je zaradi škandala potem ni več mrcvaril. Simon Lendhart je opljuval žandarje, ki so malo po polnoči prišli pomirit razgrajače, in zaradi razžalitve cesarjeve časti in imena so ga pridržali v sóboških zaporih, od tam pa ga nato že naslednji dan odvedli pred vojaško sodišče v Sombotelu. Odšel je tako, ne da bi ga gospa Gita sploh lahko videla. Še cekar z brivskim priborom in svežim perilom je po nerodnosti ostal v dežurnici in so ji ga čez nekaj dni brez vsakršne obrazložitve vrnili. To je bilo seveda slabo znamenje, odpeljali so ga tako rekoč golega in bosega, kakor bi ga vodili na morišče, in njegova nesrečna žena je zaman skušala izvedeti, kaj se je v resnici dogajalo z njim.

Elica je molčala o Ivanovi grobosti in zatajevala stisko, iz katere ni videla izhoda. Kar se je bilo tisto noč godilo v ozkih in temačnih uličicah od Faflekove kavarne do Radgonske ceste, sta tako vedela le ona in on. Bila je to nerazumno zavezujoča skrivnost rablja in žrtve, zakleti molk o dejanju, zaradi katerega med njima nič več ni moglo biti tako, kot je bilo dotlej. Niti tega si zdaj nista zmogla reči, da obžalujeta in ju je sram, saj tudi o tem drug za drugega nista bila več prepričana. Morda mu je celo godilo, da jo je lahko kaznoval, ne da bi se mu, kot ponavadi, upirala, in si je zdaj celo domišljal, da je končno iznašel način. Mogoče je tudi ona sama potrebovala to krivico in mučeništvo, saj ga je tako končno zagledala vsega razgaljenega in našla opravičilo za hlad, ki ga je že nekaj časa čutila do njega. A kakorkoli že, tudi to je seveda pomenilo, da je med njima hudo narobe in da lahko kvečjemu le še na zunaj ostajata par, ki si ga sóboška malomestnost postavlja za vzgled.

No, izkazalo se je potem, da je Ivan Spransky celo s stražo mislil povsem zares.

Velel je namreč hišni, da je pospravila v ropotarnici in uredila ležišče, fant, ki je prve dni prihajal le za čez dan, pa je tako odslej v hiši tudi prespal.

*

Andi Sziget, novi stanovalec v vili na Radgonski ulici, je bil le dobro leto starejši od gospe Spransky. Že jeseni 1916 se je kot mlad še neizurjen vojak znašel na bojišču pri Dobrudži, kjer je bil kmalu hudo ranjen, nato pa je celih šest mesecev preživel po vojaških bolnišnicah v Szegedu, Peczi in najnazadnje še Pešti, kjer so mu nekako le scelili črvive rane na stegnenici in ga na koncu odpustili kot kriplina. Kalvarija, ki jo je bil preživel, je bila tako pravzaprav sreča, saj mu ni bilo treba nikoli več na fronto. Vrnil se je bil v Lendavo, a je bila njegova noga žal že pretrda za težja opravila, zato se je kmalu zaposlil kot kočijaž na Esterházyjevem posestvu v Murskem Središču. Tu pa ga je potem tudi zapazil gospodar reke, veliki Ivan Spransky, ki je za svoje prekupčevalske tovore potreboval vse več zanesljivih ljudi. S svojim deškim obrazom, a trdoživo in nekako kar divjo naravo se mu je zdel mladi mož očitno pravšnji za skrivaške posle, ki se niso zmeraj sami od sebe izšli. V taki oceni pa se ni niti zmotil, kajti Andi je bil kljub svoji mladosti dovolj hladnokrven za tihotapstvo in drzen za beg pred oblastniki. Ob tem pa je svojemu gospodarju zvesto sledil in mu služil s hvaležnostjo, ki je bila med ljudmi takega kova redka.

Spričo vsega tega kajpada ni bilo niti malo čudno, da ga je zdaj izbral za hišnega čuvaja, ki je nadomeščal psa in obenem z enim očesom pazil na gospodarico. Njegovo zaupanje je za fanta gotovo pomenilo povišanje, za katero je bil pripravljen storiti vse, pa najsi je bilo še tako nizkotno. Vsaj tako je o njem premišljala gospa Spransky, ki se ga je ogibala, kolikor je bilo le mogoče, in ga ves ta čas sploh še ni prav pogledala v obraz. Zanjo je bil le nadležna moževa senca, nekakšen podaljšek njegove pokroviteljske roke, moteča prisotnost, ki ji je iz dneva v dan dala vedeti, da ji gospodar ne zaupa povsem. Zaradi tega si je sprva komaj dopovedala, da ni stražar v resnici ničesar kriv, in le stežka se je zadrževala, da mu ni nestrpnosti tudi odkrito pokazala.

Fant je to očitno začutil in se je nekako prav uvidevno umikal. Cepil je drva, kosil travo, plevil gredice in se sploh zamotil z drobnimi opravili, ki so sicer čakala na hišno pomočnico. Spričo te njegove priskočnosti sta se z gospo Roso kmalu zbližala in si pomagala s solidarnostjo, ki je bila tudi sicer značilna za hlapce in dekle. Vsiljivec si je tako prislužil priboljške, že sproti pa je najverjetneje izvedel tudi vse tisto, kar bi sicer moral povprašati njo. Ali ji je ob tem že zaupal tudi o svoji dodatni zadolžitvi, tega gospa Spransky ni vedela, a tudi ni želela drezati. Ponižanje, ki ga je te dni doživljala, je bilo že dovolj boleče – zapredlo jo je v brezčutje, jo napravilo otopelo, bilo ji je malo mar za vsakršno mnenje, pa tudi vsak nasvet se ji je zdel zamanski. Edino, kar si je res do neznosnega želela, so bile sprožene tetive konjskega života in veter v laseh, zato je Ivana naposled le prosila, ali sme vsaj v Rakičan.

Ošinil jo je, kot bi se mu zdelo vprašanje čudno, če že ne norčavo, nato je nekaj dolgih trenutkov tehtal. Bila sta si že tako vsak k sebi, da nista več razločevala odtenkov, njuna zaupljivost je plahnela, kot ob odjugi kopni sneg, zato očitno ni zmogel presoditi, ali ga želi le zbosti ali pa sprašuje zares.

“Le kaj se spet greš?” je nato le izrekel. “Ali sem ti kdaj odrekel kaj najinega?” je vprašal. “Ni bilo mar vse, kar sem kdaj počel, le en sam krč, da bi ti zadostil?” je povzdignil glas. “Je bilo sploh kaj v meni večje od strahu, da si boš nekoč zaželela nekaj, česar ti ne bom mogel dati?” je pridihnil in čakal.

Zdaj je tudi sama strmela in tehtala.

Grizljala si je ustnico in preobračala v mislih njegova vprašanja, ki so bila zopet obtožba, čeravno to morda niti niso želela biti. Pravila pa so obenem, kar je tudi že vedela: Ivan Spransky bi bil miren le, če bi bil bog. Pa še takrat ji najverjetneje ne bi dopustil svobodne volje. Kajti njegovo obsedeno hotenje, da bi ji pristrigel peruti in si jo povsem podredil, je bilo bolest nekoga, ki ji ni zaupal, niti ni prenesel pomisli, da bi lahko šla kdaj po svoje. Ona pa si pravzaprav ni želela drugo kot le dihati s polnimi pljuči. Rada bi se okopala v poletju, ki je bilo vsečez čisto kot otroško oko in prepolno razprtih cvetov. Upala je, da se mu vsaj to ni zdelo pregrešno.

“Tudi Pusta že potrebuje sprehod,” je potem končno rekla, kot bi bila preslišala njegovo nepričakovano iskrenost.

“Morala si bova o tem enkrat reči,” je začutil, da se želi izmuzniti. “Morala boš razumeti, da življenje tudi od mene terja svoje,” je zopet načel. “Bolj kot kdajkoli potrebujem ob sebi ljudi, na katere se lahko zanesem, in žena je bogmeda prva, ki me tukaj ne sme pustiti na cedilu.”

“Nisem te pustila na cedilu,” je odkimala z vsem telesom. “Tudi nič takega nisem napravila, kar bi te lahko osramotilo,” je odločno pristavila.

“Kaj sem pa napravil jaz?” je zopet povzdignil glas. “Odpeljal sem te iz beznice, ki so jo kasneje obkolili žandarji in nekatere potem celo vtaknili za rešetke,” je razširil dlani, s katerimi da jo je torej rešil. “Samo to sem napravil,” je pritrdil in si je očitno zdaj že verjel, da se tisto noč ni zgodilo nič drugega.

Odmaknila je pogled in se raje zopet sesedla vase. Žandarji so ponoči res razgnali muzikaše, njegova sodba je bila s tem dokazana in dejanje upravičeno, vse drugo je bila le zanemarljiva sprotnost, ki jo je bilo treba čimprej pozabiti. Toda ona seveda ni mislila tako in tudi odpuščati zdaj ni zmogla. Še je čutila njegove grabljive prste, ki so jo suvali, mečkali in ščipali, čutila je tisto pohabno ihto, ki je želela streti še slednji orešček njenega upora, in je čutila brezobzirnost gospodarja, ki skuša primorati svoje podanike, da bi mu služili brez ugovorov.

“Pa tudi moral sem to napraviti,” se je še prepričeval. “Neka druga bi mi bila gotovo celo hvaležna za skrb, kajti vsakdo se kdaj spozabi ali pa ne zmore še pravi čas predvideti nevšečnosti,” je razglabljal po svoje in najverjetneje niti ni opažal, kako odveč ji je bila njegova pridiga in kako nadvse je zavračala slepilo, s katerim je opravičeval svoje ravnanje.

Bilo je pač neizprosno res, da ni bila več začarana z granitom njegove moške neomajnosti, njegov zaskrbljeni očetovski pogled pa jo je spravljal v bes, ki ga je na hipe komaj še zatiščala. Časi, ko mu je brez pomislekov verjela in zaupala njegovi pravičniški drži, so se ji zdeli daljnja in za zmeraj izgubljena preteklost, dogodki, ki so ga v njenih očeh postopoma razkrinkavali, pa neprijetnost, ki je ni bilo več mogoče odpraviti. Ali je bila razlog njegova lisičja zamolčanost ali njena slepa vera, to zdaj niti ni bilo tako zelo pomembno, dejstvo je bilo prej ko slej, da je bila njuna ljubezen spočeta z izvirnim grehom, ki ga nista mogla oprati. Lahko sta le živela z njim. In – morala sta živeti, pa čeravno le zaradi Juliana. A kaj ko se je na lepem počutila tako grdo pretentano, Ivan pa ni svoje krivde niti priznaval niti ni zaradi nje vsaj malo popuščal. Ali pač, vse bolj se je zdelo, da ga je občutek negotovosti samo še pogrdobil. Namesto da bi si vsaj z uvidevnostjo skušal izprostiti odpuščanje, jo je pravzaprav kaznoval, jo stiskal ob zid še znosnega in jo navsezadnje zapiral v kletko.

Lahko se je sicer tolažila, da se je godilo le po naključju ali da je vse to počel nezavedno. Tudi si je lahko skušala dopovedati, da je bilo všteto v ceno, ki jo je morala plačevati za svoje gospostvo. A njena stiska ni bila ob tem seveda nič manjša, tudi ni bilo v tem prave tolažbe. Zavedla se je kvečjemu, da je bila ujetnica usode, o kateri niti ni mogla nikomur potožiti. Sóbota, vsaj ta, ki ji je bila dodeljena in jo je neprodušno obkrožala, pač ne bi razumela, kako neki ji je lahko njena neoprijemljiva resnica pomembnejša od otipljivo razkazanega bogastva. Niti ne bi tega razumeli njeni na marofu. Ali pa ji pač ne bi verjeli, Sreševi Elici, ki jih je vendar zatajila prav zaradi grižljajev belega kruha. Le privoščili bi ji, da se ji je končno zataknil. Iz srca bi ji to privoščili, prav gotovo – in to bi jim zadostilo. Saj smo vedeli, bi si rekli. Ni moglo biti drugače, bi se sladili. Ker ne more biti drugače, bi nato še pribili – zdelo bi se jim celo, da so modri in se torej njim ne more zgoditi …

A kaj, če je bila v tej preproščini res neka modrost, ki njej ni bila razvidna? je samo še klonila. Saj: “Morala boš to uvideti!” je ves čas ponavljal tudi Ivan, ona pa ni dojemala. Le ob pomisli, da bi nekaj kratko malo morala, se ji je vse pogosteje zdelo, da bo bljuvala grenkobo. A še to potem ni hotelo iz nje.

Čas pa je tekel, kot je rasel Julian, saj le še on je bil zdaj njena ura.

“Nekoč, ko boš že velik,” mu je pravila, zanj in zase neučakana, kot bi bila kar pripravljena dati v zaman vsa ta dolga leta, ki so bila še potrebna do tja, “takrat bo vse drugače …” Potem pa se je tudi zaradi takih misli pred njim počutila krivo in se je želela odkupiti s pretirano ustrežljivostjo. Otrok je seveda ljubil taka njena razpoloženja, saj se mu je le takrat zares posvetila, kot bi želela nadoknatiti vse tiste dolge dneve, ko so jo morile druge misli in je bila vsa nekako v sebi. Vedel je že, da tedaj ni bilo reči, ki mu je ne bi dopustila, in ne vragolije, v kateri mu ne bi sledila. Problem je bil zdaj le, da je bil Julian od vsega najraje na ulicah, gospa Spransky pa nikakor ni želela po mestu s stražarjem, pa čeravno je bil ta za znance le nečak gospe Rose, ki se je priklatil na obisk in ostal dlje, kot je nameraval. A tega otroku ni mogla pojasniti, zato si je zmišljevala mikavnosti in ga na vse načine skušala zadržati doma. No, tudi to seveda ni moglo trajati, zato je že vedela, da bo naposled spet ona tista, ki bo stisnila zobe in popustila.

*

Fant se je čudil, ko je končno pristopila, in zdelo se je, da ga je prežela rdečica.

Vzravnal se je ob plotu, ki ga je popravljal, in se z razprto dlanjo potipal v tankem, kot bi ga bilo od pripogibanja bolelo v križu. Nato se je z laktom naslonil na letev in je čakal, ali bo kaj rekla. Videti je bil zdaj prav droben, morda le za nekaj prstov višji od nje in nekako ozek, kot bi ga bila vojna, ki jo je preživel, povsem sploščila. Ali pa morda sploh ni bilo nikdar v njem vojaka, o katerem ji je pravila hišna – saj resnično je bil ves deški in ohlapen, kot Cigančki po zarobjih, ki lebdijo v brezčasju in jih niti prihod orožnikov ne napravi strumnih. S takim vtisom jo je, prav neverjetno, nadvse presenetil: iskala je namreč v njem stražarja, mrkega volčjaka in svinčeno coklo, ki ji je že nekaj časa grenila dneve, zdaj pa se ji je na lepem zdelo, da se tu pase ščene in si je bila vse tisto torej lahko kvečjemu namislila.

“Rada bi se pomenila z vami,” je nato le rekla.

“Ja,” je blagovoljno zmignil, ji s tem pojasnil, da je tudi sam že ves čas čakal in ji je torej pripravljen prisluhniti.

“Videti je, da bomo kar nekaj časa skupaj,” je bila zdaj še sama blaga. “Oba tudi veva, da nimava izbire, zato bi rada, da se vsaj po nepotrebnem ne gledava kot pes in mačka,” je dejala in za nekaj dolgih trenutkov pridihnila.

“Kot pes in mačka?” je bolj preudaril, kot vprašal.

“Vi morate opraviti svoje in jaz vam moram pri tem pomagati,” je nadaljevala.

“Tako pač,” je prikimal. “Paziti moramo malega.”

“Paziti moramo tudi name,” se je nasmehnila, čeprav ni želela, da bi to razumel kot zajedljivost ali celo očitek.

Prestopil se je in se ji zazrl v obraz, kot bi bil tehtal prav o tem njenem spozabljenem nasmehu. Njegove široko razprte oči so jo tipale, ne da bi trenile ali drugače pokazale, da je v zagati. Zdelo se je celo, da ne razume pripombe, saj je potem vprašal: “Zakaj pa tudi na vas?”

A vedela je pač, da ji ne sme zaupati o svoji nalogi in ni tega niti terjala. Dovolj ji je bil že občutek, da ni ugledal v njej neke strašne razuzdanke, temveč ji je bil morda celo na tihem naklonjen. Upala je namreč lahko poslej vsaj, da ne bo videl grehov, ki jih ne bo. Pa da se ne bo vznemiril ob vsaki sumljivosti in jo potem potapljal s tožarjenjem.

“Kakorkoli že, no …,” je zaobrnila. “Želim si le, da bi nam bilo v tem cirkusu življenje vsaj znosno, in zelo upam, da tudi vi tako hočete,” je priznala.

“Kar zadeva mene,” je dejal stražar in za hip pomenljivo premolknil. “Že od prvega dneva sem vam z vsem spoštovanjem na voljo,” se je za spoznanje priklonil. “Prepričan sem tudi, da bomo to babo že kmalu zasačili,” je nato dodal. “Ni vrag, da je ne bi,” se je nejevoljen namrščil.

“Saj,” je prikimala in prikrila vznemirjenje. Njegove besede so ji namreč zdaj dokončno potrdile, da je ženska, o kateri ji je Ivan ves čas tajil, res prihajala.

“Ne iščemo vendar vojnega špijona, temveč norca, ki ga med navadniki že na daleč opaziš,” jo je še skušal tolažiti.

“Saj,” je spet le pritrdila, čeprav je bila nadvse radovedna.

Fant pa je, vsaj zdelo se je, začutil neizrečeno in postajal pozoren. V njegovem negibnem pogledu, ki jo je spominjal na zvedavo otroško zrenje, je bilo nekaj, kar jo je čudno ganilo. Bili so to trenutki, ko je začutila, da si ne stojita naproti kot stražar in ujetnica, temveč kot otročaja, ki sta še malo prej skupaj robutala, zdaj pa sta pribegla obstala za živo mejo in strahoma čakata, ali ju bodo zasačili. Občutek, ki je bil najverjetneje bolj dozdevek, jo je zmedel, vedela je, da bi bilo bolje, če bi kar šla, to je pravzaprav tudi že nameravala, toda nekaj je bilo v tem preblisku, kar je bilo močnejše od notranjega ukaza. Morda je bil to res samo v nepravem trenutku prebujeni spomin na taka davna dotikanja, ali pa je tu res stal nekdo, ki je lahko vsaj za hip čutil z njo? A kakorkoli že: bila mu je hvaležna za to zaskrbljenost, ki je bila nepričakovano bodrilo – res veliko ji je pomenila, gotovo veliko več, kot bi lahko razumel, tudi če bi mu zmogla pojasniti, da se že dolgo ni z nekom tako spogledala.

“Vem, da vam ne bi smel tega povedati,” je naposled zganil ustnice. “A vse mi pravi, da so jo naši že tudi našli in da je torej vaš strah odveč,” je zašepetal in se okrenil, kot bi popazil, ali morda kdo ne prisluška.

“Že?” je dahnila v brado. “Toda čemu potem vse to?” jo je spreletelo. “Zakaj je potrebna ta igra?” ji ni šlo v glavo.

“Tega ne vem in tudi ne želim vedeti,” je zatiščal ustnice.

“Stražarite pa, čeprav veste, da zaradi nje ni treba stražariti?” je zategnila.

“Stražarim,” je skomignil. “Pa blebetam,” je pristavil. “Danes pač res blebetam,” se je popraskal po zatilju in si razmršil predolge lase.

“Eh,” je odmahnila. “Ne bi mi o tem rekli, če ne bi vedeli, da mi lahko zaupate,” se je grenko nasmehnila. “Oba veva, da ne bi,” mu je pomežiknila.

“Veva, kar veva,” je odstopil, kot da se ne želi več pogovarjati. “A rekel sem vam samo zato, da ne bi bili po nepotrebnem v preplahu,” se je vzravnal, kot bi salutiral. “Že ves čas vidim, da nočete z malim prek praga, ker se otepate mojega spremstva,” je še dvignil brado. “Tako pa sva se končno zmenila, da lahko mirno greste, jaz pa bom dobro opravil svojo službo že s tem, da bom nekje v bližini in bom lahko zmeraj rekel, da vaju imam na očeh.”

Uklonila se je tej njegovi odločnosti, čeprav bi mu bila rada rekla, da bi pač zdaj šla po mestu tudi z njim. A to bi mu bilo gotovo smešno – tak otročji izraz hvaležnosti. Bil je vendar Ivanov zvesti lakaj in morala je to upoštevati.

*

Jenö Forgas je osedlal Pusto in je nato dolgo zategoval jermenje. Njegovi gibi so bili počasni in preudarni, kot da opravi ne bi več povsem zaupal. Gospe Spransky se je sicer tudi zdelo, da se je medtem, ko je ni bilo v konjušnico, kar za nekaj dolgih let postaral, saj so se mu prsti zapletali, kot bi bili otekli, in razgaljeni laket mu je ob naporu podrhtaval. Bil je tudi bolj tih kot ponavadi in se še s konjem ni veliko pogovarjal. Kaj ga je tako tiščalo, je kajpada lahko le ugibala, a vedela je tudi, da zdaj z nadležnimi vprašanji ne bi ničesar izbezala. Stari konjar je bil pač samosvoj, njegova natura je imela dva obraza, ki ju je obračala neznana sila. Zares razgovoril se je bil že sicer na vsake kvatre, ko ga je povsem nenadno zganila kaka notranja nuja. Toda bila je obenem radovedna, dozdelo se ji je, da zdaj molči o nečem, kar jo še kako zadeva, čutila je, da mu je tako obotavljanje vse večja muka, zato je naposled rekla: “Jaz pa sem mislila, da me boste vsaj vprašali, zakaj me toliko časa ni bilo naokoli.”

Starec se je še zmeraj ves odmaknjen zazrl po obzornici in videti je bilo, da ga je ta njena neposrednost samo še bolj vznevoljila. Segel si je s kazalcem v globoko gubo ob ustnicah in se popraskal, nato je nekako sam zase dejal: “Čemu naj bi vas bodel s takim privoščljivim vprašanjem, ko pa vendar poznam odgovor?”

“Saj vem,” je prikimala. “Tudi vam je bilo kajpada naloženo, naj me imate na očeh,” je še povrtala.

“Meni?” se je medlo nasmehnil konjar. “Meni že dolgo ne more nihče več ničesar naložiti,” jo je naposled ošinil z udrtimi sivimi očkami. “Jaz!” se je z vrhovi prstov potrkljal po grudnici. “Jaz si, bogmeda, nalagam edino še sam,” je prikimal. “A tudi to ni kaka milost, to mi lahko verjemete,” se je zopet ves žaloben zazrl v daljavo. “Kakor ni milost gledati, kako divje zveri zalezujejo srno, strižejo z ušesi in čakajo na pravi trenutek, ko jo bodo pritisnile k tlom,” je dejal s spremenjenim glasom, “posebej še, če veš, da je srna v resnici jagnje, ki surovi gospodovalnosti lahko nasprotuje le z močjo svoje duše.”

Poslušala je in zdelo se ji je, da razume, tako kot je po svoje razumela tudi njegovo prispodobo o vetru. Toda potemtakem je bil Jenö Forgas na njeni strani, ali pa je z njo vsaj čutil – in to jo je zdaj silovito vznemirilo. Gotovo je vedel tudi o rečeh, o katerih je sama že ves čas le ugibala, in slutiti je bilo, da se je napletalo okoli nje še kaj hujšega, kot je lahko sploh predvidevala.

“Vedela sem, da se lahko naslonim na vas,” je vsa vročična šepnila.

“Name?” se je nekako kar pohahljal konjar, kot bi bila rekla kaj smešnega. “Naslonite?” mu je bilo še hecno. “Res je, da se že preklemano dolgo upiram času, a prav zato tudi vem, da to še zdaleč ni dokaz kake trdnosti,” je pribil in se v hipu zresnil. “Še manj pa lahko ena taka zamanska starost človeku prinese kako krepost, ali, bognedaj, življenjsko modrost,” je obstal pred njo s široko razširjenimi rokami, ki jih je še dvigoval, kot bi bil priznaval vdajo.

“Niste me prav razumeli,” je odkimala. “Ničesar ne terjam in tudi ne čakam, le veliko mi pomeni, da tako mislite,” je pojasnila.

“Aja!?” je obvisel naproti kot ptica, ki se z razprtimi krili nasloni na zrak.

“Čudne reči se dogajajo in od vsega sem že čisto zmešana,” je priznala. Matram se, namesto da bi kaj napravila. Če pa že poskušam, se potem počutim krivo,” je še razlagala. “Nikogar ni, ki bi mi vsaj namignil, da so reči res take, kot se meni zdijo. Ali pa bi mi magari rekel, da si vse le domišljam,” je izgovarjala vso to negotovost, ki jo je črvičila in znorevala. “Tako pa še tega ne vem, ali imam sploh pravico kaj reči ali pa bi nemara morala molčati in zatajevati svojo stisko!?”

Spustil je roke ob telesu in zataknil palca za pas. Zaradi te značilne konjarske drže in brade, ki jo je za spoznanje dvignil, je bil zdaj nekako na mah pomlajen. Začutil je najverjetneje, da mu je zaupala, kar ji je šlo sicer le stežka z jezika, in njena razgaljena resničnost ga je naposled vzdramila. Premeril jo je, kot bi se bil šele sedaj prav zavedel njene prisotnosti, nato je prostodušno dejal: “Reči so seveda take, kot se vam zdijo, gospa. A vaš gospod ve, da nimate izbire, in to ga dela močnega. Že zdavnaj se je tudi obdal z ljudmi, ki delijo vašo usodo, zato mu nihče tu ne more do živega. Njegova soldateska je najboljša mogoča vojska, ker mu služi zaradi golega preživetja. Vsak, ki bi mu on obrnil hrbet, bi namreč tu obležal v blatu, saj nihče ne bi upal najemnika Ivana Spranskega potem niti povohati.”

“Toda jaz sem mu vendar žena,” je osupnila ob primerjavi.

“Nisem kanil reči, da niste,” je zmignil. “Rekel sem celo, da boste to zagotovo tudi ostali,” se je golozobo nasmehnil.

Zajela je sapo, a ni nato ničesar rekla.

Bilo ji je, kot da se je ujela v nevidno zanko in obvisela v samo še eni negotovosti, pod njo pa je nihala praznina, ki ni ponujala nikakršne opore. Razumela je ob tem, seveda, kaj ji je skušal naznaniti: njena poročenost je bila pravzaprav služba in bilo bi bolje zanjo, če bi jo zmogla dobro opravljati. Tako pa si je le trla glavo in si grenila dneve z rečmi, ki je morda sploh ne bi smele zadevati. Ali pa bi jih lahko kratko malo spregledala. Saj, kaj pa ji je v resnici narekalo vsa ta spraševanja, zaradi katerih je bila že vsem nadležna in še sama sebi zdaj zoprna? Prav bolestno vprašanje, recimo, ali bi bila to potem sploh še ona? Kajti: seveda bi bila, le da morda ne bi bila več tako srčna in divja Sreševa Elica, ampak bi bila pač vzvišena pa mogoče kdaj malce togotna gospa Spransky. Toda bilo je tudi res: reči so bile take, kot se zdijo – tako je rekel Jenö in jo primerjal s srno –in če bi pokleknila, se gotovo ne bi nikdar več poganjala v neznano in ne bi čutila tega neznosnega nemira, ki jo je vabil h konjem.

“Kaj pa moč moje duše?” je torej vprašala. “Ali ta res nima nobenega upanja?” jo je iznenada obšlo nekaj vedrega, če že ne tudi pikrega.

“O, ja – ga ima, ima,” je očitno razumel ostrico in ji smejoč se požugal. “Prav upanje nam vendar daje moč,” je šegavo zaobrnil po svoje. “Upanje pa vam, moja gospa, že ne bo nikdar ugasnilo, za to bi dal ta seri starec roko tudi v kovaški pleh.”

“Če res tako mislite – ?” je pristopila in ga poljubila na ličnice.

“Le kako ne bi mislil!?” je z dlanjo pokril poljubljeno.

“Potem je pač vse zopet na svojem mestu,” je hlastno segla po povodcu. “Reči so take, kot se zdijo, in tudi jaz sem torej lahko taka, kot sem,” se je brez njegove pomoči zavihtela v sedlo. “Raportirajte mojemu gospodarju, da sem bila danes povsod tam, kjer mu je najmanj povšeči, le tega mu, prosim, ne povejte, da sem zaokrožila tudi do svojega marofa,” mu je pomežiknila in pocmokala kobili.

“Ej!” je tedaj vzkliknil Jenö Forgas in pobežal za njo. “Pa sem vam skoraj pozabil povedati …” se je po teh nekaj korakih že tudi zadihal. “Res bi bilo dobro, če bi šli malo do matere …”

Zaobrnila je Pusto in se strahoma sklonila. Nekaj je bilo namreč zopet v njegovem glasu, kar jo je zdrznilo. Pa tudi v mežikajočih očeh je zdaj že prebrala, da ji ne prinaša ravno dobrih novic.

“Ne vem; kako naj vam to pravzaprav sploh prav opišem?” jo je pričakal z zaskrbljenim vprašanjem. “A bilo je to tako,” je razširjenih rok nadaljeval. “V noči s petka na soboto, ko sva z Langašem z Bistrice prevažala petrolej, sva želela že pri Črensovcih zaobiti žandarske zasede, zato sva že kmalu zavila s poštije in se napotila po kolovozih. Noč je bila res svetla kot dan, zato sva se pri Beltincih umikala še bolj med polja, dokler nisva tam za marofom že skoraj zašla v ledinah. Tedaj pa, ko sva tako postala, da bi malo spočila konje, ki se jim je v travnatem kar precej ugrezalo, se je iz ravnice prislišal prav čuden glas,” je pridihnil, kot bi bil prisluhnil. “Bil je to res tak glas, ki ga moje uho ni še nikoli slišalo, pa tudi Langaš je začel kar obračati oči,” je nadaljeval in se že povsem vživel v nočno doživetje. “’Ali je kaka žival, ki se je ujela v skobec, ali pa je kak zmešan ptič, ki je, kdo ve zakaj, pozabil spati?’ sva se spraševala in napenjala oči. ‘Ali pa je kaj tretjega, česar si niti zamisliti ne moreva in bi bilo mogoče bolje, da poženem konje?’ je celo menil pajdaš, ki je nemara že verjel, da nama utegne priti v tej srebrni noči tudi kaj nestvarnega naproti. Tedaj pa sva jo na lepem ugledala, vso belo in tanko, kot bi bila drsela in se sploh ne bi dotikala tal …”

“Mati?” je iztisnila Elica.

“Ona,” je prikimal. “Zrasla je takole za kak slab lučaj od naju iz globeli in še danes ne vem, kako to, da sem jo še tisti trenutek tudi spoznal,” se je povprašal in se popraskal po temenu. “Ampak res: vedel sem takoj, da je ona, čeprav je bila vsa nekako druga, kot da ne bi bila s tega sveta. Hotel sem jo tudi poklicati, pa nisem vedel njenega imena, saj mi ga seveda nikoli niste zaupali …”

“Hodila je po polju in pela?” mu je nestrpna segla v besedo.

“Pela?” se je povprašal. “Ne vem, če je ravno pela,” se je zopet popraskal, da se je kar slišalo. “Ne vem, res, če bi lahko tistemu njenemu oglašanju tako rekel,” je preudarjal. “Ne morem pa tudi reči, da bi jokala, čeravno je bilo morda še najbolj podobno joku …”

“Pa potem?” je bila še neučakana.

“Prišla nama je takole povsem blizu, pa naju sploh ni opazila,” je skomignil. “Tudi konji, ki so zahrzali, je začuda niso predramili,” je pojasnil. “Povem vam: vodilo jo je tam naokoli resnično nekaj hudega, zato je gotovo bolje, da je nisva premotila in sva jo raje pustila, da je šla po svoje …”

*

Vratca na svinjaku so bila odtrznjena in prasca sta se med kurami pasla v trati. Tudi kuhinjska vrata so bila odprta in v velikem loncu na štedilniku je povrevala kuha. Elica je stopila v soparo, ki je ostro in zadušljivo zaudarjala po repi, in med podboji pokukala v kamro. Bilo ji je nameč že nadvse čudno, da matere tokrat ni bilo na dvorišču, saj se čez dan ponavadi ni zadrževala v hiši, a nato jo je k sreči le ugledala v kotu ob njenem oltarju. Slonela je tam, obrnjena s hrbtom, potopljena v popoldansko hišno temnino, ne da bi jo sploh opazila, in zrla v šopek rdečih rož. Bile so to vrtnice, ki so se divje razraščale na podoknih in jih Sreševka ni nikoli natrgala, zato ji je bilo tudi to čudno. Sklonila se je in stopila čez prag, a starka tudi še zdaj ni začutila prisotnosti, ali pa tega pač ni pokazala. Njen obraz, ki ga je zdaj videla od strani, je bil lep, a negiben, kakor iz lesa izrezljano obličje Device na zidu. Pa tudi sicer je bila v njenem profilu opazna podobnost z izrazjem oluščene in črvive nabožne podobice.

Pristopila je še za korak in pokašljala, toda mati, ki se je sicer končno zganila, je ni niti pogledala. Le predela je prste, jih zopet sklenila za molitev in je bila še zmeraj vsa v sebi. Elica je bila sicer že iz zgodnjega otroštva vajena takega njenega lebdenja v drugih svetovih, a tokrat je bila le preveč vznemirjena, da bi še čakala.

“Prišla sem vas pogledat,” je tako rekla.

Starka je trznila in jo pogledala čez ramo. Njen dolgi pogled je bil mrzkovoljen in karajoč, kakor pogled kateheta, ko so otroci pred oltarjem preveč nemirni.

“Prosim vas, no,” je bila zdaj že res nestrpna. “Kaj se pa greste?” je nehote zarobantila. “Tu sem, ker me skrbi za vas, a dolgo ne bom mogla ostati.”

Ženica je zopet le obrnila glavo in jo je ošinila kakor vsiljivca, ki bi ga bila najraje odgnala. Njene oči so bile sive kot jesenske megle v ravnici in v njih je bilo nekaj, kar je hčerko zdaj le ustavilo in jo primoralo, da je čakala. Kajti: bila je to žalost, kakršne ni v materinih očeh še nikdar videla. Žalost, ki je bila obenem tudi obup in jeza. Ali pač tista blazna ravninska žalost, ki se je tod tako rada naseljevala v starcih in delala iz njih strašila.

“Ni lepo, da se prerekam z njo,” je naposled zašepetala Sreševka.

“Prav nič ne vidim, da bi se s kom prerekali,” je pristopila Elica in jo objela preko ramen. “Le neki besni ste in to me zdaj že skrbi.”

“Ni pa lepo niti od nje, da ne reče dobre besede zame,” se je zazrla v leseni Marijin kipec. “Nič drugega nisem počela v življenju, kot le to, da sem jo zmeraj prosila milosti in sveto ubogala, zdaj, na koncu, pa še to ni nič vredno …”

“Ja, jezusna!?” se je zdrznila. “Seveda je vredno,” jo je stisnila. “Le kako si sploh lahko kaj takega zmislite?”

“Ni, ni,” je odkimala. “Ni pa ni!” se ji je skušala izviti iz objema. “Poleti štiriinsedemdesetega je Bog vzel k sebi mojega Éleka,” se je usulo iz nje, da je ni mogla več utišati. “Bil je star štiri leta in sedem mesecev, ko sem ga ob malinovju našla trdega. Ležal je tam in me gledal s tistimi velikimi očmi, kot da bi me še mogel videti. Prišel je doktor iz Sóbote, ki je po vsem njegovem telesu zaman iskal kačji pik. Prišla je babica, ki ga je bila spravila na svet, in ga okopala, pa tudi mrtvaška voda ni ničesar pokazala. Pobožala sem ga samo še enkrat, mojega malega Éleka, in sem ji rekla: ‘Prav. Ti si moja vodnica in ti že veš, zakaj mora biti tako,’” je dvignila roke k oltarju in zavzdihnila.

“Prosim vas, no,” jo je skušala Elica siloma zvleči vstran od oltarja. “Nobenega smisla nima vse to in ni vam dobro,” jo je rotila.

A starka se ni uklonila in je tudi ni hotela več slišati.

“Jeseni enainosemdesetega je Bog vzel k sebi še mojega Jenöja,” je zopet naricala. “Bil je krepak in zdrav otrok, vse dokler ni moral takrat bežati pred belimi ténjami. Saj, bolj ko je bežal, bolj so ga dohitevale. Zaman sem potem na gradu izprosila doktorja, zaman so hodile babe, ki so vse noči tu molile zanj. Bele ténje so mu stale ob pogradu in ga strašile, vse dokler ni ubožec omagal in spustil dušo. Bilo mu je takrat le devet let in dva meseca, mojemu Jenöju, jaz pa sem ga samo še pobožala in sem ji zopet rekla: ‘Prav …’”

“Nobenega smisla nima, da se še po tolikih letih s tem matrate,” je obupala in sedla na rob nepostlane postelje. “Prav lepo bi lahko tu živeli svojo starost, kaj bi vam pravzaprav manjkalo?” je nemočna zmajala.

“Spomladi sedemindevetdesetega je potem Bog vzel k sebi še mojega Pištija,” je bila neutolažljiva Sreševka. “Sporekel se je bil nekaj malega s palírjem Kontrecem, ki je bil hudo zamerljiv. Še tisto noč se je ta vrag privlekel v konjušnico in skrivaj odvezal vse mlade konje. Ko je prišel Pišta nato ob svitu v hlev, so se živali splašile in ga pomendrale. Dva dni in dve noči je ležal v eni sami odprti rani in milo prosil pomoči, a niti sam grofov doktor mu takrat ni mogel več pomagati. Ostala sem čisto sama z otročkom, ki se mu je nesrečnik tako radostil, pa sem tudi še takrat našla moč, da sem zopet stopila k njej in rekla: ‘Ničesar več ne razumem, a ti že veš …’”

“Nikoli mi niste pravili, da je bila očetova smrt tak zločin,” se je čudila.

“Bil je, bil,” je z vsem telesom prikimala Sreševka. “Pa čeprav Kontrecu niso nikoli sodili in se je šele na smrtni postelji pokesal,” je zaobrnila z očmi. “A kaj je to meni lahko zaleglo – Bog mu daj večni mir in pokoj, saj jaz sem mu bila že daven dan odpustila,” se je na hitro prekrižala. “Ne verjamem pa več, da mi bo lahko ona kdaj razložila, čemu je bilo vse to potrebno in zakaj je lahko dobro.”

“Ne govorite tako, ker vam ne bo nič pomagalo,” je blago poprosila Elica, ki se ji je zazdelo, da se je mati zdaj le zbrala.

Toda: “Pozimi devetnajsto šestnajstega je velik slavski gospod odpeljal mojo Elico,” je iznenada dejala starka in si zanesla zatisnjene dlani k spačenemu obrazju. “’Vedel sem že vse od začetka, da si res božji otrok,’ ji je bil pravil, jaz pa sem seveda verjela, da se je s tem zla volja le nekako spolnila in naju čaka le še milost. Tako zelo sem verjela, da nisem vse te dolge dneve ničesar videla, niti slišala, temveč sem se le zahvaljevala Blaženi in molila k njej. Potem pa – kaj sem zopet dočakala,” je premolknila in pristopila.

“Kaj bi dočakala?” je strahoma iztisnila hči.

“Vem, da ti ni dobro tam,” je povsem razločno izgovorila mati. “Vem, da ti je hudo pa da zelo trpiš,” je stegnila tanko dlan in jo pobožala po laseh.

Elica se je kar stresla ob tem nepričakovanem dotiku in ni zmogla besed, s katerimi bi svojo stisko vsaj skušala zanikati. Stiskalo jo je v prsih, kakor bi se bila utapljala v ledeni vodi, in v grlu se ji je zataknil jok. Zgrbala se je kot dete in vsa krčevita čakala, ali bo morda le prešlo.

“Jaz pa vem, da to ni več pošteno,” je Sreševka žebrala nad njo. “Že lep čas se zato prerekam z njo in ji skušam povedati,” se je razkuštrana in nasršena ozirala k leseni svetnici. “Vsaka posoda ima svoj rob in nekje mora obstajati tudi merica za naše trpljenje,” je povzdigovala glas. “Tudi Božje zadoščenje mora nekje imeti dno,” je vzklikala. “Kaj le bo imel še od tega, če me bo vso oskubil, potem pa bo gledal, kako bom gola blodila naokoli?” ji ni šlo v račun. “Naj si ne misli, tak trdosrčen Gospod, da se bom še zmenila zanj, ko bom enkrat ležala na hrbtu …”

*

Elica ni nikoli izvedela, kaj je materi tako iznenada odprlo oči.

Od dneva, ko je uzrla resnico o njeni mestni usodi in se na smrt sporekla s svojo zavetnico, je bila tudi sicer vsa druga in se z njo ni bilo več mogoče pogovarjati niti o povsem vsakdanjih rečeh. Prasca, ki sta še nekaj časa krulincala po dvorišču in rila po vrtu, sta se izgubila med kolniki, ali pa ju je pač kdo zaklal, kokoši, ki jih ponoči prav tako ni nihče več zapiral v kokošnjak, pa so najverjetneje raznesle lisice. A Sreševka kot da ni tega niti opazila in očitno tudi ne razumela, če je kdo zmajeval in jo prosil, naj vendar bolj popazi na svoje.

Vse več je bilo tudi tistih, ki so jo v mesečevih nočeh srečali v ravnici, ali pa so vsaj slišali njeno žalobno naricanje. Taka pričevanja so si bila edina, da starka takrat sploh ni bila več podobna živemu človeku. Zakaj se je namernikom ob nočnih srečanjih zdela tako nestvarna in strah zbujajoča, da so ponavadi kar bežali pred njo, sicer ni vedel nihče natanko povedati, ali pa so bile razlage že tako na meji dojemljivega, da jim preprosto ni bilo mogoče verjeti. A kakorkoli že: veljalo je poslej zanjo, da jo ima Skušnjavec že povsem v lasti in celo beltinskemu župniku je bilo kar prav, da ni več prihajala v cerkev in ga pri spovedi jezila z obtožbami na račun Svete trojice in svetnikov.

Tudi Elica, ki je sicer še skušala govoriti z njo, je lahko le ugotavljala, da je mati resničnost že tako pomešala s spomini na otroštvo in zgodnjo mladost, da se ni več znašla v času, obenem pa njen razum tudi ni mogel dohajati povsem običajnih dogodkov, ki so se vrstili okoli nje. Njena zavest je zaradi tega dobivala vse več obrazov, ki so si bili tako različni, da v njih ni bilo mogoče prepoznati nekdanje blagosrčnosti in miline. Le njena natura, ki jo je še zmeraj gnala, da je lezla naokoli in tožila, je bila najverjetneje zdravi ostanek vztrajnosti, s katero je doslej tako potrpežljivo čakala na odrešitev. Toda to je bilo veliko premalo, da bi lahko hčerka sploh še upala na njeno vrnitev.

Občutek krivde, pred katerim se je lahko branila edino le s spoznanjem, da se je mati najverjetneje zlomila prav zaradi Ivanove trdote, na katero tudi sama ni mogla več vplivati, je bil zaradi tega pekoč in nezaceljiv kot kislinska razjeda. V nočnih stišjih blodeča prikazen je bila njena spremljevalka na usojeni ji poti, ki ni dopuščala vrnitve. Nadstropna sóboška bogatija in navidezna meščanska sreča, ki se jima niti mati ni več veselila, pa sta izgubljali še slednji smisel. Tudi sredi najbolj obljudenega nedeljskega sprehajališča je zato včasih zastala povsem razčarana in se široko razprtih oči vprašala, kaj pravzaprav počne tu, čemu vsa ta dopadljivost in omika, ko pa jo vendar ta lažnivi videz dela samo še bolj nesrečno.

“Kaj je gospostvo drugega kot obleka pa tistih nekaj finih besed, ki se jih že naučiš?” ji je svojčas pravil Ivan in bil ob tem tako prepričljiv, da mu je zlahka verjela in slepo sledila. “Za tem potem tako in tako stoji povsem človeška nečimrnost,” je sicer tudi dodal, ona pa takrat še ni vedela, kaj to v resnici pomeni, niti ni mogla presoditi, da zgolj potešena nečimrnost nikakor ni tisto, kar bi jo tu osrečilo. Lahko mu je sicer zdaj priznala, da ji pravzaprav ni lagal. Vedel je, kaj ga čaka, in storil je vse, da je svojim željam zadostil. Ona pa, vsa neka druga, nepoučena in nepripravljena, ali pač preobčutljiva in željna nečesa nedosegljivega, je obtičala tu nerazumljena in nerazumljiva včasih še sama sebi. Bilo je tako najverjetneje tudi zato, ker kratko malo ni znala nikoli še pravi čas reči, kaj bi pravzaprav rada. Zato pa se ji je potem zmeraj zdelo, da se je preslepila z odlašanjem in slepim upanjem, da se bo kar samo od sebe izšlo drugače.

Toda – mar ni bilo tako nekoč tudi z materjo?

Novela, tretja

Dotik

*

Poletna pripeka je izsušila ravnico in Sóbota se je kot lena kura pepeljila v prahu, ki je ponekod segal tudi do gležnjev. Dnevi so se samo še daljšali in razgreta ostrešja se niti ponoči niso ohladila do znosnega. Vročina je zredčila sprehajalce in nagnala domačine v senčna zavetja. Ohromelost prišlekov, ki niso mogli preložiti opravkov, in brezvoljnost trgovcev, ki so zvečer zaklepali prazne blagajne, sta napravili ulice pokopališko neme in slutljivo drugačne. Zdelo se je, kot da se je čas res zataknil, zameti malodušja pa so bili hujši od najvišjih snegov.

Gospa Spransky, ki si je zdaj zopet želela ven, je zastala na širokem stičišču Glavne in Radgonske ulice ter se zazrla v prašno veduto z mrgolečo soparo nad cesto. Podoba opustele ulice, ki jo je ujela v pogled, je bila živa slika njenih občutkov. Svet, v katerem se je bila znašla, je bil natanko tako prazen, nem in negiben. Nihče ni bežal pred njo, a ji tudi ni nihče pristopil. Vse bi lahko bilo, kot je bilo doslej, pa vendar je bilo do blaznega drugače. Odkar jo je Ivan siloma zvlekel iz kavarne in jo dal zastražiti, se niti gospa Šafaričeva in gospa Olaszova nista več oglasili, ona pa se je tega začuda šele zdaj zavedla. Obenem pa tudi sama ni niti skušala poizvedeti o gospe Lenhardtovi, ki je bojda že ves ta čas zaman potovala v notranjost in iskala moža. Zato pač ni mogla kar reči, da so se je gospe ogibale, saj čisto mogoče je bilo tudi, da se je pravzaprav ona ogibala njih. Čeprav – bilo je seveda nekaj tretjega in je bilo najverjetneje prav od hudiča, kot ta peklenska vročina, ki ni načenjala le telesa, ampak je ožemala tudi dušo. Da pa bi bila njena osama še bolj čudna, si je vsaj na tihem morala priznati, da se je v teh dneh še največ družila s stražarjem Andijem Szigetom.

Fant, ki ga je prve dni komaj pozdravila in se ni zmenila zanj niti še potem, ko se je kot vse bolj udomačeno ščene potikal po dvorišču, ji je prišel blizu povsem neopazno. Navadila se je bila nanj, kot se privadiš potepuški mački, ki je začela zahajati na tvoj prag, ali kot se sprijazniš z rožami, ki so se divje zasejale v vrtu. Postal ji je domač, čeprav še zmeraj ni veliko vedela o njem, pa tudi ona ga je očitno zanimala le toliko, kolikor mu je bilo pač zaukazano. Lahko sta bila drug ob drugem, ne da bi si bila v napoto in bi jima postajalo nelagodno. Nikoli si nista rekla o vremenu, niti o počutju, pa še o rečeh, o katerih so drugi na široko razpravljali, sta lahko molčala, kot da bi bile zanju povsem nezanimive. Seveda si je še zmeraj lahko tudi rekla, da je bila njuna bližina pač le usoda, ki je nista sama izbirala in je tudi nista mogla spreminjati. Toda vedela je vendar že, da ni šlo le za to. Bil je občutek nekakšne pristnosti in bilo je zvenenje bližine, kakršne ni občutila že vse od otroštva –kajti Andijev molk je bil drugačen celo od Ivanovega in v njegovem zrenju ni bilo ničesar zastrtega. Zdelo se je, prav nasprotno, kot bi vse njegovo pravilo: ves sem tu in samo tak sem, ničesar nimam, ničesar ne prosim in tudi ne ponujam, pa nisem zaradi tega prav nič žalosten, niti zlohoten. In priznati si je morala, da ji je bila taka sproščenost nadvse prijetna. Bil je kratko malo nekdo, ki bi najverjetneje lahko celo posedal pod njeno tepko in čakal brez slepljivega upanja.

“Tak je lahko le človek, ki je preživel smrtne rane in zato ve, kak Božji dar je življenje,” je o njem pravila hišna, toda gospa Spransky ji ni tokrat niti za ščepec verjela. Človeka, ki je preživel lastno smrt, si je namreč zamišljala povsem drugače. Zmrzal in smodnik sta gotovo puščala drugačne rane. Nagledala se je bila medtem že mnogih, ki so se vračali s fronte tudi v Sóboto. Bili so prepolni grenke sline in ščipajoče jeze, saj se niso zmogli zbógati s svojo nesrečo, vedeli pa so tudi, da jim bo ostal cesar za zmeraj dolžan. Bili so prepričani, da jih je smrt pustila na cedilu le zato, da bi jih življenje lahko še malo cvrlo. Zato nikomur niso bili dobra družba in ljudje so se jih raje ogibali. Mnogi so postali celo klateži, ki so po trgih razkazovali štrline in izterjevali miloščino. No, Andi Sziget zagotovo ni sodil mednje, pa čeravno je tudi on pustil pri Dobrudži kos svojega mesa in je bila njegova olesenela noga vsaj ob hitri hoji opazna. A njegova deška duša je očitno ostala tudi po vrnitvi iz pekla čista, njegov duh pa kljub trpljenju zdrav. Vsaj tako se je vse bolj zdelo Elici, ki se je iz popolnega hladu polagoma nagibala k njemu in se tej svoji drži obenem čudila.

Tudi zdaj, ko ga je iznenada ugledala sredi opustelega sprehajališča za senčnim pročeljem hotela Dobray, so bili njeni občutki začuda povsem enaki: kar nekako razveselila se ga je, čeprav je vedela, da ji je pravzaprav sledil. Bil je edino v tem njenem zazrtem pogledu, kar ni bilo otrplo in odmaknjeno, kot slika iz nekega daljnjega spomina, v katero več ne moreš stopiti. Pozdravil jo je z nagibom glave, ji pokazal, da jo bo počakal ob nadstrešku, kjer njuno srečanje morda ne bo tako opazno, nato pa je z rokama globoko v hlačnih žepih podrsal v prahu in brcnil v kamen, da je kar nekajkrat odskočil, kot bi ga bil frcnil po vodni gladini. Razumela je namig, pa tudi ta kamen je bil najverjetneje nemo sporočilo – nekaj je pač že bilo, kar ga je vznemirilo, in želel ji je o tem še pravi čas povedati.

Pokimala je in se napotila za njim.

Morda pa je samo opazil njeno nenadno okamenelost in jo želel predramiti? jo je nato prešinilo. Morda je celo začutil, kako nadvse je bila v tem neizmerljivem trajanju sama, in ji skuša pomagati?

Toda tudi če je bilo tako, je bil zdaj dobrodošel. Niti malo ni bila pred njim v zadregi in ničesar ni želela prikriti. Bil je pač le priča trenutkom, ko je naposled doumela skrivnost in se ji je končno razkrila podoba, ki se ji je že nekaj let vračala in obnavljala kot vsiljena misel. Prav kot takrat beltinski grof Avgust Zichy na tistem zanjo usodnem pogrebu je namreč zdaj tudi ona obstala v suhem panonskem prahu in se zavedla praznine, ki je zijala okoli nje. Bil je sicer tu še zmeraj svet, ki ga je želela obvladati, in bilo je vse, kar ji je lahko pripadalo, a vedela je poslej, da občutka praznine ne bo moglo zapolniti. Razumela pa je tudi, čemu se je gospod, ki mu v teh ravnicah morda nikoli ne bo enakega, ravno takrat oklenil nevidne dlani svoje pokojne žene in ji dopustil, da ga je povedla nazaj proti svoji posvečeni kapelici.

Sama seveda zdaj ni našla dlani, ki bi se je lahko oklenila, in zanjo tudi ni bilo svetišča, v katerega bi se lahko zatekla. Bila je – to si je prav prostodušno priznala – tudi po duhu revna, zato niti onstran ni mogla najti ničesar oprijemljivega. Vse, kar je zmogla, je bilo torej le, da ni za tako usodo več nikogar krivila. Kot ni najverjetneje nikogar krivil niti on, ki je v prahu podrsaval pred njo in čakal, da ga bo dohitela.

“Kaj je?” je šepnila, ko mu je končno stopila vštric.

“Nekaj je,” je povlekel glavo med ramena in je sploh ni pogledal. “Nekaj, kar je lahko za nekatere prav zoprno,” je zamomljal z neobičajno globokim glasom.

“Nekaj, kar torej tudi mene zadeva?” se ga je nehote dotaknila z ramenom.

“Gruntal sem, ali naj vam sploh povem,” se je odmaknil. “A saj bi tako in tako izvedeli in tedaj bi lahko bilo še slabše,” je skomignil in pomolčal.

“Povejte vendar že,” se je komaj unesla, da ni vzrojila.

“Našli so jo,” jo je ošinil od strani. “Žensko s poročnimi čevlji,” je pojasnil, ko je ugotovil, da ni razumela.

Povlekla ga je za rokav in zastala. Bila je to novica, ki je zdaj ni pričakovala, in bilo je kajpada dejstvo, ki je spodneslo še slednje bílo dvoma, ali ta ženska res obstaja. “No?” je nato iztisnila, kot bi bila rekla: vedela sem, da me bo doletelo.

“Ja,” je zaskrbljeno pritrdil Andi. “V Turopolju je zaradi te preklete suše že pred časom zmanjkalo vode in posestnik, ki ima tiste njive tja proti Krogu, si je domislil, da bi morda le skušali poglobiti zapuščeni studenec ob znamenju, za katerega stari ljudje pravijo, da stoji na žili, ki teče vse sem od Müre,” je šepetaje razlagal. “A ko se je satahovski vodamojster Pörš nato res spustil po vretenu, je v studencu naletel na njeno truplo …”

“Truplo?” jo je zapahnilo.

“Truplo in dva para čevljev,” je prikimal. “Ravno ti čevlji so bili namreč tisto, po čemer so lahko prepoznali siroto, ki se je že dolgo tu klatila …”

Elico je še stisnilo v prsih, da je kar zahlastala. Misel, ki jo je obšla, kakor bi jo bila udarila strela, je bila okrutna, a ni dopuščala dvoma: Ivan je velel svojim, naj se znebijo nadležne, in ti so to že pred časom tudi napravili. Morala je umreti samo zato, ker mu je prišla preblizu in v svoji blodnji ni razumela, da mu ne sme več stopiti na pot. Za svoj ugled je bil pripravljen storiti prav vse in tako bi gotovo končal sleherni, ki bi se mu skušal postaviti po robu. Toda zdaj so jo vendarle našli – bila je truplo, ki je o tem lahko pričalo, čeprav seveda ni govorilo – in kaj je to torej lahko pomenilo?

“Že od poldneva leži v apnu za pokopališčem in vsak, ki bi kaj več vedel o njej, naj bi prišel na žandarmerijo povedat,” je nadaljeval Andi, ki je očitno razbiral, kaj se ji mota po glavi. “No, upati je, da se ne bo nihče našel, saj ni niti znano, od kod se je sploh prinesla v te kraje,” jo je skušal tolažiti. “Kaj hitro pa jo bodo morali tudi zagrebsti, ker je taka ostalína lahko v tej vročini hudo kužna …”

Zrla je vanj nekako že na robu joka, ganjena z usodo ženske, ki pravzaprav ni zakrivila drugega, kot da je do onemoglosti iskala moža; zmedena zaradi občutka krivde, kajti sama je bila vendar tista, ki ji ga je na nek način prevzela, ali jo – četudi nič hudega sluteča – nadomestila; ogorčena spričo spoznanja, da je moški, ki ga je nekoč srčno ljubila, lahko tako hladnokrvno naročil uboj. In ni razumela, čemu je stražar zdaj upal, da trupla ne bo nihče prepoznal ali pomagal pojasniti zločina, ko pa je bila to vendar strahota, ki nikakor ne bi smela ostati prikrita. Ali pa je bilo tod tudi že s smrtjo tako, kot je bilo z nesrečo – ljudje so raje zamižali, se obrnili vstran in počakali, da jo prekrije pozaba.

“Vi seveda veste, kdo je bila ta ženska?” jo je tedaj vprašal.

“Jaz?” se je stresla kakor šiba, ki jo zgane nenaden veter. “Kot da tega tudi vi ne bi vedeli!?” se je zasačena prestopila. “Saj so jo prav vaši pajdaši zaklali in zakotalili tja!?” se je nasršila in se mu od blizu zazrla v oči.

“To mi je že jasno,” ni ob tej njeni nestrpnosti niti trenil. “Ne razumem pa, čemu ji je bilo to treba,” je le za spoznanje zganil ustnice. “Občutek imam namreč, da si je ženska táko smrt prav izprosila.”

Bila je ogorčena, a ni takoj našla besed, s katerimi bi mu oporekala. Stražar očitno ni vedel, kaj je prignalo pokojno pred Sóboto in čemu so bili pri Spranskih v strahu za Juliana, zato se mu je zdela njena vztrajnost nesmiselna. Obenem pa je bila v njegovem občutku celo nekaka resnica, kajti: kaj pa si je lahko sploh obetala od ubežnika, ki jo je bil že zdavnaj zapustil in z drugo poroko dokončno zatajil?

“Človeka ne moreš kar zaklati, tudi če ti sam nastavi glavo,” je nato le rekla.

“Saj,” je le zmignil. “A prav zlahka se to zgodi v teh časih.”

Potem sta o tem molčala.

*

Ivan Spransky ni z ničemer pokazal, da bi ga najdba trupla, ki so ga grobarji res že naslednji dan brez napisa na križu zagrebli, kakorkoli vznemirila. Njegov obraz je ostal enako kamnit in neomajno prepričanje, da ga prav nikakršen namig, sum, pričanje ali celo ovadba ne morejo spodnesti, mu je očitno dopuščalo, da ni zadeve niti pred lastno ženo omenil. Pa čeprav je seveda vedela, čigav je bil drugi par čevljev, on pa je tudi lahko domneval, da so ji vroče sóboške govorice že prišle na uho. Toda tak je bil pač njen gospod, gospodar najemnikov in njihovih duš, ki se v presoji ni niti malo motil. Kajti kaj pa je navsezadnje lahko napravila? Tudi če bi res našla to moč in šla žandarjem povedat resnico, ji najverjetneje sploh ne bi verjeli, da želi le v imenu pravice izdati moža. Prej bi gotovo pomislili, da se ga namerava iz kakih drugih razlogov znebiti, ali pa bi jo kar razglasili za noro.

Tako ji je torej ostalo na duši in jo je ob vse pogostejših nočnih prebujanjih tlačilo, kot bi bila tudi sama kriva. Tujka, ki ji je v zapuščenem studencu nemoč za zmeraj sploščila srce, je imela obraz ženske, ki jo je srečevala le v sanjah. Njena neupovedljiva sla po zadoščenju je sicer medtem usahnila, pa tudi občutek, da so ji lahko ob tem v pomoč najbolj zlovešči demoni, je nekako splahnel, toda njena nema prisotnost ni bila zaradi tega nič manj tesnobna. Tako je najverjetneje zaledenevala v večnost žalost in se spreminjala v neznosno trajanje. Skaza je počasi postajala podoba ujete duše, ki je greh le naklepala, in torej zanjo ni bilo prostora v peklu, obenem pa zaradi svojega zlobnega hotenja ni smela upati na odrešitev. Kot taka pa je bila seveda lahko tudi opomin – nehoteno svarilo Elici, da ji nesreča ne sme zastrupiti srca.

Gospa Rosa, ki je bila v teh neobičajno toplih jutrih edina priča trenutkom, ko je mlada gospodarica skušala pozabiti na globino noči in se napotiti v plitvino dneva, je že kmalu začutila njen krčeviti napor, da bi ostala prisebna. Edino, s čimer ji je lahko skušala pomagati, je bila vedrina, ki je bila res nalezljiva. Pa tudi vse tiste njene drobcene pozornosti, s katerimi jo je skušala vsaj malo vzradostiti, so ji bile v tem času dragoceno lečilo. Prinašala ji je tako samo dobre jutranje novice, ki so po trgih in dvoriščih še zmeraj potovale od ust do ust, stregla ji je s prvim sadjem in zelenjavo, ki so si jo gospodinje izmenjale ali pa je po samo njim znanih poteh že navsezgodaj priromala iz notranjosti, nagovarjala je Juliana, da jo je pričakal s kako svojo na novo osvojeno besedo ali domislico. Če pa tudi s tem ni uspela, je preprosto dejala: “Danes pa se pač ne bomo smilili samim sebi.” Ali pa je celo zaukazala: “Napravili bomo kaj, da bo ta dan tudi naš.”

Gospa Spransky se je takrat ponavadi le nasmehnila in ji sledila že iz hvaležnosti. Drobna veselja, ki so kakor svetlobni zajčki mrgolela okoli hišne, sicer niso spreminjala usode, so pa vsaj malo zaljšala vsakdanjik in ga delala znosnejšega. Njena skromnost, spričo katere življenja ni nikoli zajemala z veliko žlico pa tudi ne segala pregloboko, se ji je zdaj zdela celo poučna. Čisto mogoče, da je prav v taki umerjenosti tičala sreča, ki je ni sama nikoli našla. Gospa Rosa navsezadnje ni nikdar počela drugega, kot kuhala, stregla in skrbela, še celo njena sanjarjenja in verjetno tudi najbolj skrite želje so bile povezane le z ustrežljivostjo, pa vendar je bilo vse njeno tako polno, da je kar žarelo in sijalo še na druge. Od kod je izvirala ta njena notranja moč, ki je bila res nepresušna, gospa Spransky seveda ni vedela, niti ni bilo mogoče tega izvedeti iz njenih odgovorov. Kajti če je bila hišna kdaj v zadregi, je ponavadi rekla: “Saj bi bilo vse v najlepšem redu, če le jaz ne bi bila taka putka.” Če pa je bila že v zagati, je potem zmajala: “Saj bi lahko bilo tudi drugače, če le ne bi jaz zopet zašuštrala.” In tako si je pač še zmeraj lahko dopovedala, da je bila za vse svoje težave sama kriva, le da ji, bog ne daj, ne bi bilo treba obtožiti drugih. Saj za druge je bilo treba, prav nasprotno, zmeraj poiskati kako opravičilo. Le vojna je bila nemara tista, ki je ni nikdar razumela in ji tudi ni odpustila. A saj vojna zanjo tako in tako niso bili ljudje - ne vojaki, ne generali in ne cesarji, ki so bili vsi po vrsti le nemočne žrtve - vojna je bila pošast, zlohotna, nakazna in pohabna, ki je kot duh ušla iz steklenice in se zaredila v gromozanski kužni oblak, ki so ga zdaj že prav vsi na tem svetu pomalem vdihavali.

Prav vojna je bila po njenem tudi kriva, da je gospodar Ivan Spransky dobival že povsem volčji obraz in je v svoji zviškani in nedostopni samoti vse bolj pogosto renčal kot žival. Zato mu je zvečer, ko se je ponavadi vračal s svojih skrivnostnih poti, še zmeraj z enako ljubečnostjo umivala noge, ki jih je sredi kuhinje namakal v lavorju, že navsezgodaj zjutraj, ko so tudi najbolj zagriženi židovski trgovinarji še spali, pa mu je zapenjala gumbe na srajci in mu zavezovala čevlje.

“Samo nekaj vem – in ravno za to moramo biti našemu gospodu zdaj vsi hvaležni,” je ob tem pravila kot v opravičilo za svojo počepnost. “Tudi ko bodo v tem nesrečnem mestu že vsi kaput, bomo edino mi zanesljivo še zmeraj stali.”

To so bile seveda besede, ki so gospo Spransky resnično živo zadevale. Ivan je prav gotovo še zmeraj držal vse križem spletene niti trdno v svojih rokah, njegova bogatija je stala na skali, ki je še taka povodenj ni mogla obrniti, toda cena, ki so jo morali vsi skupaj za to plačati, zanesljivo ni bila zaračunana v zlatu, ki ga je imel vsekakor dovolj. Njegov Golem je namreč pobiral davek v oblikah, ki le na videz niso imele vrednosti. Poteptana čustva, ranjene duše in strti upi, ki mu jih je brez vsakršne milosti puščal na žrtvenem oltarju, so bile njegova izdatna hrana, zaradi katere je rasel in rasel in se spreminjal v še bolj pogoltnega velikana. Toda ali se je tega lahko sploh še zavedal in ali je vedel? Ko bo nekoč le uvidel njegovo strahotno požrešnost in ga bo morda celo zmožen pokončati, se bo Golem v hipu sesedel v glinasto gmoto in ga pokopal pod sabo. A takrat bo seveda za vse njegove bližnje že zdavnaj prepozno. Zato vsaj v tem gospe Rosi nikakor ni želela pritrditi. “Ostal bo, kdor se bo lahko smejal, ko bi bilo treba jokati,” ji je celo oporekala.

Toda hišna je vsako tako pikrost raje preslišala, saj je le tako lahko bila še naprej dobra in uslužna obema.

Peklenska vročina pa je še kar sušila ravnico in napovedovala še eno nesrečo. Prezgodaj dozorelo žitno klasje je bilo piškavo, le plaviš je imel še dovolj moči, da se je razrasel in dodatno vznevoljil mlatce. Koruzišča so venela in še repnice so polegale, tako da tudi za jesensko bratev ni bilo več obeta. Nevarnost, ki so jo kajpada prvi zaslutili okoliški posestniki, se je polagoma priplazila v mesto in vsaj tisti, ki so še bili pri denarju, so si začeli kopičiti zaloge. Revščina pa je seveda predvsem tarnala in prosila Boga za dež, saj le ta je bil še zmeraj zastonj in je tudi edini lahko tu pomagal.

Jenö Forgas je na dvorišče Spranskih vsako jutro že navsezgodaj pripeljal mürsko vodo in jo z Andijevo pomočjo pretočil v tri velike lesene kadi, ki so stale pod lipo. Z njo je gospa Rosa zjutraj in zvečer zalivala na vrtu, ostalo pa je je tudi za rože na gredicah in v okenskih posodah. Zato pred vilo na Radgonski cesti suša ni mogla pritisniti svojega zloveščega pečata, pa tudi vročina se je v tem še zmeraj zelenem in cvetočem zavetju zdela vsaj znosnejša.

Prav voda je bila v teh sušnih dneh Julianovo veliko odkritje in že kmalu mu je nadomestila vse druge igrače. Po mili volji jo je lahko pretakal, prenašal, mesil z njo v blatu in se polival, težava je bila edinole ta, da so bile globoke kadi zanj nevarne in je moral biti zmeraj kdo z njim na dvorišču. Še največkrat ga je zato zdaj pazil Andi, ki tako in tako ni imel kota v hiši, v svoji ropotarnici pa si kajpada tudi ni znal kaj začeti. Tako sta otrok in njegov stražar naposled postala velika prijatelja in zdelo se je tudi – pa najsi je bilo ženskam še tako čudno – da sta v igri oba uživala. Fant se je namreč včasih prav po otročje spozabil in blato, po katerem sta rila in gnetla, se je očitno tudi v njegovih očeh še lahko spreminjalo v mogočne gradove in bleščeča kraljestva.

Elica je poznala ta občutek popolne spozabe in zamaknjenosti – živel je še v spominu tudi ves tisti del njenega otroštva, ki ga je preživela v sanjah in je bil seveda neprimerljivo lepši od bajtarske resničnosti. Dogajalo se ji je nato tudi še kasneje, pod njeno tepko, da se je peza vsakdanjosti kratkomalo razblinila, skozi razo v času in prostoru pa so jo obsijali svetovi, v katerih ni bilo zamanskega hrepenenja in so bile vse želje uresničljive. Potem pa, ko se ji je le enkrat samkrat zazdelo, da je kaj takega mogoče tudi na tem svetu, je čarilo že kmalu prešlo, zaprepadena in brezvoljna, kot je zdaj bila, pa ni imela več moči niti za sanjarjenje.

Obrala si je bila krila nad kolena in z bosimi nogami čofotala po vodi. Hlad, ki jo je ščipal v nartih in se prijetno dvigal po telesu, je bil vse njeno lagodje. Obsojena je bila na teh nekaj veder – na kopanje v lavorju, kot je pravila – tam izza zidov, ki so jo vse bolj spominjali na katakombe, pa je tekla velika nespresušna reka in vabila. Njena struga je bila gotovo še zmeraj široka in za neštetimi büjri so bila globoka zajetja, kajti reke, ki je pritekala od drugod in je bila drugam tudi namenjena, pač ni mogla ogroziti žeja teh malih, lakomnih svetov, ki jih je srečevala na svoji dolgi poti.

“Ko bi lahko še kdaj takole stopila v Müro,” je šepnila Andiju, potem ko je hišna odnesla Juliana v kuhinjo.

“Ne razumem, zakaj ne bi tega lahko napravili?” se je prav začudil.

“Če pa ne morem,” je zmignila. “Dobro vi vendar veste, da tega res ne morem.”

“Gospod Spransky bi vam gotovo ustregel, če bi ga prosili,” je pomislil.

“Gospod Spransky bi mi morda res dovolil, a jaz pač ne želim stopiti v njegovo reko,” je rekla trdo.

Dvignil je pogled in ji skušal brati z obraza še kaj, kar bi mu morda lahko pomagalo razumeti to njeno odločnost. Rada bi mu tudi pojasnila, a se ji je zdelo prezapleteno: Ivan Spransky si ni prilaščal le reke, ampak bi si prilastil tudi ta njen užitek, ki bi ji ga bil velikodušno podelil. Ona pa je hotela v reko, ki je bila le od Boga in le njemu bi morala biti hvaležna.

“Ne vem, če vas prav razumem,” je tedaj šepnil.

“Saj še sama ne vem,” se je grenko nasmehnila.

“Radi bi šli na Müro, ne da bi vaš gospod o tem vedel?” je vprašal še tiše.

Pogrizljala si je ustnico in pomolčala ob nepričakovanem vprašanju, ki je nekako že napovedovalo ponudbo. Zdelo se ji je skorajda nemogoče, da bi kaj takega tvegal zanjo, obenem pa ji je vse njegovo pravilo, da se je pravzaprav že bil odločil.

“Napravili bi to zame?” je nato le izrekla.

“Če si res tako želite?” je zmignil.

“Želim,” je zganila ustnice, čeprav ni bila povsem prepričana. Dejstvo, da se je bil samo zaradi njenih skomin pripravljen izneveriti velikemu gospodarju, jo je pravzaprav osupnilo. Dvomila je doslej, da si je kdo izmed njegovih na kaj takega sploh upal pomisliti, zdaj pa sta bila že skupaj na drugi strani. Zarota, ki se je kar nekako sama od sebe izcimila, je zazijala pred njima kot drzna možnost in ju izzivala z nedoumljivo privlačnostjo in silino.

“Prav,” se ji je, kot da v bodrilo, nasmehnil. “Obljubiti morate le, da se mi ne boste utopili.”

“Obljubim,” je slastno šepnila. “To vam pač lahko obljubim.”

*

Prodišča, ki so se z obeh bregov zajedala v strugo, so bila bela kot razprostrta krila velikanskih labodov. V vodi, ki se je zajedala mednje in se kot olje neslišno razlivala preko kamnov, pa je rumenela svetloba velikega sonca, ki se je nezadržno nagibalo proti zahodu. Tudi brežina je že obnemela v predvečernem stišju, zato je bilo slišati le oddaljeno mrmranje tistega rečnega toka, ki je bežal od bregov in tolmunov, kot da se zanalašč ne bi menil za vso to lepoto, ki je dehtela in vabila. Zaradi njegove neuklonljive nuje po potovanju, najverjetneje, je reka še zmeraj tekla, bil je njena moč in njeno najgloblje bistvo, vsenaokoli pa se je vendarle razlegalo tisto, kar je reki podeljevalo ime in zaradi česar je bilo čutiti njeno dušo. In prav te prelesti so bile kajpada tisto, kar je samotna prišleka tu naposled ustavilo, da sta še sama za nekaj dolgih trenutkov otrpnila.

“Ali zdaj razumete, čemu sem želela priti?” je šepnila Elica, ki je ni bilo nič več strah, da bi ju Ivan lahko zasačil, niti ni čutila krivde, ker je morda prvič, odkar mu je bila žena, res ravnala po svoje.

“Pokojni oče je lahko frcnil kamen, da je devetkrat odskočil na gladini,” je tiho dejal Andi. “Meni pa se to ni še nikdar posrečilo.”

“Ni se vam, ker pri tem gotovo ne gre za srečo, temveč za veščino,” je odvrnila.

“Ja,” je nekako na pol pritrdil. “Mogoče pa res ne gre za srečo?” se je nato čez čas povprašal. “Mogoče?” je ponovil, kot da le ne bi bil povsem prepričan.

Dvignila si je krilo in po prstih stopila v plitvino. Voda, ki ji je oblivala gležnje, je bila sprva ledena, nato pa je postajala vse bolj prijetna. Bilo ji je, kot bi vse telo zažejalo in želja po kopeli je postajala podobna slasti ob prvem osvežujočem požirku. Še si je obrala krilo in zabredla vse do kolen, rečni hlad pa je postajal z vsakim korakom samo še bolj mamljiv. Ozrla se je preko ramena k Andiju, ki je z rokama, prekrižanima v naročju, stal na produ, in v zadregi dahnila: “Res bi se rada malo namočila …”

“Ja,” je bil zopet ves negotov. “Ne vem le, čemu nisva ničesar vzela?” je zamrmral. “Ne brisače, odeje, ničesar primernega …” je skomigal.

“O, saj sploh ne gre za to,” ji je šlo ob njegovi zagati zdaj na lepem na smeh. “Vprašanje je le, ali boste medtem res mižali,” ga je ošinila izpod čela.

“Mižim pač lahko,” je razširil dlani.

“Zamižali boste in ne boste niti za hipec pogledali, dokler vam ne povem, da lahko zopet odprete oči?” je vprašala, ko je pribredla nazaj.

“Bom,” je prikimal povsem zresnjen.

“Ampak, ali boste res?” je vztrajala.

“Lahko tudi prisežem, če želite,” ji je zagotovil.

“Prisege ravno ne bom terjala,” se je odločila.

“Prosim vas le, da ne greste v globoko,” je zmignil. “Nihče ne prepozna Mürinih vrtač, dokler ga ne zgrabijo, pravijo,” jo je opomnil. “Pa da ne ostanete predolgo, ker je voda gotovo bolj hladna, kot se zdi,” je še poprosil in zamižal.

Obstala je pred njim, ki je bil poslej slep, kot so bili slepi kamni, ali pa morda sploh ni bil slep, saj je njegov deški obraz žarel, kot je nad širokim porečjem žarelo večerno nebo – in bilo je v tej negotovosti nekaj tako čudnega, da ji je zaplalo srce. Slekla si je preko glave obleko in mu jo potisnila v naročje, nato pa je še kar stala pred njim, taka, povsem gola, vznemirjena in radovedna, kot je bila doslej le malokdaj. Bilo ji je že na jeziku, da bi povprašala, ali tudi on doživlja v tem svojem mižanju še kaj, razen prisilne slepote, a to bi seveda lahko bilo nevljudno ali celo predrzno, zato mu je le obrnila hrbet in stekla po peščeni sipini v vodo. Čutila je, kako jo je oškropilo po stegnih in kako so ji tokovi povlekli telo, prepustila se jim je za nekaj časa in nato zaplavala v krog – zaupala je vse bolj svojim zamahom in verjela je reki, da ji ne bo napravila žalega.

“Ej, ej!” je zaklicala. “Zdaj lahko gledate!” je poploskala po gladini – že spremenjena v ribo, ki ji je bila voda vsa njena svoboda in zavetje obenem.

Andi je tekel za njo po prodiščih in z dolgimi koraki preskakoval plitvine. Njegova noga je bila med tem tekom čudežno zdrava in njegov šepajoči korak je bil komajda opazen, njena rožnata obleka pa je vihrala za njim kot zastava na tem svetu povsem neznane, nove ali pravkar izmišljene države. Ali pa je bila to pravzaprav njuna uporniška zastava, prapor svobode, ki sta si jo pravkar izbojevala?

“Ej, ej!” ji je zaklical, ko je nato zastal na koncu prodišča. “Zdaj bi pa že morali ven!” je pomahal z rožnato zastavo.

“Mislila sem vendar, da boste prišli pome,” ga je smeje podražila, ko je priplavala naproti.

“Saj bi tudi prišel, če bi znal plavati,” je odvrnil.

“Oj!” je vzkliknila. “Tega mi pa niste rekli!” se je čudila. “Kako bi mi pa potem vi pomagali, če bi se utapljala?” ga je pokarala.

“Saj,” je le odmahnil. “Saj ravno tega me je bilo tudi najbolj strah …”

“Vi, vi!” ga je še podražila. “Jaz pa sem ves čas mislila, da imam dobrega stražarja,” se je dvignila iz vode, ki ji je segala le še do pasu, in si z obema rokama ožela lase. Nato pa mu je počasi zabredla naproti in mu dopustila, da jo je gledal – táko, čisto in golo, kot je ni gledal še nikoli. Zakaj je to zdaj lahko napravila, pravzaprav ni vedela in se ni s tem niti tratila. Čutila je le, da se je želela táka pokazati – njemu in vrbju in soncu in vsemu, kar se je v teh srečnih trenutkih radostilo z njo in ji zanesljivo ni želelo ničesar slabega.

“Pozabili ste mi ukazati, naj zamižim,” je dejal, ko je stopila na prod.

“Res sem to pozabila,” si je otresla lase. “Zdaj pa je že za zmeraj prepozno,” si je z dlanimi obrisala telo. “Gledali ste me in odslej boste vedeli, kakšna sem, ko nisem gospa Spransky, ki vam jo je vaš gospodar naložil v skrb.”

“Vedel bom, kako ste lepi, in to mi ne bo dalo miru,” je zašepetal, ne da bi odmaknil pogled.

“Vrnila se bova in zopet bo moralo biti vse tako, kot je bilo,” je segla po obleki in si z njo pokrila telo. “To mi pač morate obljubiti, saj oba dobro veva, da drugače tudi ne more biti,” je dejala z glasom, ki ni pričakoval ugovora.

“Ja,” je zavzdihnil in se zazrl v valove, ki jih je večerna zarja zdaj že povsem obarvala. Tako pozlačen pa je bil tudi njegov negibni obraz – obraz moškega, ki jo je lahko gledal v oči in ji priznal, da mu je bila lepa in je bil slab pred njo. Bilo ji je žal in bila je čudno ganjena, da mu ravno o tem zdaj ni mogla zaupati, a bilo je vendar tako preprosto in res: samo tak bi moral biti moški, ki ga je vsa tista dolga dekliška leta tako potrpežljivo in vztrajno čakala.

*

Počepnil je na zdravi nogi in z razširjenimi prsti zašaril po produ. Nato je v hipu uzrl kamen, ki se mu je očitno zdel primeren za met, in ga pogladil v dlani. Bil je to ploščat bel kamen, komaj kaj večji od krone, ki ga je reka pred tem gotovo že dolgo dolgo obračala v svoji notrini in ga povsem zlizala. Zdel se ji je droban za tak posrečen met, kot si ga je najverjetneje želel – a kako šele mu ga je želela ona, zato mu je v mislih rekla: Prosim te, kamen, ne bodi zdaj kamen, saj takih kamnov je tu veliko, le ti pa lahko prineseš srečo!

Sklonil se je povsem nad vodo in že tudi zamahnil.

Kamen je gladko odskočil in se zopet dotaknil gladine, nato se je to ponovilo, loki njegovega vztrajnega potovanja so postajali vse krajši, Elica pa je glasno štela: “Pet, šest, sedem, osem, devet …”

“Devetkrat!?” je sklonjen otrpnil Andi, ki je seveda naštel enako.

“Natanko devetkrat, ja,” je vzkliknila Elica, ki je bila prav tako presenečena. “Le kdo naj bi vedel, res, kaj neki naj to pomeni?” se je ugriznila.

*

Bila je po dolgem času to prva noč, ko ni in ni mogla zaspati od lepega.

Še zmeraj sicer nekako ni povsem verjela, da sta res bila tam, pa da sta se potem tudi srečno vrnila, ne da bi ju kdorkoli opazil ali bi mu bilo sumljivo. Gospa Rosa, ki je najverjetneje menila, da se je gospodarica pomudila pri konjih v Rakičanu, ni o razlogih niti povprašala, pa tudi Ivan, ki je res prišel kmalu zatem, je prinesel s sabo povsem drugačne skrbi. Bil je ob večerji celo bolj zgovoren kot običajno, saj tam daleč nekje na vzhodu so se očitno še zmeraj dogajale tiste reči, ki so ga od vsega najbolj skrbele in spravljale v bes.

Medtem ko so se namreč v Samari, Kazanu, Ufi, Omsku in drugih ruskih mestih s takimi čudnimi imeni, ki so si jih ljudje le stežka zapomnili in so jih zato izgovarjali vsak po svoje, protiboljševiške sile vse bolj organizirale in ustanavljale svojo vlado, so rdeči v Jekaterinburgu zaklali carja Nikolaja Drugega in brez milosti postrelili vso njegovo družino. S tem so bojda skušali preprečiti, da bi se beli zopet zbrali okrog vladarske družine, v resnici pa so le na svoj prostaški in krvavi način dali vedeti, da ne nameravajo popustiti in da bo enaka usoda doletela vsakogar, ki se jim bo skušal postaviti po robu. V času, ko so imele sile donavske monarhije na fronti strahotne izgube, vse bolj očitno pa je bilo tudi notranje razsulo v izsesani državi, se je zdela boljševiška pošast tudi tod nevarna, komunistične skomine, ki so jih bajtarji in siromaki prinašali s fronte, pa so kajpada mnogim ježile kožo.

No, Elica je to bojazen, ki je iz dneva v dan postajala bolj razvidna, Ivanu začuda privoščila. Bila je pač edino, kar ga je vsaj na hipe stisnilo in mu dalo vedeti, da je nekje vendarle še nekaj, kar ga lahko zmaga. Bilo pa je seveda nespametno, privoščiti lastnemu možu kaj takega, a saj tako ni nikoli verjela, da bi se lahko res izvršilo. Čisto zadoščale so ji tako že njegove zaskrbljene gube in težka sapa pred spanjem, ko se je zopet spomnil, da rdeči gardisti res so in so mogoče že bliže, kot se dozdeva. Sicer pa so bili veliki svetovni dogodki zanjo še zmeraj odeti v meglo: nekje tam se je pač tesala klada, sem pa je kdaj pa kdaj prifrčala iver. Zdel se ji je nesmiselen strah, ali bo takrat tudi njo pokopala pod sabo, ko pa je bilo vendar tu, povsem blizu, dovolj tega, kar ji je lahko bilo bolj nevarno.

Ivan, ki je kot ponavadi spal vznak, z rokami sklenjenimi pod zatiljem in z nogo prekrižano čez drugo, bi jo gotovo zaklal, če bi jo drevi videl golo, mokro in polno tiste ženske ustrežljivosti, ki jo je komaj še zatajila. Že sama misel, da je bila le za hip slaba pred drugim, bi mu kot najbolj čemerna kislina razžrla možgane in sleherna kita, ki bi se nato sprožila, bi že bila zamah blazneža. Toda še celo taka predstava zdaj ni bilo več tisto, kar bi jo lahko ustrahovalo – poželjivi občutki, ki so jo zmeraj znova vračali na osončeno brežino, so bili vztrajni tihotapci in drzni tatiči, vsaka lepa misel, ki se ji je ob tem porajala, pa je še dolgo pozvanjala.

Gledala se je zopet v Andijevih očeh, se vsa negotova vprašala, kakšna je bila videti in ali res ni lagal, ko je dejal, da mu je bila lepa. Brala je z njegovih razprtih ustnic, ki so bile suhe od norčavega teka, pa vendar še zmeraj tako polne in nakodrane od nečesa, kar bi ji rad povedal, pa si najverjetneje le ni upal. Ugibala je o njegovih občutkih, ki jih je morda zaigral, ali pa pač prikrival. Presojala je, kaj ji je sporočala tista otožna zamaknjenost, potem ko se je tudi sama ustrašila bližine in se začela umikati nazaj v svojo gosposko lupino. Tuhtala je, ali je tudi sam menil, da se ne moreta in ne smeta dotikati, ali pa ga je njen umik vznevoljil in ji je morda celo zameril, ker se je tako po dekliško spozabila. Skušala si je dopovedati, da je kljub vsemu ravnala prav. Ali pa, da vsaj ni zmogla drugače. Saj je navsezadnje tudi njo ta pot povsem presenetila. A kakorkoli je že zaobrnila, morala si je naposled priznati, da še taka negotovost zdaj ni več dušila žgečkljivega nemira in da so grešne misli postajale v tej sanjavo budni noči vse bolj in bolj predrzne. To pa je seveda že pomenilo, da je ležala ob spečem možu in se vdajala drugemu …

Dvignila se je na komolec in ga pogledala.

Spal je, kot bi le za kratek čas zadremal v senci. Njegovo dihanje je bilo sicer globoko in široke prsi so se mu enakomerno dvigale, toda obraz se je zdel še zmeraj buden. Tak je bil pač spokoj starega vojščaka, ki je zmeraj vstajal, še preden je prav odprl oči, in so se mu še ušesa sčasoma navadila poslušati tudi v snu. A Elica se ga kljub temu zdaj ni niti malo bala. Naravnost želela se mu je še približati s prepovedano mislijo, priti s svojo skrivnostjo prav do membrane njegovega tankega sna in se izmojstriti v tveganju. Le tako ga je namreč lahko končno premagala …

Ivan se je potem dvignil s postelje, še preden se je sploh začelo svitati.

Bila je to njegova običajna jutranja ura, čas, ko so skriti čezmürski tovori že dosegli svoj cilj, židovski furmani pa so se počasi začeli odpravljati na pot v notranjost. Jemal si je torej dobri dve uri časa, da je prekontroliral pošiljke, izplačal tihotapce in se dogovoril za nove posle, nato pa se je ob uri, ko se je začelo tudi mesto prebujati, zmeraj še pravi čas odpravil proti svoji reki.

Elica je povsem negibna prisluhnila njegovim korakom na kamnitih stopnicah, nato pa je sedla v postelji in je z dlanjo ob ušesu poslušala. Vrstili so se potem še vsi drugi zvoki, ki jih je že poznala: žvenket čajnika, iz katerega je hišna nalila gospodarju v skodelico že pripravljen vroči čaj in prilila štamprlin drenovega žganja, pločevinasti zven lavorja, ki ga je položila na zabojnik pred ogledalom in zamešala v vodo nekaj rezancev nastrganega luga, dolgo drgnjenje britve ob brusilni jermen, ki si ga je bil obesil na kljuko, škripanje vrat na omari v likalnici, iz katere mu je ponudila obleko, in šele nato, končno, škrtanje velikega ključa na vhodnih vratih.

Potipala je z vrhovi prstov s postelje, se s stopali dotaknila mehke orientalske preproge, nato pa je tako obsedela na robu in čakala. Vedela je, da je hišna zopet legla in da bo vsaj do svita še dremala, poznala je pot, ki bi jo tudi miže zmogla, in pa tista vrata iz kleti, ki so bila le od znotraj zapahnjena – toda: ali je bila res že odločena?

Je bilo to le oglašanje petelinov, ki so že zbujeni čakali na trenutke, ki so najbolj primerni za jutranjico, ali pa se ji je samo zdelo, da je ne more noben dvom več zadržati?

*

Vrata na ropotarnici so se odmaknila, še preden je sploh prijela za kljuko. Roka, ki jih je odtrznila, jo je ujela za zapestje in jo lahno povlekla preko visokega praga. Stopila je v prazno in se mu, loveč ravnotežje, naslonila v objem. Začutila je njegovo golo telo, ki je bilo še toplo od spanja, ali pa je gorelo zaradi česa drugega. Dotaknila se ga je nehote z razprto dlanjo in je ni več odmaknila. Želela mu je tudi tako reči, česar ni znala niti zmogla z besedami. Prihajala je iz zapletenih labirintov noči, a bila je še včerajšnja. Trenutek, ko sta si zastala naproti in obvisela v skušnjavi, se je pritihotapil z njo in se je želel nadaljevati.

“Čakal sem te,” ji je dahnil v zaležane lase, v resnici pa je bil rekel: O bog, kako zelo sem te čakal in kako nadvse sem upal, da se bo še nocoj res zgodilo!

Dvignila je glavo in se z obrazom dotaknila njegovih gladkih lic. Čutila jih je s čelom, nosom, ustnicami – prav razločno in nedvoumno je zdaj brala z njih – bilo ji je, kot bi kar na lepem razumela govorico ptic in spoznavala, da je v njihovih srcih res vse tako, kot si je zmeraj zamišljala. Nobenega dvoma torej ni bilo več, nobene zadrege, niti skrbi, da bi jima bile lahko nevarne poti, ki so jih najdevali njegovi zvedavi prsti ali jih je pač ponujalo njeno prebujeno telo. Azurna modrina noči, ki je skozi edino lino sijala nad njima in le deloma osvetljevala prostor, pa je njuno skrito početje odela v nestvarno tančico, kot bi ju želela zaščititi pred izdajalsko svetlobo dneva, ki mu nista pripadala.

Žerjavica

*

V soboto opoldne je z vlakom preko Körmenda na končno postajo v Sóboti dopotovala čudna potnica. Bila je to mlada ženska v razcapanih gosposkih oblačilih, ki je bila spotoma že tako shirala, da se ji je kot pergament izsušena koža kleščila med kosti, ob razgaljenih pregibih pa so se rdečile zakrastane razjede. Le njene koščene dlani z neobičajno dolgimi prsti so bile še zmeraj nežno lepe in v njenih udrtih očeh je brlela nekakšna svetniška zamaknjenost, ki ni nikomur dopuščala, da bi jo primerjal s smrtjo, na katero je sicer s svojo pojavo spominjala.

Toda smrt je bila res vsa njena prtljaga.

Na prazno postajališče v tem od boga vse bolj pozabljenem mestecu je namreč prispela z njo tudi čudno ozka in vpadljivo majhna kositrna krsta, v kakršne so na bojiščih tlačili padle vojake. Kurjač in strojevodja sta jo bila dvignila z vagona in za plotom položila v senco – tako tudi vsaj za silo vstran od pogledov, ki jim je bil prizor z mrtvaškim tovorom in nemo spremljevalko vsaj nadvse neobičajen in kajpada nerazumljiv. Ženske ni namreč na postaji nihče pričakal, pa tudi sama ni potem po nikogar poslala. Videti je bilo le, kot da si je oddahnila, ker je torej prispela, nato pa je ob plotu nabrala šopek divjih cvetov in ga ljubeče položila na krsto.

Po Sóboti se je kljub temu kmalu razvedelo, da je gospa Gita Lenhardt končno našla svojega Simona in da že vse od poldneva ždi z njegovim zapečatenim truplom tam na peronu. Novica, ki se je sicer že vsega vajenim tukajšnjim ušesom zdela sprva povsem neverjetna, je iz ure v uro postajala bolj resnična, s tem pa kajpada tudi grozljivejša. Težko si je bilo namreč zamisliti, kaj vse je morala ta krhka mlada ženska prestati, da se je le pretolkla do svojega ljubega, še manj pa si je lahko ljudski glas pojasnil, kako je sploh dobila truplo vojaka, ki jih z vzhodne fronte niso nikoli vračali. Šele potem pa so se govorice zavedle tudi nekega drugega in zagotovo nič manj osupljujočega dejstva: že pozno v popoldan je bila namreč príšla še zmeraj na peronu, v mestu pa se očitno ni nihče zganil in ji pomagal. Črtili so znova njenega zakrknjenega očeta, ki je vso reč po svoje zakrivil, zdaj pa ni imel moči, da bi poskrbel vsaj za pokop poraženca. Zamerili so vse bolj na glas županu, ki se je, kdo ve zakaj, tudi še držal postrani, čeravno je bilo razvidno, da bo to nesrečno truplo nazadnje le njegova skrb. Niso pa izrekli, kar so morali vsaj zaslutili: glasbenik Simon Lenhardt, ki se je vsemu navkljub povsem nepričakovano vrnil v mesto, jih je tudi s svojim večnim molkom opominjal in se rogal njihovi malomeščanski morali. Njegova zvesta žena pa jim je s svojim zarotenim žalovanjem pravila, zakaj se je raje poročila z na smrt obsojenim, kot da bi jim bila kdaj enaka.

Gospa Spransky, ki je o dogodku izvedela šele, ko se je gospa Rosa vrnila od večernic, je molče prižgala svečo in postala ob hišnemu oltarju. Bila je čudno vznemirjena, kajti zdelo se ji je, da se je s tem le spolnilo nekaj, o čemer je že vnaprej vedela. Počutila se je celo nekako krivo ob smrti, ki jo je tako predvidela, pa čeravno po vsem, kar se je napletlo okoli Simona, najverjetneje nihče, razen njegove Gite, ni zmogel več ohranjati upanja. Toda zakaj je bilo tako, čemu je bil Božji načrt tokrat tako predvidljiv in neizprosen, tega si pač ni znala pojasniti, zato jo je begalo. Z vojno je bila res bolj kot življenje povezana smrt, pa tudi upor zoper oblast in cesarja je že sam po sebi pomenil nemilost, a njej se je vendarle zdelo, da ni bilo samo to tisto, kar je sodilo Giti in Simonu. A kaj bi lahko bilo – kaj je tako zlovešče narekovalo usodo in obenem budilo občutek, da preprosto ni moglo biti drugače – to je bila zanjo že nedoumljiva skrivnost. Tako kot je bila navsezadnje mnogim nedoumljiva njegova glasba, ki jih je darežljivo zasipala z občutki lepega, oni pa so se je vse prepogosto otresali kakor prhljaja. Ali kot jim je bila nerazumljiva njena žrtev, ki je torej tudi po smrti še trajala, oni pa zdaj zopet niso vedeli, kaj bi z njo. Ali pač – kot jim je bilo skrito čarilo, ki je vse to njuno hotenje prepletlo v eno samo ljubezen, ki ni mogla biti nikomur v škodo, njim pa se je kljub temu zdela nespodobna ali celo pregrešna.

A če sta bila res kaznovana prav zaradi ljubezni, kaj šele je potemtakem prežalo na njiju z Andijem, s katerim sta se že nekaj noči zapored skrivaj dobivala v ropotarnici? jo je prešinilo in ji za hip vzelo sapo. Bilo je namreč tudi to nekaj, česar najverjetneje ni bilo mogoče preževečiti: žena sóboškega bogatca s stražarjem, s prebito paro in kriplinom, in to v njegovi hiši.

“Ali vam je dobro?” je prišla vprašat gospa Rosa, ki je nekako začutila, da jo je spreletel srh in je vsa omotična morala sesti.

“Uboga Gita,” je šepnila. “Vem, da bi morala k njej, pa si ne upam tega napraviti, ne da bi prej vprašala Ivana.”

“Gotovo so mestni možje zdaj že poskrbeli za njo,” je pristopila in ji z mokro roko potipala čelo. “Sóbota si pač ne more privoščiti take sramote,” jo je pobožala po licu in se ji sočutno zazrla v oči.

Pokimala je in ji nekako verjela. Siroto bi res kaj lahko pustili tudi na cesti, toda nadležno truplo je bilo pač treba odstraniti.

“Pa kako lepo nam je igral ta mladi gospod,” je zavzdihnila gospa Rosa, potem ko je sedla k njej in se zazrla v svečino. “Igral je …,” je jela in nato dolgo iskale besede. “Igral, kot bi mu angeli prinašali note,” je potem rekla.

“Svoje note je imel gospod Simon zapisane v srcu,” ji je oporekla. “To pač tu vsi dobro vedo,” se je vznemirila. “Vedo, a si ne želijo tega zdaj priznati, ker bi s tem priznali svojo veliko krivdo,” je bila ogorčena.

“Krivdo?” je začudena vprašala hišna.

“Krivdo,” je pritrdila, čeprav ji potem ni znala prav pojasniti, v čem naj bi bila ta velika krivda. A čutila je še zmeraj tako in je verjela svojim občutkom – usoda zanjo ni bila nikdar odBoga, ampak so si bili usoda ljudje. Toda kako naj bi to povedala ženski, ki ni nikdar nikogar obtožila?

“Bog mu daj večni mir in pokoj,” se je prekrižala hišna in zopet vstala. “Samo še to si poslej želi njegova duša,” je bila vsa blaga. “Mi pa bomo še živeli za svoje grehe in krivdo,” je odmahnila in se naglo napotila iz sprejemnice.

Gospa Spransky se je zdrznila in se krčevito oprijela naslonjala, ki je zaškripalo ob nemiru njenega telesa. Bile so to mogoče res le pobožne besede, ki jih je lahko slišala tudi s prižnice, a zdaj so zazvenele tako vsakdanje, da jih ni mogla preslišati, ne da bi se povprašala o pomenu. Zazdelo se ji je namreč, da so bile namenjene njej in je za njimi tičal namig. To pa je že lahko tudi pomenilo, da je gospa Rosa vedela o njenem zbližanju z Andijem in jo je tako pravzaprav svarila. Toda tudi če je bilo res tako – se je že obenem branila – bilo je povsem neumestno in prav v ničemer ni spreminjalo resnice o sóboškem prostodušju. Bila je besna, ker se je zmedla in ji vsemu navkljub ni zabrusila resnice v obraz, obžalovala je, ker je v strahu pred Ivanom zopet obtičala doma, in zabolela jo je nemoč, na katero je po svoje celo pristajala. Bila je pač v primežu in vse težje je zdaj presojala, kaj in kako bi bilo najbolj prav, toda Gitin in Simonov vzgled ji je vsekakor kazal drugače. Tudi če sta bila še zmeraj sama na opusteli postaji, ki ob tej uri ni več pričakovala vlakov, sta bila skupaj na svoji strani. Samo njun je bil zdaj peron, s katerega se je v to gluho mesto prihajalo in odhajalo, plot, obrasel s koprivami in divjimi rožami, pa je bil meja, preko katere mnogim ne bo nikoli dano videti.

*

Na kamnu, ki je bil nekoč pomnik nekemu življenju, zdaj pa je okrušen ležal ob živi meji, je sedel pritlikavi Cizek in zibal na kolenih svojo vegasto harmoniko z zlizanimi gumbi. Bil je le eden izmed članov velikega orkestra, ki mu je v tisti nori noči zadnjič dirigiral obešenjaški rekrut, a vendar edini, ki ga je to zgodnje dopoldne pot zanesla k njegovi jami. Kdo ve, res, kje so bili vsi drugi - godci ob vseh priložnostih, vzneseni pevci verbunkosov, ciganski koledniki, pa slavna Baranjeva in Csicseryjeva banda? – Bo že, da so še spali, zmatrani in mačkasti po kaki drugi taki noči, ali pa je bilo tokrat na sóboškem cintorju le preveč žalobno in niti njim ni bilo več do muzike. Bil je namreč to pogreb, ko so se tudi grobarji dolgočasili in kar nekako brezvoljno prekladali motike in lopate, saj ni bilo nikogar, ki bi potem lahko grajal njihovo opravilo, ali pa bi se jim pač zahvalil z napitnino.

Šele ko je privihral mlad kaplan, ki se mu je začuda kar mudilo, so se možakarji zganili, pa tudi skupinica pogrebcev se je bolj pobožno postrojila. Bile so to zvečjega ženice, ki so bile pred tem na grobovih svojcev že zalile rože, pa med njimi vendarle tudi gospoda, ki je pokojnika bolje poznala. Prišla sta oba Keményeva s hčerko Rozalijo, ki jo je dolga leta poučeval klavir, nato pa je nekaj časa študirala celo v Pešti na kozervatoriju, pa gospa Čačinovičeva, pri kateri je pred poroko stanoval, bil je tu tudi kavarnar Faflek, pri katerem je ob petkih in sobotah igral, pa oba Korenova, ki sta sicer prijateljevala z Gitinimi starši, zato se je zdel ta poklon zavrženemu zetu še posebej pristen … Gospa Spransky si je ogledovala njihove zožene obraze in je bila vsakomur posebej hvaležna za trenutke zbranosti, ki so nekako pomagali, da pogreb Simona Lenhardta ni bil le pokop kositrne krste. Zamislila si je lahko samote mladih trupel na vseh tistih daljnjih, zakotnih in nikomur več pomembnih bojnih kotah, podoživela je lahko tesnobe, ko jih je božal le še veter in so za njih namesto sveč gorele zvezde, a prav taka osama tu, sredi mesta, med ognjišči in križišči, bi bila gotovo še grozotnejša. Zato je bila navsezadnje zdaj hvaležna celo velikemu Ivanu Spranskemu, ki je kot oleseneli bog stal ob njej in zrl po črti, kjer sta se stikala nebo in zemlja, ali pa sta se pred njegovim pogledom pač razmikala.

“Temu muzikašu bova že šla na sprévod,” je dejal, ko je omenila, da se bo zaradi znanstva z gospo Gito vsekakor odpravila. Odločitev jo je presenetila, saj ni razumela, čemu je bil glasbenik zdaj na lepem deležen njegove zviškane milosti. Čisto mogoče, da celo zato, ker je bil že mrtev, je menila – a saj to zdaj res ni bilo pomembno in njegovo mnenje je ni več brigalo.

“Po kateri postavi boš sojen in kakšne bodo sodne bukve?” je kaplan z visokim, skorajda dekliškim glasom spraševal pokojnika. “Po Božjih zapovedih in svetem evangeliju boš sojen, ki mu je naš odrešenik Jezus Kristus s svojo smrtjo dal veljavo,” je z nekolikanj nižjim glasom odgovarjal. “Kdo te bo tožil?” je zopet zapopevkal. “Satan, ki te je za življenja hinavsko v greh napeljeval, sveti angel varuh, če ga nisi ob sleherni uri ubogal in si se kljub njegovemu nareku nespodobno obnašal, pa tvoja lastna vest, ki bo tedaj morala piznati tudi vse, kar si za življenja še lahko zamolčal,” mu je pojasnjeval. “In kdo te bo tam zagovarjal?” je še spraševal. “Branila te bo usmiljena devica Marija, zagovarjal te bo tvoj dobri angel varuh in vsi blaženi svetniki bodo prosili zate,” se je ob odgovoru povsem raznežil. Nato pa je iznenada premolknil in skorajda preteče dejal: “Če pa si umrl v grehu, tam ne bo nikogar, ki bi se zavzemal zate. Šel boš v pekel in boš poslej vedel, zakaj pekel mora biti,” je razklenil roke in se ozrl k pogrebcem. “To namreč terja Božja pravičnost,” jim je oznanil. “Kajti, kdor je ustvaril nebesa za pravične, je moral napraviti tudi pekel za krivične. Veliko bolj si namreč zaslužijo večno trpljenje oni, ki si drznejo vsemogočnemu Bogu nasprotovati, kakor pa si zaslužijo večno veselje oni, ki mu po svoji dolžnosti služijo.”

Gospa Spransky je zrla v deški obraz dušnega pastirja, ki je kot marljivi šolar ponavljal večne resnice, in se v mislih prerekala z njim. Vse te grožnje, ki jih je tako hlastno in skorajda privoščljivo izrekal, so se ji zdele ob tej ubogi krsti nekako odveč. Bila je prepričana, da pridigar ni razumel te grenke smrti in v nebo vpijoče intrige, ki je tičala za njo. Kajti če je morda vedel, pa je kljub temu govoril tako, ali je celo pristajal na skupno laž, ki je želela prikriti, kdo je pravzaprav vzel življenje Simonu Lenhardtu, potem najverjetneje tudi sam ne bi smel upati, da ga bo ob smrtni uri kdo zagovarjal in prosil zanj. Zamerila mu je tudi, da ni namenil blage besede vsaj pokojnikovi ženi, ki so jo sicer umiljenke na farovžu okopale in oblekle v črnino, da je bila s hrbta videti kot postarana kmetiška ženica. Prav ona je namreč najbolj potanko vedela, kako blaga je bila Simonova narava in kako široko je bilo njegovo srce, zato jo je gotovo tudi najbolj bolelo, ko je morala še na pragu njegovega groba poslušati o dvomu in negotovosti, ki da ga je čakala tudi na onem svetu.

“Vzemi zemlja, kar je tvojega, in Gospod naj vzame, kar je njegovega, saj truplo je bilo iz zemlje upodobljeno, duh pa mu je bil od zgoraj vdihnjen,” je kaplan naposled povzdignil glas, gospa Spransky pa se je nevede oprijela Ivanovega lakta in se mu s čelom naslonila na ramo.

“Sreča je, da ljubezen ni kri, ki lahko odteče, temveč nekaj, kar ostane, tudi ko so kosti že prah,” ji je takrat, ob Simonovem odhodu, zatrdila Gita in čeravno teh besed še zmeraj ni povsem razumela, jim je zdaj želela verjeti. Pritlikavi Cizek pa je, še preden je dušni pastir izrekel svoje zadnje besede, povsem iznenada raztegnil harmoniko in z raskavim glasom zapel:

“Vsij so venci vejli, samo moj zelejni,

al’ ga ges zalejvlen s svojimi skuzami.

Če bi moja skuza na kamen spadnoula,

kamen bi se razklal na dvoje, na troje.”

Ivan Spransky je začutil krčeviti prijem svoje mlade žene, ki se ga že dolgo ni tako oklepala, in njena drhtavica, ki je ni zmogla več prikriti, ga je očitno ganila. Objel jo je z levico preko ramen, jo z razprto dlanjo pobožal po licu, nato pa jo stisnil na prsi, kakor bi jo bil nameraval dvigniti v naročje in jo kakor dete zanesti vstran od prevelike žalosti, ki jo je stiskala v grlu in ji ni pustila dihati.

Prepustila se mu je, se zarila v temo tega nepričakovanega objema in poslušala votlo bobnenje zemlje, ki je v enakomernem in nezadržnem ritmu padala z lopat. Bilo je to zdaj res poslednje dejanje tega čudnega slovesa in Janusova vrata, ki so se plast za plastjo vse bolj neprodušno zapirala, so že dokončno ločevala med svetovoma. Na eni strani je stal Bog, ki je v zameno za svoje blagodeti vztrajno terjal ponižnost in pokoro, na drugi strani pa je ostajala ženska, ki za svojo ljubezen ni ničesar terjala, temveč se je kvečjemu scela predajala in do slednjega upala. Pa vendar je bilo že zopet tako, da je bilo na koncu zadoščeno prvemu, človek pa je nemočen obstal v razbeljenem prahu tega sveta in se pepelil v lastni nemoči.

*

“Resnično se zdi zamanska ta smrt, zdaj ko je vse drugo že itak šlo k vragu,” je dejal Ivan, ko sta stopila s pokopališča in se peš napotila skozi bajtarsko Malo Kanižo proti vili na Radgonski ulici.

“Kaj je šlo k vragu?” je vprašala, ker ni takoj razumela, kaj je imel v mislih.

“Državne kašče so prazne, vojaki se puntajo in bežijo s fronte, Wilson pa pritiska na cesarja, naj Poljakom, Čehom in južnim Slovanom dopusti lastne države,” ji je pojasnil. “Slovenci vohajo, da bosta šli tako tudi Avstrija in Ogrska narazen, in kličejo za nekakšno Jugoslavijo, v kateri bi bili skupaj s Hrvati in Srbi,” je še razlagal. “To pa tudi nam tu na tej prekleti meji ne prinaša nič dobrega.”

“Na meji?” se je zdaj res začudila. “Nikoli se mi ni zdelo, da bi bili mi tu na kakšni meji,” je kar obstala.

“Pa saj ti ravno o tem razlagam: tudi če je doslej ni bilo, zdaj pomalem nastaja,” jo je ves zresnjen ošinil. “Slovenci so za Jugoslavijo, Madžari za Ogrsko, zdaj pa ti to raztalaj …”

“Misliš?” je bila še nejeverna.

“Ni mi treba veliko misliti, saj vendar vidim in slišim,” se je vznevoljil. “Zato pa tudi že nekaj časa gruntam, da bi v Sóboti vse skupaj prodal in nas še pravi čas preselil,” se je zazrl nad strehe. “Saj tudi če mi ne uspe v tej bedi nikomur prodati, zlata imam še zmeraj dovolj, da lahko nekje pošteno kupim,” si je nato čez čas zgovoril. “Nekje pač,” jo je zviška ošinil. “Tam, kjer bo najbolje za Juliana,” je zaokrožil z roko, tako da ni prav vedela, v katero smer je nameraval.

Zatiščala je ustnice in nekako prikrila zgroženost, ki se ji ni pridodajal le strah, ampak tudi bes. Prva pomisel, ki jo je bila zdaj prešinila, je namreč prhnila iz spoznanja, da je vnova odločal, ne da bi se sploh zmenil za njeno mnenje. A temu se pač ne bi smela več čuditi, niti je ne bi smelo tako zbosti, si je rekla. Šele potem ji je jelo navrevati tudi vse drugo: preklela je svojo strahovito nevednost, zaradi katere je zdaj zopet lahko le ugibala, ali je meja, ki jo je napovedoval, res taka grožnja ali pa je bilo lahko za vsem še kaj drugega, kar ga je gnalo, da se je zopet pripravljal na sprenevedavi ponirkov let. Pa tudi vsa tista njena privoščljivost z ruskimi boljševiki, ki so se ji doslej zdeli edina prava nevarnost, ji je bila očitno v porog, saj je lahko le spoznavala, da je cesarstvo v resnici poklekalo pred Ameriko in so ga pomalem razkosavala lastna ljudstva.

“Saj ne rečem, da bomo pa zdaj kar pobrali šila in kopita,” je zmignil, ko je začutil, da se je zopet umikala. “Treba bo le prekleto paziti, da nas kaka taka rebarija ne zasači med spanjem,” je z rokami na hrbtu postopil. “Tudi tu je namreč že vse več raznoraznih, ki so prepričani, da so prav oni poklicani,” je prezirljivo pljunil. “Doktor Obal mi je že celo šepetal, ali bi mu pomagal ustanoviti nekakšen sklad za zaščito meje, v katerega bi se zbiral denar za opremo plačanih vojakov,” ji je proti svoji navadi razkrival svoje skrivne dogovore. “Jaz pa vem, da je skušal le tipati, ali sem za morebitno avtonomijo pod Madžari,” je zopet zastal in s premolkom poudaril težo teh svojih besed. “Tako kot bodo v teh časih še mnogi tipali, dokler ne bodo uvideli, da Spransky ne bo dal niti ficka za take politične ribarije …”

Poslušala ga je in razumela, da je nameraval tudi tokrat ostati ob strani in izza hrbtov prežati na svojo korist. Le navidez dremava žival, ki je prebivala v njem, je bila še zmeraj premetena in gibka, njeno včasih res tudi znoreno renčanje je bilo samo njuna skrivnost, sicer pa je še lahko potrpežljivo čakala na plen, se drzno poganjala v napad, ali pa pač preudarno bežala, ko ji je postajalo prenevarno. Pa vendar se ji je zazdel zdaj, takole dva tri korake pred njo, v tem črnem gvantu ves nekako utesnjen in starčevsko ščipajoč, morda celo zagrenjen, ali pa pač utrujen od nenehnega spopada z vsem in vsemi. A odločenost, ki jo je nekoč tako občudovala, je z leti postala zakon, ki se mu tudi sam ni mogel več izneveriti. Ni mu torej preostalo drugega, kot da je še korakal s tako značilno dvignjeno glavo in terjal, da gre tudi ona za njim. Težava je bila le, da ji še táko razumevanje njegove nuje zdaj ni prav v ničemer pomagalo. Zgodilo se je namreč medtem vse preveč takega, kar mu ni mogla odpustiti in zaradi česar ni zmogla niti usmiljenja. Razen tega pa: prisluškala je že nekaj časa utripu srca, ki je bílo povsem drugače od njegovega. Jutra, s katerimi so se poslej začenjali njeni dnevi, so bila prepolna nečesa še neznanega. Čutila je, da take bližine niso le jemanje in dajanje, temveč so lahko tudi skupna žerjavica in dotikanje lepega. In razvidno ji je bilo tako končno, da ljubezen ni plačilo, niti dar ali miloščina, ampak čudež, da nekdo lahko čuti enako kot ti.

Tudi zato ji je bila misel o selitvi zdaj še bolj odvratna.

Bilo ji je na jeziku, da bi mu rekla v obraz, kaj si o njegovem tehtanju in špekuliranju v resnici misli. Želela ga je prizadeti in ponižati, pa čeprav je obenem vedela, da mu njeno mnenje ne bi seglo v srce, temveč bi ga kvečjemu napravilo še bolj okrutnega. Toda temna svinčena oblačina, ki je visela nad njima, bi se tako končno le prelomila in nevihtni strahoti, ki je že tako vse bolj tiščala iz njene notrine, bi morda sledilo olajšanje.

“Moraš to razumeti,” se je Ivan Spransky pred domom iznenada zopet okrenil. “Ne bi se niti zmenil za te reči, če ne bi do obisti poznal madžarske iredente, ki nam bo zdaj kazala lep obraz, nato pa bo terjala svoje,” je zastal in se ji skorajda proseče zazrl v oči. “V Julianovih žilah pa se pretaka slovanska kri in to morava upoštevati.”

“Tega pač ne razumem,” je suho odvrnila, ker res ni razumela. “Doslej si se bal boljševikov, maloprej so ti šli v nos nekakšni Jugoslovani, zdaj pa svariš že tudi pred Madžari,” mu je oponesla.

“Bilo bi vsekakor bolje, če bi lahko ostalo, kot je,” se je trpko nasmihnil. “A žal se zdi, da monarhija res ne bo več dolgo vzdržala.”

Stopila je mimo in ga pustila, da je še pestoval svojo veliko skrb. Medtem ko je sama trepetala zaradi skritih dotikov in komaj še obvladljivih čustev, so njega vznemirjala hotenja narodov in prestavljanje državnih meja. Zdelo se ji je klavrno in zamerila bi mu nemara celo, če bi bil sam predsednik Sveta, ki bi imel res kaj pri tem, tako pa ga je lahko kvečjemu pomilovala in tudi s tem opravičevala svoje nezadržno drsenje, ki je bilo kajpada nezvestoba, ni pa mu niti v mislih več rekla greh.

*

Andi Sziget se je v teh dneh naposlušal vsega, kar je zamerila Spranskemu, pa vendar o njem še zmeraj ni spregovoril žal besede. Zdelo se je celo, da se je pomalem čudil in ji najverjetneje niti ni vsega verjel. Njegove sodbe o ljudeh so namreč ostajale tudi sicer neizrečene, ali pa so bile tako blage, da bi se ob njih najverjetneje še konjski tatovi lahko spočili. Edini, ki jih je res preziral in jim je to tudi pokazal, so bili žandarji. Ni in ni mu šlo namreč v račun, da je bilo vohljanje in preganjanje celo častna služba, s katero se je človek lahko preživljal. Bil je sveto prepričan, da z omejevanjem in kaznovanjem drugih ne bi smeli služiti.In še: zdel se mu je to najbolj umazan kruh, kar ga je sploh bilo, saj je bil zgneten s slepo silo, držale pa so se ga kletve in vzdihljaji zatiranih. Elica je seveda vedela, da jih je sovražil zato, ker so mu bili še do nedavna ves čas za petami, obenem pa je pomalem razbirala, da je bil razlog za tako sprevrženo mnenje vendarle tudi v njegovi naravi. Bilo je v njem namreč nekaj ciganskega – sledil je lahko ljudem in se klanjal, jim skromno in zvesto služil, a če se je v njem zganila skomina in je njegova duša zahlastala po prostosti, ga noben denar in nobena zaobljuba nista mogla več zadržati. Nemirni in zvedavi deček se je takrat lahkotno spreminjal v zmikavta, ki mu ni bilo nič več sveto, in se brez razmisleka zavihtel čez ograjo tudi tam, kjer je bilo to najstrožje prepovedano.

Ta njegova nestanovitnost zanjo seveda ni bila nikakršen pravi obet.

A če ne bi bil tak, se prav gotovo ne bi niti zbližala, kajti ni ga bilo tod večjega prestopka, kot leči z gospodarjevo ženo, pa kajpada ne hujše grožnje, kot je lahko bilo maščevanje Ivana Spranskega. Toda tudi o strahu je Andi molčal, kot da je bil to že na začetku vzel v zakup in je bil še zmeraj pripravljen plačati vsakršno ceno. Niti v enem samem njegovem mimu ali vzdihu ni bilo nikdar čutiti omahovanja, ves je nekako živel le za trenutke, ko sta bila lahko skupaj, in prav čutiti je bilo, da jih ni želel z ničemer pokvariti. Elica se je taki njegovi drži še zmeraj čudila in mu na nek način tudi zavidala – bil je povsem ravnodušen do svoje preteklosti, pa tudi ugibanja o prihodnosti niso plenila njegovih misli – kajti znal je izživeti darežljivost sedanjosti in se prepustiti priložnosti, kot da se ne bo nikdar več ponovila.

Zdel se ji je včasih zaradi tega povsem zasvojen s poželenjem, a tudi njeno telo je bilo v njegovem objemu lakomno in duša je bila blažena, kot še nikdar doslej. Mamil jo je vonj preznojene kože, poznala je že okus njegove plodnosti, prislišali so se ji že v sanje njuni vzdihi in včasih je pod trebuhom še naslednji dan čutila prijetno bolečino dotikanja. Po dolgem času je lahko zopet po cele ure posedala in zrla v prazno, ne da bi ob tem tuhtala kaj določenega ali se morda dolgočasila. Zadoščal ji je že občutek, da tudi on lebdi nekje blizu, omrežen z enakim koprnenjem in ve, da je namenjena k njemu. Priložnosti za pribeg pa je bilo iz dneva v dan več, ali sta se pač vse bolje znašla. Izgubljena jutra, ki so jih odmerjali gospodarjevi posli, sta zlahka nadomestila, ko je šla hišna dopoldne po špecarijo, ali pa je peljala Juliana k otrokom, ki so se igrali na Fartekovi pustoti, sicer pa sta se tudi vse pogosteje odpravljala v Rakičan, kjer je Jenö poslej zmeraj osedlal še konja za Andija.

No, Ivanov namig o preselitvi je bil vendarle črv, ki se ji je zajedel v zavest in se zabubil kot možnost, ki se lahko vsak hip uresniči. V mlado meso njene ljubezni, ki je bilo spričo prehitre rasti še vso gingavo in ranljivo, se je tako naselil tujek, ki se je zdel grozeč bolj kot vse drugo. Kajti če bi ju izvohal ali celo zalotil, bi bilo v hipu vsega konec, zgorela bi v ognju, ki sta ga sama zanetila, ali pa bi se kajpada scvrla v peklenskih pečeh, ki bi ju takrat zanesljivo čakale; ločitev, ki bi jo najverjetneje prinašala taka selitev, pa se ji je zdaj zdela nekaj veliko bolj okrutnega. Ali pač: šele negotovost, ki ni mogla biti vsak dan sproti premagana, saj je prežala iz neke težko predstavljive prihodnosti, jo je primorala, da se je naposled soočila z vso sipkostjo svoje nenadne sreče in si priznala, da je bila njuna ljubezen pravzaprav Ivanova ujetnica.

O tem je potem rekla tudi Andiju.

Gledal jo je kakor zmeraj, ko ga je kaka reč presenetila, potreboval je tistih nekaj dolgih trenutkov navidezne odsotnosti, ko je zasrepel in so se mu lica povsem zožila, kajti pomisel se mu je zdela gotovo čudna in porabila bi še veliko besed, če bi mu želela do potankosti pojasniti. Nato jo je iznenada prijel za dlan in jo pobožal z vrhovi prstov, kakor jo je ponavadi božal, ko sta kje obležala brez besed in se skupaj predajala sanjarjenju. Zdelo se ji je že, da bo preslišal njene besede in spregledal njen nemir, a mu tega niti ni zamerila. Spoznanje je bilo najverjetneje tudi zanj boleče in morda je bilo celo bolje, če sta si lahko zamolčala nemoč in jo nekako potlačila. Toda potem se je sklonil k njej in dejal: “Nikoli mi ni bilo v življenju nič tako dragoceno kot ti, zato se zdaj s tem svojim velikim imetjem nekako ne znajdem in sploh ne vem, kako naj ravnam in kaj naj napravim.”

Zazrla se je v oči, ki so bile prepolne pravkar izrečene resnice, in preobračala v mislih te njegove preproste besede. Nato se ga je povsem nezavedno dotaknila z ustnicami, ki so vzdrgetale spričo nerazložljive ganjenosti, v kateri sta se zgostila olajšanje in hvaležnost.

“Vem, da je to marsikomu težko razumeti,” ji je zašepetal ob licu. “A saj res nisem imel še nikdar ničesar takega, kar bi mi bilo tako vredno, da tega za nobeno ceno ne bi želel izgubiti,” jo je stisnil. “Razen morda te noge, ki so mi jo doktorji trikrat hoteli odpiliti,” se je nekako v zadregi nasmehnil. “A noga je pač del mojega telesa, brez nje se verjetno ne bi niti vračal, saj bi mi bilo konec koncev vseeno, kje bi potem sedel in prosil vbogajme.”

“Sreča je, da je nisi dal,” ga je zopet poljubila.

“Tudi tebe ne bom dal,” jo je še stisnil. “Samo bojim se, da je to veliko bolj zapleteno,” je potem priznal.

“Seveda je,” je soglašala. “Veliko sranje je,” ji je navrevalo. “Pripadam nekomu, ki me je kupil kot telico, zato mu je povsem vseeno, kako se počutim,” je bila ogorčena. “Nikoli ne bo ta človek niti skušal razumeti, zakaj mi ni dobro z njim, in tudi če bo kdaj izvedel, kako ga iz dneva v dan bolj preziram, ga to ne bo ganilo …,” je izrekla z grenkim priokusom, ki ga ni bilo mogoče izpljuniti, in nato še iskala besede, s katerimi bi opisala svojo veliko zagato.

Andi pa je zopet molčal in srepel.

Njegov čuteči deški obraz je lebdel pred njo kakor nestvarno obličje zavetnika, ki si ga je izmislila, ali ga v stiski priklicala, zdaj pa je lahko tudi on le ugotavljal, da je zgolj z razumevanjem in tolažbo ne more odrešiti. Bilo ji je kar nekako žal, da mu je vse to tako neizprosno predočila in ga zresnila z neljubimi dejstvi, kajti ni mu privoščila te zadrege in ni ga želela videti nemočnega, kot je bila sama. Razen tega pa: ali je bilo sploh pošteno želeti si od njega kaj več, kot je bilo to noro tveganje, in ali ji mar ne bi morala zadostiti že vsa ta milina, s katero je tako darežljivo napolnil njene sóboške dneve? Toda táko je bilo pač čustvo, ki je zmagovalo razum – naj si je včasih še tako sveto zabičala, da se mu ne sme scela predati, je nato v trenutkih spozabe zopet izblebetala, ali pa se je njeno hotenje kako drugače iztisnilo …

“Ne razumem, zakaj že ves čas govoriš o njem, kot da bi bil grof?” jo je tedaj le spet pogledal.

“Grof?” se je začudila.

“Ja,” je zmignil. “Prepričana si, da ima tu edini v rokah vso pravico in moč,” ji je pojasnil, kaj je s tem mislil.

“Če pa jo gotovo ima,” je odvrnila.

“Eh!” je kar nekam vihravo odmahnil. “Nagledal sem se jaz takih malih bogov širom Ogrske in dobro vem, kaj vse sem videl,” je zopet zamahnil nazaj preko rame. “Našli so le način, kako druge prepričati o svoji gazdíji, sicer pa ni za tem nič,” se je razgovoril. “Pršijo se, dokler jim nese kupčija, in dokler z mize letijo drobtine, se jim vsi tudi klanjajo,” je bil prepričan. “Potem pa, ko tak napihnjen svinjski mehur kaj prebode, ves napuh v hipu uplahne, ostaline pa več niti pes ne povoha.”

“Toda Spransky ima zlato,” je pomislila. “Veliko mürskega zlata si je že nabral in še ga pobira.”

“Tud če ga res ima,” je skomignil. “Nikoli ga ne bo znal pretopiti v tisto, kar si edino želi,” je zatrdil. “Zmeraj bo le mešetar, ki bo vse presežke porabil za to, da bo žandarjem zapiral oči in pri sodnikih kupoval odpustke,” je bil prepričan.

Premolknila je in mu skušala verjeti. Bil je še do nedavna eden izmed njegovih kočijažev, zato je gotovo vedel, kaki so bili to posli in kako se je takim rečem streglo. Kaj lahko tudi, da mu ni šlo več vse tako gladko in da napovedana selitev sploh ni bila povezana z morebitno mejo, toda saj to ni njene težave v ničemer spreminjalo. Pred oltarjem Marijinega rojstva na Tišini mu je bila obljubila zvestobo tako v dobrem kot v slabem, zato vsa njegova bogatija, ali pač obubožanje, ni imelo zveze s pravico, da jo je terjal. Kajpada tudi ni bil s tem povezan strah pred njegovo sodbo, ki ni nikdar poznala usmiljenja, kajti zamahnil bi z enako silino, četudi bi držal v rokah samo še beraško palico. Tak je bil pač ta njen mož, veliki Ivan Spransky, ponosno vzravnan tudi, ko je bil sam in ga ni nihče gledal, povsem zaverovan v neki svoj prav in prepričan v svojo pravico – in četudi se je zato morda pred drugimi kdaj počutil kot Poncij Pilat, si ni nikoli umival rok, tudi se najverjetneje ni niti potihem kesal.

Toda tega Andi ni mogel vedeti, saj mu ni bilo dano občutiti strašanske samote človeka, ki ni nikomur zaupal in tudi ni nikogar spoštoval. A prav ta samota, ta zastražena in pozlačena praznina je bilo brezno, v katerem je lahko vse poniknilo. Le tu namreč žrtev ni bila več žrtev in tudi greh ni bil greh.

*

Pripeka je to poletje do stržena ožgala trave, suša je sfižila sadeže in posušila plodove, nato je dva dni in dve noči nepretrgoma deževalo, muhasti panonski bog pa je že kar zaukazal jesen. Barve, ki so preodele ravnico okoli Sóbote, so presenetile Elico, ki je prav tako po svoje merila čas, saj ni več štela ur in dnevov, temveč le priložnosti, ko sta bila lahko z Andijem sama. Nebo je bilo na mah zopet pepelnasto, obzornica se je tesnobno približala, gozdovi so rdeli, kot bi goreli, koruzišča so slutljivo šelestela in v razmočenem so ostajale sledi pogrebcev, ki so šli v teh dneh za mnogimi krstami z italijanske fronte. Zopet torej ni bilo nobenega vidnega razloga za razigranost dveh mladih konjenikov, ki sta se poganjala po ledinah in preskakovala kolnike, a vendar se je že od daleč videlo, da se ju ta žalobna ravninska razpoloženja niso dotikala. Pa tudi konja, njena dolgonoga bela kobila in njegov širokoriti lisasti mešanec, sta gotovo čutila, kako je bilo med njima, saj sta si še med galopom silila blizu, med postanki, ko naj bi si spočila, pa sta se nato prav drenjala in se ošvrkavala z repi.

“Pa da vaju ne bo vodila lisica,” jima je ob odhodu pomežiknil Jenö Forgas in jima tako dal vedeti, da je že tudi on začutil njune bližine. Kaj natanko je imel ob tem v mislih, sta seveda lahko le ugibala, a če je bila ta žival njuna poželjivost, potem ju je kajpada opominjal zaman.

Ne da bi sploh iskala zavetja, sta ob Ledavi ali pa v Črnskih mejah zmeraj kar naletela na skrite kotičke, ki so se jima zdeli dovolj varni in so ju zvabili, kakor priložnosti zvabijo tatove. Njuno dotikanje je bilo v takih trenutkih zmeraj znova hlastno in neučakano, mladi telesi pa sta postajali ob sprijemu vse bolj predrzni.

Božal jo je utrip njegove krvi in znorevala jo je njegova trdota, v kateri kot da ne bi tiščala le želja, temveč tudi zapeljivi demon pregrehe, gospodar moške moči in užitkov, ki so zasvajali. Želela si ga je in je začuda niti malo ni bilo tega sram – predala se mu je pravzaprav že in mu zaupala, ko je prvič gola obstala pred njim in se videla lépo v njegovih očeh, zdaj pa je že tudi vedela, da je ni le oboževal, temveč je čutil z njo, kakor je mogoče čutiti le s srcem. Najverjetneje prav zato ji je bilo z njim povsem drugače kot kdajkoli prej z Ivanom – telo, ki je hotelo in se razpiralo, je bilo voljno kot reka, ki se razliva po ravnici, in duša je bila svobodna kot ptica na širnem nebu. Nič ji ni bilo zaukazano in nič prepovedano, odhajala je in se vračala, se dvigala vse do roba zavesti, ali pač drsela v globine, v katerih odmeva iz večnosti. In pa: lahko bi ostala kar tam, če bi ostal tudi on, lahko bi v tem brezčasju šla z njim kamorkoli, kajti vse drugo se je takrat razblinilo in nobena misel je ni več morila.

“Kaj bova, ko bo res mraz?” je dejala, ko sta tokrat razjahala.

“Tudi sam sem že pomislil na to,” je prikimal. “Bilo mi je zato že na jeziku, da bi namignil Jenöju,” je čez čas dodal. “Vem, da bi nama pomagal.”

“On?” je zategnila nekako presenečena, čeravno ne tudi nejeverna. “Nisem ravno prepričana, ali bi bilo to zdaj pametno,” je še dvomila.

“Stari je Madžar,” ji je pomežiknil.

“Ne razumem, kako zvezo ima lahko to,” se je namrščila, ker res ni dojela.

“Tudi jaz sem malo Madžar,” je z nasmeškom odvrnil.

To je seveda vedela, saj sta Ivanova podanika ob srečanjih ponavadi izmenjala nekaj besed tudi v jeziku, ki ga je komaj kaj razumela, bilo pa ji je vendarle čudno, da je samo zaradi tega računal z njegovo naklonjenostjo. Prej bi, se ji je zdelo, lahko starec pomagal njej, saj sta si bila že vse od začetka dobra bolj, kot bi bilo običajno, skrb za Pusto pa ju je še zbližala.

“Oče je bil iz Szentesa ob Tisi,” ji je pojasnil. “Samo zaradi matere, ki je bila zelo lepa ženska, je ostal tu, čeprav se ni potem nikoli res udomačil,” je pomenljivo dodal. “Še celo Müra se mu namreč ni nikdar zdela prava reka, saj je zmeraj rekel: ‘Tam, kjer se ta potok izliva v velike vode …’”

“Samo želel si je domov,” je razumela. “Ravno tako, kot si to že ves čas na tihem želi Jenö …”

“Na živce so mi šle včasih te njegove velike vode, zaradi katerih mu tu nič ni bilo dovolj dobro,” je tiho nadaljeval Andi. “Šele kasneje, ko ga že dolgo ni bilo več, sem videl Dravo, pa potem tudi Donavo in Tiso,” se je zamaknil. “Šele takrat sem ga tudi lahko razumel,” je potihnil in najverjetneje znova obžaloval, da očetu o tem ne bo mogel nikoli povedati.

Segla mu je v lase, ki so mu razmršeni štrleli preko ušes, in se stisnila k njemu. Presenečalo jo je to njegovo nenadno otožje, ki ga ni bila vajena, in čutila je, kako sta si tudi v tem čudno enaka: njen spomin na otroštvo je bil namreč še zmeraj obarvan z željo, da bi se lahko videla v očetovih očeh, in občutek, da bi bilo z njegovo pomočjo vse drugače, ji je ostal še danes.

“Kaj pa mati?” jo je tedaj iznenada prešinilo.

“Ja,” je dahnil, kot bi bil pričakoval vprašanje. “Ona pa se je potem že kmalu znósila k nekemu Hrvatu tja izpod Varaždina,” je pridihnil. “V resnici pa niti ne vem, kam,” je nato čez čas dodal. “Nikoli me ni to preveč zanimalo,” je zamrmral nekako zase. “Pa tudi če bi me že zanimalo – kaj pa vem?” se je zapletel v mislih. “Verjetno je bilo tudi njej tako bolj prav?” si je odgovoril z vprašanjem, ki je potihnilo v jesenskem stišju, kot nekaj, kar naj nikogar ne vznemiri.

Objela mu je z dlanmi obraz in ga poljubila na ustnice, ki so bile suhe in hladne – kot bi bile take od besed, ki so mu šle le stežka z jezika. Še nikoli si ni tako nadvse želela, da bi jih lahko pogrela, in tudi je še ni bila preplavila takšna blagost, s kakršno ga je skušala tolažiti in mu nuditi zavetje. Hrepenenju, ki je bilo za vse drugo slepo in ga je hotelo le zase, se je zdaj v hipu dodalo še toliko tega, da je čutila v trebuhu in se ji je kot slabost razlivalo po venah. Zavedla se je šele zdaj, pravzaprav, kako zelo je bil sam – sam v regimentih ob tistih očetovih velikih rekah, Dravi, Donavi in Tisi, sam v vojaških bolnicah v Peczi, Szegedu in Pešti, pa potem gotovo samo še bolj sam v Lendavi, Murskem Središču in Sóboti, kjer ga ni nihče čakal, da bi se radostil njegovi sreči – in le ona je bila zdaj tu, ki je lahko do stržena čutila z njim in je skušala zapolnjevati to pohabno praznino. Ona, seveda, ki je tudi sama dobro poznala tako nemilost. Vsaj tako se ji je zdaj zdelo, Sreševi Elici, ki ji je mati od vsega hudega zblaznela in pobegnila pred njo med duhove, pred možem, ki jo je zapeljal z bogastvom in strl z lažjo, pa je, skorajda že tudi povsem znorena, bežala sama, zato ji je šlo na jok in ji je bilo lepo obenem, saj sta si bila z Andijem še bliže in potrebovala sta drug drugega, kakor polovica potrebuje celoto.

Ljubila sta se potem, kakor da se ne bi ljubili telesi, ki sta se mladi in lepi prepletali v travi, temveč sta se ljubili notríni, njena in njegova, ena od druge bolj polna topline in lačna ljubezni. Konja, ki sta ju bila pozabila privezati, pa sta obstala kakor vkopana in sta dvignjenih glav zrla po ravnici. Bila sta tudi tokrat edini živi priči in pa zanesljiva straža.

Meja

*

Četrtega oktobra je cesar Karel naposled res pokleknil in zaprosil ameriškega predsednika Wilsona za mirovno posredovanje, toda ta je med pogoje za mir zopet uvrstil tudi zahtevo, da si Poljaki, Čehi in avstro-ogrski južni Slovani lahko ustvarijo neodvisne države. To bi seveda pomenilo dokončen poraz in razpad monarhije, zato se je cesarski dvor s svojimi bolj zvestimi narodi skušal dogovoriti vsaj o ustanovitvi zvezne države, ognji na nekaterih frontah pa so medtem še tleli. Italijani so privlekli na Piavo vse svoje topove in se pripravljali na preboj, avstrijski oficirji pa so zbirali že razkropljeno vojsko in se skušali nekako le postaviti v bran. A njihovo brezupno kljubovanje se je očitno zdaj tudi že od daleč zdelo noro, napovedovala se je velika bitka, ki je tod niti najbolj zagriženi niso več odobravali. Zaskrbljeni sóboški mogotci Geza Hartner, Šanji Vályi in Gustav Dittrich ter veleposestnik Josip Vogler s Petanjec, ki so že tretji večer zapored čemeli v sprejemnici Ivana Spranskega in ugibali o razpletu, so se v polmraku zdeli slutljivi kakor sove, ki napovedujejo smrt. Njihove zabuljene, od tobačnega dima in mačkóvske modre frankinje krvave oči so bile iz dneva v dan videti vse bolj zgrožene, zato je bila gospa Spransky prepričana, da se nezadržno bliža trenutek, ko Ivan ne bo mogel več odlašati. Odločitev, ki je grozila, da bo kakor rezilo britve na mah odrezala najdragocenejši prisad njenega življenja, je zlovešče visela v zraku in skorajda ni bilo več trenutka, ko ne bi o tem mislila in prežala na tisto njegovo komaj zaznavno, a že takoj prepoznano kretnjo, ki bo v resnici zamah usode.

Tudi Andija je zjutraj najbolj zanimalo, kake novice so možje sinoči prinesli in ali je Spransky vsaj namignil, kaj namerava. Noči, prepolne negotovosti, ki so se samo še daljšale, so ga vidno zresnile in mraz, ki se je pomalem oprijemal vlažnih zidov njegovega bivališča, se mu je vse bolj zajedal v telo. Prostor je zaudarjal po plesnobi, le toplota, ki sta jo tu še lahko najdevala pod odejami, je dišala po znoju in premnogih sledovih ljubljenja. Res, bilo je že skoraj na robu znosnega in komaj sta si še prikrivala nelagodje. Gorkemu poletju, ko sta lahko vedrila in se kot gladki mürski postrvi izmikala resničnosti, je sledila ta lepljiva in zadušljiva jesen, ki ju je neprizanesljivo oklepala in jima je nameravala vzeti prav vse.

“Ne vem, kaj bom, če se bo res odločil,” je že kar nezavedno ponavljala Elica. Kajti bilo je to vprašanje, s katerim je poslej legala in se zbujala.

“Ja,” je zmigoval Andi, ki tudi ni poznal odgovora. “Šla boš in me pozabila,” je bil včasih povsem malodušen. “Nekako te bom že našel in se bova zopet po svoje znašla,” je bil potem prepričan. Ali pa je celo obljubil: “Prišel bom za tabo tudi na konec sveta, če bo potrebno …”

“Pa misliš, da res moraš z njim?” je šepnil tokrat.

Vprašanje jo je zdrznilo kot nekaj bogokletnega, na kar doslej ni upala niti pomisliti. Pa tudi če bi se še tako upirala – saj je vendar dovolj poznal Ivana in je vedel, da ob njem nima druge izbire.

“Mogoče pa je prav ta zmešnjava priložnost?” je čez čas pridel.

“Priložnost?” se je začudila, ker še zmeraj ni razumela, kaj se mu je na lepem utrnilo. “Ne misliš vendar – ?” jo je nato prešinilo.

“Mislim,” je prikimal. “Že nekaj časa tuhtam,” je pritrdil. “Svet se bo razletel na koščke, nato pa se bo začel znova sestavljati,” je preudaril kot gospodje za večernim omizjem. “Nihče ne bo tam spraševal, kdo si in kaj si, štelo bo le, ali boš lahko preživel …”

“Tam?” je strahoma vprašala.

“Kjerkoli že,” je odvrnil. “Nekje, kjer naju ne bo nihče poznal.”

Naslonila mu je glavo v naročje in pridihnila. Doletelo jo je vse preveč iznenada, da bi lahko sploh razmišljala. A že sama misel o begu jo je navdala s strahom, ki ga je čutila po vsem telesu. Bila je scela prepričana, da mu, nadzorniku Ivanu Spranskemu, ni mogoče pobegniti, niti se potem pred njim varno skriti. Bil je še zmeraj tisti lovec iz prve čitanke, ki stoji na bregu jezera in zre za divjimi racami, le njegov pogled se je medtem še izostril in ona je poznala risarjevo skrivno sporočilo.

“Pa Julian?” jo je vščipnilo, da se je sunkoma zopet dvignila.

“Tako majhen je še, da se Sóbote ne bo niti spominjal,” je odvrnil, kot bi bil že tudi o tem premislil.

“Ne!” je zdaj skorajda kriknila Elica. “Tega Ivanu ne morem napraviti,” jo je stisnilo v prsih. “Julian mu pomeni vse,” je izdavila. “Karkoli že je v življenju počel, je bilo zaradi njega,” mu je skušala pojasniti. “Edino zanj je pripravljen umreti, a – sam veš – tudi ubijati …”

Premolknil je in se zazrl skoznjo.

Bilo je to nekaj, s čemer najverjetneje ni računal – toda bila je neizprosna resnica – prav otrok je bil tisto, kar je Ivana Spranskega nekoč pognalo na pot in mu zdaj vodilo korak, zato mu tudi ni bila potem žena, niti nikdar ljubica, potreboval je namreč le mater za svojega potomca in še zlato, ki ga je tako vztrajno kopičil, ni imelo v njegovih očeh nikdar tistega zapeljivega leska, ampak se je že sproti pretapljalo v Julianovo dediščino in se spreminjalo v zidake, s katerimi naj bi bila tlakovana njegova prihodnost. Zakaj je bilo tako, čemu je bil s tem prav obseden, še tudi po teh letih skupnega življenja ni natanko vedela, saj si najverjetneje tudi sam ni bil povsem na jasnem. Toda njegova odločenost je bila neomajna in vztrajnost primerljiva z obupnimi poskusi njegovega deda, slovaškega pesmarja Juliana Spranskega, ki mu je zagledanost v beltinsko grofično povsem spremenila življenje in iz njega napravila blodneža.

“Ja,” je naposled dejal Andi.

Bil je to tisti njegov sprijaznjeni in razumevajoči “ja”, ki ga je bila že vajena in zaradi katerega ji je bil tako ljub. Bila mu je hvaležna, da je zdaj skušal zatajiti razočaranje, čeprav je vedela, kako zelo se je votlilo v njem. Dotaknila se je s čelom njegovih lic in se ga oklenila kakor dete, ki želi še ostati v naročju. Nato jo je zmagal jok. Nazadržni valovi bolečine, ki so ji iz prsi potovali po vsem telesu, so postajali vse bolj krčeviti in ni jih več obvladala. Glasovi, ki so se ji izvili iz grla, so bili vzdihi obupanca. Pravili so o želji, ki ni smela biti uslišana, in o dolžnosti, ki se ji ni bilo mogoče izogniti. Prihajali so iz srca, ki je hrepenelo, a ni moglo na dvoje. Andi pa jo je nekako že ves nestrpen stresal in jo skušal pomiriti. Strah ga je bilo namreč zanjo v tem jutru, ki je že rdelo v šipah in svarilo pred prebujanjem. Bal se je tudi, da se ne bo več mogla dovolj zbrati in bo napravila kaj neprimernega …

“Vem, da ne moreš tega razumeti,” je iztisnila, potem ko se ji je telo le začelo umirjati in je samo še hlipala. “Nočem mu biti žena, a še zmeraj sem Julianova mati,” jo je zopet stisnilo.

“Mogoče pa le lahko razumem,” jo je pobožal po laseh, ki so jih solze zlepljale na čelo. “Otroku, ki mu je zapisano ime Spransky in njegovo imetje, sem ponujal svojo revščino,” jo je poljubil na ustnice in ji dal tako vedeti, da ni v teh besedah ničesar drugega razen spogled z resnico in morda grenkoba.

Zatipala se mu je v objem in pustila, da je mislil tako.

Za to, kar je čutila, zdaj namreč v njeni izmučeni glavi ni bilo več dovolj natančnih besed. Veliki Ivan Spransky, ki ni spoštoval nikogar in mu ni bilo prav nič zares sveto, je ljubil svojega edinega sina bolj, kot bi ga lahko ljubil kdorkoli drug. Vsa ta njegova skrb, četudi včasih še tako čudna in čudaška, ji ga je še edina kazala drugačnega, kot ga je poznala, zato je to na tihem ves čas spoštovala. Ali pa se je celo počutila krivo, ker ni tudi sama zmogla takega malikovanja neke željene prihodnosti, temveč je lahko ljubila in trepetala le kot mati, ki je otroka izročala negotovi usodi slehernika. Toda saj tega Andi tako in tako ne bi mogel razumeti. Bilo je preveč neobičajno vse, kar jo je vezalo z Ivanom, on pa je vstopal v njeno življenje skozi povsem druga vrata.

*

“Gor bi že morala,” jo je prosil zaskrbljen zaradi hišne, ki bi lako že vstala.

Ona pa zdaj tudi o tem ni bila več prepričana.

Bilo je, se ji je zdelo, res že toliko vsega, kar bi morala, da se ni več upala spraševati, ali bo tudi zmogla. Lotevalo se je je malodušje in obšla jo je temna sla, ki ji je prigovarjala, naj kar obsedi, se zgrbi v tem navzkrižju in se prepusti. Potem bi o vsem res zopet odločali drugi in njej bi bilo prav, karkoli bi se že zgodilo.

“Res se moraš zbrati,” jo je potisnil skozi vratca, ki so izdajalsko zaškripala. “Samo še tega bi nama bilo zdaj treba,” se je ustrašil svetlobe, ki je bila zunaj že povsem dnevna.

Priprla je oči in tipaje šla po svoji poti, ki bi jo sicer lahko že tudi v snu prehodila brez napačnega koraka ali giba. Skrivala se je tako in tihotapila v hiši, ki ji je vendarle želela biti dom. Premikala se je kot slepec v nekem vzporednem svetu, ki si ga je – mogoče res vse preveč zvedava in lakomna – sama ustvarila, zdaj pa že zopet ni vedela, kako in kaj bi bilo najbolj prav.

Ko je nato v kleti priprla vrata in se bosa napotila po ledenih kamnitih stopnicah, je nad sabo začutila prisotnost. Le za hip je bil to občutek, da se je nekje prav nad njo razprlo zaskrbljeno Božje oko in jo posvarilo, že z naslednjim korakom pa je nato stopila v resničnost. Na vrhu stopnišča je namreč stala gospa Rosa, ki se je bila medtem že oblekla, in jo je gledala, kakor zre mati v porednega otroka.

“Kaj je?” je suho dejala gospa Spransky, ko je stopila na zadnjo stopnico, ženska pa se ji še zmeraj ni umaknila.

“Kaj?” je nekako kar obtožujoče vzdihnila hišna, ki tudi povsem od blizu ni bila videti presenečena, temveč kvečjemu zaskrbljena.

“Upam, da si ne boste česa namislili,” jo je taka njena drža samo še sprožila – malodušje, ki se je je prej lotevalo, se je zdaj na mah zaredilo v jezico, ki je pokljuvala. Bila je besna, da se je v teh trenutkih slabosti takoj že tudi zapletla, in šlo ji je na živce, da je gospa Rosa še zmeraj brez vsakršnega sramu in uvidevnosti buljila.

“Ne bom si namislila, ne,” je potem celo rekla za njo, kot bi bila rekla tudi: “Ko pa mi je vendar že povsem jasno.” Ona pa, preprosto, ni imela dovolj moči, niti prave volje, da bi jo šla zdaj rotit in prosit. Preostalo ji je torej le upanje, da bo hišna dekla molčala pred gospodarjem, in vse bolj slepo se ga je tudi oklepala.

*

Naslednje jutro, ob uri, ko je bil tudi Julian že na dvorišču in se je gospa Rosa ravno namenila k svojim ženskam po sveža jajca in zelenjavo, so prišli žandarji in odvedli stražarja Andija Szigeta.

Zgodilo se je to povsem iznenada in bliskoma, tako da Elica ni niti veliko videla. Prislišali so se ji izza glashausa najprej le moški glasovi, ki so kmalu prerasli v vse bolj odrezavo prerekanje, nato pa je skozi okno že gledala, kako je Andi preskočil leseno ograjo in šepajoč stekel med debli v Szapáryjevem parku. Za njim so planili trije možje v uniformah, od katerih je slednji takoj zopet zastal in dvignil naperjeno puško k očesu. Povlekla je zaveso, da bi bolje videla, in otrpnila. Gledala je, kako se je sukala cev, ki je sledila njej že nevidnemu cilju, in prosila, da bi krogla zgrešila. Trenutki te neme groze - to pričakovanje strela - pa so se daljšali in postajali vse bolj neznosni. Zgostilo se je v njih vse, kar je že od začetka vojne nekako odrivala – tista zahrbtna, izbirčna in nepredvidljiva soldaška smrt, ki se ji pravzaprav nikoli ni zdela povsem resnična, je bila zdaj na lepem tu, povsem blizu, prišla je ob času, ko je že imela svojega moškega in je izbrala ravno njega …

Povlekla je v tej preži zaveso, da je popustila karnisa, ali se je blago nekje nad njeno glavo razparalo. Žandar pa je spustil puško in si z njo, kakor s palico, pomagal preko plota. Bilo je razvidno, da sta nekje v notranjosti grajskega parka njegova pajdaša medtem že ujela begunca in mu najverjetneje s tem tudi rešila življenje.

Julian si je z obema ročicama grebel po licih in pojokaval, gospa Rosa pa je s tistim svojim velikim cekarjem vsa razkoračena stala ob njem in videti je bilo, da tudi še ni prišla do sape. Elica je kakor znorena žival, ki ne najde izhoda, nekaj časa tekala ob plotu in stegovala vrat, da bi uzrla begunca, nato pa je ob zidu nekako le preplezala ograjo in stekla med hraste. Toda možje so bili medtem že poniknili, kot bi se vdrli v zemljo, in tudi o spopadu ni bilo nikjer sledu. Le drevesna debla so ji nemo zrla naproti in zaroteno molčala o skrivnostnem izginotju, golo okrasno grmičje pa je štrlelo naokoli kakor gromozanska trnova krona. Dan je bil spokojen in lep, kakor da bi bil mogel biti ob vsem tem povsem brezbrižen.

Vrnila se je na dvorišče in pobožala Juliana, ki ga je gospa Rosa medtem že dvignila v naročje in ga pomirila. Nato jo je spreletena misel zopet sprožila, da je stekla v ropotarnico in sunkoma odtrznila vrata. V Andijevem bivaku je bilo vse tako, kot je zjutraj pustil: pograd je bil še odgrnjen, suknjič je visel preko naslonjala in v posodici z brivskim čopičem je bila voda. Ni bilo dvoma, da žandarjev niti v snu ni pričakoval, saj mu ves ta čas, ko je stražaril pri njih, ni bilo treba skrivaj čez Müro, pa tudi sicer ji ni nikdar omenjal greha, zaradi katerega bi bil lahko v nevarnosti.

“Ali so kaj rekli?” je vprašala, ko se je nato vrnila.

“Rekli so, da mora takoj z njimi,” je zašepetala gospa Rosa. “On pa je kričal, da ni ničesar zakrivil in da so se zanesljivo zmotili,” je dodala še zmeraj zaprepadena. “Potem ga je eden s puškinim kopitom udaril v obraz, drugi pa mu je skušal zalomiti roko na hrbet,” je zatiščala ustnice. “Samo zato je bržda tudi skušal pobegniti, čeravno je moral vedeti, da se mu ne bo posrečilo …”

“Rekel je, da ni ničesar kriv,” je vzdrgetala. “Čemu pa so ga potemtakem tepli?” jo je zagoltalo. “Ali je to v navadi, da žandarji tepejo?”

“Seveda tudi,” je vzdihnila hišna in ji pomignila, naj raje ne pravi o tem pred otrokom. “A verjetno samo, dokler se ne izkaže resnica,” je nato še glasno premišljala.

“Saj se bo tudi izkazala,” je odvrnila Elica, ki je zdaj na lepem vedela, kaj mora napraviti, in se je v hipu zbrala.

Morala je namreč čimprej na žandarmerijo, kamor so bili žandarji z Andijem kajpada tudi namenjeni. Vsak njen korak je bil zaradi tega zdaj pomemben in vsaka sekunda dragocena. Stekla je po stopnicah in se v naglici preoblačila v najboljše, kar ji je prišlo v roke. Morala je namreč zdaj biti gospa – moralo je biti že na prvi pogled vidno, da ni neka revica, temveč gospa Spransky, žena nekoga, ki je imel znance tudi na žandarmeriji in torej ni bilo mogoče njegovih stražarjev kar takole tolči s kopiti in jim lomiti rok. Razen tega pa: mogoče bodo bolj mili z njim že zato, ker se bo pač nekdo zanimal zanj – si je dramila upanje in se priganjala – potem pa bo že itak prišel gospod Spransky, ki se bo gotovo zavzel za svojega človeka in uredil, da ga bodo izpustili, četudi se mu bo morda celo našel kak stari greh.

Mladi žandar, ki je stražaril na hodniku, je potrpežljivo poslušal njeno pripoved, ki je bila pravzaprav pritožba, in prikimaval, tudi ko ga ni ničesar vprašala. Nato jo je blago prijel za lopatico in jo popeljal po stopnicah v temačen in z rešetkami zamrežen prostor, ki je bil najverjetneje nekakšna čakalnica. Pokazal ji je na dolgo zlizano klop z razmajanim naslonjalom in jo primoral, da je sedla. Šele potem ji je pojasnil, da se bo v najkrajšem možnem času pozanimal pri nekem gospodu Füleju, ki mu je bil najverjetneje predpostavljen, in se z vljudnim priklonom poslovil.

Obsedela je vsa nekako pomirjena in polna upanja. Počutila se je še nekaj časa, kot bi bila že pol poopravila. Žandarji, ki so jih pošiljali na teren, so bili pač tepci, ki so v slehernem osumljencu že takoj videli zločinca in so ga pač za vsak slučaj malce tolkli – o tem ji je navsezadnje tudi Andi že večkrat pravil – tukaj pa je bila uprava, pisarne, kjer so sedeli glavaši, in vse je bilo že takoj bolj človeško. Moral je torej nekako preživeti le čas, dokler predpostavljeni ne bodo ugotovili zmote – toda tudi ta čas, to vse bolj nestrpno pričakovanje odrešitve, se je začel potem prav nerazumljivo daljšati. Prisluškala je glasovom nekje v notranjosti mogočne zgradbe, se zmeraj znova zdrznila ob korakih s hodnikov, ki so šli potem zopet mimo, in vse bolj na robu joka prosila, da bi bilo te negotovosti že enkrat konec. Toda oluščena in črviva vrata čakalnice so ostajala zaprta, čakanje pa je postajalo vse bolj slutljivo. Ali so se nad njim res že pregrdo znesli in ji ga zdaj takega niso želeli pokazati, jo je črvičilo, ali pa je bilo za vsem vendarle kaj, kar ga je bremenilo? Saj bi ji pravzaprav že tista njegova zanjo povsem nepričakovana misel o begu lahko sporočala, da mu je gorelo pod petami, je tuhtala in si obenem dopovedovala, da ji Andi še takega hudodelstva ne bi bil zamolčal. Bila sta namreč že preveč eno. Zrla sta lahko drug v drugega, kakor da bi bila skupaj odraščala, in poznala sta vse še tako skrite pregibe njune narave. Vsaj zdelo se je, da med njima ni bilo več sramu, pa tudi ne strahu in nelagodja – ali pa se je pač res samo zdelo?

“Klanjam se vam, spoštovana gospa Spransky, in se tudi že opravičujem,” je z raskavim glasom dejal žandar, ki je naposled vstopil. “Načakali ste se, zagotovo, a trajalo je pač, preden smo lahko res preverili,” si je s palcem in kazalcem pogladil košate brke in se nato izpod njih prav dobrikavo nasmehnil.

“To seveda razumem,” je vstala in mu vsa pričakujoča stopila naproti.

“Če dovolite, prosim,” jo je s široko kretnjo nekako zadržal. “Sedla bova tu in se skušala pogovoriti,” ji je pokazal na klop, na kateri je že pred tem ždela. “Prijavili ste namreč in to očitno še zmeraj tudi trdite, da so naši možje danes prijeli vašega hlapca, dotičnega Andija Szigeta, in ga privedli,” je povzdignil glas, ko je sedla. “No, mi seveda lahko le ugotavljamo, da se kaj takega zanesljivo ni izvršilo, to pa naju zdaj kajpada oba spravlja v nemajno zadrego …”

“Čakajte – ?” se je vzpela. “Kako naj zdaj to razumem?” je bila osupla.

“No, prosim!?” jo je blago potisnil nazaj v sedenje. “Dovolite mi vendar, da tudi jaz ne razumem,” si je zopet pogladil mustače. “Vse smo medtem preverili: pod našo ingerenco ni nikdar obstajal nalog za prijetje dotičnega Andija Szigeta, niti ni bila zabeležena taka depeša z višje inštance,” je odrezavo pojasnil. “Razen tega pa ga nobena naša patrulja tudi iz kakih drugih razlogov danes ni imela v delu,” je zatrdil in nato vprašujoče razširjenih rok čakal.

Zrla je v njegov izklesani ogrski obraz in se skušala vsaj malo zbrati. Stal je pred njo ves zresnjen in neomajen, kakor pač stoji oblastnik, in ji dopovedoval, da njegovi možje Andiju zanesljivo niso prišli niti blizu, ona pa je še zmeraj živo videla tisto cev, ki mu je kot kača sledila, razen tega pa je imela tudi pričo. Ampak – kaj je pravzaprav zdaj še lahko ukrenila?

“Če pa sem vse to res s svojimi očmi videla,” je zastokala.

“Dobro,” je popustil. “Kaj ste torej videli?”

“Prišli so ponj in so ga tepli, ker se je upiral,” je jokajoč pojasnila. “Skušal je pobegniti, a so ga že v Szapáryjevem parku nato prijeli in odvedli,” se je zlomila.

“Dobro,” ji je bil pripravljen zdaj celo verjeti. “Ampak, ljuba moja gospa, ali lahko še zmeraj mirne vesti trdite, da so bili ti neznanci res žandarji?”

*

Tudi Ivan Spransky ni tistega dne o izginotju Andija Szigeta izvedel nič novega.

Na žandarmerijski postaji so mu le znova zatrdili, da njihova služba ni na nikakršen način povezana z njegovo skrivnostno ugrabitvijo, in mu obljubili temeljito preiskavo.

Že naslednje jutro se je v ropotarnici naselil drug stražar, ki je imel na klinu pod stropom ves čas obešeno nabito puško, sicer pa je ostal dogodek zavit v kopreno molka, ki je bil Elici iz dneva v dan bolj nevzdržen, pa tudi sumljiv. Zamerila je Ivanu, da je lahko tako prostodušno sprejel izginotje svojega človeka, in se čudila gospe Rosi, ki ga tudi ni omenjala, čeravno sta si bila svojčas nadvse dobra, obenem pa se nekako ni mogla znebiti vse bolj razpoznavnega občutka, da ji je njena nesreča pravzaprav godila. Dejstvo je bilo namreč, da so možje v uniformah Andija odvedli kmalu po tistem, ko jo je zalotila na stopnišču, in tok naključnih dogodkov ji je gotovo pomagal iz zadrege. A kar je bilo najhuje: v svoji žalosti je bila tako povsem sama, upanje, ki se je iz dneva v dan krušilo, je preplavljal obup; tesnoba, ki ji je ponoči oklepala prsi in jo dušila, se je podnevi spreminjala v preganjavico; brez pravega razloga se je odpravljala na ulico in obenem bežala pred ljudmi, se zatekala v prazno cerkev ali pa tavala po samotnih mestnih pregibih in okoliških ledinah. Obsedalo jo je nekaj časa, da bi potožila vsaj gospe Giti, ki so jo sprejele medse Sestre božjega usmiljenja svetega križa, a njihova prednica, sestra Melita, ni želela o tem niti slišati, saj je bila bodoča sestra Simona bojda še zmeraj v samici. Potem spet si je želela v Rakičan, a ji Ivan ni dovolil, da bi še jahala brez njegovega ali stražarjevega spremstva, zato ni mogla o tem govoriti niti z Jenöjem, ki je njeno stisko gotovo začutil.

No, nato je prišel starec na lepem kar k njej.

Bilo je v soboto, še zgodaj dopoldne, ko je bil tudi Ivan doma, razlog njegovega prihoda pa je bil, blago rečeno, čuden. Poprosil je namreč, ali bi mu gospa Spransky blagovolila svetovati pri izbiri blaga za obleko, ki da si jo pri krojaškem mojstru Horvatu že nekaj časa namerava naročiti. Seveda mu je bila takoj pripravljena pomagati, pa tudi Ivan je kajpada soglašal, čeprav ni razumel, čemu konjar zdaj na lepem potrebuje novo zakmašno oblačilo. Toda Jenö Forgas mu je povsem zresnjen pojasnil, da je neizprosno prišel čas, ko mora imeti ob sebi gvant, v katerega ga bodo zadnjič oblekli, in tako sta potem res odšla kar obredno zresnjena po tem opravku, ki je zavel po smrti, kot je po smrti vela jesen in je v teh sivih dneh sploh sičalo okoli nje. Drobila je po blatni Radgonski ulici, ves čas korak, dva za njim, in skušala nekako prikriti jokavost, ki jo je skelela v očeh in ji šobila ustnice. Zdel se ji je sicer še preveč poskočen za tako mero, a vedela je vendar že, da se zaman repenči telo, ko peša duh, in bolela jo je ta njegova nenadna sprijaznjenost. Pomenila je namreč vdajo, ki je od njega še ni pričakovala …

Toda: “Res bova šla umerit ta gvant,” je iznenada zastal starec. “A nikar se ne bojte: ne bova ga naročila za smrt, temveč za življenje!” je nekako kar zmagoslavno dvignil usločeni kazalec.

Obstala je vsa začudena in ga le gledala.

“Vem, da ne razumete,” je šepnil. “A saj vam bom pojasnil,” jo je prijel za laket in jo nestrpen povedel ob zidu. “Kajti prišel sem pravzaprav zato, ker vam zdaj že lahko prišepnem dobro novico,” jo je stisnil.

“Andi?” jo je spreletelo.

“Ja,” je šepnil in jo pobožal po laktu.

“Živ je?” je vzdrgetala.

“Živ,” je ves prikimal. “Ni niti več vprašanje, ali se bo zlizal?”

Začutila je, kako so se ji dotaknila kolena, in se ga v tem lebdenju oprijela. Polotila se je je slabost, ki jo je morala premagati, saj je prinašal novice, ki jih je že vse predolgo čakala, in je zdaj želela še slišati …

“Samo hoditi morava,” jo je povlekel za sabo. “Se sprehajati, kot da sva na proščenju,” jo je pustil, ko je že lahko šla sama. “Nihče, ki naju lahko vidi, ne sme ničesar posumiti,” jo je posvaril. “Nič, kar ima ušesa, naju ne sme slišati.”

Prikimala je, hodila in čakala.

Vedela je zdaj, da je Andi živ, in Jenö Forgas je vedel, kje ga bo lahko našla. Vse drugo kot da je zdaj niti ni več zanimalo.

“Spransky je plačal žandarjem, da so ga prijeli in ga za Ledavo izročili njegovim,” je končno spregovoril starec. “Doma naj bi bilo videti kot aretacija, nato pa bi se za njim izgubila sled,” je pošepetaval, da ga je komaj slišala. “A potem se je vsa reč zapletla: možje, ki naj bi mu le nalomili kosti in ga na smrt prestrašili, nato pa ga pri Hotizi nagnali na drugi breg, so ga očitno pretrdo prijeli,” je dejal z gnusom. “Bili so pač prepričani, da je mrtev, zato so se morali znebiti trupla, o katerem Spransky ni smel izvedeti, pa tudi žandarji, ki so bili s tem povezani, ga niso smeli najti, zato sta ga Langaš in Kociper naložila med sode in ga pri Ivanjcih odpeljala globoko v gozdove, kjer naj bi ga zakopala. V resnici sta tudi že izkopala jamo, ko je nesrečnik na lepem zastokal,” je pokrehal in se nadihal. Nato pa je vidno pretresen nadaljeval: “Le zamišljate si lahko, v kakem precepu sta se takrat znašla. Nista ga seveda mogla živega zagrebsti, nista pa tudi imela srca, da bi ga potem tam sama zaklala. Sedela sta tako bojda kar nekaj časa ob njem, mu dajala piti vodo iz čutare in tuhtala, kaj naj napravita. Potem pa se je Langaš k sreči le spomnil in je poslal pajdaša z izpreženim konjem pome …”

“Prepeljali ste ga v Rakičan?” je ganjena šepnila.

“Seveda vam ne smem povedati, kam sem ga peljal, zato tega niti ne terjajte,” jo je ošinil. “Tudi morate razumeti, da vam ga vsaj še kaka dva ali tri tedne ne bo dano videti, ker bi bilo za vse prenevarno,” jo je zopet prijel za laket in jo, proseč s pogledom, uščipnil. “Prav toliko pa imate tudi časa, da dobro premislite,” ji je nato preko rame prišepnil. “Andi bo po vsem tem vsekakor moral tja, kamor ga je Spransky res tudi nameraval poslati, vi pa se boste morali sami odločiti.”

Zazrla se mu je v udrte oči, ki so bile že iz barve, v katero se jeseni odene ravninsko nebo, in premišljala o vsem hkrati. Nobenega dvoma zdaj namreč ni bilo več, da ju je gospa Rosa ovadila in da je Ivan takoj ukrepal po svoje. Človeka, ki mu je bil v napoto, je bilo pač treba odstraniti in treba je bilo to storiti tako, da je bilo videti, kot da sam ne bi imel nič pri tem. To pa je seveda tudi pomenilo, da je vedel za njuno ljubezen, a je raje potlačil čustva in zatajil svoj moški ponos – potreboval jo je le kot mater in spremljevalko na boljših sprejemih, táko pa jo je zdaj konec koncev tudi imel, ali pa se mu je pač zdelo, da jo ima.

“Nikakor vas ne bom nagovarjal, pa čeravno me je Andi tudi to prosil,” je blago dejal Jenö Forgas. “Obljubim vam le, da vama bom pomagal, če boste morda to želeli,” se je medlo nasmehnil.

“Pa mislite, da je pred Spranskym res mogoče pobegniti?” je zdaj že povsem mirna vprašala. “Mar res ne vidite, da so lahko tudi žandarji v njegovi službi in da torej njegovo zlato odpira sleherna vrata?”

“Spransky ima res veliko zlata, a jaz vem za vrata, ki jih z njim ni mogoče odpreti,” ji je pomežiknil.

“Ko bi vam le lahko verjela,” je zmignila.

“To mi pač verjemite!” je udaril s peto. “Zato bodite pripravljeni!” je še povzdignil glas. “Tudi če mogoče zelo dolgo ne bo nobenega znamenja, bodite še zmeraj pripravljeni, kajti ta, kdorkoli že, ki vam bo prinesel glas, bo lahko prišel samo enkrat in ponudila se vam bo samo ena priložnost,” jo je posvaril. “Rekel bo: ‘Ločil bom peno od valov,’” ji je šepnil na uho. “To bo znak. Po njem boste vedeli, da je pravi in da gre zares,” jo je opomnil. “Napravili boste vse natanko tako, kot vam bo naročil, in prepričan sem, da se nam bo posrečilo.”

“Ločil bom peno od valov?” je ponovila, ker se ji je zdelo čudno.

“Bile so to prve Andijeve besede, potem ko se je začel tretji dan počasi vračati,” ji je prišepnil. “’Le kako, fant moj, boš pa to napravil?’ sem ga vprašal, čeprav sem seveda vedel, da se mu le blede. On pa mi je odgovoril: ‘S svojimi rokami, Jenö, s svojimi rokami jo bom ukradel, ti boš pa pomagal.’”

*

“Napravila sva, kar sva napravila, in zdaj ni več poti nazaj,” ji je na poročno noč dejal Ivan Spransky. Te njegove besede, ki so se ji že takrat zdele težke in trdne kot kamnite klade, s katerimi so büjraši utrjevali brežino in krotili reko, so se ji zdaj obnavljale in njihovo breme ji je legalo na dušo. Spoznala je bila medtem že dodobra vso to njegovo odločenost, s katero je ponujal in terjal, jemal in dajal, pa tudi nagrajeval in kaznoval, toda vedela je zdaj še marsikaj, česar si takrat niti v hudih sanjah ni mogla zamisliti. “Poznajo naj nas po čistih računih in častni besedi, vse drugo pa naj pride šele potem na vrsto,” jima je z gospo Roso zabičal ob preselitvi v Sóboto in verjela mu je, kot bi najverjetneje verjela le še očetu, če bi bil živ, potem pa je morala gledati, kako je urejal ta svet po svoje in požiral besede, ki so se zdele svete. Zatajil je prvo ženo in dopustil, da so jo pokopali brez križa, primoral jo je, da je pustila mater sámo v ravnici in jo prepustila coprnicam, dodelil ji je stražarja, ki naj bi varoval njeno dobro ime in gospostvo, v zameno pa ji je ponudil samo bogastvo, ki se mu je za povrh morala še klanjati, kakor da bi bilo zlato res božja mana, ki dopušča vse in vse tudi odpušča. Pa še sedaj, ko je torej že vedel, da ni bila več samo njegova, in je lahko le z zahrbtnim naklepom obvaroval svoj moški ponos, je stopal vzravnan in ošaben, kot da ga tudi to sploh ne zadeva.

Bil je zdaj seveda prepričan, da je Andi že nekje daleč in da se ji o njegovi vpletenosti niti ne sanja. To mu je nekako dovoljevalo, da je še živel v svoji laži in se sladil z njeno žalostjo, ki je niti ni smela pokazati. Ona pa ga je lahko zdaj že tudi takole čez mizo pogledala v oči in se smehljala ob nedeljskem kosilu, s katerim se je gospa Rosa še posebej potrudila. Lahko je bila celo prav prijazna z njim in mu ustregla z zaigrano vdanostjo, ki mu je zmeraj godila, kajti njeno zadoščenje, ki je prežalo nanj nekje iz prihodnosti, ji je zdaj dajalo čudežno moč.

Žal ji je bilo le, da najverjetneje nikoli ne bo izvedel: edini gospodar usodnega trenutka, ko bo res šla, bo njegov konjar, odpravila pa se bo s stražarjem, ki ji ga je bil sam pripeljal na dvorišče. Pa žal ji je bilo še, da ne bo izvedela Sóbota – ta njegova malomestna in zviškana Sóbota, ki se je še zmeraj gnetla za gostimi plotovi, brezokimi zidovi in zaprtimi haustori ter mu na tihem pritrjevala – kajti naužila bi se bila rada njenega silnega čudenja in zaprepadenosti, ko bi spoznavala, da je Sreševi Elici z marofa lahko nekdo ponudil več od velikega Ivana Spranskega.

Potem, zopet, pa jo je bilo že tudi strah te privoščljivosti, ki jo je strupila, saj je resnica bila morda le drugačna in usodovke, ki so bedele nad njo, so jo gotovo poznale: odhajala je zato, ker je ljubila. Šla bi najverjetneje tudi, če bi Ivan lahko bil dober z njo. Bila bi enako slepa za negotovost, ki jo je čakala. Kajti namesto kakršnegakoli obeta je bila zdaj le še želja, da bi bila z Andijem. Prevzela jo je tako zelo, da je Jenöja celo pozabila vprašati, kam so pravzaprav namenjeni. Čeravno – vsaj to je lahko predvidela – ju je najverjetneje nameraval skriti nekje v krajih iz tistih svojih vznesenih pripovedi, za katere včasih niti ni bila prepričana, da res obstajajo. Odhajala je torej tja, kjer so gospodarili le široki ravninski vetrovi, in resnično je lahko upala, da so bile vmes razdalje, ki jih tukajšnji vohljači ne bodo nikoli zmogli.

“Obed je bil resnično grofovski in nisem vam ga kanil kvariti,” je pomenljivo dejal Ivan, potem ko je odložil nož in vilico. “A zdaj vama moram to povedati: Italijani so že pred dnevi pri Vittoriu Venetu prebili fronto na Piavi in zajeli skoraj vso našo vojsko. Cesar je tudi že zaprosil vrhovno italijansko poveljstvo za premirje in Dunaj se seveda lahko pogaja le še o demobilizacji.”

Ženski sta se spogledali in se zlepili z naslanjali, kakor da bi prhnila med njimi vest o kaki nagli in nepričakovani smrti. Za to mizo namreč ni bilo v navadi, da bi jima gospodar tako razlagal položaj na fronti, zato sta seveda slutili, da jima namerava v zvezi s tem naznaniti še nekaj veliko bolj usodnega. Ali pa je pač slutila vsaj gospa Spransky, ki ji je že bil namignil, da bo od novih črt na zemljevidih odvisno tudi njihovo nadaljnje življenje v Sóboti. Pridihnila je torej in čakala, kajti morala je biti zdaj mirna in zbrana, pa četudi je mogoče že sporočal celo o preselitvi.

“Zastava je tako padla,” je čez čas povzel. “Toda to za nas še ni tisto najhujše,” je potem res zaobrnil. “Včeraj je namreč v Ljubljani neki nadporočnik Rostohar s sabljo v roki odpovedal prisego habsburškemu cesarju in obljubil zvestobo novi državi,” je iztegnil desnico in zamahnil z njo, kot bi bila sablja. “Imenuje se Država Srbov, Hrvatov in Slovencev, sega pa na žalost samo do desnega brega Müre.”

“Torej so to le napravili,” je privzdignila obrvi gospa Spransky, ki je kajpada razumela, kaj to pomeni. Reka je res postala meja in Mürska krajina je pripadala ostankom nekoč mogočne države.

“So,” je pihnil, kot bi bilo tudi njemu komaj verjetno. “Zgodilo se je, kar smo čakali, in Sóbota bo zdaj madžarska,” je zatiščal ustnice in ves zamišljen premolknil.

Tudi gospa Spransky se je zazrla v prazno in skušala tako skriti vročico, ki se ji je razlezla po telesu in ji neprijetno oznojila pregibe. Polaščal se je je nemir in počutila se je, kot da bi se ji nekam mudilo. Pričakovala je, da bo Ivan zdaj zdaj spregovoril o selitvi, ona pa ni bila več prepričana, ali bo lahko še zmeraj prikimavala, kot da je to ne zadeva – kajti če je že res bilo tako, potem bi ga morala vsaj nekako zadržati, si v hipu izmisliti kaj, zaradi česar ne bi mogli oditi prej, kot bo prišel nekdo, ki ji bo prišepnil “Ločil bom peno od valov” in jo odrešil. A Jenö Forgas jo je obenem opominjal, naj bo pripravljena, tudi če mogoče zelo dolgo ne bo nobenega znamenja, in to je dajalo slutiti, da se bo najverjetneje res zgodilo tako, ona pa se zdaj nikakor ni mogla spomniti, kaj bi lahko bilo tisto, kar bi premotilo Ivana, in naravnost čutila je, kako je postajala vse bolj negotova.

“Mogoče pa le ne bomo ostali pod Ogri,” je tedaj iznenada dejala gospa Rosa, ki je še zmeraj sedela z moleče sklenjenimi rokami. “Hišna gospe Cvetičeve mi je že pravila, da se po Beltincih marsikaj šušlja pa da se po slovenskih farovžih nekaj kuha …”

“Dobro vem, kaj se kuha, a kaj nam lahko zagotavlja, da se bo tudi skuhalo,” je odrezal gospodar. “Ne verjamem, da lahko farji in kantorji napravijo nekaj, za kar so potrebni generali,” je odkimal in je še odkimaval.

“Morda bi bilo dobro počakati,” je posegla gospa Spransky.

“Čakali smo in dočakali,” je otresel.

“Čez noč se ne bo nič spremenilo,” je še poskusila.

“Čez noč se ne da tudi nič napraviti,” je odvrnil. “A če res kaj nameravamo, potem moramo to vsekakor urediti, še preden se nove meje postavijo na svoje mesto,” je bilo v njegovem glasu zdaj na lepem čutiti negotovost, še bolj pa je presenečalo, da je, morda prvič, govoril v množini.

“To je gotovo res,” je prikimala gospa Spransky, ki jo je ta njegova nenadna blagost kar zmedla, obenem pa ji je seveda odleglo. Razvidno je bilo namreč, da je Ivan še zmeraj le tehtal, ali pa je nemara celo spraševal za mnenje. A kaj naj bi mu bila torej rekla, ki ni več trepetala za njegovo bogastvo in je tudi ni zadevala njegova prihodnost? Bila bi pred njim le bolj varna, če bi se znosil na ono stran in ne bi tekla med njima le reka, na kateri ni bilo mostov, temveč tudi državna meja.

“Že jutri pojdem zaradi tega na pot in kaj lahko, da me tudi več dni ne bo,” je nato končno le oznanil, čemu ves poprejšnji nagovor. “Vi, gospa Rosa, pa boste še pred večerom pobrali prah v spodnji sobi za goste in zamenjali posteljnino,” je zaukazal. “Dogovoril sem se že z gospodom, ki bo tu nekaj časa na hrani,” se je nato obrnil k ženi. “Spal bo v hiši in nanj se lahko zmeraj obrneš,” ji je pojasnil.

“Pa saj že imamo stražarja,” jo je zmrazilo in je skorajda planila.

“Rekel sem, da je gospod, in ne bi mu bilo ljubo, če bi ravnali z njim kot s stražarjem,” je tudi Ivan povzdignil glas. “Recimo raje, da je redek prijatelj, ki mu lahko zaupamo,” je bil njegov obraz zopet prežet z mrzkovoljem. “Kajti taki časi so: cesarstva propadajo, ljudje se kvarijo, božjih zapovedi pa tako nihče več ne spoštuje.”

Zaslutila je namig, a je raje molčala.

Tudi če jo je želel zbosti, zdaj pač ni bila več tako ranljiva, saj je imel sam še kaj hujšega na vesti. Mogoče res ni bilo prav in je sodila krivično, a zanjo so bili njuni računi s tem poravnani. Ni mogla sicer reči, da ji ni dal vsega, kar ji je bil obljubil, toda resnica je bila tudi, da je bila potem deležna le malo tistega, kar si je sama obetala. Edino, česar ni znala, niti zmogla položiti na tehtnico, je bil njun otrok Julian, ki ni nikdar dolgo zdržal pri mizi in je zdaj šaril nekje v kuhinji. Ganilo jo je že, da se je tako odločala o njem, ne da bi sam sploh slutil, na kaj se pripravlja in kaj ga bo potem doletelo, zato je to misel še zmeraj nekako odrivala. Vedela je, seveda, kaj mu je pomenil, in bila je prepričana, da bi ga, če bi ga vzela s sabo, do onemoglosti iskal, a zdelo se ji je obenem, da ga bo v tistem odločilnem trenutku kratkomalo pograbila, saj si vendar ni upala niti pomisliti, kako bi bilo z njim, če je zjutraj ne bi našel v postelji. Nato, spet, si je dopovedovala, da ga nima pravice odvesti v negotovost, ki se ji je sama prepuščala, in ga tako prikrajšati za vso to silno dediščino Ivana Spranskega, ki mu je bila že ob rojstvu namenjena. Bila je prepričana, da bi mu s svojo žrtvijo, ki je sicer morda res ne bi nikoli razumel, v resnici pomagala, a tako je kajpada narekoval razum, srce pa je vztrepetavalo …

“Gospod bo tudi vedel, kaj ukreniti, če bi šlo kaj narobe, zato naj bo njegova beseda ta čas tu namesto moje,” je še naročal Ivan.

“Čemu torej ne rečeš, da ni le stražar, ampak nekdo, ki ga je treba ubogati,” se je zopet obregnila gospa Spransky.

“Karkoli že rečem,” jo je premeril in za nekaj dolgih trenutkov potihnil. Začutila je v tem premolku, da ima veliko tega na jeziku in se komaj še zadržuje. Zdelo se ji je že, da se ne bo mogel obvladati in jo bo zopet ošvrknil, a nato je začuda povsem mirno dejal: “Napravil sem vse, da smo nekako preživeli to vojno, zdaj pa se moram še pobrigati, da nam mir, ki ga že čutimo, ne bo hujši. Šele takrat pa, ko bomo nekje na varnem in bomo povsem mirni, bomo najverjetneje lahko počistili po spominu. Takrat bomo tudi lahko rekli: to je bilo nujno, tega nam ne bi bilo ravno treba, tisto pa je še najbolje pozabiti.”

“Ja,” mu je z vzdihom pritrdila gospa Rosa. “Čas, ki je edini zanesljivi zdravnik, bo zacelil rane, Bog, ki bo imel tokrat itak precej dela z velikimi grešniki, pa nam bo morda pogledal skozi prste.”

“Bo ali pa pač ne bo,” se je prekrižal Ivan Spransky in vstal od mize.

Nato se je res še pred večerom odpravil na desni breg velike reke, ki da bo mogoče postala celo meja.

Kaj pa se je tiste dni v resnici dogajalo tam čez, kamor ni Elica še nikdar šla, ni vedel v Sóboti nihče prav pojasniti. V Mariboru so se bojda že zbirali slovenski vojaki, ki da nameravajo Avstrijcem vzeti Kozjak, Šentilj in Gornjo Radgono, iz Ljutomera pa so prosili za pomoč ubežniki, ki so želeli k novi državi priključiti tudi kraje med Müro in Rabo. Videti je bilo, kot da so poraženci iz velikih svetovnih bitk začenjali zdaj še neke svoje male vojne, novi požar se je očitno že razvnemal in se kot požganina širil po zarobjih, zato niti ni verjela, da si bo Ivan prav tam lahko našel varen dom. Zdelo se ji je zato toliko bolj, da ji je pravzaprav zopet lagal in so ga v resnici vabili posli, o katerih ni smela vedeti. Razsulo in brezpravje je bilo njegovo najljubše lovišče in če je le vohal iztržek, se mu gotovo ni mogel upreti.

Tako je pač menila – in je temu tudi želela verjeti – kajti morala je biti zdaj trdna in ni smela dopustiti, da bi jo zopet premotil z izgovori in obljubami. Bilo je sicer res, da so preživeli veliko vojno in so še živeli celo gosposko, čisto mogoče tudi, da mu je Bog odpustil, kakor je očitno že ves čas odpuščal vsem, ki so lahko plačali za odpustke, a kaj, ko mu ni mogla odpustiti ona.

*

Pred nedeljsko mašo je na stopnišču pred cekvijo h gospe Spransky pristopila ženska v črnini in ji iz razprtega molitvenika ponudilo posušeno rožmarinovo vejico. Začudila se je neobičajnemu poklonu in se spogledala s smejavim kmetiškim obrazom, ki se ji je dobrikal, kot bi bili znanki. Nato je, nekako v zadregi, le segla po dišečem spominku in vprašala: “Upam, da mi boste tudi zaupali, s čim sem si to zaslužila.”

“Bom, bom,” se je še smejala vsiljivka. “Pošilja vam to nekdo,” ji je zaupljivo zašepetala k ušesu, “nekdo, ki vam sporoča: ‘Ločil bom peno od valov.’”

Elica je zamižala in duhala rožmarin, ki je med njenimi na mah prepotenimi prsti zdaj zadišal, kot bi bil svež. Obšlo jo je, da bi vrisnila, nato pa jo je že tudi pridavil smrtni strah – bil je torej to zdaj trenutek, ki ga je tako zelo čakala, a zgodilo se je vendarle tako iznenada in bila je povsem nepripravljena, tam nekje pri vhodu za moške pa je bil tudi stražar, ki bi utegnil začutiti njen zatiščani nemir, ali pa jo je nemara lahko izdala vročičnost, ki je gotovo puhtela od nje kot sopara z ravnic.

“Vstopili boste zdaj v cerkev, se pomudili pri Marijinem oltarju, nato pa se boste tik pred začetkom maše izmuznili, kot da ste na nekaj pozabili,” ji je prišepetavala ženska, ki se je še smehljala, da je bilo videti, kot bi le klepetali. “Obšli boste zakristijo, zlezli skozi edino luknjo v ograji, ki jo boste zlahka opazili, in se ob živi meji spustili do mesta, kjer vas že čaka Kapucinar z vašo kobilo …”

“Kapucinar?” jo je prešinilo. “Kapucinarja vendar ni,” jo je stisnilo. “Dobro namreč vem, da si ga je Ivan izmislil,” se ji je zavrtelo in vse to se ji je na lepem zdelo sila čudno in komaj resnično.

“Seveda si ga je izmislil,” je šepnila ženska. “Toda ravno zato, ker si ga je izmislil, Kapucinar zdaj je in vam bo rade volje pomagal,” se ji je zazrla v oči. “Jahali boste do nasedlega mlina nad grofovskim kopališčem v Ižakovcih, tam pa vas bosta pričakala zlátarja, ki vas bosta skrila v čolnu in spravila po reki na varno.”

Elica je spet zamižala in je še duhala suho vejo, ki se je med njenimi drgetavimi prsti osipala. Dojela je, da bi se morala zdaj kar odpraviti, a bilo ji je nepojmljivo, da bi torej kar šla, kot greš na potrebo, ali pač stopiš k sosedu, povsem nepripravljena, brez najnujnejšega, pa tudi za tako pot hudo neprimerno napravljena. Toda kako naj bi, pravzaprav, drugače sploh pobegnila? Načrt, ki ji ga je tujka prinašala, je najverjetneje predvideval, da njenega izginotja med sveto mašo ne bo nihče opazil, ravno toliko časa pa je nekako tudi potrebovala do Müre, kjer so jo čakali neutrudni veslači in nezadržni tokovi, ki so se spuščali proti Dravi in za vsakim okljukom postajali vse hitrejši. Razen tega pa: “Ta, ki vam bo prinesel glas, bo lahko prišel samo enkrat in ponudila se vam bo samo ena priložnost,” jo je posvaril Jenö, ki je zdaj nekje tam upal, da se je že odločila in ne bo odlašala, še bolj pa je kajpada upal Andi …

“Kaj pa moj otrok?” jo je stisnilo. “Ostal je doma in morala bi ponj …”

“Otrok?” se je začudila ženska. “Nihče mi ni ničesar rekel o njem,” je nato šepnila in odkimala. “Zanj pa pač res ne vem,” je še odkimavala in se zadenjsko umikala med ženske, ki so počasi, pobožno zresnjene in s sklenjenimi rokami druga za drugo stopale proti cerkvenim vratom.

Pričevanje inž. Juliana Spranskega

*

Na Murinem bregu pri Ižakovcih so nedeljski ribiči popoldne opazili privezano belo plemenito kobilo, za katero se je kmalu izkazalo, da prihaja iz konjušnice v Rakičanu in je last mojega očeta, vodnega nadzornika Ivana Spranskega iz Murske Sobote. Na produ pod bregom so nato našli še bele damske šolne, ki jih je moj nesrečni oče takoj prepoznal in je bil prav zaradi njih do konca svojega življenja prepričan, da so mu njegovo mlado ženo Elico vzeli valovi te na videz mirne, a nepredvidljive in pogoltne reke.

Še dolga leta po tem skrivnostnem dogodku je vse bolj in bolj samoten blodil po njenih bregovih, zamuljenih rokavih in prodiščih ter iskal truplo, ki ga ni reka nikoli naplavila. To njegovo neumorno, a kajpada zamansko in za ljudi nerazumno iskanje ga je z leti napravilo za čudaka, ki se je tudi v najhujših zimah le redko oddaljil od reke, še redkeje pa je prihajal domov.

Umrl je leta 1935, star le 51 let.

Odraščal sem v Murski Soboti, ki jo je po razpadu Avstro-Ogrske že avgusta leta 1919 zasedla jugoslovanska vojska, junija 1920 pa je s trianonsko mirovno pogodbo skupaj z večjim delom slovenskega etničnega ozemlja med Muro in Rabo dokončno pripadla Kraljevini Srbov, Hrvatov in Slovencev. Vzgojila me je gospa Rosa Brumen, za katero sem bil vse do svojega prvošolskega leta celo prepričan, da je moja rojstna mati, še danes pa ji z neizmerno hvaležnostjo za vse, kar je storila zame, pravim mama. Po očetovi prezgodnji smrti sem podedoval premoženje, ki mi je omogočilo nadaljnje šolanje v Ljubljani in nato v Gradcu, leta 1939 pa sem se kot inženir vodnih gradenj zaposlil pri Vodnem gospodarstvu Mura v Murski Soboti.

O svoji pravi materi Elici Sreš, ki sem jo srečal nekoč, že veliko kasneje, lahko povem le, da sem ji odpustil.

Slovarček manj znanih izrazov

cimpran-a-o prid. grajen z lesa, címper-ra m prekmurska lesena hiša, lesenjača

cíntor-a m pokopališče

črlén-a-o prid. rdeč

gazdíja-e ž gospodarstvo, imetje

gingav-a-o prid. slaboten, šibek

glaváš-a m pomembnež

grenár-a m del gospodarskega poslopja, shramba

kalíšati se nedov. kopati se v luži, mlaki, blatu; kalužati se

korbáč-a m korobač (iz madž. korbács)

korína-e ž roža, cvetlica

kozór-a m priročna posoda iz drevesnega lubja

kríplin-a m pohabljenec, invalid

lárm-a m, tudi lárma-e ž hrup, kričanje, vrišč

márof-a m posestvo

muzikáš-a m ljudski glasbenik

néni neskl. teta kot sorodnica in tudi na splošno (iz madž. néni - teta, strina, tetka)

pántelc-a m okrasni trak

pétlarski-a-o prid. siromaški, prosjaški

poštíja-e ž glavna cesta (cesta, po kateri je nekdaj vozila poštna kočija)

prímaš-a m glasbenik, ki v tradicionalni panonski glasbeni skupini igra prvo violino

pršiti se nedov. postavljati se

rebaríja-e ž revolucija

risalski-a-o prid. binkoštni

sénje-a s sejem

sprévod-a m pogreb

škržüt-a m škripanje

štámprlin-a m kozarček, šilce

támle mn. blodnje, npr. v támlah biti bloditi

ténja-e ž senca

verbúnkos-a m rekrutska pesem (iz madž. verbunkos - regrut, novinec, ples novincev)

vrástvo-a s zdravilo

v tánkem v ledvenem delu telesa, npr. v ténkom me bóda v ledjih me zbada

znósiti se h komu dov. oditi, priseliti se k njemu

zgučávati se nedov. pogovarjati se

žlíca-e ž žlica, tudi zajemalka, npr. žlica juhe zajemalka

Darka Tancer Kajnih

»ČLOVEK BOM, KI SE RODI IZ LEPE MISLI, IN IMA USTA SAMO ZATO, DA LAHKO SPREGOVORI O TEJ SILNI LEPOTI«

Feri Lainšček (z rojstnim imenom Franc) se je rodil 5. 10. 1959 v Dolencih na Goričkem, hribovitem delu Prekmurja blizu madžarske meje. V domači »bajti«, butani iz blata in pokriti s slamo (podobne hiše danes turistične agencije ponujajo kot posebno cenjeno destinacijo s pridihom pokrajinske tradicije), niso imeli niti elektrike, kaj šele knjig. Toda starša, oba že v zrelih letih, sta bila odlična pripovedovalca zgodb in tudi prenašalca ljudskega izročila. S svojo živo govorico sta ga znala popeljati v »svetove, ki jih marsikatere oči žal ne morejo nikoli videti«. Tako mu je »že zgodaj v otroštvu začelo rasti veliko uho za poslušanje« in razlaganje življenja. Očeta, ki je skrbel za urejanje makadamskih cest, je kot štiriletni deček začel spremljati na njegovih prašnih vaških poteh. Spominja se, kako »nedoumljivo velik« se mu je zdel takrat svet, »razlagalec sodobnega dogajanja onstran nedosegljivih gričev« pa je bil zanj dolgo le ljudski glas. Do osnovne šole je govoril in poslušal samo narečje. Na prekmurščino njegovega otroštva ga nostalgično spominja današnja porabščina, ki jo govorijo slovenski zamejci na Madžarskem. Ta je zaradi večdesetletne politično pogojene odrezanosti od matične domovine ohranila jezikovne lastnosti, ki jih je v Prekmurju čas že zdavnaj zabrisal in spremenil. Zapisano knjižno besedo je odkril ob reviji Ciciban, ki je v njem vzbudila »strašansko radovednost« in »prepričanje, da je vsa skrivnost zapisana v knjigah«. Že v predšolskem obdobju je srčno upal, da mu jo bo nekoč dano razumeti. Tudi zato je v prvih razredih osnovne šole postal strasten bralec in obiskovalec šolske knjižnice. Od takrat v moč besede in preživetje knjige ni nikoli podvomil, čeprav se kot ustvarjalec uspešno preizkuša tudi v drugih medijih in čeprav je kot pisatelj in založnik pogosto občutil, da družbene razmere knjigi niso (dovolj) naklonjene. Pisanje in branje literature mu pomenita »spraševanje o duši«, ki ga lahko »vpelje v dialog z večnostjo«, zato sta zanj neprecenljivi vrednoti.

Izmed mladostnih izkušenj, ki so določile njegov odnos do sveta, moramo omeniti tudi srečevanja s Cigani. Ti so – tako kot on – živeli na obrobju (v dobesednem in prenesenem pomenu) njegove rojstne vasi. Ker so v družini njihovo izvorno drugačnost sprejemali z naklonjenostjo, so ga z nekaterimi ciganskimi dečki povezovala prava tovarištva. Da ga je pri teh potomcih svetovnih nomadov očaral prvobitni odnos do življenja z neustavljivo željo in potrebo po svobodi, je povsem razumel šele kasneje, ko se je ukvarjal z raziskovanjem arhaičnih plasti v človeku. Ciganska duša, za katero je značilna močna intuicija, pa mu je na poseben način blizu še danes, saj se – podobno kot umetniška – upira racionalnemu pogledu na svet.

V zgodnji puberteti je doživel tudi čarobnost ljubezenske dvojine, ob kateri je zaslutil, da »človek lahko izpolni svoj bivanjski smisel samo s pomočjo drugega človeka«. Deklica, ki ga je kot osnovnošolca povsem prevzela, je njegova življenjska sopotnica še danes, ljubezen kot gonilna sila pa usodno zaznamuje tudi zgodbe njegovih literarnih likov. Po maturi na gimnaziji v Murski Soboti je želel študirati slikarstvo. Zaradi neuspešno opravljenih sprejemnih izpitov na ljubljanski Akademiji za likovno umetnost se je vpisal na FSPN (predhodnico današnje Fakultete za družbene vede), vendar študija ni dokončal. Življenje v prestolnici je bilo zanj močan »kulturni in civilizacijski šok«, ob katerem je začutil, da mora še marsikaj odkriti in nadoknaditi. Denar za preživetje si je služil kot sodelavec uredništva dnevnoinformativnega in igranega programa Radia Ljubljana, v prostem času pa je pisal pesmi ter roman, ki je v nadaljevanjih izhajal v reviji Teleks. Med pripadniki mlade centralne literarne scene je menda veljal za posebneža, ki zasleduje zelo samosvoje cilje. Po nepričakovanem uspehu prvega romana Peronarji (1982) se je pri štiriindvajsetih letih odločil za tvegano pot samostojnega ustvarjalca v kulturi (ali svobodnega umetnika). Ker je spoznal, da ga ne zanima pripadnost nobeni od literarnih skupin svoje generacije in da v Ljubljani izgublja preveč energije za nepomembne reči, se je vrnil v Prekmurje, kjer je v Murski Soboti našel »idealno okolje za ustvarjanje«. Pisateljevanje je tako postalo način njegovega življenja, njegovo »iskanje občutkov lepega« pa je obrodilo res bogato in raznovrstno literarno bero.

Leta 1992 je skupaj s prijateljem Francijem Justom ustanovil Podjetje za promocijo kulture Franc-Franc, ki se v glavnem ukvarja z založniško dejavnostjo, je pa tudi organizator zdaj že tradicionalnega vsakoletnega srečanja slovenskih mladinskih pisateljev Oko besede, na katerem se podeljuje večernica, nagrada za najboljše slovensko mladinsko literarno delo preteklega leta.

Lainšček je zaslovel z romani (za odrasle bralce jih je doslej izšlo 17), uveljavil pa se je tudi na področjih mladinske književnosti, kratke proze, radijske in lutkovne igre ter filmskih scenarijev in kot tekstopisec popevk ter šansonov. Za svoje literarno delo je prejel več uglednih nagrad: Kajuhovo za roman Raza, nagrado Prešernovega sklada za roman Ki jo je megla prinesla, kresnika za romana Namesto koga roža cveti in Muriša ter večernico za zbirko pravljic Mislice. Posamezni romani so prevedeni že v madžarščino, angleščino, nemščino, hrvaščino, češčino, španščino in katalonščino, pravljice pa tudi v porabščino (izšle so v zbirki Med Muro in Rabo, ki jo izdaja založba Franc-Franc).

Poezijo, s katero je leta 1981 začel svojo literarno pot, je kasneje ustvarjal »bolj za lastno dušo«. Toda zbirka Ne bodi kot drugi (2007) je v rekordnem času postala izjemna knjigotrška uspešnica. Oblikovno preproste in spevne (tudi uglasbene) pesmi, ki z ženskim in moškim glasom izpovedujejo ljubezensko čustvo v vseh možnih odtenkih in fazah – od silovite medsebojne predanosti do nesrečne osamljenosti – so (tudi na spletnih straneh) osvojile neverjetno širok krog bralcev različnih starosti. Knjigi je bila priložena še zvočnica, na kateri pesmi interpretirata dramska igralca Polona Juh in Vlado Novak (ki je igral tudi glavno vlogo v filmu Petelinji zajtrk), uvodno in zaključno pesem pa avtor sam, zadnjo celo v prekmurščini.

Lainšček je prepričan, da njegova literatura vedno znova najde pot do ljudi, ker ni kabinetna, ampak se ji pozna, da jo je avtor »v večjem delu odživel« oziroma je v njej »pogosto reševal tudi svoje osebne probleme«. Ker pa je za umetniško preoblikovanje sveta značilno iskanje globljih resnic našega bivanja, lahko tudi v Lainščkovih delih odkrivamo predvsem njegovo »duhovno biografijo«. Tako njegova očaranost z otroškostjo kot stanjem duha (ki svet vedno znova doživlja na čudežen način) pa tudi z najžlahtnejšo slovensko pesniško tradicijo za otroke odmeva v zbirki Cicibanija; spomin na očeta in mamo ter pripovedovanje kot sestavino vaškega družabnega življenja zasledimo v Mislicah in romanu Vankoštanc; poklon materi in njuni navezi v mistično zamaknjeni pesniški zbirki Hiša sv. Nikolaja; poznavanje ciganske duše in poskus bivanjskega razumevanja Romov v romanih Namesto koga roža cveti in Nedotakljivi (roman je izšel v mednarodni knjižni zbirki Miti); izkušnje z obrobja družbe v romanih Peronarji in Ne povej, kaj si sanjala; poznavanje Junga in psihoanalize v romanih Skarabej in vestalka, Prvotnost in Sprehajališča za vračanje; navezanost na zanj sveto reko Muro in ljubezen kot temeljno vrednoto bivanja v romanih Ločil bom peno od valov in Muriša … V Lainščkovih besedilih lahko odkrivamo tudi njegov (podedovani) smisel za pripovedovanje zgodb in ustvarjanje izrazito vizualnih predstav, zaradi česar so njegovi romani pogosto doživeli še filmsko različico (Halgato po romanu Namesto koga roža cveti, Mokuš po romanu Ki jo je megla prinesla, Traktor, ljubezen in rock'n'roll po romanu Vankoštanc, Petelinji zajtrk in Hit poletja po istoimenskih romanih ter napovedani Šanghaj po romanu Nedotakljivi). Ukvarjanje z radijskim in filmskim medijem mu je izostrilo posluh za dramatično podajanje zgodbe, živost dialoga in ustvarjanje vzdušja. Pesniško doživljanje sveta pa je čutiti tudi v metaforično bogatih in ritmično sugestivnih proznih zapisih; na zgradbo in melodijo njegovih stavkov je zagotovo vplivala tudi prekmurščina.

Lainšček v svojih delih odpira mnoga vprašanja o labirintih zavesti in podzavesti posameznika, ki ga postavlja v določen družbeni in zgodovinski položaj, lahko pa tudi v povsem imaginarni svet (v romanu Skarabej in vestalka je npr. ustvaril celotno mitologijo neznanih poganskih plemen predkrščanske Evrope). Njegovi literarni liki so pogosto ljudje z dna socialne lestvice, skoraj praviloma pa se nahajajo v nekem eksistenčno mejnem položaju. Rdeča nit Lainščkove literature oz. njena osrednja tema je iskanje identitete posameznika oziroma »osmislitev človekovega bivanja v skupnosti«. Slogovno so Lainščkova dela dokaj raznovrstna, saj avtor obvlada tako zakonitosti različnih žanrov (npr. pravljice, detektivke) kot zahtevnejše in inovativnejše literarne oblike in postopke. Ena najprepoznavnejših lastnosti njegovega pisanja je tudi »stepska melanholija« ali »občutek za veter«, ki ga Lainšček razume kot metaforo za »nezamenljivi melos in sentiment« slovenske Panonije in za posebna, »prevladujoče lirska občutja ljudi s te ravnice«. Večina bralcev ga enači z mehkimi, molovsko otožnimi toni, zaradi katerih se avtorja še vedno drži oznaka prekmurski pisatelj, kar pa v njegovem primeru že vrsto let pomeni tudi kakovostno in uspešno blagovno znamko.

Najlepši literarni spomenik svoji pokrajini, reki, mestu in ženski duši je ustvaril z romanom Ločil bom peno od valov (2003). Pisal ga je kar osemnajst mesecev, saj je za umestitev zgodbe v čas in prostor poglobljeno preučeval zgodovinske pa tudi druge dokumentarne vire (npr. o tem, kako je v Beltincih potekal pogreb grofične Zichy, kakšna je bila leta 1915 v Soboti javna razsvetljava, kakšno je bilo družabno in glasbeno življenje v soboškem hotelu Dobray, kako so izpirali zlato iz reke Mure ipd.). Roman, ki je bil napovedan kot prvi del družinske in pokrajinske trilogije, je takoj po izidu vzbudil veliko medijsko pozornost in naklonjenost bralcev ter kritikov. V petih mesecih je bil razprodan, naslednje leto pa uvrščen v najožji izbor za nagrado kresnik, ki jo časnik Delo podeljuje za najboljši slovenski roman preteklega leta.

Dogajanje je (podobno kot v romanu Raza) postavljeno v čas prve svetovne vojne in razpada Avstro-Ogrske, ko je bilo Prekmurje po dolgih stoletjih ogrske oblasti – torej drugačnega političnega, gospodarskega in kulturnega razvoja – končno priključeno matičnemu narodu (Kraljevini Srbov, Hrvatov in Slovencev). Zanimiva literarna kronika tega burnega, negotovega in za Prekmurje prelomnega obdobja se v romanu prepleta z vznemirljivo ljubezensko in družinsko zgodbo, katere glavna junakinja je Elica Sreš. Valovanja njenih notranjih vzgibov in občutij ter krajinske pejsaže avtor slika z izjemno poetičnim jezikom. V slogu pripovedovanja lahko zasledimo tudi prvine (sanje, slutnje, pravljična simbolika), ki so blizu t. i. magičnemu realizmu.

Roman na način okvirne pripovedi začenja in končuje Eličin sin Julijan Spransky. V uvodnem citatu, kjer predstavlja reko Muro (v romanu zmeraj zapisano v narečni različici), se zdi posebej pomenljiva njegova misel, da je reka »zmeraj hotela po svoje in je po svoje seveda spreminjala tudi mejo«, saj skupaj s pesniško enigmatičnim naslovom nakazuje simbolne prvine romana, pojasnjuje pa tudi zaključek epiloga. Sama pripoved je razdeljena na tri novele, ki časovno zaporedno sledijo zgodbi glavne junakinje. Ta zunanja zgradba poudarja bistvene notranje premike v čustvovanju in mišljenju mlade Elice, ko zori do spoznanja, da mora za samoosvoboditev prisluhniti predvsem glasu lastnega srca.

V prvi noveli spremljamo ljubezensko zbližanje plašne Elice Sreš (rojene leta 1892) z dvanajst let starejšim vodnim nadzornikom Ivanom Spranskym. Neizkušeno triindvajsetletnico Spransky očara s svojo skrivnostnostjo, odločnostjo, pa tudi z bogastvom, ki omogoča družbeni vzpon. Elico sicer begajo zlohotne sanje in slutnje ter neprijetne govorice o njegovi preteklosti, a njena želja, da bi ubežala osovraženemu vaškemu življenju in da bi pripadala moškemu, ki ji lahko zagotovi varnost, utiša vprašanja brez odgovorov. Elica preprosto želi verjeti v skupno usodo z bodočim soboškim mogotcem, čeprav ne pritrjuje njegovemu prepričanju, da je ugled in srečo mogoče kupiti.

V drugi noveli se zdi mlada gospa Spransky v zavetju mogočne družinske vile sprva zadovoljna, a kmalu spozna, da je gosposkost nacionalno pestre soboške »visoke« družbe predvsem sprenevedava fasada, njen ugledni mož pa brezobziren povzpetnik, ki se ukvarja tudi z nečednimi posli. Vedno hujšo praznino zakonskega življenja Elica zapolnjuje s hrepenenjem po neznanem, ki se ji je prebudilo ob pesniških modrovanjih starega in čudaškega konjarja Forgasa. A čeprav jo zaradi moževih prikrivanj in laži pogosto spremlja občutek, da pada v brezno, iz katerega ni več rešitve, se v njej hkrati razrašča neka prirojena kljubovalnost. Ko jo samoljubni in brezčutni Spransky v čustveno izredno nabitem trenutku poniža in nato še kaznuje, ne da bi skušal razumeti razlog njenega ravnanja, Elica začuti, da ju bo poslej razdvajala nepremostljiva meja.

V tretji noveli razočarana in malodušna Elica ob mladem vojnem invalidu Andiju Szigetu, ki ji ga je za stražarja namenil oblastni mož, povsem nepričakovano doživi »zvenenje bližine«. Z Andijem, ki zna življenje sprejemati kot neprecenljiv dar, se zanosno prepustita skrivni, a osvobajajoči ljubezni, ki »ni plačilo, niti dar ali miloščina, ampak čudež, da nekdo lahko čuti kot ti«. Njegovim načrtom, da bi ob bližajočem se koncu vojne skupaj pobegnila, se Elica upira le zaradi sina, ki ga možu ne želi odpeljati, ker ve, kaj mu pomeni. Toda moževo kruto maščevanje nad Andijem jo prisili k odločitvi. Konec zgodbe je skrivnostno odprt. Eličino izginotje in ljubezensko potovanje v neznano sta povezana z geslom rešitelja, ki je enako naslovu romana. Trpki občutek, da je zaradi svojega iskanja sreče zapustila dveletnega sina, ublaži epilog, v katerem Julijan stvarne podatke o svojem odraščanju končuje s priznanjem, da je materi odpustil.

Zgodbo inženirja Julijana Spranskega, enega od graditeljev petanjskega mostu čez Muro, Lainšček nadaljuje v drugem delu trilogije, romanu Muriša (2006), ki se dogaja na ozadju druge svetovne vojne.

Poglobljeno analizo Laiščkovega ustvarjanja lahko najdemo v knjigi Po ravnici navzgor (2010), ki jo je založba Franc-Franc izdala ob avtorjevem življenjskem jubileju. Študijam o dramah, romanih, poeziji, mladinski književnosti, narečnem opusu, radijskih igrah in filmskih adaptacijah so dodane še bibliografija, radiografija in filmografija, ki samo potrjujejo, da gre za enega najobsežnejših in najraznovrstnejših opusov sodobne slovenske književnosti.

Lainščkovi citati v pričujočem besedilu so iz različnih intervjujev in so uporabljeni z avtorjevim dovoljenjem. Naslovni citat je iz poeme o ljubezni Prvotnost (2003, str. 68).

Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

Zbirka eBeletrina * Jezikovni pregled: Franci Just * Korekture: Jana Kuharič, Dušan Šarotar * Oblikovanje naslovnice: Špela Trobec-Jovanović * Tehnični urednik: Marko Hercog * Izdajatelj: Študentska založba, Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana, www.zalozba.org; Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani; Za založbo: Tomaž Gerdina * Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS * Ljubljana 2012 * © Študentska založba 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: www.zalozba.org

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

821.163.6.09Lainšček F.

LAINŠČEK, Feri

Ločil bom peno od valov [Elektronski vir] / Feri Lainšček. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2012. - (Knjižna zbirka Beletrina)

ISBN 978-961-242-519-7 (ePub)

263183360