Jani Virk

LJUBEZEN V ZRAKU

Vsebina

1. december

2. januar

3. februar

4. marec

5. april

6. maj

7. junij

8. julij

9. avgust

Milan Dekleva: Pustolovec, lovec na pustoto

Življenje ni to, kar smo živeli, temveč to, česar se spominjamo in kako se tega spominjamo, da bi o tem pripovedovali.

G. G. Márquez, Živeti za pripovedovanje

Morda imata samo popolna in dolgotrajna ljubezen ali pa odkrita živalska spolnost, ki se izčrpava v takojšnji zadovoljitvi, ne da bi slepila samo sebe ali druge, svojo resnico, pisana lestvica vmesnih stopenj ljubezenskih odnosov, ki je za ljudi značilna iznajdba, pa je pogosto cela vrsta dvoličnosti in nasilnih dejanj, okrašena s sentimentalnim kičem.

Claudio Magris, Donava

1. december

Tako je.

Zunaj v velikih razkošnih kosmih naletava sneg, vsenaokrog je tišina globoke zimske noči, pokrajina drsi mimo v nerazpoznavni točkasti belini na črnem ozadju. Zaprte oči imam in drgetam, ne vem, od mraza ali vonja tople dišeče kože nad mano. Od neprespanosti ali od trdih, enakomernih udarcev koles po zaledenelih tračnicah. Na nič ne mislim, v ušesa in telo se mi zaganja sunkovito dihanje ženske, njeni dolgi lasje me žgečkajo po obrazu. Strune poljubno podrhtevajo v gostem vlažnem zraku, ciklični udarci gole ženske pete ob trup kitare se v kupeju vlaka spreminjajo v nihajoče, neusklajene zvoke. Raztrgane zvočne nitke potujejo po mehki preprogi prostora, prenikajo skozi zamazane sedežne prevleke, odvržene kose oblačil, napol prazno pločevinko piva in pristajajo na potni površini ženske kože. Slišim, kako se stapljajo s predmeti, uglašujejo v njihovo frekvenco prikrite tišine. Od šipe v mojo desno ramo mezi oster mraz, zunaj je minus deset, če bi obrnil stikalo in povečal gretje, ne bi bilo nič bolje, le še bolj bi smrdelo po dimasti nafti, v razmajanem kupeju vlaka, ki se je s peščico potnikov zvečer z Dunaja odpeljal proti Ljubljani, zares delujeta, se mi zdi, le še motor in občasno zvočni signal.

Skozi razpršeno, odmaknjeno zavest se vame leno priplazi misel, da mi bo ženska razbila kitaro, s prsti jo primem pod zadnjico in poskušam umiriti njeno nogo, ki sunkovito trza proti klopi nasproti. Poglej me, mi zašepeta med sunkovitim zibanjem po mojem naročju, zakaj me ne gledaš, mi z jezikom zahrope v uho, da se vanj takoj naselita vlaga in hlad. Ne pogledam je, ne morem spati z ženskami, če imam odprte oči. Raztresen postanem, zgubim občutek, še tisto nekaj svetlobe, ki jo čutim navznoter, se obrne navzven in hitro je vsega konec. Bom, rečem iz svoje zmehčane, zrahljane zavesti, zapri oči, pa te bom pogledal.

Ne pogledam je, ne zanima me njen obraz, komaj jo poznam. S kolegi smo v Mariboru igrali na prednovoletni zabavi podružnice avstrijske banke, prespali so v nekem cenenem hotelu, jaz pa sem hotel nazaj, nočem, da se moja mala Ula zjutraj zbuja sama in varuško sprašuje, zakaj me ni doma. Na vlak je čakala tudi mlajša ženska, na postaji je iz teme stopila k meni in se predstavila, nisem slišal dobro, Maja, Kaja, Taja. Dobro ste igrali, uživala sem, je rekla. Do Celja grem, je nadaljevala svoj samogovor, saj bi lahko prespala pri prijateljici, ampak, mož me čaka, ljubosumen je. Opazil sem jo že na zabavi, všeč mi je bilo, kako se je gibala. Med premori smo srkali pivo, počasi&ležerno, le naš novi klaviaturist je pohajal po dvorani in si izbiral soplesalke za mirne, raznežene evergrine s cedejev. Fant je še mlad, potrebuje veliko topline, tik ob sebi. In mi smo, kot se spodobi za moške okrog štiridesetih, sedeli in opazovali punce za mizami in na plesišču. Ne, ni mi ušla iz spomina, Maja, Taja, Kaja.

V Celje? Lepo, sem rekel leno v mrzel zrak perona in poskušal pod snopom blede rumene svetlobe, ki je v zasneženo noč izdolbla prizorišče za naključno srečanje, poiskati njene oči.

Jaz grem do Ljubljane, sem nadaljeval lagodno in presojal, koliko ji lahko polaskam. Logično, da je ljubosumen, saj verjetno ni slep, sem prostodušno dodal, če mi zaupaš, bom pazil nate. In ker ponoči ne smeš nikomur zaupati, seveda tudi nase.

Prikimala je in odkimala, me vprašujoče pogledala in se čez čas zasmejala. Res je hudičevo mrzlo, kaj? je rekla, hudičevo mrzlo, ja, sem odvrnil in stopil bližje k njej.

Ustreza mi tišina noči in ljubezensko hropenje ženske nad mano, rad imam nerazumljive izbruhe odsekanih zlogov, živalsko spontanost čustev in strasti, ki drezajo v mojo pomeščanjeno in dolgočasno človeško naravo. Mižim in poskušam ujeti pego zavesti, v kateri se šele počutim zares živ, izmika se mi, kot se mi izmikajo njene ritnice, ki jih poskušam umiriti in usmeriti v ritem mojih let. Nikamor se mi ne mudi, redko spim z ženskami, če se že dogaja, naj vsaj nekaj časa traja.

Med njenim sunkovitim poskakovanjem nenadoma začutim, da s hrbtom drsim s sedeža, odprem oči in vidim, kako se njen obraz odmika od mojega, v podvozju vlaka zaslišim težko, kovinsko škrtanje in cviljenje, v mojem trebuhu se premakne velika, nevidna os za ravnotežje in se spiralasto zvije. Maja, Kaja, Taja se me panično oklene in skupaj se, iz dveh kosov zlepljeno telo na meji potne kože, zvaliva na tla in pod sedeže na drugi strani kupeja in obleživa kot izgorel komet, izgubljen za robom vesolja, posuta z zvezdnim prahom ušivih, preperelih sedežnih blazin. Slišim, kako kovček moje kitare ploskoma udari ob sedežno naslonjalo in med zateglo škripanje in zaviranje koles zazveni razvezana polifonija strun, toni lahkotno prehajajo med zateglimi, cvilečimi zvočnimi trakovi železne konstrukcije in vlak se ustavi.

Na hodniku se prižgejo luči, ženska v mojem objemu drgeta od strahu, se nagonsko umika pred svetlobo in me zmedeno gleda.

Predivja si, vidiš, kaj se je zgodilo, se poskušam pošaliti iz svojega bednega položaja, s hrbtom zagozden pod smrdljive sedeže. Nič drugega mi ne pade na pamet, zares poskušam le prekiniti tišino, ki se vriva med naju in postaja bolj zoprna od mraza, prodirajočega skozi odškrtnjeno šipo.

Njen objem v hipu popusti, odmakne se od mene in zbegano usede na sredo kupeja, proti sebi vlači kose oblačil in si jih živčno oblači, kot da je dejansko zunaj v temi njen mož z veliko ljubosumno roko ustavil vlak in bo vsak trenutek prišel k nama. Kaj se dogaja, vpraša med vstajanjem bolj sebe kot mene in šele zdaj vidim, da ima v kožo vtetovirano vrtnico, desno pod popkom poganja iz njenih sramnih dlak in se premika v ritmu njenih hlastnih gibov.

Na hodniku zaslišim odpiranje drsnih vrat, vstanem, zagrnem zavese, ki jih je zaviranje vlaka potegnilo k steni nad sedeže, in se na hitro oblečem. Stopim iz kupeja, na koncu hodnika skupina gastarbajterjev v nogavicah odpira okna, skozi vonj po žganju in prepotenih neprespanih telesih bušne ledeni piš, ovratnik suknjiča priviham do srede obraza in kapo potegnem navzdol čez ušesa. Kaja, Maja, Taja samodejno hodi za mano, po ozkem odprtem prehodu vstopiva v naslednji vagon, ko odpiram težka vrata vagona, mi dlan skoraj primrzne ob ledeno kljuko. Zaslišim otroški jok, iz enega od kupejev prihaja vonj po marihuani, skozi odgrnjene zavese v njem vidim skupino študentov, lagodno mečejo karte, kot da se nič ne dogaja, kot da se jih svet zunaj ne dotika.

Pred električno lokomotivo na tračnicah stoji strojevodja in kadi, v snopu žarometov spominja na osamljenega, zapuščenega junaka iz nemega filma. Oprostite, kaj se dogaja, vprašam, kaj je narobe?

Ne odgovori mi, pomislim, da je mogoče Avstrijec, slab sem v nemščini, vprašanje ponovim po angleško. Molči in iz ust odsotno pošilja kolobarje dima, med prsti živčno tre cigareto, potem se napol obrne in zmaje z glavo. Deseti, pravi s poudarjenim dolenjskim naglasom, ne da bi me pogledal, rekel sem ženi, pri naslednjem se bom upokojil. Postavijo se na tračnice in se ne premaknejo. Ubijejo sebe, prav, ampak, zakaj ne pomislijo, da pri tem ubijajo tudi mene? Obrne se k meni in gleda skozi moj obraz, nekam v daljavo, v globino noči. Počasi dvigne roke, zamahne brezvoljno navzdol in se prestopi stran od mene.

Stojijo na tirih, nadaljuje jezno, in potem cele noči hodijo po meni. Tacajo mi po želodcu in živcih in nič jim ne morem. V sanjah zaviram, vedno je isto, po lobanji mi odmeva škripanje zavor in že vnaprej vem, kako se bo končalo, vedno znova na koncu zadanem ob človeško telo in se zbudim, moker od tesnobe in poscan od strahu. Od sebe frcne cigaretni filter, da poleti po zraku in zacvrkne v mehek novozapadli sneg. Pri naslednjem se bom upokojil, sem rekel ženi, dovolj imam in dovolj sem star. Upokojil se bom.

Brez besed stojim za njim, ne pogleda me več v obraz, iz škatlice vzame novo cigareto, si jo prižge in odkoraka naprej po tračnicah v temo. Za hrbtom zaslišim vpitje, vzdolž vlaka se približuje sprevodnik z baterijo v roki, preklinja in robanti, za seboj vleče mlahavo telo. Pomislim, da je človek nor, Maja, Kaja, Taja pozabi na svojega vseprisotnega moža in se stisne k meni, slabo mi je, pravi, drži me, padla bom skupaj. Gastarbajterji se nagibajo skozi okno in se krohotajo, nekdo dvakrat, trikrat rezko zažvižga in zavpije sprevodniku, naj da njemu, kar ima v rokah. Sprevodnik se približuje lokomotivi, za sabo po snegu vleče groteskno zveriženo golo telo, jebemti, vpije v mrzel zrak, jebemti, kje je strojevodja, potem zasika proti meni in pred žaromete lokomotive odloži telo brez življenja, napihnjeno žensko lutko za osamljene moške. Pankrti objestni, preklinja proti meni, kot da s tem meri tudi name, snežaka so postavili na tire in z vrvjo nanj privezali tole umetno fukaro.

Skomignem z rameni, bolje umetno kot živo, pomislim in se mu umaknem, z roko pokažem vzdolž tirov proti strojevodji, ki se vrača s svojega izleta v temo.

Zaigraj mi kaj, mi reče Maja, Kaja, Taja v kupeju, ko iz kovčka vzamem kitaro. Odkimam, prezeble prste imam in ne ljubi se mi, zares le preverjam, če je z njo vse v redu. Izpod kovčka kitare kuka trak njenega rdečega modrca, ki ga prej v naglici ni našla. Potegnem ga na plano in ga pomolim proti njej. Če mi ga daš, ti kaj zaigram, prav? rečem.

Presliši moje vprašanje in zgrabi svoj modrc.

Še nikoli ga nisem prevarala, mi govori med ravnanjem zmečkanega perila, pa sva poročena že skoraj dve leti. Preveč je ljubosumen, nikamor me ne pusti samo, če pa že grem, nekaj dni ne spi z mano. Ne more, pravi, ker ne ve, če ga nisem prevarala.

Poslušam jo le napol, s prsti udarjam po strunah in prisluškujem, če je s kitaro vse v redu. Če je ljubosumen, ga moraš varati, ji rečem, očitno od tebe pričakuje, da ga varaš. Vsaj toliko, kot se boji, si tudi želi, da bi ga prevarala, brezbrižno modrujem proti njej, najbrž je latentni svinger ali kaj podobnega, pa tega še ne ve. Kar varaj ga, ne smeš ga razočarati, brbljam, kar mi ravno pade na pamet, še manj pa mu smeš to povedati, potem nadaljujem resno. Ne želim si ravno, da se pred mojimi vrati nekega jutra pojavi njen mož z živčno pestjo ali nabrušenim nožem.

Gledam jo, šele zdaj v miru lahko opazujem njen obraz, pomislim, da nima več kot dvaindvajset ali triindvajset let, navsezadnje bi bil lahko njen oče. Na živce mi gre ta občutek razlike, nelagodno mi je ob njem, spustim vrat kitare in se poigram z obeskom na njeni verižici, na eni strani je znamenje device in na drugi ime Maja.

Neumno je svojemu moškemu govoriti resnico, če si je ne zasluži, ali pa če ta boli, nadaljujem. Tisti, ki se razglašajo za iskrene, so ponavadi priskutni in nadležni ljudje, ki drugim ne pustijo dihati. Če so zares iskreni, pa slabo končajo, pametujem, zgodovina je polna takšnih primerov.

Gleda me in si pod rdečim pulijem s kratkimi rokavi natika modrc.

Vate bi se lahko še zaljubila, čeprav govoriš neumnosti, reče prostodušno, ampak na srečo si prestar zame, se nasmehne in me potolaži s šobastim poljubom na daleč.

Tudi brez tega bova preživela tole vožnjo, rečem in kitaro spravim nazaj v kovček.

V Celju izstopi, med vrati kupeja za hip zastane, me vpraša za številko mobija, si jo vtipka na telefon in potem na hitro zdrdra svojo. Za nekaj trenutkov negotovo obstane med vrati, očitno hoče še nekaj povedati, odkima z glavo in potem odide.

Skozi ledene rože na oknu motno vidim njeno postavo, kako gre mimo stavbe železniške postaje, na parkirišču zatrobi avto, nekajkrat posveti z lučmi in zapelje proti njej. Nekaj hipov še opazujem njeno fino gibanje, da si ga vtisnem v spomin, potem odvrnem pogled, ne zanima me niti njen mož, niti njeno sprenevedanje, s katerim ga bo poljubila na lice.

Redko se zapletam z ženskami, odkar sem se pred dobrim letom ločil od žene Petre, pravzaprav, odkar se je pred dobrim letom od mene ločila ona, je bilo tole na vlaku tretjič. Teden dni po razpravi na sodišču sem padel v depresijo, vse je bilo videti brezizhodno, edina uteha zame je bila, da je hčerka Ula ostala meni. Slabo prenašam depresije, sicer pa, jih kdo prenaša dobro? Ulo sem odpeljal k sestri v Medvode, se vrnil domov, vzel nekaj apaurinov in spil celo steklenico viskija. Zjutraj sem komaj vedel zase, brezvoljna pega moje zavesti je lebdela nekje v temnem kotu sobe, premišljeval sem, če bi si vzel življenje in se tako maščeval Petri, ji pokvaril njeno novo razmerje z enim od šefov v mednarodnem svetovalnem podjetju, suhljatim, nikakršnim Angležem pri komaj dopolnjenih tridesetih, ki je podobno kot pred desetletji njegov anglosaški praprapraded Indijce prišel na začetku novega tisočletja prosvetljevat skopi in marljivi rod Slovanov, kako je treba z denarjem. Ostal sem sam, naenkrat ni bilo nikjer nikogar, s komer bi se lahko pogovarjal, se prepiral, poslušal njegove samogovore. Ubil se bom, sem si govoril in hkrati seveda vedel, da se ne bom, že zaradi Ule ne. V svojo službo v glasbeno šolo sem sporočil, da sem zbolel in me popoldne ne bo, v lekarno sem šel po aspirine in si v trafiki kupil oglasnik. Vrnil sem se v stanovanje, se zleknil na kavč in med oglasi pod opisom dolgonoge dominantne temnolaske zapeljivih ustnic in z bujnim oprsjem našel primerno punco na klic in jo takoj tudi poklical. Zanimalo jo je, če jih nimam čez šestdeset in če nimam luskavice, čez pol ure je k meni prišla majhna črnolasa smrklja z malomarno naličenimi tankimi ustnicami, za nekaj minut se je umaknila v kopalnico in potem v desetih minutah opravila vse, kar je bilo treba. Pobrala mi je petdeset evrov, se oblekla, čao stari, še kaj pokliči, je zadrdrala proti meni med natikanjem čevljev in odšla. Kasneje sem videl, da je v kopalnici uporabila Ulino zobno ščetko, to me je hkrati potrlo in spravilo v bes, ščetko sem zagnal v smeti in se zaklel, da v stanovanje ne bom več vodil tujih žensk.

Poleti sem se potem po nekem klavirskem recitalu zapletel z ženo od sodelavca Valterja iz glasbene šole, Renato. Odstopil mi je svojo karto, ker se je koncert prekrival s seminarjem za violončelo, ki ga je vodil nekje na obali. Hvaležen ti bom, če si lahko vzameš čas, je rekel violončelist Valter, nerada hodi sama ven, še vedno se počuti tujko. Prav, sem rekel, vzel sem si čas, več časa, kot sem sprva nameraval. Poznal sem jo le na videz, o njej sem vedel samo to, da je pred leti doma v Nemčiji končala akademijo in da zdaj uči klavir na glasbeni šoli v centru. Med recitalom sva sedela skupaj, namesto da bi se jo v stisnjenih vrstah s stegnom dotikal mož, sem se jo po naključju jaz. Zamaknjeno je poslušala vsako skladbo in uživala v njej, všeč mi je bilo, kako naravno se je njena noga naslanjala ob mojo. Opazoval sem jo, ko je med premori med skladbami ploskala s svojimi dolgimi prsti z belo lakiranimi nohti, zabavalo me je, kako je njo poživljala glasba, ki je mene uspavala.

Po koncu koncerta sem jo povabil na kavo v bližnji lokal, iz vljudnosti, v zahvalo za karto in brez slabih namenov. Govorila sva o glasbi, o Bartóku in Messiaenu in Ravelu, o tem, kako se glasba dviguje nad banalnost tega sveta, povezuje duše ljudi in podobne vzvišene neumnosti. Pravzaprav je o tem govorila ona, jaz sem ji prikimaval in se pretvarjal, da ji pritrjujem, zares me stara glasba komaj kaj zanima. Kakšen violončelski Bach me sicer lahko spravi do roba solz, drugače pa se me klasika večinoma ne dotakne, v glasbeni šoli z učenci mehansko preigravam lestvice, vadim tehniko in vedno znova ponavljam klasični repertoar komadov, zares pa tudi na kitari lahko uživam le ob kakšnem bluesu, Claptonu, Satrianiju, Stevu Vaiju ali Santani. Moji prsti so šolsko avstro-ogrski, moje telo z dušo slovansko razklano, ušesa pa iz nasadov bombaža ob Mississippiju ali iz tropskega pragozda. Zares so me razmehčani pogovori o klasiki vedno dolgočasili, večinoma so se v njih s svojimi bedastimi obrazi zapletali kolegi, ki niso imeli pojma niti o glasbi niti o življenju. Če ne bi bilo tistega njenega nemškega rrr-ja, ki ji je vedno znova hrapavo zdrsel čez ustnice in me dražil, da sem iskal vsemogoče načine, kako bi se jih lahko dotaknil s prstom ali jezikom, bi se kmalu poslovil, tako pa sva potopljena v nevarno razpuščeno vzdušje sedela najprej v enem lokalu, potem skoraj do enih zjutraj v drugem in nazadnje končala pri njej doma.

Zdeluje me utrujenost, v kupeju je še vedno vonj po Maji, pomislim, da mi je bilo dobro z njo in da bi jo rad še kdaj videl. Skozi okno opazujem predmestna naselja, v redkih hišah je tu in tam prižgana luč, ljudje vstajajo in se počasi urejajo za svoje službe. Ko vlak pripelje v Ljubljano, je ura že skoraj pet. Zunaj še vedno sneži, na postaji železničarji s peronov odmetavajo sneg, pod veliko okroglo uro pred stavbo se zbira skupina študentov s smučmi in bordi. Usedem se v prvi taksi, šofer malomarno zeha in se preteguje, dvakrat mu moram ponoviti, kam naj odpelje. Nejevoljen je in očitno užaljen zaradi mraza, zgodnje ure ali česarkoli že. Živčno obrača volan, po nepotrebnem sunkovito zavira, med vožnjo neprestano kadi, odpira okno in pljuva skozenj. Zebe me, vendar sem tiho, tu in tam v zakajeno potniško kabino prinese snežinko in jo stopi na mojem obrazu. Rad imam zgodnja jutra, pomislim, svet je zjutraj še svež in nedotaknjen, vse je še mogoče, v zraku je nešteto neodprtih pogledov, ljubezni, zvokov, svet se lahko začne v povsem novih barvah in traja, dokler se zvečer vse skupaj ne konča v utrujenosti in tesnobi in na robu noči obvisijo razbitine dneva.

Taksist me odloži za mojim blokom, rečem mu, da je vhod na drugi strani in naj zapelje naokrog, vendar se ne premakne, molče sedi za volanom in bulji v taksimeter, ki vztrajno obrača številke, dokler ne odprem denarnice, plačam in skupaj s kitaro ne izstopim.

V vratih stanovanja je na notranji strani ključ, dvakrat, trikrat na kratko pozvonim, potem slišim hitre korake varuške Simone, pridrsa do vrat in v zadregi odpre. Zaspala sem, pojasnjuje zmedeno, logično, jo pomirim, saj je že skoraj šest zjutraj. Stopim mimo nje, odložim kitaro in grem do otroške sobe. Ula v spanju objema svojega velikega plišastega medveda, odeja ji je napol zdrsnila na tla, pokrijem jo, pobožam in zaprem vrata. Vse najboljše ženske tega sveta ne zamenjam za noht od male, pomislim in oddrsam proti kuhinji.

Varuška je medtem pristavila kavo, z mize pobira popisane študijske liste in jih zlaga na kup. Vpraša me, če bom Ulo peljal sam v šolo ali naj to stori ona. Pravi, da ji je vseeno, saj ima zapiske s seboj in lahko še počaka, če si želim naspati. Popoldne ima izpit, mislim, da študira za specialno pedagoginjo ali socialno delavko. Vsekakor nekaj, kar pomaga ljudem, za razliko od mene, ki sem šel pred dvajsetimi leti študirat najprej enologijo, potem premišljeval o veterini in se nazadnje odločil za depresivno Filozofsko fakulteto in tam izbral svetovno književnost in muzikologijo v veliki meri prav&tudi zaradi tega, da mi ne bi bilo treba imeti kaj dosti opravka z ljudmi.

Zelo v redu je ta Simona, fina punca, nekje iz bližine Ljutomera, niti ne vem, ali je Štajerka ali Prekmurka. Srečo sem imel z njo, agencija mi je že takoj v prvem poskusu poslala točno takšno punco, kakršno sem potreboval, mirno, zanesljivo, urejeno, takšno, ki niti najmanj ni begala mojih že tako zmedenih misli in občutkov takoj po ločitvi. Najprej se mi je zdelo, da bi morala biti bolj ljubka, bolj seksi, da bi sosedje lahko videli, kako hitro sem se pobral in podobne neumnosti, kot da naj bi prihajala pazit mene, ne pa Ulo, zares pa je bila mnogo primernejša, kot sem si lahko takrat mislil in navsezadnje tudi zaslužil.

Sam jo bom odpeljal, pravim, ni problema, ti lahko študiraš pri nama, ali pa greš domov, kakor ti ustreza. Ona me vika, jaz pa njo tikam, že od začetka je tako. Po svoje ni prav, ampak na to sva se oba navadila in zdaj je težko spreminjati. Kaj naj ji rečem? Glej Simona, zdaj sva prišla tako daleč, da se lahko tikava? Nikamor nisva prišla, nisva šla niti daleč niti predaleč, vse je nastavljeno ravno prav in naj kar tako ostane.

Ula se zbudi točno ob osmih, navajena je, da si zvečer sama navije budilko in potem zjutraj takoj vstane. Predstavlja si, da je ura pokonci, ko je navita, in vso noč čaka, da jo zjutraj zbudi. Pridna ura, zdaj pa spat, reče, ko jo ugasne. Hodi v drugi razred, mlečni zobje ji neprestano izpadajo in zadnjega pol leta je večino časa škrbasta.

A danes pride nova mami, zaseslja, ko me vidi, si jo pripeljal?

Nisem, rečem, danes še ne, ponavadi traja nekaj časa, da jo najdeš.

Dva njena sošolca sta brez očeta, odneslo ju je bog ve kam po svetu, ali pa ju sploh ni prineslo zraven, mame pa imajo vsi, razen nje.

Petra ni več moja mama, mi Ula med oblačenjem že stotič ponovi eno in isto zgodbo, moja prijateljica je, sama mi je povedala, preden je šla … kam že?

Na Češko, rečem, v Prago.

Ja, v Prago. Pravi, da je moja prijateljica in da me ima zelo zelo rada. Ne more pa več biti moja mama. Tudi včeraj mi je pisala po netu in nič ne pravi, da bo spet moja mama. Mi boš našel novo mamo?

Reče se po medmrežju, jo popravim. Poskusil bom, samo čevlje si obuj, da ne bova zamudila, rečem, veš, kako jezna je učiteljica, kadar zamudiva. Ko boš ti v šoli, bom malo pogledal naokrog, ampak v tem mrazu sploh ni lahko najti kakšne mame, to ti moram takoj povedati.

Če bi bilo tako težko, potem ne bi imeli vsi mame, razen mene, mi potrpežljivo razloži, preden izgineva iz stanovanja.

Na svetu se dogaja vse mogoče. Če se ne zgodi ravno tebi, je tudi mnogo hujših stvari kot to, da se neka diplomirana pravnica pri osemintridesetih letih v službi nenadoma zaljubi v skoraj deset let mlajšega moškega in pusti svojega moža samega z otrokom. In pri tem mimogrede, ne da se ji stre srce, svojega otroka tako rekoč zamenja za nekega suhljatega, mizernega Angleža pri tridesetih, ki ob sebi nikakor ne trpi otrok, ker je sam videti, kot da se je pravkar nehal dojiti pri svoji najeti pakistanski ali črnski dojilji in na vsak način bolj potrebuje mamo kot ljubico, vseeno pa s svojim nahodnim obrazom neprestano kroži po Poljski, Madžarski, Sloveniji, Češki in z osmrkanim robcem v roki uči domorodce upravljati s premoženjem, varčevati, odpuščati in stiskati ljudi in mimogrede povalja še njihove najlepše punce, ki mu običajno, kot moja nekdanja žena Petra, tako ali tako same poskačejo v naročje. Odleglo mi je, ko so tega človeka njegovi angleški lastniki pred dvema mesecema poslali v Prago in je šla Petra z njim, najedalo mi je živce, da sta ob vikendih k sebi jemala Ulo in so potem skupaj hodili na izlete.

Ulo v šolo pripeljem ravno še pravi čas, njene čevlje in bundo zložim v garderobno omaro. Počakam, da se usede v svojo klop, opazujem jo skozi vrata, kako si redoljubno na mizo razporedi puščico in zvezek. Mala igralka je, vseskozi ve, da jo opazujem, ko konča, se za trenutek ozre proti meni, mi na hitro pošlje poljub in mi pomaha, naj odidem.

Zunaj še vedno naletava sneg, po ulicah ropotajo oranžni plugi, tu in tam kakšen upokojenec s pločnika pred hišo počasi odmetava sneg. Ne ljubi se mi še domov, sprehodim se do središča mesta, vsake toliko zagledam ženski obraz, ki me spominja na Majo, pomislim, da se je ponoči vtisnila v mojo očesno lečo in zdaj noče več ven. Mesto se mi spreminja v lunatično sneženo pokrajino, kot da se je nenadoma celo obrnilo navznoter in so zdaj iz njegove površine pognali beli negativi stavb, med katerimi se pojavljajo nedostopni ženski obrazi, se mehčajo in preskakujejo v podobo Majinega obraza. Neprespan sem, premražen in nemiren, ima me, da bi kar hodil in hodil, zdi se mi, da se hkrati sprehajam po spolzkih ljubljanskih ulicah in nekje čisto drugje, po velikem praznem prostoru, kjer odmeva trkljanje kapnikov iz kraških jam, lomljenje ogromnih ledenih skladov v Patagoniji, pritajeno nabrekanje čebulic telohov in marjetic pod snegom mestnih parkov. Povsem se je že zdanilo, vedno več ljudi je na ulicah, komunalni delavci z lopatami mečejo sneg s Tromostovja v Ljubljanico, prezebli odvisniki se zbirajo ob vznožju stopnic rožnate cerkve, na odprti mestni tržnici se za stojnicami nameščajo redki trdoživi prodajalci, čez zaboje s sadjem in zelenjavo pregrinjajo lepenko in volnene odeje.

V bloku je dvigalo zasedeno, obtičalo je v sedmem nadstropju. Verjetno nekdo nekaj nosi vanj ali pa je kakšen smrkavec med vrata vtaknil prazno plastenko. Za mano k dvigalu pride mlajša ženska z dvema prenapolnjenima nakupovalnima vrečkama, nedoločno se pozdraviva in potem negibno bolščiva proti temnemu jašku dvigala, da se najina pogleda slučajno ponovno ne srečata in da lahko ostaneva na varni razdalji dveh običajnih neznancev. Dober parfum ima, ne morem se zadržati, na hitro pogledam proti njej in vidim, kako zamišljeno grizlja zgornjo ustnico. Pomislim, da mi je všeč in da bi laže gledal vanjo, kot pa na silo stran, v vrata dvigala. Imeti mora kakšnih petindvajset ali šestindvajset let, z Ulo sva jo v zadnjem mesecu dvakrat ali trikrat srečala v dvigalu, ko sva se odpravljala nazaj v šolo na plesni krožek, nedolgo tega se je morala preseliti v kakšno od nadstropij nad nama. Tako kot danes je bila vedno lepo urejena, glede na njeno negovano zunanjost sem domneval, da mora biti kozmetičarka, stilistka ali modna kreatorka.

Ne bo ga, pravim proti njej, ko nekaj minut takole molče zaman čakava pred dvigalom.

Ja, najbrž res, odgovori, ne da bi me pogledala, in se s svojima prenapolnjenima vrečkama obrne proti stopnicam.

Ne spodobi se, da bi človek potuhnjeno hodil ženskam za hrbtom in jim buljil v zadnjico, počakam, da izgine za ovinkom prvega nadstropja in počasi stopim za njo. Čez nekaj sekund na hodniku zaropota, z zamolklim zvokom se razbije steklenica ali kozarec z vloženo zelenjavo, po stopnicah začne odskakovati pločevinka, mimo mene navzdol med ograjo zaprši oblak moke, skozi njega padajo razvlečene kaplje olja in srebrnkasta trupla vloženih slanikov, ki so nenadoma v svobodnem poletu med ograjo stopnišča videti kot živi. Hodim naprej, kmalu pridem do prizorišča katastrofe, ženska čepi na stopnicah in v naročje zbira stvari, ena vrečka se ji je tik pred vrhom stopnic strgala, da se je vse razsulo navzdol, drugo je očitno samodejno spustila na tla in vsenaokrog je pravo pisano razdejanje, med razlitimi sadnimi jogurti, razbitimi kozarci z majonezo, vloženimi paprikami, slaniki, steklenico olja in razsuto moko ležijo vatirane palčke za ušesa, kljukice za perilo in razstavljeni časopis.

Pomagam ji s stopnic pobirati stvari, ki so ostale cele, odneseva jih do njenega stanovanja, posadi me v kuhinjo in se vrne pometat ostanke razdejanja.

Ko pride nazaj, pristavi kavo, mi med kramljanjem pove, da ji je ime Zala in me potem povabi v dnevno sobo. Vsepovsod po policah, na mizi in usnjeni sedežni garnituri ležijo kupi knjig, na stenah visijo plakati z naslovi evropskih filmov, omarice so polne kitajskih vaz in vse mogoče indijske šare, v okviru iz bambusa je velika fotografija moje sosede, na kateri se gola objema s svojim moškim, sodeč po scenografiji nekje na Tajskem ali v Indoneziji. Zlepljena sta skupaj v eno samo golo telo, polne prsi moje sosede napolnjujejo spodnji del reber suhega moškega, vsaj za glavo višjega od svoje partnerice.

Režiser je, pojasni, ko opazi moje nelagodje, v alternativnem gledališču, pravzaprav eksperimentalnem.

Ni mi sicer nerodno ob pogledu na njuno goloto, vendar ne vem, kaj naj odgovorim. Da me spominjata na Johna Lennona in Joko Ono?

Logično, da v alternativnem, pomislim med opazovanjem njune golote, zanimivo, pravim ravnodušno, verjetno veliko prebere, namignem proti knjigam, raztresenim vsenaokrog, in se pri tem ne morem znebiti bizarne predstave, kako njen režiser gol leži zleknjen v usnjeni fotelj, dolge poraščene noge preklada po stekleni mizici, se z eno roko praska po dlakah pod trebuhom, v drugi pa drži Kafko, Eliota ali Dostojevskega.

Zala se nagne naprej in se nasmehne, kot da premišljuje, če ima smisel, da mi pove kaj več o sebi in svojem moškem. S prsti si poravna privihane izvezene čipke na rokavu bele srajce, v dekolteju se ji med belino fine mlečnate kože in srajce prikaže rob bordojsko rdečega modrca.

Precej bere, prikima, ampak večina teh knjig je moja, pravi in z roko lagodno zaokroži po prostoru. Pogleda me in se dvoumno nasmehne mojemu nedoločnemu prikimavanju, verjetno ji vzbujam vtis, da ji ne verjamem.

Lepo, pokimam, lep nasmeh imaš, lepe zobe, sploh si vsa lepa, imam na robu jezika, ampak za kaj takega je na vsak način prezgodaj, dopoldne je še in komaj sva se spoznala.

Doktorat pišem, nadaljuje, Spinoza v postfreudovskih interpretacijah, doda in me gleda, kako se bom odzval. Nekaj otročjega, izzivalnega je na njenem obrazu, nisem prepričan, če se ne norčuje iz mene. Tako urejena in privlačna ženska ne more biti filozofinja, pomislim, če v vesolju vsaj približno vlada nekakšen smiselni red, je za filozofijo škoda njenih čarov in finega telesa, nobenega pametnega razloga ni, da bi bil suhoparen teoretični um ovit v tako bujno in zapeljivo telo. Sumim jo, da se poigrava z mano in mi prikriva, da je v resnici malce šaljiva stilistka, kozmetičarka, modna kreatorka ali, dobro, v najboljšem primeru arhitektka.

Težka tema, rečem, v času študija sem hotel brati Spinozo. Pozabil sem naslov knjige, vem pa, da sem zdržal največ do desete strani. Ni to bolj za ostarele, zdolgočasene moške po petdesetem ali kakšne fante, ki se jim je zalomilo v življenju in ljubezni?

Zakaj, vpraša, s počasno kretnjo nekje izpod knjig vzame lak za nohte in ga odpre. Pred obrazom raztegne prste in jih nejevoljno opazuje, našobi se in odkimava, kot da je povsem pozabila name.

Iz moje generacije so z doktoratom nadaljevale samo ženske, pravi potem prostodušno, in se vsa posveti popravljanju nepopolnih nohtov, s čopičkom uživaško na njih nanaša bordo rdečo barvo, ki se popolnoma ujema z njenim modrcem, in tako si lahko le predstavljam, in tudi si, najbrž tudi s hlačkami.

Zdi se mi, da je bolje, da počasi odidem, izmenjava si še nekaj stavkov, potem se na hitro poslovim in se spustim dve nadstropji navzdol do mojega stanovanja. Za mano prihaja utrujenost neprespane noči, mraz jutranjega sprehoda se mi iz stopal seli navzgor do kolen in naprej v ledvica, neprestano me tišči na stranišče. Lunatično se potikam po stanovanju, nekako mi ni, da bi šel spat, zadnja noč in začetek dneva sta bila po dolgem času zanimiva, prav mi je, da vse skupaj traja naprej, stol pomaknem k oknu, v roke vzamem akustično kitaro in začnem preigravati lestvice in skladbe, ki jih imam na sporedu popoldne v glasbeni šoli. Pogledam na uro, bliža se deseti, brez misli potopljen v mehanično brezčasno ponavljanje s prsti udarjam po strunah, nenadoma me z jasnega popade smeh, ko se spomnim Ulinih besed, naj ji že vendar poiščem novo mamo.

2. januar

V tajništvu glasbene šole je kljub mrazu zatohlo, ljudje čemerno sedijo nagneteni okrog ozke podolgovate mize in čakajo, da vstopi novi ravnatelj. V zraku sta živčna napetost in nelagodje&izčrpanost od pretiranega decembrskega veseljačenja in zapravljanja, zunaj prši droben mrzel dež, podobno kot vreme so tudi obrazi ljudi sivi in pusti.

Od dvajsetih učiteljev glasbe v prostoru so trije ali štirje redno zaposleni, ostali pa so, tako kot jaz, na nekajmesečnih pogodbah. Razen mene, ki sem ob muzikologiji končal samo srednjo glasbeno šolo, imajo vsi narejeno glasbeno akademijo. Z nikomer od njih nimam stikov, kot nasploh nimam stikov s klasičnimi glasbeniki, razen vsake toliko s profesorjem violončela Valterjem, zraven katerega trenutno tudi sedim, in malce pogosteje z njegovo ženo Renato, s katero občasno spim. Med seboj so, z redkimi izjemami, sprti in si komaj privoščijo pogled ali besedo, le kadar gre zares, se združijo v dva tabora in se neusmiljeno napadajo. Če bi izbruhnila vojna, bi se večina brez zadržkov pobila med sabo, pa ljubezen do glasbe gor ali dol.

Edino živahno bitje v prostoru je tajnica Mirjam, z okenskih stekel umika novoletno okrasje in zaliva rože na marmorni polici. Opazujem jo, kako zavzeto in samoumevno ureja svoje stvari, pomislim, da je ob vseh ljudeh z diplomami okrog mene edina, s katero se je mogoče zares normalno pogovarjati. Dejansko se dobro razumeva, precej se druživa, čeprav je kakšnih deset let mlajša. Njen sin Tim je približno Ulinih let, včasih gremo skupaj na lutke, drsat ali pogledat kakšen otroški film. Kadar kdaj popoldne nimam varstva, Ulo lahko pustim v pisarni pri Mirjam, kjer riše in se igra s činelami ali trianglom, ali pa jo odpeljem k njeni teti, ki čez dan varuje njenega Tima. Otroka se imata rada, občasno si izmenjamo obisk, malo je manjkalo, pa bi celo novo leto preživeli skupaj. Dogovorjena sva bila, da z Ulo prideva k njima, vendar sem zadnji hip izvedel, da je povabila tudi oba svoja brata z družinama, in me je minilo. Izgovoril sem se na retrovirus in z Ulo sva potem sama praznovala doma. In čisto fino nama je bilo. Nisem ljudomrznež, ampak raje imam svoj mir kot tuje družinsko vzdušje. Verjetno sem podzavestno tudi pričakoval, da bi se, če bi bili sami, ponoči lahko zgodilo kaj več od kratkih, hitrih objemov ob dosedanjih obiskih. Pri meni nikoli ne veš, čeprav sam pri sebi mislim, da z Mirjam ne bi mogel spati, da sva preprosto že šla mimo točke, ko spontano pride do tega.

Iz tal in od sten prihaja hlad, dobesedno zebe me v kosti, zdi se mi, da je moja dlan na mizi otrpnila, pet izproženih mrzlih kosti z neprijetno ostrino opozarja na svojo skrito, podkožno prisotnost. Ponedeljek je, ura je petnajst čez eno in radiatorji so še ledeni, novi ravnatelj je začel z varčevanjem takoj, ko je po novem letu nastopil službo. Ob čudni, za večino, ki ima dopoldne druge zaposlitve ali opravke, prezgodnji uri, je sklical sestanek in zdaj še nemarno zamuja. Mirjam je od okna povedala, da namerava zmanjšati število ljudi s pogodbami, znižati honorarje in stroške za pisarniški material in telefone, zebe pa nas zato, ker morajo biti radiatorji po novem čez soboto in nedeljo zaprti, med tednom pa se lahko odprejo šele po drugi uri, tik preden začnejo v glasbeno šolo prihajati otroci.

Pomislim, da je na glasbeni šoli z vsakim novim ravnateljem še slabše, kar nekaj sem jih že preživel, vsak od njih se čuti poklicanega, da v vsem servilno ustreže tistim, ki so ga postavili, poskuša brezglavo spremeniti vse, kar je veljalo do njegovega prihoda in se nasploh vede, kot da je lastnoročno zgradil tole glasbeno šolo, čeprav jo je v resnici tako kot zdajšnji ravnatelj prejšnji mesec videl prvič v življenju, ker je bil do takrat nižji občinski uradnik v nekem manjšem primorskem kraju.

Njegova žena verjetno vodi kakšno zdravilišče za revmatične bolnike, rečem polglasno ves prezebel proti Valterju, ko novi ravnatelj vstopa skozi vrata.

Najbrž res, odgovori na hitro previdno&čemerno, z značilnim ljubljanskim nosljanjem. Popravi si metuljčka in se pomakne malce stran od mene, nobenega namena ne pokaže, da bi po začetku sestanka še naprej zarotniško kramljal z mano. Ne spodobi se, in tudi, pred novim ravnateljem mora pokazati, da je najina soseščina slučajna, saj si nisva enaka. On dopoldne poučuje na akademiji, zvečer se ukvarja s kakšnimi nadarjenimi mladimi čelistkami, vsak mesec ima s svojim godalnim kvartetom vsaj pet ali šest dobro plačanih nastopov v najboljših dvoranah in na pomembnih prireditvah, pogosto vodi mednarodne seminarje za mlade čeliste, ob tem pa še najde čas za pisanje glasbenih kritik v obskurni mestni časopis. Popoldansko poučevanje v glasbeni šoli je zanj bolj hobi, ker nima kaj pametnega početi doma s svojo Renato, kot mislim jaz, oziroma, to počne iz ljubezni do glasbe, zato, da tako rekoč brezplačno lahko med svojimi varovanci odkriva skrite mlade talente in jih usmerja na pravo umetniško pot, kot misli on. Podobno, kot dejansko brezplačno sam odkrivam skrite in odkrite talente v telesu njegove žene Renate in jim pustim prosto pot.

Jaz na glasbeni šoli učim preprosto zato, ker moram, ker že precej časa ne najdem boljšega načina za pridobivanje denarja. Ob tem nekajkrat na teden pride k meni na dom kakšen najstniški oboževalec Nirvane, Pearl Jamov ali Red Hot Chillijev na privatne inštrukcije za električno kitaro, občasno s starimi rokerskimi kolegi igram na vedno redkejših in vedno slabše plačanih nastopih na zabavah podjetij, in to je tudi vse, kar mi prinaša zaslužek. Bivša žena nama je nehala pošiljati denar, njen Anglež ji je verjetno razložil, da se to ne splača, dokler ni nujno, in z Ulo vedno težje shajava. Nekajkrat sem se v trgovini z živili že zalotil, da kakšne stvari ne vzamem, ker je predraga, od ločitve si pravzaprav nisem kupil niti enega samega kosa oblačila. Škoda mi je denarja zame, zoprno bi mi bilo, če Uli ne bi mogel kupovati najboljših ali vsaj zelo dobrih stvari. Na banki imam sicer okrog petdeset tisoč evrov prihrankov od dediščine, ki sva si jo s sestro razdelila za starši, ampak tistega denarja se ne dotikam, niti pomislim ne, da bi ga začel drobiti. Čeprav ga ni veliko, imam z njim velike načrte, kdaj premišljujem, da bi prodal stanovanje in kje drugje začel povsem na novo. Sanjarim, da bi šla z Ulo v Latinsko Ameriko, po internetu sem v Braziliji in Gvatemali našel hiše ob morju, ki bi si jih s tem denarjem zlahka privoščila in potem bi se že nekako znašla. Sanjarim tudi o brunarici v Patagoniji, kjer se vsepovsod naokrog lomijo ogromni skladi ledu in padajo v morje, ali kamniti hiši s pogledom na večni led v Tibetu. Ampak za kaj takega se v resnici ne bi nikoli odločil, to ne bi bilo dobro za Ulo. Pa tudi moje telo ne prenaša dobro mraza, v resnici me še tu celo spomladi in poleti neprestano zebe v noge. Če obstaja hinduistično preseljevanje duš, sem v prejšnjem življenju umrl kot pingvin na Antarktiki, z nogami primrznjen ob ledeno ploščo.

Novi ravnatelj nejevoljno pozdravi v mrzel zrak in negotovo pogleduje naokrog. Nikogar ne pozna, do nedavnega je bil v odmaknjeni primorski grapi občinski referent za registracijo vozil in je le redko hodil v Ljubljano, zdaj pa so ga strankarski kolegi potegnili v prestolnico. Nekdo se je spomnil, da je nekajkrat na njihovih srečanjih igral ustno harmoniko, in so mu našli tole glasbeno šolo. Videti je razočaran nad hladnim odzivom, nihče mu ne ponudi roke ali reče karkoli, kar bi olajšalo njegovo zadrego. Ne ve, da že poznamo ukrepe, ki jih pripravlja, ne razume, da ob tem tudi mraz v tajništvu v nikomer od nas ne more sprožati posebno toplih čustev.

Mirjam zalivalko za rože s kovinskim tleskom odloži na okensko polico in se začne ob mizi prebijati proti svojemu zapisnikarskemu mestu ob novem ravnatelju. Prostor je ozek in premajhen za takšno množico ljudi, stoli zoprno škripajo po parketu, ko se ji kolegi v pretesnem prostoru odmikajo nazaj do stene, da se lahko zgnete mimo. Z boki se lagodno pomika tik ob mizi, profesorice precenjujoče opazujejo njeno novo pleteno krilo, njihovi moški kolegi večinoma z neprikrito pohoto bolščijo v mično zadnjico, ki se elegantno pozibava mimo njihovih kolen. Na nekaterih ženskih obrazih je videti nejevoljo, nekakšen prezir iz nevoščljivosti, bolj vidim kot slišim, kako profesorica solo petja proti svoji pevski kolegici s sapo in pridušenim glasom sikne gotovo poceni in kako ji ta muzajoče prikima.

Ne marajo je, pomislim, pogreznjen v zatohel mrzel prostor, kot ne marajo mene z mojo srednjo glasbeno šolo in mojim videzom zdolgočasenega poštnega uradnika ali knjižničarja pri štiridesetih. Hlad mi nelagodno mezi po hrbtu in mi leze v ledvica in pljuča, umiram od dolgočasja in turobne napetosti v zraku. Oziram se po ženskih obrazih, če bi vseeno kje naletel na sled česarkoli zarotniškega ali duhovitega na njih, v najboljšem primeru mi kakšna od kolegic vrne hladen ali vprašujoč pogled.

Večina profesoric na šoli jih ima že čez štirideset, s svojimi možmi, ljubimci ali mamami v izbranih večernih oblekah hodijo na zlate, srebrne in vsakršne abonmaje. Prezirajo vse, ki se ukvarjajo z glasbo in tega ne počnejo, to mu znajo, kot sem nekajkrat občutil tudi sam, ob vsaki priložnosti pokazati brez zadržkov. Zasedele so se za svojimi inštrumenti, premišljujem zdaj hudobno v svojem zdolgočasenem hladu, njihove zadnjice so dobile dvojno mero, njihovi obrazi mehke, tolste podbradke, s katerih jim med govorjenjem pada rožnati puder. Po desetih minutah igranja na glasbila njihova telesa začnejo oddajati močan, neprijeten vonj in pod pazduhami se jim po oblekah širijo temni madeži, v katerih se utapljajo še tako poduhovljeni toni. Neprestano so napete in potuhnjene vase, čeprav se jim telesa večajo, se jim v resnici odmikajo in v obupu se živčno zatekajo v sladkobno vzdušje umetniškosti, s solzavimi očmi govorijo o glasbi in umetnosti, ne da bi v resnici vedele in čutile, kaj govorijo. Sanjarijo, da bi jih na hitro položil kakšen mladi prvi violinist z nedolžnim videzom, osiveli prefinjeni dirigent z valovitimi lasmi ali pa, če ne gre drugače, kakšen visokorasel slačifant, v resnici pa svoje viške, svoj izbris zavesti lahko doživljajo samo še na razvlečenih zlatih, srebrnih in vsakršnih abonmajih, ko se skupaj z drugimi v dvorani stopijo v morju razmehčanih tonov. S svojim zatohlim potenjem ga ustvarijo same, nizkotno premišljujem ob pogledu na njihove mesnate obraze za ozko podolgovato mizo tajništva, s svojimi porejenimi telesi v nestrpnem pričakovanju umetniškosti naredijo vlažen, zadušljiv oblak, prepojen s preobiljem sladkih parfumov in s pritajenim histeričnim pričakovanjem, Mozart, Beethoven in Bach se nad njihovimi glavami spreminjajo v sladkobne mozartkugeln iz zvokov, da jim lahko sploh zdrsnejo skozi zamaščene slušne kanale in jih njihova porejena in razvajena telesa sploh lahko prebavijo, še Wagnerjevo bombastično bobnenje se ob njihovih razmehčanih podbradkih spreminja v mehek, s sladkorjem potreseni glasbeni cmok.

V resnici se zavedajo, kaj se jim dogaja, na robu živcev in obupa se oprijemajo rešilne bilke umetnosti, ki pa je niti ne čutijo niti ne razumejo njenega namena, in z njo potem v glasbeni šoli z nepotrebno strogostjo in maščevalnostjo tolčejo po prstih mularijo, ki seveda tako kot njihovi starši ne more vedeti, da po njihovih učnih metodah niti v desetletjih niti v stoletjih iz nobenega glasbila ni mogoče zvabiti nobenega toplega, živega, poduhovljenega zvoka.

Opazujem jih, kako zvijačno gledajo ravnatelja in vsaka zase napleta, kako bi si ga pridobila na svojo stran, premišljujem, da je skrajni čas, da si najdem kakšno drugo zaposlitev, ker jim bom slej ko prej začel postajati podoben, ali pa me bo moj nizkoten in absurden pogled na njih nenadoma spodnesel, če me ne bo že prej spodnesel njihov vzvišeni prezir do mene. Človek na dolgi rok ja ne more živeti in delati skupaj z ljudmi, ki ga v resnici ne prenašajo in ki jih tudi sam vedno težje prenaša, s tem mora biti nekaj narobe. Čas je že, da preneham s poučevanjem, pomislim med počasnim pogledom vzdolž podolgovate mize, ob kateri so nanizani od mraza in nesproščenosti bledi obrazi, že zaradi Ule moram začeti z nečim, kar mi bo za manj dela prinašalo več denarja, predvsem pa proste popoldneve. Ne prenašam več tega, da jo čez dan skoraj ne vidim, dopoldne je v šoli ona, popoldne sem v šoli jaz in vmes sva komaj kaj skupaj. Kdaj se bom ukvarjal z njo, če ne zdaj? Zavedam se, kako teče čas, zdaj jih ima osem, kmalu bo devet. Poznam to, kako hitro se obračajo leta, devet, deset, enajst in potem se ti začnejo otroci počasi vedno bolj odmikati, pri trinajstih ali štirinajstih rastejo že čisto po svoje, od njih te loči morje, pragozd ali puščava, le še stežka se prebiješ čez.

Po dolgi mučni uri je sestanka konec, pogreznjen v mraz in vsemogoče razvezane misli komaj zberem dovolj prisebnosti, da vstanem pred ostalimi, se prerinem proti vratom in zdrvim navzdol po stopnicah. Danes nimam pouka, ravnatelj si v učilnici za kitaro ureja novo pisarno, njegova stara pisarna pa še ni spraznjena. Spodaj pri vratih zaslišim, da se za mano po stopnišču spuščajo še trije ali štirje profesorji, za hip se mi zazdi, da bi bil eden od glasov lahko Valterjev, čeprav potem za tistim glasom prepoznam nekega drugega kolega.

Mudi se mi, pohitim do svojega citroëna, da speljem, preden se mi kdo ne povabi v avto. Na izvozu z dvorišča ustavim in za vsak primer vseeno pogledam v vzvratno ogledalo, če med odhajajočimi ni tudi Valterja. Vem, da ima popoldne tri ure pouka, ampak človek ni nikoli dovolj previden. Svoje opravke imam, ki so povezani z njim, ki pa jih moram opraviti brez njegove prisotnosti. Renata me je povabila na popoldanski čaj, zadnjič sva se videla nekaj dni pred božičem in čas je že, da se spet dobiva. Vmes se je zgodil moj prednovoletni nastop v Mariboru in nočna vožnja z Majo, malce na trnih sem, če bo to kaj spremenilo med nama, čeprav niti ne pomislim, da bi ji o tem karkoli govoril. Nejevoljno s prsti drgnem zarošeno zrcalo in v njem opazujem izhod iz glasbene šole. Nič nepredvidenega se ne dogaja, skozi težka lesena vrata pridejo trije tolkalci, ki ob ponedeljkih nimajo pouka, pogled usmerim skozi prednjo šipo, s premraženim stopalom pritisnem na plin in med podrsavanjem koles po spolzki poledeneli cesti ob Ljubljanici speljem proti središču mesta. Vsenaokrog je sivina, sneg se topi pod mrzlim zoprnim dežjem in postaja umazan, po stavbah in predmetih se nabira sluzava koprena vlage. Čeprav se ljudje potikajo po ulicah, se zdi, da ni nikjer življenja, še kri, ki bi zdajle kjerkoli naokrog špricnila v zrak, bi v trenutku posivela, pomislim. Ura je nekaj čez pol tretjo, nad mesto se spušča gosta, zadušljiva temačnost, v katero se pogrezajo stavbe, iz vseh smeri iz sivine gomazi nezadržno valovanje depresije, črnih in tesnobnih misli, ki skozi telo pronicajo v sredico mehkega živčevja. Postajam nemiren, negotov in razdražen, zazdi se mi, da me je Valter med sestankom dvakrat ali trikrat potuhnjeno&sovražno pogledal izpod čela. Ne bi si ravno želel, da se mi med ljubljenjem z njegovo ženo v hrbet zapiči rezilo njegovega švicarskega lovskega noža z vgravirano podobo svizca na lesenem ročaju, in da v sivino dneva špricne moja kri. Po mobiju pokličem Renato, pomiri me, da jo je Valter ravnokar klical iz glasbene šole in potrdil, da pride šele zvečer. Zavrtim še Simonino številko in preverim, če bo šla iskat Ulo v podaljšano bivanje.

Vse je v redu, celo gretje v mojem avtu začne delovati, v režo avtoradia potisnem nek star koncertni posnetek Santane in uživam v hipnotičnih zvokih kitare in kubanskega bobna.

Med potjo pomislim, da bi Renati moral kaj prinesti za novoletno darilo, v centru se zaustavim, avto za nekaj minut z utripajočimi lučmi pustim pred drogerijo, vanjo skočim po parfum in v sosednji delikatesi kupim še velik kos gibanice. Renata obožuje gibanice, vedno, kadar se dobiva pri njej doma, ji jo prinesem, zabava me, kako kasneje med ljubljenjem z jezikom med njenimi zobmi lovim makova zrna.

V Renatinem stanovanju diši po eteričnih oljih, nasmejana mi pride odpret, zavita v rumen kopalni plašč.

Prej nisem imela časa, se opravičuje z mokrimi lasmi, bila sem zunaj po nakupih.

Prikimam in jo poljubim na lice, v roke ji dam parfum in gibanico odložim na kuhinjsko mizo. Pride za mano, pritisne me ob pult in si vzame moker, dolg poljub.

Odpelje me v dnevno sobo, z zvočnikov v prostor s čistimi zvoki drsi Schumannov klavirski koncert, z mehkim, baročnim zibanjem v bokih stopi do glasbenega stolpa, prekine glasbo in v režo predvajalnika potisne drugo zgoščenko.

Novoletno darilo sorodnikov iz Dresdna, se nasmehne proti meni in na mizo odloži ovitek s podobo melanholičnega moža. Ko se pripogne, se ji kopalni plašč narahlo razpre, s pogledom zajamem njeno golo mlečno belo kožo, njene prsi z vonjem negovanega in voljnega telesa zanihajo tik pred mojimi očmi.

Poznaš? me gleda z neprikritim otroškim pričakovanjem, ko v prostor zazvenijo prve nemške besede. Dobro poslušaj, moja najljubša knjiga iz mladosti.

Razen dveh, treh veznikov in občasno kakšne besede ne razumem nič, nemščino sem od vedno sovražil, po obveznem izpitu na fakulteti sem jo metodično izbrisal iz spomina.

Poznam, prikimam čez nekaj trenutkov po srečnem preblisku spomina, ko turobni glas povežem z nemškim naslovom na zgoščenki pred menoj. Trpljenje mladega Wertherja od Goetheja, poznavalsko poudarjeno izgovorim slovenski naslov, v gimnaziji smo imeli za čtivo.

Ti je Goethe všeč? s spoštljivim, privzdignjenim glasom izgovori ime velikega pesnika in namršči pogled, kot da bo od odgovora odvisen ves najin nadaljnji odnos.

Všeč, se zlažem in se na bok zavalim na kavč, obložen s turškimi pregrinjali in blazinami. V resnici mi je všeč ona, ne Goethe. Podprem si glavo in opazujem njeno bujno belo telo, kako se izvija iz objema kopalnega plašča, obilje baročnih ženskih oblin napolnjuje moje čute, v ustih čutim okus mleka, v katerega je nekdo zamešal afrodiziak.

Ja, Goethe, zavzdihnem nedoločno, Werther in Popotnikova nočna pesem, nadaljujem in potem zastanem. Ničesar pametnega nimam več dodati. V resnici me je Goethe vedno spravljal v depresijo in z njim že od fakultete nimam nobenega opravka, zares sem v celoti prebral samo tisto njegovo sedem-, osem- ali bog ve kolikoževrstično tožbo nočnega popotnika o miru nad vrhovi, v katerega se bom očitno tako kot vse ostalo nekoč pogreznil tudi sam, in to mi je povsem zadoščalo. Njegove drame in Fausta sem študiral po povzetkih od sošolk, Trpljenje mladega Wertherja pa sem odložil že kmalu po prvih straneh, precej preden bi se utegnil utopiti v solzavi melanholiji.

Še vedno sem navznoter ves premražen od varčevalnih ukrepov novega ravnatelja, turobni pripovedovalčev glas kljuva vame kot skrhan kljun ledolomilca v ledene plošče Arktike, Renata me gleda z vlažnimi, zasanjanimi očmi in hkrati z zvočniki izgovarja nemške besede, počutim se bedno&slabo, ne bi se čudil, če bi se razrahljan od vonja njenega telesa in neizprosne monotonije njene materinščine nenadoma razletel na tisoče drobnih mesenih okruškov in glaževin iz kosti. Gre mi na zehanje, za hip raztegnem usta, zadnji trenutek se komaj zadržim pred zamaknjenim pogledom ženske, ki mi tega gotovo ne bi odpustila. V svoji privzdignjenosti si ne zmore predstavljati, da bi mnogo raje poslušal kakšen počasen blues, razrahljan jazz ali za sprostitev po predvajalniku gledal svojo priljubljeno nadaljevanko Ime mi je Earl.

Drema se mi, zarijem se med pisane turške blazine in opazujem Renatin nedolžni&zamaknjeni obraz, spominja me na hrepenečo žensko podobo nekega angleškega prerafaelitskega slikarja, za spremembo napeto v razkošen baročni okvir. Nič slabega, ponarejenega ali mesenega ni na njenem obrazu, čudim se, kako lahko možu prikriva, da se z njegovim kolegom iz službe tako strastno daje dol, da ne pozabi samo na vse svoje klavirske koncerte, na Bartoka in Messiaena, na trdo protestantsko vzgojo, ampak tudi na to, da spodobne ženske določenih stvari v postelji ne počnejo.

Z enako samoumevno lahkoto, kot Renata vara samoljubnega snoba Valterja, je Petra varala mene s svojim nahodnim Angležem, pomislim navzet melanholičnega wertherjevskega tona, navsezadnje smo v svojem pretiranem samoljubju vsi smešni&nebogljeni človeški bebci, si rečem in pomislim, kako težko ljudje prenašamo razočaranja in kako lahko jih prizadevamo.

Čez nekaj časa, ko zatopljen v svoja razmišljanja že skoraj zaspim na toplem kavču, Renata odide v kuhinjo in se vrne s pladnjem. Kitajski čajnik in skodelici odloži na stekleno klubsko mizico, usede se nasproti mene in zagrize v gibanico, da se na drugi strani razprejo plasti skute, naribanih jabolk in maka.

Kaj si počel, ko se nisva videla, vpraša, si s palcem iz kotičkov ust briše ostanke gibanice in ga oblizuje.

Nič, kot vedno, odgovorim.

Z Ulo sva bila za novo leto doma, nadaljujem, nekajkrat sva šla drsat na bajer in tako … nič novega.

Včasih se mi zdi, da se prav želi pogovarjati o Uli, drugič otrpne, ko jo omenim, kot da o njej noče nič vedeti in da je na nek meni nerazumljiv način ljubosumna nanjo.

In ti, jo prehitim, preden se domisli še kakšnega vprašanja.

Z Valterjem sva bila štiri dni na Dunaju, reče, nisi dobil mojega mesiča?

Sem, pravim, je bilo v redu?

Ja, prikima, dvakrat sva bila na koncertu in enkrat v gledališču.

Lepo, pravim, si uživala?

Nedoločno me gleda, prikima, zastane, odkima, za hip otrpne v razmišljanju, kot da tehta pomen besede uživala in ugrizne v gibanico. Med naju se spet razprostre zgodba o trpljenju mladega Wertherja, zdi se mi, da se besede iz zvočnikov sploh ne razpuščajo več v prostoru, ampak se nalagajo v vedno bolj goste&zadušljive plasti.

Ni bilo fino, pravi potem po premolku. Skrbi me, poskuša povedati čim bolj ravnodušno med zadnjimi grižljaji gibanice in išče primerne slovenske besede, sploh mi ni bilo fino … Pogrešala sem te, nadaljuje čez čas, ko ujame svoj občutek v pravo besedo, in si z dlani poliže ostanke gibanice, ne vem, kaj se dogaja, ampak nisem mogla spati z Valterjem.

V njenem pogrkavanju zveni beseda pogrešala ljubko in erotično, v resnici pa vem, da prinaša težave, da spreminja najin položaj.

Je kaj opazil, si mu kaj povedala? se odmikam od tega, kar mi hoče povedati in z bedastim sprenevedanjem preusmerjam pozornost od sebe na njenega moža.

Ne, nič ni opazil, reče prostodušno … vseeno sva spala skupaj ... ampak, nisem mogla … bilo mi je … kako se reče prav? Zoprno? Priskutno?

Ne vem, skomignem z rameni, naredim požirek čaja in jo gledam iz svojega oblazinjenega turškega raja. Nekaj novega je na njenem obrazu, kar ne poznam pri njej, neka mehka, fina poteza v globino, povezana z bolečino ali vsaj težavami.

Kaj sta poslušala na Dunaju, Straussa, Schuberta, Schumanna, vprašam s hlinjeno radovednostjo in s stopalom počasi zdrsnem med njena kolena.

Te zdaj zanima Strauss ali te zanimam jaz, vpraša odsekano in mi nogo odrine stran od svojih stegen, da z njo zadrsam po stekleni mizici in na tla zbijem škatlico za zgoščenko s trpečo podobo mladega Wertherja.

Ti si Schurke, baraba, me ozmerja dvojezično med vstajanjem s fotelja. Nočeš slišati, kaj ti govorim, pravi jezno&očitajoče in se mi povsem približa. Pred mano si sunkovito odveže pas, si čez rame vrže navzdol kopalni plašč in se mi skobaca v naročje.

Zakaj nočeš slišati, kaj imaš tu notri narobe? se približa mojemu ušesu in vanj potisne jezik. Pogrešala sem te, mi reče z jezikom v ušesu. Me slišiš? Po-gre-ša-la, zloguje še enkrat. Pa ti?

Njena slina se v mojih slušnih kanalih pomeša s trdim monotonim Wertherjevim trpljenjem, za trenutek pomislim, da bi raje kot odgovoril vseeno poslušal Goetheja ali pa navsezadnje še bolj turobnega Gottfrieda Benna. Nisem pripravljen na pogovor o svojih čustvih, v resnici niti ne vem, kaj čutim do nje in niti najmanj mi ni do tega, da bi neprevidno izrekal težke, zavezujoče besede.

Saj sem te slišal, odvrnem, ampak hočem, da ti je dobro, da nimaš težav, se poskušam izmikati z glasom, ki ne prepriča niti mene.

Če mi ne odgovoriš, še ne pomeni, da nimam težav, reče in se od blizu nepremično zagleda v moje oči, da se pred njenim pogledom nimam več kam umakniti. In če nimam težav, nadaljuje, še ne pomeni, da mi je dobro, reče in potem odkima z glavo, kot da se čudi, kako da tega ne razumem.

Res hočeš težave, vprašam skoraj potrto, ker zdaj niti ne vidim več drugega izhoda iz tega, kar se začenja dogajati med nama in kar predobro poznam iz svojih študentskih let in iz ponesrečene zakonske zveze s Petro, dramaturgija ljubezenske iskre, ki se vžge v telesih, da zaboli, se razplamti in nazadnje ugasne. Odpnem si zgornje gumbe na srajci, objamem jo okrog pasu in potem z nohti zarinem v bele hlebce njene zadnjice.

Ne bi se smela dobivati s tabo, nevzgojen si, pohoten in neresen, mi našteva s svojim vlažnim jezikom tik nad mojo zgornjo ustnico, odmakne se in mi gre čez obraz trdo z dlanjo, sladko in lepljivo od gibanice. Štirinajst dni ne pokličeš in ko prideš, hočeš samo seksat, v tem je težava, se s svojim mlečnim bujnim telesom povezne name in me stisne ob naslanjalo kavča, da niti ne morem odgovoriti.

Težava je v tem, da tako ne bo šlo več naprej, mi zahrope na uho in me prevrne na turške blazine. Štirinajst dni, ponovi potem skozi stisnjene ustnice, z daljincem ugasne Trpljenje mladega Wertherja in mi začne s hlastnimi, jeznimi, neučakanimi gibi slačiti oblačila.

3. februar

Ula s svojimi kratkimi, drobnimi, prehitrimi koraki po ledu bolj poskakuje kot drsa, razganja jo od otroške razigranosti, čez ramo me med smehom izziva, naj jo ulovim. Na blejskem jezeru je dobrega pol metra svežega snega, po njem so razpredene ozke steze za drsalce, ki se naprej proti otoku iztekajo v provizorično igrišče za hokej, po katerem se z lesenimi palicami v rokah podi mularija.

Mirjam in njen Tim sta še ob robu jezera in se trudita s Timovo novo čelado, pogledujem proti njima in presojam, ali bosta zmogla sama ali naj jima grem pomagat. Nekje pod ledeno ploščo votlo zadoni rezek zvok, v hipu prekine idilično razgledniško popoldne in hkrati naredi nevidno razpoko spodaj pod snegom in v mojih živcih. Ustrašim se za Ulo in se zapodim za njo, čeprav naj bi bil led debel skoraj dva decimetra, se bojim, da lahko v njem vsak trenutek zazeva razpoka, v katero bo zadrsala mala in izginila pod gladino. Zavpijem, naj me počaka, vendar je zanjo to samo znak, da se bova zdaj lovila, zadrsa še hitreje, se smeji in med hitrim poskakovanjem z ene na drugo drsalko komaj lovi sapo in ravnotežje. Hitrejša je, kot sem si predstavljal, ves zadihan jo ujamem in dvignem v zrak šele po nekaj desetih metrih, ko se skupini ostarelih angleških sprehajalcev umika na rob ledene steze.

To ni ljubljanski bajer, ji rečem med drsanjem nazaj proti obali, tukaj se ne smeš drsat sama, samo z očetom se lahko, razumeš?

Odkimava, ne strinja se z mano, spet ti bom ušla, reče prostodušno in si popravlja lase, ki so ji izpod čelade zdrsele nad oči.

Ne dvomim, da bo to poskušala takoj, ko jo bom spustil na tla. Pretekli teden je bila s šolo na tečaju drsanja, bila je najboljša v razredu in zdaj nekako misli, da je najboljša na svetu.

Kaj, če bi šli raje na kremšnite, poskušam za svoje spremenjene načrte pridobiti najprej Tima, ko z Ulo v naročju pridrsam do obale in pokažem proti hotelu, ki se z zastekljeno teraso nedaleč stran dviguje nad jezero.

Saj smo komaj prišli, namesto njega odgovori Mirjam, ki se sklonjena nad Tima še vedno ukvarja s paščkom njegove čelade.

Je kaj narobe, reče potem, ko se obrne in vidi, kako v naročju držim Ulo.

Ne, samo na živce mi gre pokanje ledu, odgovorim.

Negotovo me gleda, napol se nasmehne, ne ve, ali se šalim ali mislim resno.

Led vedno malo poka, ampak … skomigne z rameni in s pogledom pokaže na jezero, na katerem je polno ljudi.

Že vsaj deset let ni bilo takšnega ledu, nadaljuje potrpežljivo z gorenjskim naglasom, ki ga v Ljubljani ne uporablja, od sredine novembra je temperatura neprestano pod ničlo, ponoči je bilo komaj kdaj topleje od minus deset.

Glej, tudi če je bilo celo zimo minus trideset, mi ni všeč, da led poka, rečem in pri tem čutim, da v resnici že popuščam.

Po glavi se mi motajo nenehne novice iz časopisov in s televizije, da se temperatura na Zemlji iz leta v leto dviguje in da bo Evropa kmalu brez vseh ledenikov. Če je res tako, pomislim, ne vem, zakaj je bilo v zadnjih dveh letih komaj kaj poletja in me od septembra do maja neprestano zebe. Torej navznoter zaradi neke nepoznane bolezni zmrzujem sam, ali pa se, vsaj okoli mene, svet ne segreva. Kakšno globalno segrevanje pa je to, če se na jezeru po nekaj letih spet lahko naredi led, pomislim, kdo se tu iz koga norčuje, če se bo segrevanje nadaljevalo na ta način, bomo kmalu vsi zmrznili.

Mirjam se smeji, kot bi mi brala misli in odkimava z glavo, pomirjeno gledam njen nasmeh in njene živahne oči. Lepa je, dobro se počutim ob njej, nisem užaljen, ker se smeji mojim strahovom.

Prejšnjo nedeljo, ko še ni bilo novega snega, mi potrpežljivo preganja moje dvome, se je nek pijani domačin sredi dneva po jezeru zapeljal z avtom, pol ure se je gonil po njem, pa ni bilo nič. Če odštejem, da so ga policaji prijavili k sodniku za prekrške. In v zadnjem tednu tudi čez dan nikoli ni bilo topleje od minus pet stopinj, razen predvčerajšnjim, ko je snežilo. Res ni razloga, da bi te skrbelo.

Ne pozna me še dobro, jaz vedno najdem razlog, da me skrbi, tudi tam, kjer ga nikjer ni. Sicer pa, ona že ve, domačinka je, njena mama stanuje nekaj sto metrov stran od jezera, in skoraj vse vikende s Timom preživita pri njej. Sam sem navajen na bajer ob robu Ljubljane, kjer voda nikjer ni globlja od treh ali štirih metrov, in na drsališča v dvoranah, kjer nikoli nič ne poka, razen če koga na ledu spodnese in trešči ob ogrado.

Prav, popustim, spustim Ulo na tla in počakam, da s Timom oddrsata naprej. Mala se je umirila, hoče pokazati, kaj se je naučila na tečaju, tu in tam se na ledu obrne naokrog ali na hitro zavre. Tim molče spremlja njene vragolije, jasno mu je, da se postavlja pred njim, vendar z ničemer ne pokaže, da mu to kaj pomeni. Z Mirjam drsava za njima, iz kotičkov očesa neprestano bedim nad otrokoma, z vsem ostalim telesom uživam v zimski pokrajini. Vse je tako zelo lepo, da je že preveč, da človeka od preobilja lepote navznoter tu in tam zaboli. Vse je popolno, zasnežene smreke, zasneženi vrhovi gora v bleščečem morju sonca, z mehkim, puhastim snegom obložene hiše, grad nad jezerom, modro&jasno nebo, popolna idila, na eni strani na robu kiča, na drugi na robu bolečine. Iz spomina se mi za trenutek prikaže lepi obraz Ornele Muti iz nekega filma, ki sem ga gledal pred leti in katerega naslov sem pozabil, družila se je z nekim dekadentnim norcem, tip ni prenesel njene lepote, pa se je razrezala po obrazu.

Z Mirjam molče drsava drug ob drugem in se vsake toliko dotakneva, ko se na ozkih ledenih stezah izogibava parom nedeljskih sprehajalcev ali drsalcem. Šlo bi tudi brez teh dotikov, ni mi jasno, kaj pomenijo, čutim samo, da je tako v redu. V zraku sta hkrati tišina narave in prehoden površinski vrvež. V daljavi nekdo z motornimi sanmi po snegu v ravni črti vleče smučine za tekaško progo, s hokejskega igrišča prihaja vpitje domače mularije, po ledenih stezah se sprehajajo in drsajo nedeljski izletniki, v vse smeri čez jezero hodijo skupine starejših angleških turistov, skozi kamere beležijo, kar z očmi vidijo slabše, in se oglašajo s svojimi vzkliki občudovanja ob pogledu na grad, vrhove gora in cerkev na otoku. Za njih sva z Mirjam del idilične scenografije, ki jo lovijo v svoje kamere s staromodnimi gibi prstov, kot bi v rokah držali skodelice za čaj. Na njihovih posnetkih sva srečen par z ljubkima otrokoma, v njihovih predstavah postajamo vzorčna srečna družina domorodcev, kakršnih na njihovem angleškem Otoku skoraj ni več, pozimi cele dneve harmonično drsamo po jezeru in poleti cele dneve po njem veslamo ali plavamo, samo zato, ker se to povsem sklada z njihovimi predstavami o idiličnih krajih in idiličnih domačinih, kakršne je napovedala turistična agencija. Ko bodo prišli nazaj v svoje Londone, Manchestre in Leedse, bodo ob večerih vabili na partije prijatelje in znance in jim razkazovali svoje videoposnetke, povsem normalni ljudje živijo tam, jim bodo pripovedovali, ko se bomo na ekranu nenadoma pojavili Ula, Tim, Mirjam in jaz, nič kaj dosti drugačni niso od nas, le bolj srečni so, mnogo bolj srečni. In ko bodo njihovi gostje odhajali domov, bodo bogatejši za podobo popolne idile, v kateri bomo nastopali Ula, Tim, Mirjam in jaz in ves srečni rod, ki ga zastopamo v popestritev deževnih angleških popoldnevov. Še dolgo se bomo prikazovali v njihovih meglenih angleških sanjah in se potem začeli sčasoma vedno bolj raztapljati v njihovo sivo in pusto resničnost.

Ula se kmalu po sredini jezera spomni, da jo bolijo noge, da je žejna in da ne more več naprej. Poskušam jo prepričati, naj zdrži še nekaj minut, pa bomo prišli na drugo stran, in si bova lahko ogledala obalo, kamor se bova poleti hodila kopat.

Saj zdaj še ni poletje, bova šla raje takrat, odgovori, s tal na hitro posname sneg in ga začne lizat.

Na drugi strani te bom posnel z mobijem, jutri ti ga bom posodil za v šolo, da boš lahko sošolcem in učiteljici pokazala, da si predrsala celo jezero, ji obljubljam.

Ne morem, odkimava in se usede v sneg. Počakala vas bom tukaj, doda brezskrbno in si s hitrim gibom v usta potisne novo sladkorno peno iz snega.

Nič je ne prepriča, nobena prošnja, zvijača ali obljuba. Ne ostane nam drugega, kot da se obrnemo nazaj, nenadoma čudežno oživi in začne drsati tako lahkotno in hitro, da jo komaj dohajamo. Vzporedno z našo ledeno stezo nam nasproti pripeljejo motorne sani, mlajši moški v rdeči puhovki pomaha v pozdrav Mirjam, opazujem jo, kako mu z rahlo kretnjo roke vrne pozdrav. Na obalni poti se pojavi skupina ljudi na konjih, v hitrem drncu drvijo tik ob sprehajalcih, ki se jim začudeni ali jezni umikajo v sneg, videti je, kot da človeka, ki v paru jahata drug ob drugem, preganjata tistega pred seboj. Sto ali dvesto metrov drvijo po poti, potem upočasnijo, si izmenjajo nekaj besed in se poženejo na jezero. Opazujem jih in primem za roko Ulo, hitro se nam približujejo, sneg prši v zrak pod kopiti konj, ki nevajeni drnca po visokem snegu sunkovito z odprtimi gobci lovijo sapo. Zdaj lahko razločno vidim ljudi na njih, spredaj jaha mlajši moški v popolni jahalni opremi s črno čepico, za njim enako spretno dva veseljaška rdečelična turista v krznenih plaščih in kučmah, po njunem videzu in njunih glasnih pijanih vzklikih sklepam, da sta ruska turista.

Za hip se mi zazdi, da sem prav ta prizor z jahači na jezeru že nekje videl, občutek imam, da pred kratkim. Tako jasno ga prepoznavam, tako domač mi je, tako blizu, da je absurden, saj na tem jezeru pozimi nisem bil že vsaj dvajset let in pravzaprav vem, da česa takšnega ne tu ne kje drugje v živo gotovo še nisem videl, spomin si očitno domišlja, da ta prizor pozna.

Z Ulo, Timom in Mirjam se zaustavimo, nagonsko stopimo skupaj in pozorno opazujemo gibanje jahačev. Njihovo divjanje ima v sebi smešno nasprotje, vodnik je tog, brezizrazen in bled, Rusa za njim sta divja in zaripla. Šele ko se nekaj metrov pred našo drsalno stezo v loku obrnejo nazaj proti obali, dovolim Uli, da sama zadrsa naprej. Nenadoma me prešine, da sem nekaj podobnega kot otrok videl v reviji za šolarje na finem gladkem papirju, trije moški so se v enaki kompoziciji kot ruska turista z vodnikom na konjih podili ob zamrznjenem rečnem kanalu, po katerem je drsal mlad fant. V reviji ni bilo fotografije, ampak ilustracija, pod njo pa je pisalo, da na Nizozemskem vsakih nekaj let zamrznejo vsi rečni kanali in potem se lahko ljudje po njih drsajo več deset kilometrov. Zdaj se prizora spomnim tako živo, kot da se je ravnokar zgodil, med njim in med mano je le samoumevni preteklik spomina, stanjšan v nevidno membrano: ležim ob razgreti lončeni peči pri stari mami, hlinim, da zaradi neznane vseobsegajoče bolezni ne morem v šolo, in listam revijo, ki mi jo je prejšnji dan posodil sošolec. Buljim v revijo in si predstavljam, da sem sam tisti fant na sliki, čeprav takrat sploh še nisem znal drsati drugače kot s čevlji po zaledeneli poti v kolesarnico za blokom, ki sva jo z vodo zalivala s sosedovim fantom, dokler si ni njegov oče zaradi tega tam zlomil roke. Sanjarim, kako bom izginil na Nizozemsko, se dneve in dneve drsal po zaledenelih rečnih kanalih in mi ne bo treba v šolo, kjer so me učiteljice neprestano cukale za lase in so se mi sošolci smejali, ker sem nekoč na vprašanje učiteljice, kaj si želim postati, odgovoril, da vesoljec.

Si že bila na Nizozemskem, vprašam Mirjam, ki drsa tik ob meni in me je pravkar nekaj vprašala, kar pa sem slišal ravno toliko, da sem izgubil podobe iz preteklosti, ne pa tudi toliko, da bi kaj razumel.

Ne, zakaj me zdaj sprašuješ to, pravi začudeno, ker ji ne odgovorim.

Kar tako, odgovorim, ker imaš rada rože in … tulipani so tudi meni všeč, razpredam, da se rešim iz zadrege.

Rada imam tudi kenguruje, čeprav še nisem bila v Avstraliji, odvrne z vljudno, nadzorovano potrpežljivostjo in potem ponovi, kar sem pred nekaj trenutki očitno preslišal. Bi Ulo skupaj z njenim Timom za kakšen dan pustila pri njeni mami?

Ne morem, sestri sem obljubil, da jo popoldne pripeljem k njej v Medvode, da se bo malo poigrala z bratranci in sestričnami, skoraj nič se ne vidijo, previdno odgovorim in se obrnem k njej.

Saj se lahko igra tudi s Timom, potem jih jutri prideva iskat, mi odvrne s podtonom, iz katerega odzvanja previdna dvojina.

In zakaj bi šla potem midva nazaj v Ljubljano? jo hočem vprašati, vendar se zaustavim ob pogledu na zadrego neke lepe ženske, ki se je narahlo nagnila čez rob in čaka, da jo potegnem nazaj. Čeprav sem v resnici v svojem življenju čez rob padel jaz in me nazaj vleče ona, že s tem, da drsa ob meni in se pogovarja z mano.

Njen pogled me spravlja v zadrego in žalost, nočem je prizadeti. Ne vem, kako bi se izvlekel, zvečer sem dogovorjen z Majo, od nočnega ljubljenja v vlaku je nisem videl in po dveh mesecih, ko sem že skoraj pozabil nanjo, me je včeraj nenadoma klicala iz Celja in povedala, da ima čez vikend seminar v Ljubljani in me hoče srečati.

Zvečer igram s prijatelji, na Dolenjsko gremo, rečem Mirjam, ne vem, kdaj se bomo vračali. Čudim se, kako gladko se lahko zlažem, v njenem pogledu zaznam, da se temu čudi tudi ona.

Mogoče bi se šli lahko prihodnji vikend ponovno drsat in potem takrat pustiva otroke pri tvoji mami, poskušam rešiti zadrego, razpet med tem, da hočem zvečer na vsak način videti Majo, ker niti ne vem več dobro, če je bilo tisto najino nočno ljubljenje v vlaku sploh resnično, in tem, da ne želim, da se to, kar se razvija med nama z Mirjam v zadnjih mesecih, konča na razdalji, čez katero nikoli ne bi mogla priti zares skupaj.

Med tednom je napovedana odjuga, pravi Mirjam, si prepričan, da boš potem še vedno hotel na led, na katerem te je strah še pri minus deset.

Najbrž ne, rečem negotovo, ampak bova že našla kaj drugega, recimo ... zastanem in jo poskušam gledati kot nekdo, ki bo vsak hip priznal dolgo zatajevano naklonjenost, ljubezenski nagib ali vsaj predolgo zadrževano telesno strast.

Bova, ja, pravi, in se zasmeji na glas. Recimo … me oponaša in se z mimiko obraza poigra z mojim bedastim&zaigranim ljubezenskim spogledovanjem … recimo … z Ulo bosta prišla k nama, na zemljevidu bova iskala kraj na Dolenjskem, kjer boš danes zvečer igral, prav?

Ne najdem primernih besed za odgovor, pogledam za otrokoma, ki drsata proti obali, približam se ji, jo primem za bok in se nagnem k njej, da bi jo poljubil. Odkimava, smeji se in se mi odmika, odrine me od sebe, z dlanmi se upre ob moje rame in mi ne pusti blizu. Drži me na razdalji, čutim, da noče, da bi se oddaljil, niti, da bi ji prišel bližje. Gledam jo, brez besed se nekaj trenutkov opazujeva, prvič zares začutim, da bi z njo lahko spal, da mi je tako blizu, da mi je pravzaprav vseeno, ali sem že, ali bom kmalu, ali nikoli.

Z Ulo se sama odpeljeva proti Ljubljani, Mirjam pa s Timom ostane pri mami.

Zakaj Mirjam ne vprašaš, če bi bila moja mama, vpraša Ula med vožnjo, meni je všeč.

Pogledam jo v vzvratnem ogledalu, igra se s svojo punčko in ji razčesava umetne lakaste lase.

Ula, začnem potrpežljivo, že večkrat sem ti povedal, da to ni tako lahko. Igračo kupiš in vržeš stran ali pa jo komu daš, če ti ni všeč, novo mamo pa izbereš za zelo dolgo časa, drugače nima smisla.

Kaj je to smisel? vpraša, to besedo sem že večkrat slišala.

Smisel je, da je vse, kar se zgodi, prav, ji poskušam pojasniti, da si z nekom, ki ga imaš rad, in hočeš, da to čim dlje traja.

A ni to, da imaš nekoga rad, ljubezen? vpraša prostodušno.

Opazujem jo, premišljujem, kako bi ji odgovoril, da ne bi več spraševala nekaj, kar tudi meni ni povsem jasno.

Tudi, rečem, ampak ni enako. Ljubezen je, da imaš rad kakšnega človeka, s katerim hočeš biti skupaj dolgo, zelo dolgo … smisel je pa, da se ti zdi prav, da je tako, in nekaj za to tudi narediš.

Potem je moja Bibi en takšen smisel, stisne k sebi svojo punčko. Hočem, da je vedno z mano, vsaj še petdeset let, reče in mi svojo drobno dlan položi na ramo, da bi mi pokazala, da sem ji dobro razložil.

Povej oči, potem čez čas nepričakovano nadaljuje z isto temo, čez petdeset let boš ti že zelo star, a ne, mogoče boš že umrl, tako kot babica.

Ja, mogoče, rečem in poskušam ostati dobre volje, čeprav me v grlu stisne zoprna tesnoba minevanja.

Takrat bom jaz že zelo velika in bogata, reče prostodušno, imela bom svojo hišo in vrt, pokopala te bom na vrtu, pod kakšnim drevesom, da ne boš kje daleč stran, prav?

Prikimam s prisiljenim nasmehom, prižgem radio in potem v vzvratnem zrcalu opazujem, kako nehaj tiho še naprej prigovarja svoji igrači.

V Medvodah naju pri sestri čaka pozno kosilo, hiša je polna otrok, njenih, sosedovih in bog ve čigavih še. Vedno, ko pridem k njej, se mi zdi, da mimogrede poskrbi za svoje otroke in še za pol ulice. Njen mož je obrtnik, soliden možak, nekaj starejši od mene, ki se cele dneve potika naokrog po svojih poslih, če pa je že doma, zavaljen v kavč gleda kakšen športni prenos ali stare črno-bele komedije in se krohota na ves glas. Dobro jima gre, razumeta se in kadar ostane Ula pri njima, vem, da ji bo prijetno in da je na varnem.

Težave? me podreza sestra, ko mrko sklonjen nad krožnikom premišljujem, da mi je bedno, kako sem se moral zlagati Mirjam, in da bi se najbrž počutil še bolj bedno, če bi ji povedal resnico.

Ne, medlo odkimam, nobenih resnih težav, in se potem namesto svojim razmišljanjem posvetim pogovoru z njo.

Nekaj čez peto se sam odpeljem naprej proti Ljubljani, avtomobilski žarometi medlo pršijo v polmrak, za bledimi okni hiš se prižigajo luči. Stolpnice na mestni vpadnici štrlijo v zrak kot osameli, zapuščeni kipi z Velikonočnih otokov, vrhnja nadstropja lovijo srebrno svetlobo iz daljave in so videti kot bleda, bolehna čela velikanskih taboriščnikov, kakšen pesnik bi napisal, da se žalostno sklanjajo nad večer. Z avtom neslišno drsim skozi ugašajoči ogorek dneva, v temno telo mesta, ovija me lepljiva mrena depresije, polzi vame skozi vse kožne pore. Potapljam se pod gladino nekega privida, okrog mene lebdijo nesmiselne gmote tuje materije, v živcih se napenja trda, molovska struna. Zmanjkuje mi zraka, skozi pljuča se namesto kisika pretakajo naježeni trakovi monoksida, odpreti moram okno, da se rešim pritiska, ki sili od znotraj navzven in mi vzbuja občutek popolne osamljenosti.

V roke vzamem mobitel in poiščem Majino številko, pritisnem na tipko in poslušam zvočni signal, ki v enakomernih presledkih brli v kabino avtomobila. Nihče se ne oglasi, pomislim, da si je punca premislila ali pa je šlo kaj narobe. Poskusim še enkrat, vztrajam, dokler se signal ne izklopi in v avtu ostane le tišina.

Čez nekaj trenutkov zazvoni mobi, zgrabim ga, ne prepoznam številke, se obotavljam in potem vseeno sprejmem klic.

Jaz sem, Maja, slišim potišan glas, kličem z mobija od kolegice, še vedno imam seminar.

Fino, pravim, ker mi trenutno ne pade drugega na pamet, kdaj boš končala?

Ne vem, čez kakšno dobro uro, odgovori zdaj glasneje, ker je očitno stopila ven iz konferenčne dvorane ali iz česarkoli že. Klicala te bom s te številke, mojemu možu se je čisto odfukalo, mislim, da prisluškuje mojemu mobiju.

Molčim, ne nameravam se pogovarjati o človeku, ki ga ne poznam in ga nočem dobiti z njo v paketu.

Kaj je, si zadremal, me podraži, je kaj narobe?

Ne, vse je v redu, kje se dobiva? odvrnem.

Najprej se moram znebiti sodelavk, reče, sicer pa mislim, da imajo kasneje večinoma tudi one svoje opravke, se posmehne.

Dobro je spet slišati njen glas, pomislim, spomnim se, kako so mi na najini nočni vožnji z vlakom v uho odmevali njeni kratki, strastni zlogi, predstavljam si jo, kako zdaj stoji v avli s kratkim črnim krilom in rdečo srajco z globokim izrezom, naslonjena na okensko polico in se lagodno pozibava v bokih; če jo od zadaj opazuje kakšen receptor, se mu mora mešati, če seveda ni bolj mahnjen na fante. Čez kožo mi gre spomin na njeno golo telo iz kupeja, na njen gibki sočni jezik in vlažne ustnice, na vtetovirano vrtnico nad njenimi sramnimi dlakami.

Greva kam na večerjo? poskušam biti zadržan in vljuden.

Bova videla, reče hitro, nazaj moram, doda potem s pritajenim glasom, čakaj me kje v centru, da se lahko čim prej dobiva.

Zapeljem domov, stuširam se in preoblečem, na hitro spijem dva kozarca vodke s sokom in se zleknem pred televizor. Pogledujem po stanovanju, premišljujem, če bi jo kasneje pripeljal k sebi, vendar se ne morem odločit. Nočem, da se ponovi zgodba izpred mesecev, ko se je tista mala smrklja na klic v kopalnici dotikala Ulinih stvari.

Nekaj pred sedmo se odpravim iz stanovanja in se odpeljem proti centru, med potjo me pokliče Maja in mi sporoči, da me čaka pred glavno pošto.

Čez minuto ali dve sem tam, na postajališču ob pošti je vse polno ljudi, zapeljem ob rob cestišča, odprem sovoznikova vrata in čakam. Za mano na postajališče pripelje avtobus, ustavi tik za mano, potrobi in živčno utripa z dolgimi lučmi, da mi iz glave skoraj odplakne možgane. Zgrabi me, da bi stopil iz avta in idiotu razbil šipo ali vsaj brcnil v žaromet, komaj se zadržim, da ne vzkipim, nestrpno pogledujem proti Maji, ki počasi hodi proti meni, govori po mobiju in mi z roko kaže, naj je ne motim. Očitno se pogovarja z možem, med hupanjem avtobusa, ki speljuje tik ob mojem avtu, ne morem slišati njenega glasu, vidim lahko le njene ostre kretnje in potem, ko že prisede k meni v avto, njen vznemirjeni obraz.

Videti je utrujena in drugačna, kot sem si predstavljal, na sebi nima niti kratkega črnega krila niti rdeče srajce, oblečena je v volneno krilo s škotskim vzorcem in v bel volnen puli, čez katerega ima podložen usnjeni plašč.

Bi šla kam na ribe, v mehiško restavracijo …? vprašam in jo pogledam.

Nisem lačna, odkima, samo pelji, kamor hočeš, doda. Dlan za hip položi na mojo roko na menjalniku, jo potem odmakne in si prižge cigareto.

Krožim po mestnih ulicah in privijem glasbo, počasi se brezciljno voziva po ulicah, vedno dlje od centra in potem ven iz mesta. Med vožnjo iz svoje ročne torbice vzame mandarino, počasi jo lupi, vsak krhelj odgrizne na pol in drugo polovico potem potisne v moja usta.

Pri zapuščeni Plečnikovi cerkvi med polji zavijem s ceste in avto ustavim na začetku kolovoza, ki vodi nekam v močvirje. Ugasnem motor in glasbo, Maja se nasloni na mojo ramo in si prižge novo cigareto. Čutim toploto njenega telesa, kako leze čez mojo kožo in noter vame. Vsenaokrog je čudna, grozeča tišina močvirskih brezpotij, prekine jo le pes, ki se pojavi nekje iz teme in slabotno zalaja, zakašlja proti nama.

Nekdo prihaja, reče Maja in se s svojega sedeža pomakne čisto k meni.

Nihče ne bo prišel, v takšnem mrazu nikomur ne pade na pamet, da bi se ponoči potikal tu naokrog, odgovorim in nekaj časa vseeno oprezam, če bo za psom prišel še kdo.

Zdi se mi, da mi bo zaspala na rami, ugasnila je cigareto, molči in diha s počasnim, globokim ritmom, božam jo in opazujem, kako se iz razmočenih močvirskih tal vsenaokrog v črnino noči dvigujejo gmote sivih meglic. Na šipah se nabira vlaga, z njih drsijo kapljice rose in začnejo v ohlajeni avtomobilski kabini kmalu zmrzovati.

Nenadoma se Maja premakne, z nohti postrga po šipi, mi potem led s prstom pritisne ob ustnico in se zasmeji.

Mislil sem, da si zaspala, rečem.

Zaspala bom zdajle, skupaj s tabo, reče, ugasne svoj mobi in se mi skobaca v naročje. Začneva se slačiti in nenadoma me prešine občutek, da se bo led s šip naokrog preselil na najino prepoteno kožo in naju zamrznil, in dohiti me dopoldanska tesnoba z jezera in zavest o minevanju vsega, čutim, kako nepovratno drsim navzdol pod zamrznjeno površino sveta, le da zdaj pod njo nisem sam.

4. marec

Ura je enajst dopoldne, spraznil sem pol steklenice tekile, pomešane z limoninim sokom, sedim v dnevni sobi in menjavam spodnjo e-jevsko struno na svoji Paul Red Smith električni kitari. Od jutra, odkar sem spremil Ulo v šolo in se vrnil domov, vadim Samba Pa Ti od Santane. Ne gre mi, na glavi imam slušalke, ojačevalec je enake znamke kot tisti iz studia, v katerem je Santana posnel komad, vse tone igram natančno tako, kot so zapisani v notah in sem jih preigral že neštetokrat, samo zvok in ritem kitarskega sola se na nekem mestu, ki ga vedno znova ponavljam, ločita od originala in me spravljata v obup. Ne morem ugotoviti, ali sem pri zategovanju strune in prehodu naprej navzgor po vratu kitare v nizu tonov za tisočinko sekunde prepozen ali prezgoden, za stotinko milimetra previsoko ali prenizko, zdi se mi, da bi ga lahko poskusil zaigrati še neštetokrat, pa mi ne bi uspelo.

Mislil sem, da ves komad lahko zaigram natančno do zadnjega tona in sem ga prostodušno tako igral leta in leta; šele ko sem včeraj zvečer po dolgem času pozorno poslušal ves originalni Samba Pa Ti, mi je postalo jasno, da očitno nikoli nisem dovolj zbrano poslušal tega dela solaže, da bi slišal, kako oddaljen sem od njega. Nekje na sredi četrte minute me vrže ven, nepreklicno zgrešim ritem in ga potem vsaj deset tonov ne ujamem več v pravem tempu. Dve uri sem poskušal s slušalkami na ušesih po zategovanju e-jevske strune na sedemnajstem polju ujeti priključek k Santani, dokler ni struna nenadoma počila in zavibrirala po zraku kot presekana kača, ki še zadnjič bliskovito švisne v zrak in potem negibno obleži.

Stvar bo imela posledice, tuhtam prepojen z alkoholom, vsak človek ima v sebi svoj notranji metronom, s katerim meri naravni red stvari, njihovo usklajenost z vesoljem in preverja kozmično ravnovesje. Zame so to Bachova violončelska suita št. 3, Santanin Samba Pa Ti, verzi Strniše iz pesmi Vesolje, ki jih znam vsak hip na pamet, trezen ali pijan, buden ali v sanjah, živ ali mrtev, »vesolje, tam sem jaz doma, poznam ga bolje kot svoj žep, na izlet bom še kdaj skočil tja«, in Lorcova Jezdečeva pesem, v kateri nikoli, nikoli ne prideš v Kordovo, pa če pesem prebereš neštetokrat. Če mi kdo v njih lahko spreminja tone in besede, tuhtam pijano in si namešam nov kozarec tekile z limoninim sokom, potem to pomeni, da ni nič več zanesljivo, da se je podrlo vse, kar je sestavljalo obstojnost sveta, vse, kar je zagotavljalo njegovo trdnost, pomeni, da se je ravnovesje porušilo in je jasno, kam bo to pripeljalo: nihanje in zvenenje kozmičnih strun se bo sčasoma ustavilo in raztrgale se bodo kot moja e-jevska struna in od vsega skupaj bo ostalo eno samo veliko pokopališče umirajočih sikajočih kač, negibnih kovinskih zvitkov brez resonance, razstavljenih brbljavih zlogov besed, vse skupaj bo lahek plen vseprisotnih črnih lukenj, ki bodo nekoč tako ali tako vse posrkale vase. In vsepovsod bo vladal samo še hlad, neznosni ledeni mraz brez sledi človeške stopinje, brez prepotene kože zaljubljencev, brez milijonov pričakujočih otroških pogledov za neko prihodnost, ki je nikoli ne bo.

Ko so pred leti z vesoljsko sondo Voyager I med zvezde ob nekaterih drugih človeških stvareh poslali posnetek Berryjeve Johnny B. Goode, so naredili napako, to sem že dolgo prepričan. V vesolju ni bitij, ki bi plesala na starega zapornika Chucka. Nič nimam proti njemu, ampak nezemljani bi nas bolje razumeli, če bi jim razposlali Strniševo Vesolje in Santanin Samba Pa Ti, gotovo bi nas že zdavnaj prišli pozdravit dol ali gor, ali kakorkoli že obrneš, na to našo precej osamljeno zemljo, če bi naredili tako. Kaj lahko bolje ponazarja odgovor na brezmejno tišino vesolja, modrujem vase med obračanjem kitarskega gumba in uglaševanjem nove strune, kdo bi lahko bolje opisal veliko in toplo žalost človeka, ki sedi na zadnjih tačkah in z najbolj finim glasom kliče gospodarja, ki ga ni nikjer, njegovo minljivo, utripajočo, kot pozabljen svetilnik zapuščeno pego zavesti in upanja, razmetano po neskončnih prostranstvih teme, kot Santana ali Strniša?

Ponovno spijem za požirek tekile, strese me od rezkega cenenega alkohola, ki je primešan k osnovi tekile in se mi zoprno dviguje nazaj iz želodca. Pomislim, da bi moral odpotovati v Mehiko, če bi hotel dobiti pravo tekilo iz stoodstotne agave in če bi hotel zares razumeti ritem Santane. Ja, oditi bi moral v Mehiko, se potikati po zapuščenih planotah, med kaktusi, po pragozdu Chiapasa, med indiosi, hoditi po njenih pustinjah, da bi mi prah zatrpal sluhovode in bi jih lahko odprl šele s pravo tekilo iz Jalisca, ne pa s tem zvarkom, ki sem ga kupil v cenenem ljubljanskem megamarketu. Namesto da skozi okno gledam v siv zimski dan nad strehami hiš, v sneg, črnikast od dima in smoga in bog ve česa, bi moral sedeti na verandi kakšnega majhnega penziona v kakšnem izgubljenem mehiškem mestecu, za katerega ne ve nihče, in bolščati na zapuščen trg, po katerem se potika mršav pes, čez katerega tu in tam steče otrok z žogo ali se počasi zaziblje ženska v črnini, s katerega se v brezčasen zrak dviguje prah, med katerega včasih vdrejo zvoki mariačija, vonj po znoju, krvi, ljubezenskem drgnjenju dveh, stoterih, tisočerih teles, vonj po obupanem niču, po vseprisotni smrti, navešeni z bujnimi okraski življenja.

Ampak, nisem v Mehiki, v sivem bloku na obrobju Ljubljane sedim na robu kavča in uglašujem kitaro, med zvenenje strune, ki lovi pravo frekvenco, rezko zazvoni zvonec in me zmoti.

Poštar, pomislim, jebemti. Ne ljubi se mi vstati, razdražen sem od neuspešnega posnemanja Santane, razrukan od bednega ponaredka tekile, človek ne prihaja v pravem trenutku, tuhtam nejevoljno, razen če ima v torbi priporočeno pošto z novico, da sem zadel milijon evrov. Jebemti, ponovim, ko se rezki zvok že drugič v nekaj sekundah brezobzirno zareže v moje razdražene slušne kanale, jebemti, zarenčim proti vratom in začutim, kako v meni narašča nagonska krvoločnost slabo udomačenega psa, ki ga srbečica v zobeh spominja na okrvavljene kose mesa, iztrgane iz živega telesa in ga neustavljivo vleče k poštarju, ker je v nepravem trenutku stopil na rahli živec njegovega instinkta.

Zadržim se, počakam, da mi gre zvonjenje iz glave, ponovno udarim po e-jevski struni in še preden mi njen zven pride do ušes, se v prostor spet razleže zoprno, vsiljivo zvonjenje.

Poznam ta vztrajni način, človek, ki je pozvonil, ne bo odnehal, odložim kitaro, vstanem in stopim do vrat. Ko prijemljem za kljuko, ponovno rezko zazvoni, živčno in na hitro odklenem vrata in jih sunkovito odprem. Zunaj v rdeči adidasovi trenirki z belimi podolgovatimi trakovi ob straneh rokavov in hlačnic stoji moja zgornja soseda Zala, grizlja ustnico, kot da je v zadregi in kot da ji gre malo na smeh zaradi mojega neurejenega videza ali bog ve česa na mojem obrazu.

Opla, rečem, ti si.

Opla, reče, jaz sem, kako si uganil?

Čaka, da se bom nasmehnil, zasmejal ali karkoli rekel.

Te motim, imaš koga na obisku? nadaljuje, ko brez besed buljim vanjo.

Ne, sam sem, rečem.

Si kaj tehničen tip? nadaljuje po premolku, med katerim skuša ugotoviti, kaj je z mano narobe, ven mi je vrglo varovalko.

Gledam jo in poskušam prodajati trezen videz, pogled mi vleče proti zadrgi na zgornjem delu njene trenirke, s katero si je očitno v naglici preščipnila svileno pižamo.

Kaj narobe? vpraša.

Odkimam. Nisem tehničen tip, rečem, ampak, varovalko ti vseeno lahko zamenjam.

V potrditev svojih besed prikimam in jo gledam, kot da je to vse in da zdaj lahko pomirjena odide. Ne vem, kako bi ji pojasnil, da s težavo lovim ravnotežje, in skrivam, da sem preveč spil, preveč za to zgodnjo uro, preveč zame.

Nekaj delam na računalnik, reče, mislim, bi jo lahko zamenjal zdaj … jutri bi morala oddati tekst.

Jebemti, pomislim, komaj stojim, potreboval bi svoj mir, lahko bi počakala svojega režiserja, tuhtam vase in nedoločno kimam.

Žan je v Kolumbiji, s teatrom, drugače te ne bi motila, reče.

V možganskih zavojih, razrahljanih od alkohola, se mi na ekran zavesti zgnete strah, da mi ženska bere misli, jebemti, si rečem, ustaviti bo treba pritok podob o njenem toplem perilu pod svileno pižamo in o še bolj topli koži pod njenim perilom, paziti bo treba, da mi pohota, ki je začela nenadoma še mnogo močneje kot vsa popita tekila razsajati po napeljavi mojih živcev, ne bo povsem zalila predstav in jezika.

Imaš kakšno varovalko, vprašam mizerno, kot da se mi komaj ljubi govoriti in ukvarjati z njo.

Pojma nimam, odvrne, najbrž ne. Grem v trgovino?

Ni treba, odkimam in naredim prisiljeno vljuden nasmeh. Počakaj me, pridem čez pet minut, s težavo rečem skozi otrdelo krožečo spiralo tekile, ki mi oklepa jezik, in zaprem vrata.

Odkorakam v kopalnico, nad umivalnikom odprem mrzlo vodo in pijem, z mislimi poskušam v najbolj šibke dele telesa usmerjati tok odrešujoče tekočine, ki prihaja iz podzemnega zbiralnika pod barjem, napolnjenega s hladno stoletno, tisočletno, prastaro vodo in oplemenitenega s povsem svežo prečiščeno scalino in pesticidi, predstavljam si, kako voda mezi po mojih žilah in splakuje iz njih zasušene kolobarje tekile v jedkih kapljah umetnega alkohola in s sabo odnaša svinjarijo, ki me spodnaša od znotraj, čelo imam naslonjeno na hladno keramiko in pijem, dokler mi ne začne vodo metati nazaj ven iz ust in jo odnašati navzdol po ceveh, v odtoke, v kanale, v nov cikel prečiščevanja, zbiranja in dvigovanja proti izsušenim človeškim telesom. Ko odhajam pod tuš, me prešine absurdna misel, da bi moral kdo posneti film o odvrženem očesu, ki kroži po tem skritem temnem vodnem krogu. Stuširam se in se odvlečem v sobo po oblačila, za hip se bom ulegel v posteljo, si rečem, samo da malce zaprem oči, si prijazno prigovarjam, sam sebi nenadoma zelo blizu in naklonjen, razpet med razumevajočega angela varuha svoje nebogljenosti in topo neubogljivo oslovsko telo zlezem pod odejo in zaspim kot kamen. Po pol ure se ves prepoten hipoma prebudim, razmehčan in stisnjen od tesnobe, kot da me je za vrat stisnila vseobsegajoča, vendar čisto moja smrt in mi v telo spustila občutek brezmejne praznine, v kateri ni več nobenega telesa in človeškega spomina, predvsem mojega ne. Tako nekako bi se lahko počutilo goveje stegno na kavlju v mesnici, če bi se zmoglo zaznavati v zrcalu nekakšne mesene zavesti, pomislim, s skrajnim naporom volje se prisilim, da vstanem in se rešim iz morbidnega občutka razpadljivosti. Naškropim se s kombinacijo parfuma in brivske vodice, navlečem si oblačila in preverim svoje ravnotežje, čutim, da je pijanost izginila iz mene, da sem jo izspal in je z mano razen zasušene sledi alkohola v možganih in vseprisotnega paničnega vsesmrtnega strahu na vzmet vse v redu. Zdaj si ne želim več miru, z omare v predsobi vzamem komplet varovalk in odhitim ven iz stanovanja. Zavedam se, da sem smešen v svoji naglici, otročji v svoji bojazni, da se je moja zgornja soseda vmes naveličala čakanja in medtem poiskala pomoč pri kom drugem, nad mano drsi natančno vsevidno oko kot kamera pod stropom filmskega studia in me neusmiljeno razgalja, posmehnem se svojim hlastnim korakom, vseeno bolje, da se smejim samemu sebi, kot da bi se samega sebe bal, pomislim.

Dve nadstropji navzgor se Zala ravno odpravlja iz stanovanja, zaklepa vrata in s pedantno naličenim, vendar hladnim in mrkim obrazom opazuje moj hitri prihod. Že od daleč ji pomaham z varovalkami, ena od njih bo gotovo prava, pojasnjujem prostodušno, kot da bi prihajal točno ob dogovorjenem času in ne skoraj pol ure kasneje. Komaj sem jih našel, dodam, ko sem že zgoraj v njeni etaži, predstavljaš si lahko, v kakšnem kaosu je stanovanje moških, ki živijo brez žensk, poskušam poduhovičiti.

Gleda me zadržano&jezno, jasno je, da ne verjame mojim besedam in da premišljuje, kako naj se odzove na moj zapozneli prihod. Nepremično drži za ključ napol zaklenjenih vrat in za svojim negibnim obrazom očitno zlovoljno preverja, kaj naj si misli o človeku, zaradi katerega je morala svoj dragoceni čas namesto za tipkanje recenzije o zadnji knjigi razvpitega lokalnega psihoanalitika porabiti za ličenje.

Če bi bil njen mož, fant ali ljubimec, bi me nagnala, pomislim, ko povsem od blizu lahko opazujem njene zadržane, jezne, našobljene, privlačne ustnice. Jebi se, stari, mi sporočajo brez besed, kako lahko pustiš tako dolgo čakati eno takšno žensko, kot sem jaz. Ne vidiš, kaj vse mora na sebi spremeniti ena takšna fina punca, da se sploh lahko odpravi ven med ljudi, četudi samo v trgovino po varovalko? Sploh veš, koliko časa to vzame?

Nisem mogel prej, prostodušno odgovorim na njen zgovorni nemi očitek, zaspal sem, nadaljujem potem naravnost in odsekano, da prekinem njeno strogo negibnost, ki ne pelje nikamor. Smešno se sliši, ampak se zgodi. Ni kaj skrivati, preden si prišla pozvonit, sem spil pol litra tekile, pa me je potem zmanjkalo, prav? Če bi vsak dan vadil, me verjetno ne bi, dodam.

Počutim se malo neumno, ženski pridem pomagat, potem pa se ji moram še opravičevat, da mi bo sploh dovolila, da ji zamenjam varovalko, pred njo stojim kot kak neroden najstnik, ki prvič vidi od blizu napedenano žensko, ki ni mama, in že samo s svojo pohlevno prisotnostjo moledujem za njeno odpuščanje, prav na bedast, neroden način se puščam potiskati v podrejeno vlogo ljubimca s slabo vestjo, čeprav med nama ni ničesar, razen treh ali štirih dopoldanskih pogovorov ob kavi v njenem stanovanju o vseh mogočih blezgarijah, o feminističnih avtoricah, o problemih sodobnega gledališča v sodobnem svetu in problemih njenega moža v sodobnem gledališču, o njenih priljubljenih filozofih Spinozi&Lacanu, o psihoanalitičnih razlagah umetniških vzgibov in podobnih dolgoveznih traparijah, ki me v resnici niti najmanj ne zanimajo, kar pa ne pomeni, da si iz določenih, precej oprijemljivih razlogov, takšnih pogovorov nisem želel tudi še v naprej.

Zdi se mi, da mojim iskrenim besedam verjame prav tako malo kot mojim lažem pred njimi, molče odklene vrata in jih odrine. Z resnico je problem, pomislim, povsem nepomembno je, kaj je res, šteje edino to, kako tvoje besede učinkujejo na človeka in koliko ga sploh lahko prepričajo.

V dveh potezah zamenjam varovalko, Zala medtem izgine nekam v notranjost stanovanja. Obotavljam se, ne vem, kaj se dogaja z žensko, ne ljubi se mi igrati skrivalnic, prestar sem za takšne igre, pravzaprav bi najraje odšel in to potem tudi naredim. Ko zaprem vhodna vrata, ravno dovolj glasno, da je to morala slišati, se čez nekaj hipov ponovno odprejo in za mano po zraku priplava njen jezen in hkrati negotov glas, ki me pokliče nazaj.

Kam se ti tako mudi, čaka te kava, čeprav je že mrzla, reče, ko hodim za njo nazaj v stanovanje. V dnevni sobi me posede v fotelj in se potem živčno vrti okrog računalnika, s prsti vsake toliko jezno udari po tipkovnici in zakolne. Glej, zbrisalo mi je pol strani teksta, zasika, pizda od elektrike, pizda od računalnika, reče zdaj že bolj zavezniško proti meni. Dobro ji pristaja preklinjanje, všeč mi je ta kontrast, umazane besede pašejo na njene fine, polne, čutne ustnice in na njen spedenan obraz, vse skupaj deluje nekako tako, kot da bi imela negovana manekenkica v spodnjem perilu iz kataloga C&A v ustih cigaro, črnčev prst ali kaj podobnega.

Hvala, da si vseeno prišel zamenjat varovalko, nadaljuje, vmes sem že klicala Žana v Kolumbijo, da bi mi razložil, kako se to naredi, pa se mi ni javil.

Najbrž spi, ne? rečem mirno, ali pa kje s kakšnimi domačini malo snifa, ne? Kolumbija pač, navržem.

Vukojebina od Kolumbije, zabenti proti meni in se mi zasmeji s svojimi bleščečimi, belimi zobmi. Tam je mogoče vse, od Márqueza do usrane morilske narkomafije, samo to ne, da bi Žan tam snifal.

Prav, pa ne snifa, odvrnem. Potem pač počne kaj drugega, popustim, ne da bi s tem kaj posebnega mislil.

Kaj misliš s tem, pravi, na kaj ciljaš? zavrta vame z besedami.

Na nič, rečem. Kdaj besede pomenijo samo to, kar rečeš in se nič ne skriva zadaj, ok?

Zgane se od računalnika, sunkovito vstane in pride do dvoseda ob mojem fotelju, z mize vzame škatlico cigaret in si eno prižge.

Za besedami se vedno kaj skriva, mi reče z glasom, ki ne prenese ugovora in me nepremično gleda. Beri Freuda ali Lacana ali mojega mentorja Kolarja s fakultete, pravi pomen se skriva v nezavednem, povezan je z libidalno ekonomijo in gonom smrti.

Gledam jo tako nepremično kot me ona, sploh se ne trudim, da bi razumel, kaj mi govori, nimam niti veselja niti koncentracije, da bi razvozlaval njena diskurzivna modrovanja, prezahtevna za zgodnjo dopoldansko uro, pravzaprav, vsaj zame, prezahtevna za kakršnokoli uro dneva.

Pa vseeno nisem na nič ciljal, ponovim in jo brezbrižno opazujem. Všeč mi je pedagoški žar v njenih očeh, nepopustljiva zvestoba naučeni teoriji. Namesto da bi z njim učinkovala pametno, učinkuje seksi in brezkompromisno, na njenem obrazu ni niti sence dvoma in obotavljanja, z enako slepo vero, kot bi kakšna od Gadafijevih osebnih stražark brez pomisleka za ceno lastnega življenja s telesom prestregla morilsko kroglo, bi ona brez pomisleka za ceno lastnega telesa prestregla zmotne teorije in jih skozi svoje seksi&vlažne ustnice naravnala v smer edine prave, naštudirane resnice, brez vsakršnega popuščanja.

Žan ne počne ničesar od tega, kar ti misliš, reče počasi in poudarjeno, dokončnost svojih besed potrdi s polkrožno kretnjo prstov in potem v zrak uživaško spusti vrtinec dima.

Zares mi je povsem vseeno za njenega Žana, kaj počne in česa ne počne, njegova gola prisotnost v bambusovem okvirju na njuni skupni lenonovski fotografiji mi povsem zadošča in mi je še preveč, njegovo golo, suhljato, poraščeno telo s koščenimi udi me z ničemer ne navdihuje, edino, kar me prešine v zvezi z njim, je nevoščljivo čudenje, kaj ob tej suhoparni, nezanimivi pojavi in kilavi postavi na fotografiji in tudi v resničnem življenju počne tako fina in seksi ženska.

Potem pač dela nekaj, kar ne mislim, kar si ne predstavljam, kar se skriva zadaj, rečem in v znak predaje spravljivo razširim roke.

Skriva zadaj … reče počasi in zajedljivo. Namiguješ na homoseksualnost? ne odneha in vrta vame s svojim pogledom. Počutim se, kot bi vame poslala sondo z uniformiranimi policajkami, ki z baterijami svetijo v notranjost mojih možganskih krivulj in na secirni mizi zastarelih pojmov preverjajo izvor mojih stališč.

Odkimam in brez besed opazujem njen razdražen&napadalen izraz, ki pa jo dela samo še bolj privlačno, ki za njenim spedenanim obrazom na robu sladkega kiča in brezspolnega baroka odkriva zadržani vulkan vroče, vlažne, erotične energije.

Molčim, s prsti tapkam po gladkem držalu fotelja in se zabavam z ugibanjem, koliko časa bova zdržala brez besed.

Kadar delam, sem napeta, reče Zala v nekakšno nepotrebno pojasnilo, vse mi gre na živce.

Razumljivo, zamomljam z nobenim poudarkom v nobeno smer, da iz mojih besed ne bi nastala neka spet povsem drugačna projekcija v njeni glavi.

Pojma nimaš, koliko ljudi samo čaka, da odkrije karkoli, na kar bi lahko navlekli svojo nevoščljivost, nadaljuje in z roko pokaže nazaj proti računalniku. Vsaka definicija v mojih tekstih mora stati, vsak uvid, vsaka vejica.

Prikimam, kot da razumem, čeprav ne vem natančno, kaj mi hoče povedati.

Vsi mislijo, da spim s svojim mentorjem, med jeznim ugašanjem cigaretnega ogorka v pepelniku vznemirjeno vrže proti meni.

Skomignem z rameni, stvar bi bila pravzaprav precej običajna, vendar niti ne vem, kdo je njen mentor in kako je videti, tako da ji ne znam nič pametnega odgovoriti.

Gleda me, pozorno in ne več tako hladno, čaka na moj odziv, čaka, da ji pridem naproti. Zdi se mi, da premišljuje, če jo sploh poslušam, skloni se naprej, k sebi potegne pepelnik in si s hitro kretnjo prižge novo cigareto.

Ti pa ne spiš z njim, navržem, da odženem njen dvom in prekinem tišino, ampak ga recimo samo obožuješ. Fascinira te njegov intelekt, načitanost in to, da bi kljub razliki v letih pravzaprav rad spal s tabo, se potem razgovorim, preskočim nekaj stopenj njenega izpovedovanja in jo zadanem naravnost v njeno žensko nečimrnost.

Kako veš? se presede, se negotovo zaziba naprej in vase uživaško sunkovito potegne dim, da se skozi njene ustnice zakotrlja vlažen zvok, kot bi sesalec iz kota prenatrpane kopalnice posrkal v cev koščke raztrganega ljubezenskega sporočila ali scefrane položnice.

Saj ne vem, ugibam, rečem prostodušno, študentke ponavadi obožujejo svoje mentorje ali pa jih sovražijo, druge možnosti najbrž niti ni.

Zasmeji se, odkima z glavo, vendar nič ne odgovori. Vstane in iz bifejske omarice vzame steklenico konjaka in dva kozarčka. Natoči, nazdraviva, spije svoj konjak in čez hip, ko ga nepopitega odložim na mizico, še mojega.

Potem se razgovori o tem svojem mentorju, o njegovi ženi in odrasli hčerki, slikarki, ki jo je spoznala pred leti na neki študentski zabavi. Z njo se je zapletla v ljubezensko razmerje, ki je trajalo nekaj mesecev. To je bilo seveda še preden je spoznala Žana, ko še ni vedela, ali ji bolj ustreza življenje z žensko ali moškim, ko še ni vedela, kot mi pojasnjuje s skoraj sovražno strogostjo, kje bi lažje zaščitila svoje telo.

Lahko bi izbrala drugega mentorja, pravi počasi med izpuhom cigaretnega dima, ampak očitno me je nezavedno vleklo k njemu, očetu moje nekdanje partnerice, moje druge ženske polovice. Se ti zdi, da je v tem kaj incestnega?

V razmerju mladih žensk do starejših moških je vedno nekaj incestnega, navržem.

Kako veš, si bral Lacana, vpraša z malce na stran nagnjeno glavo in zapeljivim šobljenjem ustnic po novem kozarčku konjaka.

Pozorno gledam njene ustnice in zobe, šele zdaj opazim, da se na enem od njih, na štirici ali petici, blešči majhna srebrna vgravirana zvezdica.

Ja, Lacana imam na nočni omarici, rečem prostodušno, ampak da razumeš starejše moške in njihovo privlačnost za mlade ženske, ti ni treba ravno brati Lacana.

Hej, dejansko bereš Lacana! vzklikne, kot da ji je to pregnalo vse dvome vame in se zasmeji, natoči si nov konjak, nazdravi proti meni in ga takoj spije.

V dolgočasnem blokovskem naselju naletim na soseda, ki bere Lacana, ponovi navdušeno, pizda je to lepo.

Ne povem ji, da Lacana pravzaprav ne berem, da ga nisem niti še odprl, kot nisem odprl niti Spinozove Razprave o Bogu, človeku in njegovi sreči. Oba sem si prejšnji mesec le privlekel iz knjižnice, ker so se najini pogovori med kavami zgoraj v njenem stanovanju ponavadi končali z njenimi samogovori o doktoratu, ki ga piše in potemtakem o Spinozi, Freudu in njegovih francoskih interpretih. Nisem si ju torej izposodil zaradi kakšne krize ločenca v zgodnjih štiridesetih, ki so ga trajne posledice zakonskega brodoloma pripeljale do zanimanja za temeljna in bolj ali manj filozofska vprašanja o smislu življenja, temveč samo zato, da bi Zalo kdaj kasneje lahko presenetil s kakšnim stavkom iz Lacana in Spinoze, v resnici pa potem nisem imel niti časa niti volje, da bi ju odprl in sem ju pustil nedotaknjena ležati na nočni omarici.

Med nami, Spinozo bom mogoče kdaj še odprl, Lacana gotovo ne, neka histerična avstrijska dramatičarka mi ga je zagabila ravno ob koncu tistega tedna, ko sem si ga sposodil v knjižnici, še preden sem ga uspel v miru prelistati. Renata me je sredi februarja odvlekla na gostujočo predstavo dunajskega Burgtheatra, ker je bil njen čelist na eni od svojih glasbenih turnej v Zagrebu, Puli, Gradcu ali kjerkoli že, in mučni dve uri sem moral gledati&poslušati&in brati na nadnapisih nerazumljivo brbljanje ostarele avstrijske dramatičarke, ki naj bi se, kot je o zmedenem dogajanju na odru poročal gledališki list, prosto navezovala na Lacanovo teorijo incesta. Tudi če v tem hipu, več kot tri tedne po predstavi, samo pomislim na morbidno&neumno&bolno blebetanje na odru brez repa in glave, na infantilne filozofične plehkosti, mi postane slabo, in bojim se, da mi bo še nekaj časa slabo že samo ob omembi Lacana, čeprav gotovo ni kriv za brezglave traparije brez vsakršne razumne osnove, ki jih je za njegovim hrbtom gostobesedno in priskutno napletla histerična avstrijska dramatičarka, ki so ji pred leti poleg vsega, očitno za pomiritev njenih živcev ali kakšnega podobnega terapevtskega razloga, podelili še Nobelovo nagrado. Sama sreča, da se ukvarjam z glasbo, sem neprestano premišljeval med predstavo in opazoval zmedene obraze Renate in drugih žrtev cenenih neumnosti, ki so jih v avstrijščini v nas metali z odra, sama sreča, da že leta ne hodim več v gledališče in da mi tudi v prihodnje ne bo več treba.

Vprašanje, kdaj si me bo upala po tistem ponesrečenem&priskutnem večeru Renata ponovno povabiti na kakšno od svojih nemških kulturnih prireditev. Schrecklich in čez nekaj trenutkov grozno sta bili edini besedi, ki ju je uspela po koncu predstave vsa bleda zagrkati proti meni, in ko sva se kasneje zatekla v njeno stanovanje, da bi izkoristila odsotnost njenega Valterja, sva bila od priskutnih gledaliških vulgarnosti modne dramatičarke očitno tako stolčena&razstavljena, da se drug drugega sploh nisva upala dotakniti.

Erotika in sodobno gledališče očitno ne gresta skupaj, sem premleval, ko sem odhajal od Renate in prav enako premlevam tudi zdaj, ko na polici na fotografiji opazujem Zalinega golega umetniškega gledališčnika Žana. Ne morem spregledati, da je v bambusovem okvirju čutiti več življenja kot v njegovih koščenih podolgovatih udih, vključno z njegovim nezainteresiranim tičem, ki mlahavo visi nekam stran od Zalinih sočnih stegen in njenega rahlo izbočenega, seksi trebuščka.

Kaj tako mrko gledaš, me vpraša, ko zazna smer mojega pogleda, kaj na meni ti ni všeč?

Vse na njej mi je všeč, premišljujem s pogledom, uprtim v fotografijo, čeprav nima ničesar na sebi, vendar ji tega ne mislim govoriti, pravzaprav je, kar zadeva postavo, povsem moj tip ženske, bolj majhna kot velika, bolj fino zaobljena kot suha, nič hladno elegantna, zavita v mehke obloge tople erotične energije.

Poskušam ugotoviti, koliko je visok tvoj tip, se zlažem, gotovo ima meter petinosemdeset, kaj?

Torej, hočeš povedati, da se ti zdim majhna, pravi in si natoči nov kozarček konjaka.

Zasmejim se in odmaknem steklenico z mize na tla ob moj fotelj. Kdo pravi, da si majhna? rečem. O tebi sploh ne razmišljam v fizičnih dimenzijah, se ponovno zlažem, zanimiva se mi zdiš mentalno, intelektualke ste na splošno zanimive, ker vas ni tako lahko razumeti, dodam, ker vam človek nikoli ne more priti do konca.

V resnici so me intelektualke vedno dolgočasile, kot sem jaz verjetno še mnogo bolj dolgočasil njih, izogibal sem se jih, kolikor sem le mogel, nič od tega, kar so mi poskušale dopovedati v času mojega študija in ob redkih srečanjih v kasnejšem življenju, se me ni prijelo; sploh se me ni dotaknilo, bilo je naučeno, zapleteno in izumetničeno, nobenega vonja po običajnem življenju ni imelo, nobenega vonja po seksu, ljubezni, toplini, otrocih, naravi, živalih, vesoljskih prostranstvih, po ničemer, kar me je takrat zanimalo. Ob intelektualkah me še danes včasih popade absurdna misel, da prezirajo kakršen koli stik z moškim telesom, da pa bi moškim možganom pustile, da z njimi počnejo prav karkoli. Kakšna pronicljiva psihoanalitičarka bi moja stališča najbrž pripisala strahu negotovega samca pred premočno samico, primitivni bojazni lovca, da mu bo ostrina ženskega intelekta skrhala orodje, mu v grlo namesto bojnega krika vsadila bojazljivo jecljanje in podobnim blezgarijam. Tudi prav, vse je mogoče, ampak če bi za vse druge ženske ta teorija že lahko veljala, je zdaj pri Zali odpovedala. Nič me ni strah njenega pametnega govorjenja, pustim, da dokazuje premoč svoje načitanosti nad mojo in da mi pojasnjuje stvari z zapletenim pojmovnim aparatom, ne da bi se moral ob tem počutiti slabo, ker je ne razumem, ker se niti ne potrudim, da bi jo razumel, za vsem tem pa mi je preprosto všeč kot ženska in se mi zdi, da bi mi bilo lahko z njo v postelji ali na kakšni drugi podlagi za ljubljenje lepo.

Kaj misliš o reprodukciji, me preseneti njeno vprašanje med mojim tuhtanjem. Skloni se naprej, nekam nesramno našobi ustnice, me gleda v oči in stegne roko proti steklenici konjaka na tleh ob mojem fotelju. Primem jo za roko in jo zadržim, občutek imam, da je njena koža topla, vlažna&gladka, kot da bi z roko iz morske vode ravno potegnila sipo, ribo ali veliko školjko.

Refleksno se ozrem po stenah, vsenaokrog in tudi za moj hrbet, nikjer ni nobenih sončnic od Van Gogha, Marilynk od Warhola ali kofetaric od Kobilce, vsepovsod visijo nekakšne japonske, indijske, budistične slikarije, ki jim ne znam določiti vrednosti.

Pogledam nazaj proti njej in skomignem z rameni. Kateri reprodukciji? vprašam.

Gleda me z vrtajočim pogledom in malce posmehljivo. Se norčuješ? vpraša. Govorim o seksu, o kopulaciji, o fuku, nadaljuje po razvlečenem, ironičnem premolku. Kaj misliš o tem, o posledicah seksa, o reprodukciji?

Za trenutek me popade zadrega. Smešno, star sem že več kot štirideset let, pa me neka petnajst let mlajša ženska sredi dopoldneva z direktnim vprašanjem o seksu še vedno lahko spravi iz ravnotežja.

Aha, o seksu … odgovorim nedoločno, ko me mine zadrega, nič nimam proti, v redu zadeva, precej razširjena, zamomljam in poskušam biti duhovit.

Žan pravi, da je reprodukcija zgrešena, reče Zala mimo mojih besed. Nasloni se nazaj na naslanjalo dvoseda in položi noge na mizico. Žan pravi, nadaljuje, da je reprodukcija zabloda, ker obnavlja trpljenje in samo pomnožuje sranje na svetu.

Čeprav se sklicuje na Žana, je v njenem glasu dvojina, občutek imam, da umetniški Žan tako ali tako govori samo to, kar si želi ona slišati.

Po svoje ima mogoče prav, prostodušno odgovorim, ampak saj je na svetu tudi še kaj drugega kot sranje, a? ji poskušam ugovarjati.

Za to obstajajo globlji razlogi, ignorira moj pomislek med lenim mačjim podrsavanjem svojih nožnih palcev po stekleni mizici. Žan je bolj ekološko usmerjen, nadaljuje, in prvič se mi zazdi, da je v njenem upočasnjenem, medenem&zgoščenem glasu slišati brbotanje popitega konjaka, Žan pravi, da se življenje ljudi širi po planetu kot plesen in da ga bo na koncu zadušilo.

Tudi če ima prav, je to še daleč, ji rečem, če bi imela ti eno lepo hčerko ali kakšnega fantka, to najbrž ne bi pospešilo propada sveta, razen če ga ne bi vzgojila v kakšnega novega Hitlerja, poskušam poduhovičiti in nenadoma s celim telesom začutim, da bi ji pri tem z užitkom pomagal, če je njenemu partnerju to res tako odveč.

Z Žanom se ogromno pogovarjava, reče zdaj tako, da mi je jasno, da ga pogreša in da težko prenaša dneve brez njega, strinjava se v tem, da reprodukcija ohranja gospostvo kapitala, vsak otrok, ki ga spraviš na ta svet, se rodi kot potrošnik in ohranja obstoječi svet globalnega kapitalizma.

Otroke je treba pač nahraniti in obleči, se strinjam z njo, ampak najbrž samo zaradi tega še ni treba začeti nove revolucije, ali kaj?

Še vedno vztrajno in samoumevno držim njeno roko in čeprav se je Zala zdaj sklonila nad mizico in v precej neudobnem položaju z drugo roko tipa proti škatlici cigaret, jo tudi sama pusti v moji dlani, kot bi bila to najbolj običajna stvar.

Z dlanjo zdrsim gor in dol po njeni mehki, negovani koži, pobožam jo in gledam nekam mimo nje, kot da sem zamišljen, čeprav prav nič ne premišljujem, ampak poskušam čutiti, kako se odziva na božanje.

Če ti povem po pravici, se potem nagnem naprej in poiščem njen pogled, ne razumem teh stvari okrog reprodukcije, ne znam razmišljati o tem. Ampak s tabo bi imel eno fino majhno hčerko, to je to.

Narahlo jo potegnem k sebi, njena roka se v nekem trenutku upre in izmakne, potem vstane, si poravna krilo in me gleda, nekam divje, nerazumno, mogoče sovražno. Molči, zdi se mi, da sem rekel preveč in me bo napodila iz stanovanja, nepremično me gleda z motnim leskom v očeh in si z gibom, dvema popravi lase, potem pa si počasi odpne stransko zadrgo na krilu, ga spusti, da zdrsi čez njene boke na tla in mimo mizice pride na mojo stran.

5. april

Sonce se upira v sprednjo šipo, vzpenjam se po strmi hriboviti cesti, vrtim volan in poskušam umikati pogled pred slepečimi popoldanskimi žarki, ki me nekje na sredi desnih ovinkov zarežejo naravnost v oči. Avto se ropotajoče oglaša in opozarja na razjedeno izpušno cev, iz zvočnikov v kabino udarjajo hip hop ritmi, ki niso ravno v sozvočju z umirjeno podeželsko pokrajino, ampak tako je to, ko začnejo hčerke pri osmih letih pogojevati skupne izlete s svojim glasbenim okusom.

Ozka cesta, na kateri se v nelogičnih presledkih izmenjujeta asfalt in makadam, je bolj ali manj prazna, le tu in tam prehitiva kak traktor in se izogneva nasproti vozečemu avtu ali izletnikom, večinoma starejšim parom z razžarjenimi, zadovoljnimi obrazi, ki se vračajo s svojih pohodov na vrhove okoliških hribov.

Slabo mi je, nenadoma reče Ula, pogledam v vzvratno ogledalo in vidim njene okrogle oči in stisnjene ustnice. Ustavil bom, prikimam in upočasnim tempo, vendar prepozno, že čez nekaj trenutkov zaslišim, kako se ji najprej izpahne in potem začne bruhati. Zaustavim ob robu ceste, stopim ven in Ulo spravim na zrak.

Oči, zdaj me ne maraš več, pravi s skremženim obrazom in s pogledom na pobruhane zadnje sedeže, ampak sam si kriv, nisi verjel, ko sem ti rekla, da mi je slabo.

Vse je v redu, prav enako rad te imam, samo tvoj novi vonj mi ni najbolj všeč, rečem in jo začnem brisati z vlažilnimi robčki. Iz prtljažnika vzamem rezervna oblačila zanjo, jo preoblečem, počistim avto, odprem šipe in potem nekaj časa med klepetanjem postopava naokrog med drevesi, da se nadiha svežega zraka in se umiri.

Ko se vrneva k avtu, jo posadim na sprednji sedež in napol priškrtnem zadnji šipi. V upočasnjenem tempu nadaljujeva vožnjo po vijugasti cesti, voziva se mimo redkih domačij in počitniških hišic, tu in tam zagledava kakšnega človeka, ki obrezuje drevesa ali obdeluje njivo. Vsake toliko v roko vzamem list, na katerem je natisnjen toplar, ki sem ga izbrskal v oglasih na medmrežju in bi ga moral zdaj že počasi zagledati. Mogoče sem tudi ga, vendar so redka lesena poslopja, mimo katerih se voziva, bolj ali manj enaka in so iz avta vsa videti podobna temu, ki ga imam na sliki. Na listu je med podatki o ceni in oddaljenosti od mesta tudi številka lastnikovega mobitela, vendar ga nočem poklicati, preden si dvojnega kozolca, o kakršnem sanjarim že lep čas, najprej ne ogledam sam.

Na sedlu med hribi je manjša vas s cerkvijo, avto zaustavim pred gostilno in počakam, da zajetni natakar v ženskem predpasniku za dolgo mizo ob stavbi do konca postreže skupinico izletnikov. Ko konča, skozi odprto okno proti njemu pomolim sliko s podobo toplarja in ga prosim za pomoč. Iz mojih rok vzame list s sliko in podatki, ga poravna, zmiguje z glavo, ga ponovno poravna, odkimava z glavo, cmoklja, tleska z jezikom in nasploh ustvarja vtis, da je zaskrbljen. Ne poznam, me pogleda, kot da bo zdaj zdaj konec sveta in odkimava z glavo, vprašat grem ženo v kuhinjo, domačinka je, reče potem in izgine v notranjost gostilne.

Čez nekaj minut se vrne in pove, da takšen toplar prodaja nek ljubljanski vikendaš in da se morava odpeljati še kakšnih deset minut naprej po cesti, če hočeva priti do njega. Skozi odprto okno mi v roke potisne list, nanj je vrisal cesto in razcepe in ob posamezne odseke napisal približne razdalje, podrobno mi pojasnjuje potek poti, na koncu zadovoljno s prsti potapka po strehi avtomobila, se obrne in se, še preden se mu uspem zahvaliti, v svojem ženskem predpasniku ponovno posveti izletnikom pred gostilno, ki ga nestrpno pričakujejo za nova naročila.

Skoraj natančno čez deset minut potem dejansko pripeljeva do zaselka brez imena, sestavljenega iz kmetije in treh ali štirih vikendov nad njo pod obronkom gozda. Pred kmetijo z glavne ceste, če je kotanjasta makadamska pot lahko glavna cesta, zavijem na desno in po nekaj desetih metrih rahlega vzpenjanja se po kolovozu pripeljeva naravnost do toplarja, ki stoji ob robu planote, na koncu travnika, tako rekoč na koncu sveta, za katerim je samo še horizont neba in razlomljen teren, ki se začne strmo spuščati proti dolini.

Izstopim in se razgledam naokrog, Ula hoče do konca slišati svoj hip hop komad in poudarjeno nedolžno gleda proti meni; poznam ta njen pogled, vem, kaj pomeni, nekako ji ni, da bi šla iz avta, če ne bom hitro in dovolj zvito ukrepal, si bo začela izmišljati nove in nove pogoje in ne bom je mogel več spraviti ven.

Od tukaj se vidi Medvode, ji rečem z roba ravnine in ji pomignem z roko, naj pride k meni, drugič bova prinesla daljnogled in bova lahko poiskala hišo tvojih bratrancev, ji prigovarjam.

Zgane se, zastane, se našobi, zavzdihne v znak predaje in potem iz avta pride do mene. Spodaj v dolini je dejansko videti zanikrne tovarniške dimnike ob robu Medvod, iz katerih se vali dim, in nekaj urejenih vrst ulic, med katerimi se skriva hiša moje sestre.

Nič ne vidim, reče Ula, predaleč je, tisto spodaj je lahko karkoli.

Še bolje, da je zate lahko karkoli, ji rečem, potem si boš lahko vedno predstavljala, kar boš hotela, da je New York, Pariz, London …

Oči, New York? reče poudarjeno razvlečeno in očitajoče, oči, a veš, kje je New York? Od tukaj lahko vidim New York samo po televiziji.

Tako se boš lahko igrala, mislil sem New York v domišljiji, ne v resnici, sicer pa že sama veš, kaj boš počela, pojasnjujem ne preveč prepričljivo in se poskušam odmakniti od teme, da male ne spravim še v slabšo voljo.

Zanjo New York ni nič, kar bi si bilo treba šele predstavljati, niti ni to Manhattan, Centralni Park ali nočni jazzovski klubi, zanjo je New York povsem konkreten in določen kraj, na katerega po nekem obskurnem televizijskem kanalu pride nekajkrat na teden in je sestavljen bolj ali manj iz kopice obrazov ženskic okrog dvajsetih, obkroženih z ostarelimi odsluženimi manekenkami z zglajenimi nabrizganimi obrazi in ukazovalnimi glasovi s frekvenco paznic iz konclagerjev in evnuhastimi stilisti z visokimi, izumetničenimi&poženščenimi glasovi, ki se za debelimi stenami studiev in zatemnjenimi šipami nad mestom potegujejo za model dneva, model tedna, model meseca, in jih v studijskih sešivalnicah teles predelujejo iz svetlih žensk v temne, iz plahih v divje in izzivalne, jih v nekaj minutah premontirajo kot punčke iz plastike, ki jim poljubno menjaš glave in telesa, da jih ne prepozna niti lastna mati, kaj šele včerajšnji ljubimec. Evo, to je za mojo malo Ulo zdaj New York, tuhtam nejevoljno, prenatrpana kopica bedastih in škodljivih oddaj, ki jih zadnje čase gleda po televiziji, ker to počnejo tudi njene sošolke, da se o tem potem lahko pogovarjajo med šolskimi odmori ali na poti domov.

Ulo pustim samo na robu travnika, da se malo ohladi v svoji glavi in razvije svoja tuhtanja, s katerimi se počasi osamosvaja od mene, kaj hujšega, kot da se zvali po strmem bregu in se potem ustavi na položnejši klančini, se ji ne more zgoditi. Stopim do toplarja in ga obhodim, tramovi na obeh straneh so čvrsti in dobro vzdrževani, zbita zemlja med obema kozolcema je gladka kot rjav marmor, kot čokoladna koža na dekolteju vseobsežne boginje plodnosti, prečni tramovi med obema stranema stavbe in deske na njih so novi, lastnik jih je dal očitno pred kratkim zamenjati, dišijo po smolnatem svežem lesu. Karkoli vidim in česarkoli se dotaknem, mi je všeč, vse okrog toplarja in na njem je mnogo bolje, kot sem pričakoval, nikjer ni nobene krame, črvivih desk z zarjavelimi žeblji ali odsluženih zanikrnih kurnikov z zasušenim kurjim drekom. Z dveh kavljev s kozolca snamem dolgo lestev in jo prislonim na rob odprtine podstrešnega prostora, povzpnem se navzgor v veliko prazno podstrešje z zasteklenima trikotnima odprtinama na vsaki strani, ko zakorakam po čvrstih deskah, se po prostoru začnejo s tal dvigovati kosmi lesnega prahu, ki so v snopih svetlobe videti kot majhni vodometi praprahu, iz katerih višje v zraku nastajajo vrtinčaste silhuete, zvezdnate meglice, mlečne steze iz prahu, in v preprostem in čarobnem prizoru, ki je nastal skoraj iz nič, me prešine absurdna in v tem trenutku vseeno povsem oprijemljiva misel, da mogoče v vrtinčenju tega prahu v nekih drugačnih dimenzijah nastajajo čisto nova vesolja, v katerih bo nekoč nastalo neko povsem drugačno življenje in se bo naselilo v nova bitja, ki se bodo znala tako ljubiti, da se jim nikoli več ne bo treba vrniti nazaj v prah.

Hja, vedno pogosteje me popadajo takšne nevsakdanje misli, verjetno sem predolgo brez stalne ženske in preveč premišljujem, ujel sem se v zoprn občutek dozorelosti, ki gre že malo predaleč, toliko predaleč, da počasi poka po nevidnih šivih, v katere se bodo z leti vedno pogosteje kot plesen naseljevali strah, občutek minljivosti in vedno bolj fizična zavest, da bo nekoč vsega dejansko konec. Začudim se, da mi je ob tem tuhtanju zame pravzaprav vseeno, da samo zaradi Ule ne bi hotel, da se to zgodi prezgodaj.

Dvakrat, trikrat prehodim čvrste, dišeče deske od enega trikotnega okna do drugega, poslušam poln odmev lesa, čutim fino, mehko prožnost svežih desk, na eni strani gledam oblake, vrhove še vedno zasneženih gor, oddaljeno hribovje pod njimi in naseljeno kotlino daleč spodaj, na drugi vidim streho kmetije in gospodarskega poslopja ob njem in na levem robu pogleda drevesa in povsod drugje travnik, ki prehaja v gozd in potem naprej v valovanje mehkega hribovja.

Iz tuhtanja me zmoti narahlo trkanje lestve ob podstrešno odprtino, zakorakam do nje in vidim Ulo, kako se nekje na sredi oprijemlje lestve. Previsoko je zanjo, ne upa si ne naprej ne nazaj, krčevito se drži za prečko in se trese, po licih ji tečejo solze, in ko jo pokličem in se začnem počasi spuščati navzdol proti njej, si komaj upa pogledati gor proti meni.

Strah me je bilo, kam si šel? pravi očitajoče, ko se spustiva na tla.

Nikamor nisem šel, rečem, samo pogledal sem, če bi tu zgoraj lahko naredila dobro plesno sobo zate in tvoje prijateljice, ko te bodo obiskale.

Oči, misliš resno, da bi naju hotel kdo tu v teh hribih obiskat, saj naju nihče ne bi našel. Nočem se preseliti sem.

Ne bova se preselila, jo pomirim, samo kdaj bova šla mogoče sem čez konec tedna ali med počitnicami, da boš dala lahko na ves glas svoj hip hop, ne da bi nama potem sosedje butali po steni.

Ta predstava ji je všeč, preverja jo v svojih tuhtanjih, za nekaj trenutkov je videti pomirjena. Potem se spomni, da nikjer ne vidi elektrike, na finto me hočeš, pravi in začne odkimavati z glavo.

Ni res, pravim, boš videla, vse bom uredil tako, da boš uživala tukaj, tudi elektriko bova imela, brez skrbi.

Oči, boš zravnal tudi ovinke, da ne bom vsakič bruhala? reče s hladno, na videz povsem nedolžno izzivalnostjo, ki me spominja na značajsko potezo njene mame, in se mi posmehuje skozi škrbino na levi strani.

Hej, mala, rečem, poredna si.

Na finto me hočeš, ponovi.

Nočem te na finto, rečem, naredila bova tako, da boš rada hodila sem. Zgoraj si bova naredila stanovanje, pokažem z roko proti odprtini med deskami, dobila boš ogromno sobo, večjo, kot jo imaš doma, in čisto sama si boš lahko izbrala pohištvo in barve, prav? Kupila bova kakšno kozo ali ovco in prosila kakšnega kmeta, da skrbi zanjo, ko naju ne bo tu, prav?

Odkimava z glavo in se šobi, tuhta in se poigrava z mojimi živci.

Nočem koze, pravi, ponija hočem.

Ponija, ponovim za njo in prikimam. Pobožam jo in zakorakam izpod toplarja na travnik, tuhtam, kje bi lahko preveril, koliko stane poni, preden ji karkoli obljubim, gotovo je precej dražji od koze. Sicer pa, premišljujem, se lahko pogajava tudi še kasneje.

Potem pa ponija, se obrnem proti Uli, ki hodi korak, dva za mano, še bolje, ampak prej se boš morala naučiti jahati.

Čisto izi, odgovori, moja sošolka hodi na jahalni tečaj pod Rožnikom, pri tisti gostilni. Tam imajo ponije.

No, boš šla pa še ti tja, prav? rečem in dvignem v zrak palec; vrne mi prstni pozdrav, zdi se mi, da je njeno nasprotovanje začasno mimo.

Zdaj končno lahko pokličem lastnika, dobim ga šele po drugem klicu, oglasi se mi z nekega smučišča v Franciji. Pove za okvirno ceno in mi predlaga, naj vse ostalo, kar me zanima, vprašam soseda s kmetije, sicer pa se ponovno slišiva čez tri dni, ko se vrne.

Ulo spravim v avto, spotoma se ustaviva na sosednji kmetiji, toliko, da spoznam gospodarja in z njim izmenjam nekaj besed. Možak mora biti mojih let, okrog hiše se podi pet ali šest njegovih otrok, dva sta približno Ulinih let, drugi jih morajo imeti med dvanajst in šestnajst. Pove, da se je pred leti preselil sem gor iz Medvod, prej se je ukvarjal z računalništvom, prvi trije otroci so imeli neprestano bronhitis, pljučnice in eden celo začetek astme, pa je pobegnil izpod tovarniških dimnikov in se začel ukvarjati z ekološkim pridelovanjem hrane. Cena za toplar se mu zdi primerna, mimogrede mi da še nekaj praktičnih nasvetov okrog zadev, ki bi jih bilo treba urediti v zvezi s toplarjem in pove, pri čem bi mi lahko sam pomagal.

Ko se čez nekaj minut odpeljeva naprej, se Ula spomni, da bo štela hiše do doline in hoče stavit, da jih bo manj, kot je stanovanj v najinem bloku. Sprejmem stavo in napovem, da jih bo več, navsezadnje jih je že v vasi z gostilno najmanj dvajset. Potem mi začne razlagati, da sta v njeno hip hop skupino prišla dva nova fanta in da jo neprestano dražita, vznemirjeno pove, da je učiteljica enega za ušesa in da jo je naslednjič prišla natulit njegova mama, zanima jo, če bi sam naredil enako, če bi kdo njo za ušesa. Ti si pridna punca, tebi se kaj takega ne bo nikoli zgodilo, ji rečem, sicer pa se otrok ne sme kaznovati, jih vleči za ušesa, za lase ali jih tepsti, čeprav je pod drugi strani res, da oni to počnejo med sabo in da se kdaj lotijo celo učiteljev, kar pa je čisto narobe. Pogledam v ogledalo, da bi videl, kako sprejema moje besede, če se strinja z njimi; nič jih ne sprejema, z ničemer se ne more strinjati, z glavo je naslonjena na svojo modro blazino z všitimi rožnatimi srčki in spi.

Upočasnim vožnjo, da se avto čim manj nagiba na ovinkasti cesti in vsake toliko v vzvratnem ogledalu preverim, če ima Ula glavo še vedno podprto z blazino. Preden je zaspala, je morala premišljevati kaj prijetnega, ali pa kaj finega sanja zdaj, na njenem obrazu je zadovoljen nasmeh, pomislim, da en sam takšen njen nasmeh ne bi zamenjal za nič na svetu.

Samodejno seštevam hiše ob cesti in opazujem redke toplarje, zadovoljno ugotavljam, da noben ne leži na tako dobrem kraju kot moj. V glavi si rišem načrte, kako ga bom uredil, spodaj bom na tretjini prostora, ki gleda proti dolini, naredil stranišče s prho in odprto kuhinjo z ražnjem, debelimi hrastovimi deskami za pulte in barskimi stoli, pa polkrožne stopnice z ograjo, ki bodo vodile v zgornje prostore. Ostali dve tretjini spodnjega prostora bom pustil odprti, tam bom imel vzdolž kozolca samo dolgo klop, mizo in prostor za avto, če bo ravno usekala toča. Zgornji del bom razdelil v dva velika prostora in vmes bo soba za goste, v Ulini sobi, ki bo gledala proti dolini, bom dal vgraditi dolgo okno, ostalo pa bom uredil prav kot bo hotela, v svoji sobi proti hribovju bom dal narediti balkon, zvečer se bom usedel ven na klop ob steni in igral na svojo akustično kitaro, toni bodo odtekali čez travnik, med drevesa, čez hribovja. In potem bo, kar bo. Če se bo Ula navadila hodit z mano gor v toplar, bom začel končno lahko v miru pisati knjigo, s katero se v mislih ubadam že precej časa, o Santani in Márquezu, pisal in pisal bom, dokler ne bom predrl tega sterilnega in smrkavega ovoja, ki se mi je okrog možganov in čutov in telesa v predolgem zakonu in poneumljajoči službi nabral z leti, da se mi je zamastilo vse, kar je bilo včasih živo, pisal bom o kozmičnih strunah, ki so razpete čez vesolje in ki nihajo v najmanjših delcih snovi, ki sploh ni več snov, pisal bom o kitarskih solažah Santane, ki se dotikajo teh strun, o Mariji, ki se mu je čisto zares prikazala iz nekega drugega, nesnovnega sveta, pisal bom o Márquezovi šamanski pragozdni abecedi, s katero je, namesto z mačeto, izsekal nove poti skozi arhetipske grške mite, skozi Kafko, skozi neobvladljivo rastje zelenega kontinenta, utapljajočega se v absurdu, mistiki, norih diktatorjih in premočni naravi, pisal bom o prepletanju nesnovnih, neulovljivih kozmičnih strun, nadnaravnem kitarskem zvoku Mehičana in eksplozivni mešanici besed Kolumbijca, ki je na novo ustvaril svet, in potem bo, kar bo. Naredil bom veliko, zamotano in povsem resnično knjigo, v kateri bo postalo jasno, da se vse bistvene stvari dotikajo v eni sami neoprijemljivi točki, ki se ji lahko približaš na tisoče načinov. Če to seveda znaš, če se ne pustiš ujeti v lepljivo&prividno meščansko ugodje ali če te krivična ureditev tega sveta ne stre, še preden lahko začneš iskati kakšen drug smisel življenja kot ta, da sploh lahko vztrajaš v njem.

Oči, prekine moja sanjarjenja Ulin glas, ko se po zadnjem klancu spuščava v predmestje Ljubljane, zmagala sem, samo tri hiše sem videla.

Ja, ker si spala, ji rečem, zares jih je bilo več kot štirideset.

Ti si štel že te tu spodaj, mi reče, ne velja ...

Nisem, odgovorim, naslednjič jih bova ponovno preštela, če bodo tudi takrat samo tri, si zmagala, prav?

Odpeljeva se do doma, se preoblečeva, nekaj spijeva, iz bideja, napolnjenega z vodo, vzameva rože in darilni paket in odideva naprej. Ob sedmih sva povabljena k Mirjam, praznuje rojstni dan, povabila je še kolegico iz glasbene šole, učiteljico violine Vanjo z možem in dvema otrokoma in naju z Ulo. Ni mi ravno do obiska, če ne bi bilo drugih povabljenih, bi bilo precej bolje. Rad imam ljudi, ampak bolj na daleč in posamezno, takoj, ko se znajdem v večji skupini, zakrknem in postanem nedružaben. To mi je neprestano očitala bivša žena Petra, vedno, ko je povabila kolege iz službe, sem sedel poleg gostov kot les, kot retardirani mutec in komaj kdaj sem kaj spregovoril, nič osebnega mi ni padlo na pamet, kar bi se lahko pogovarjal z njimi, govorjenja na splošno pa nikoli nisem obvladal. Če pogledam nazaj na svoj zakon, mi je zdaj povsem jasno, da dva tako različna človeka, kot sva midva s Petro, nista mogla ostati skupaj; ona je potrebovala družbo, druge ljudi, potovanja, vedno nove vtise, mene so zadnjih deset let zanimali samo ona, Ula in predvsem mir, da sem se lahko ukvarjal s svojimi kitarami. Edina večja družba, v kateri sem se in se še vedno počutim dobro, so moji v redu fantje, s katerimi igramo po zabavah. Govoriš, ko ti pač paše, molčiš, ko ti pač paše, pa je vse prav.

Med potjo doživim enega od svojih redkih praktičnih satorijev, prešine me, da je opekač za toaste precej neprimerno darilo prijateljici za trideseti rojstni dan, tudi če je zraven šopek treh orhidej z dodanim zelenjem. Zato spotoma zavijem v nakupovalno središče in ob Ulinem potrpežljivem prenašanju mojega beganja med oddelkom s perilom, parfumi, športno opremo nazadnje v zlatarni izberem polkrožni zlat obesek in uhana enake oblike z vgrajenimi dragimi kamni.

Oči, se boš poročil z Mirjam, me vpraša Ula, ko odideva iz zlatarne.

Poročil? Kako to misliš, zakaj sprašuješ? jo pogledam v zrcalu.

Ker si ji kupil take fine stvari, reče. Najbrž si zaljubljen vanjo. A ni v filmih tako, da daš takšna darila, če se potem zaročiš ali poročiš?

Ne bom se poročil in nisem zaljubljen vanjo, ampak najina dobra prijateljica je in si zasluži lepo darilo, se ti ne zdi, ji pojasnjujem.

Si prepričan, da nisi zaljubljen vanjo, vpraša s počasnim poudarkom na vsaki besedi in za nekaj sekund utihne. Škoda, če nisi, ampak ti že veš, doda potem in me dejansko pogleda tako, kot da res razume, kaj se dogaja v meni.

Pojma nimam, kaj Ula v resnici lahko razume, vem samo, da še sam ne vem, kaj pomeni biti zaljubljen. Je zaljubljenost mešanica poželenja, nežnosti in bistroumnosti, kot je domneval dobri, stari Camus, ki je o tem marsikaj vedel? Če je tako, potem v Mirjam zagotovo nisem zaljubljen, moje poželenje do nje je preredko in tudi nešportno, prisotno je samo takrat, ko me zgrabi poželenje kar tako, na splošno, sodobna izvedba goethejevskega večno ženskega, meseno brezosebno poželenjepoženski, katerikoli že. Z nežnostjo je nekoliko bolje, kadar razmišljam o Mirjam, razmišljam o njej na dober, na nežen način, imam jo rad, in nobene druge ženske ne poznam, za katero bi to lahko rekel na enak način – blizu mi je kot dobra, zanesljiva prijateljica in če je ne bi bilo, bi se počutil zares osamljenega. Pri bistroumnosti pa pogorim na celi črti, ne samo v odnosu do Mirjam, ampak do vseh žensk, do ljudi nasploh. Tako sem torej zaljubljen, tako torej nisem zaljubljen v Mirjam. Torej, domnevam, da v Mirjam nisem zaljubljen, kar pa ne pomeni, da mi je zanjo vseeno, da mi ni nič do nje.

Seveda po moji krivdi z Ulo zamudiva za debelo uro, vsi so na ozkem vrtu za vrstno hišo in motovilijo okrog ražnja. Ob prizoru skupinskega naprezanja treh odraslih, ki se ukvarjajo z razpihovanjem oglja, se spomnim, da sem Mirjam obljubil, da bom jaz pekel na ražnju in da bova z Ulo gotovo prišla že pred sedmo, naj si ne dela skrbi okrog tega. Zdaj s slabo vestjo vidim, kako se v svoji fini zeleni obleki, čez katero ima svetlo jopo in zasilni predpasnik, vsa razžarjena od vročine in zadrege suka okrog ražnja in tako kot kolegica Vanja iz glasbene šole in tudi njen mož v rokah drži kos kartona in poskuša z neusklajenim zamahovanjem kakšnega popolnega teniškega začetnika ponovno razplamteti ogenj, ki ždi nekje spodaj pod predebelo plastjo oglja.

Sorči, nismo bili dogovorjeni ob osmih, imam na robu jezika, pa si zaradi prisotnosti Ule ne upam zahinavčiti, oprosti, ker zamujava, potem nerodno objamem Mirjam, ji v roke, sajaste od oglja, potisnem darila in jo poljubim na lice.

Ne more skriti, da je jezna, ker zamujava, da je razočarana nad menoj, ker izkoriščam njeno negotovost in vljudnost, zaradi katere me ni klicarila po mobiju in naju preverjala, kdaj prideva. Zadržala sva se na izletu, se opravičim in jo še enkrat poljubim na lice in z nepotrebnim dodatnim poljubom poskrbim za dvoumen, neprijeten pogled kolegice Vanje iz glasbene šole.

Slabo mi je od takšnih pogledov, prav takšne dvoumne, potuhnjene, porogljive poglede že leta in leta dobivam od svojih kolegic v glasbeni šoli, navsezadnje upravičeno, ker se v odnosu do njih večinoma dejansko pretvarjam, navsezadnje še bolj, kot se pretvarjajo v svojem odnosu do mene one. Moj odnos do njih je hinavski odnos, kar gotovo čutijo, pritrjujem njihovim pedagoškim pogovorom o glasbi, kot da se strinjam z njimi, v resnici pa si mislim, da o glasbi nimajo pojma, da muzikaličnost in kakršnikoli toni sploh nikoli niso zares prišli v njih, ker so se prej ujeli in zadušili v njihovi ušesni votlini, nasedli so v njihovem razvajenem, nadišavljenem, meščanskem, blaziranem ušesnem maslu kot kakšen Lancelot v živem blatu, kot mušice v sesirjenem mleku.

Vse to tuhtam, ko zavzemam svoj položaj ob ražnju in se občasno nasmiham Vanji, ki me opazuje, kot jaz v resnici mimo nje opazujem njenega moža z nekakšno brahmsovsko brado, ki je iz vsakršne mode že desetletja, ja, stoletja; tip se je postavil tik pred Mirjam, vsekakor preblizu njenega obraza, ki ga, kot vidim po njeni nenaravni drži z nazaj potisnjenimi ramami in glavo, poskuša umikati iz dometa pršenja njegove razčvekane sline, in ji nekaj razlaga, tako na gosto in neprekinjeno, da Mirjam sploh ne pride do besede. Možak je strojni inženir, to sem izvedel med opravljivimi pogovori sodelavk na šoli, nekajkrat sem ga bežno videl pred glasbeno šolo, ko je čakal ženo in mrko sedel v avtu, ne da bi kadarkoli koga ogovoril, pozdravil ali mu vsaj odzdravil. Nobenega drugega vtisa nisem dobil o njem, kot da gre za neprijetnega, zadrtega posebneža, ki oddaja zadušljiv, zakrčen vonj po številkah, grafih, vijakih in strojnem olju. Ko ga opazujem zdaj, se mi ta vtis še krepi, le da je podkrepljen še z močnim, rezkim vonjem kiselkaste sline. Možak drži v rokah kozarec vina, vsake toliko iz njega mehanično spije dolg goltajoč požirek, med katerim mu odsekano poskakuje adamovo jabolko, sicer pa vmes nenehno glasno govori in se občasno rezgetajoče zasmeji, sodeč po nelagodnem izrazu Mirjaminega obraza, šalam ali neokusnostim, ki so smešne le njemu.

Otroci se nekaj časa igrajo v kotu vrta, potem se umaknejo v dnevno sobo pred televizor. Mirjam stoji nekaj metrov od mene v pat položaju, v katerega jo je ujel v strojništvo posvečeni Brahms, Vanja s kozarcem piva izmenično hodi k meni pogledovat, kako napreduje moje delo ob ražnju, in nazaj proti vrtni mizici, obloženi s pijačo, raznimi solatami in kruhom, kjer brklja po hrani in hkrati slabe dva metra od moža s hrbtom obrnjena proti njemu posluša njegova brbljanja. Vsake toliko se za hip obrne, pogleda proti njemu in Mirjam, ki se ne zmenita zanjo, mož, ker se noče, Mirjam, ker se ne more, in potem spet pride do mene. A gre, govori, saj bo, pravi, že diši, reče ob teh svojih cikličnih obhodih in mi vsakič ponuja pivo, ker nekako ne ve, kaj bi naredila drugega. Odklanjam ga, ne pije se mi, ne še, njene prisilne vljudnosti odpravim s prav tako brezosebnim kimanjem, poskušam ustvarjati vtis, da sem preveč zatopljen v pripravljanje hrane, da bi si lahko vzel kaj več časa zanjo. V resnici si nimava kaj povedati, predolgo jo poznam, da vem, da je niti najmanj zares ne zanimam, in seveda bi bilo neokusno, če bi sam hlinil, da me zanima karkoli v zvezi z njo, vsaj v treznem stanju me ne zanima prav nič o njej in na njej.

Otroke čez nekaj časa vonj pečenega mesa privabi ven k ražnju, tudi strojniško inkarnacijo Brahmsa lakota iztrga iz njegovega monologa in s svojim adamovim jabolkom prikoraka naravnost do ražnja, z vilicami začne brkljati po mesu, nabode čevapčič, ugrizne vanj z animalično hlastnostjo in se v valovih kremži zaradi prevročega mesa, ki ga niti ne more pogoltniti niti ga noče izpljuniti. Nekaj časa dela grimase, potem v enem sunku le pogoltne grižljaj, da se mu adamovo jabolko sunkovito izproži in tako napne kožo na njegovem vratu, da me prešine absurdna misel, da mu bo ob naslednjem takšnem goltljaju prebilo kožo in mi priletelo naravnost v čelo.

Premalo spečeno, reče nekam mimo mene in ostanek čevapčiča položi nazaj na rešetke.

Ima me, da bi ga dregnil z vilicami za peko, reži se nekam skozi mene in me za hip pogleda v oči, s praznim, motnim, odfukanim pogledom, z rešetk nabode kotlet in se oddalji.

Mirjam in Vanja razporejata otroke za mizo, zdaj, ko se hrenovke, čevapčiči, kotleti, piščančji hrbti začnejo z ražnja seliti v ljudi, napetost v zraku dokončno popusti, če sem že zamočil njen večer, sem ga potem tudi rešil, tuhtam ob pogledu na Mirjam, nisem slab človek. Vsak normalen moški bi si lahko samo želel imeti ob sebi takšno žensko, premišljujem, ko jo opazujem, kako mirno in s kakšno toplino je obvladala otroke, ki so še hip pred tem noreli po vrtu. Nobene druge ženske ne poznam, ki je živci ne bi niti v službi niti izven nje nikoli izdali, niti najmanjši živec ji ni nikoli pokukal skozi njeno fino, prijetno naravo in zbodel ali vsaj zmotil človeka, takšnih žensk ni nikjer več, premišljujem, in seveda tudi takih moških že zdavnaj ni več. Namesto duš imajo ljudje zdaj v svojem skeletu od znotraj navešene plastične nakupovalne vrečke, modrujem in s hudobnim rentgenskim pogledom nejeverno pogledujem proti ponesrečenemu strojniškemu ponaredku Brahmsa, ki otrokom tako rekoč izpred nosu s pladnja dobesedno grabi kose mesa in si jih s hlastnim goltanjem tlači v usta, povsem razločno lahko vidim, kako je znotraj povsem biološki, samo meso ga je, prebavila, telesne tekočine in kar je podobnega, tako da ga od živali pravzaprav loči samo nevidna plastična nakupovalna vrečka, razpeta med obema ramenskima sklepoma, prav čez koordinate, kjer je včasih tičal nastavek za nekakšno dušo. Ob njem je še njegova žena Vanja videti kot povsem spodobna običajna ženska, Mirjam pa bitje z drugega sveta. Vsak normalen moški, še posebno pa ločenec moje vrste, bi moral biti srečen, če bi lahko dobil takšno žensko, ponovno pomislim, torej ne vem, kaj je narobe z mano, da se ne zavedam tega, da se zadnje čase kar naprej nekaj zapletam z ženskami, s katerimi me mogoče čakajo še hude težave, ker imajo poleg svojih muh vse tudi še svoje tipe in jih bom slej ko prej od koga dobil po gobcu. Ja, premišljujem, o sebi mislim, da sem še vedno potrt zaradi ločitve in si ob tuhtanjih o najinem odnosu z Mirjam dopovedujem, da ne zaupam več ženskam in me ne zanimajo, v resnici pa se brez pameti in treznega razmisleka vedno bolj zapletam z njimi.

Zdaj si končno tudi sam lahko privoščim svoje pivo, otroci so se najedli in odšli nazaj noter v hišo, bradati Brahms, ki mu je, kot sem lahko zasledil iz ust njegove žene, v resnici ime Bogo, se je nagoltal in se je spet postavil pred Mirjam. Najraje bi že počasi odšel, vendar tega Mirjam ne smem narediti, s pločevinko v roki krožim po majhnem vrtu in si ogledujem rastline, kot da bi me v resnici kaj na njih zanimalo, v bistvu pa zato, da se mi ni treba pogovarjati. Čez čas se Vanja naveliča čakati na pozornost svojega moža, od zadaj pride do mene in me nagovori, da zdaj končno lahko nazdraviva.

Ja, rečem in se obrnem k njej in nerodno v zrak dvignem svojo pločevinko piva, čez njeno ramo vidim Mirjam, ki nemočno pogleduje proti meni in čaka, da jo bom rešil pred ponovnim navalom neutrudnega govorca Bogota Brahmsa, greva k njima, rečem Vanji in skupaj stopiva do njiju.

Sovražim večere, ko imam občutek, da bi moral biti nekje drugje, čeprav zares nimam predstave, kje drugje, samo nekje drugje, povsem drugje, in me navrtava občutek, da življenje teče mimo mene, da se mi izteka v prazno. Mnogo rajši bi sedel doma v dnevni sobi, s slušalkami na glavi igral električno kitaro in opazoval Ulo, kako zleknjena na kavču bere, ali iz svojih zloženk za otroke izrezuje in kombinira obleke za namišljene manekenke. Z enim ušesom in peščico nujnih besed sodelujem v pogovoru in srkam pivo, počasi in brez pravega užitka, in potem drugo, tretje in četrto, in se vmes pogrezam v dolga tuhtanja o toplarju, o Santani, o svetlobi, ki se je ta hip sprožila nekje v vesolju in jo bo čez tisoče let zaznal kak teleskop na Zemlji, če bodo takrat še vedno teleskopi, kakšno človeško oko, če bodo takrat na Zemlji sploh še ljudje.

Zmehčan sem od piva in ljudomrzen, pomislim, da sem že predolgo na obisku in stopim do Mirjam. Mislim, da bi zdaj z Ulo morala počasi oditi, ji rečem in pomenljivo bolščim v kazalce ročne ure, ki se približujejo enajsti.

Otroci noter že kakšne pol ure spijo, pokrila sem ji z odejo, odgovori.

Saj jo lahko zbudim, rečem, zbudil jo bom.

Vanja in Bogo še ne gresta, reče, kam se ti mudi?

Nikamor, rečem, ampak pozno je že.

V njenem pogledu vidim, da je ne smem pustiti same z gostoma, ki sta se oddaljila nekaj korakov stran in se začela očitno o nečem prepirati, bradati strojnik je med rezgetavim smehom najprej nekaj pojasnjeval svoji ženi, vmes sta si izmenjala serijo jeznih, ostrih stavkov, zdaj pa jo stiska k sebi in ji šepeta na uho nekaj, čemur se dvoumno nasmiha, pogleduje proti nama z Mirjam in zmiguje z glavo.

Tip je naporen, rečem Mirjam, malo je čuden.

Predstojnik inštituta je, reče Mirjam nazaj, ne, kot da bi to kaj opravičevalo, bolj kot da najbrž le ne more biti tak kreten, kot bi človek lahko sklepal po njegovem vedenju.

Kakšnih deset minut tako stojimo vsaksebi in se ločeno pogovarjamo, dokler bradati predstojnik ne pride k nama z Mirjam, se zareži in reče: se gremo nekaj igrat, če sta za to … Midva sva brez predsodkov, se zarezgeta, kot da bi bilo to že samo po sebi nekaj nadvse smešnega, včasih malo posvingava, sta vidva za to, da mi malo posvingamo.

Ob pogledu nanj in na njegovo ženo se mi zdi predlog tako absurden, da nanj sploh ne reagiram in sem tiho, kot da se ne bi nič zgodilo, Mirjam pa negotovo pogleda naokrog po vrtu.

Tu zunaj, vpraša in negotovo odkimava z glavo, mislim, da bi sosede motilo.

Ja, motilo, motilo, pa še hladno postaja, se zakrohota Bogo, da mu adamovo jabolko poskakuje naokrog po grlu.

Kaj misliš, potem vpraša proti meni, ne bo preglasno, ni prepozno?

Objamem jo čez rame in jo odpeljem nekaj korakov vstran.

Glej, tip ne misli, da bi plesali, on bi, da se … za hip ne vem, kako bi ji to povedal … on bi, ponovim, da seksamo, po parih, pa potem zamenjamo.

Mirjam odrine mojo roko, kot da sem ji kaj naredil, stopi korak stran od mene in me prizadeto gleda. Šele čez hip dojame, da mora biti bistvo predloga res v tem in hladno, užaljeno pogleda čez gosta.

Ne, nikakor ne, potem reče proti človeku, ki pohotno&brezsramno bolšči proti nama, nikakor ne, ponovi in odide v hišo.

Zakonca potem stopita k meni, kot da se ni nič zgodilo, začneta govoriti o svojih otrocih in o vsem mogočem, kar me niti najmanj ne zanima, čez nekaj časa se nam pridruži Mirjam s kavo, tudi ona, kot da se ni nič zgodilo.

Zdaj je dokončno jasno, da ne morem oditi, preden ne odideta radoživa gosta, v zoprnem nočnem brezčasju sedimo zunaj na vrtu, svingerski Brahms neutrudno pripoveduje šale in anekdote iz službe in se neprestano krohota, dokler ob pol enih nenadoma ves nejevoljen ne vstane, kot da ga je kdo zadrževal, naroči ženi, naj gre zbudit otroka, se z resnim, čemernim obrazom in vljudnim, uradnim stiskom roke poslovi in to je to.

Boš ostal tukaj, me vpraša Mirjam, ko gostje odidejo in v dnevni sobi prekrivava njenega Tima in mojo Ulo.

Bom, prikimam, čutim, da sem preveč spil, v takšnem stanju ne smem voziti z otrokom v avtu.

Ti pripravim v Timovi sobi? me vpraša, brez podtona, brez negotovosti, tako, kot je prav, tako, da zdaj do nje ponovno lahko čutim samo toplino in hvaležnost.

Ja, rečem in jo za lahko noč poljubim na lice.

6. maj

Ura je okrog desete, Ulo sem zjutraj pospremil do šole, se sprehodil do starega dela mesta, šel v ozki ulici pod grajskim hribom na kavo, v popolnem miru skozi veliko šipo opazoval redke mimoidoče in pročelje stavbe na nasprotni strani ulice in se potem mimo knjižnice vrnil domov.

S polnim naročjem knjig iz knjižnice zdaj stojim pred dvigalom, ki priškriplje v pritličje, odprem vrata in se znajdem iz oči v oči z Zalinim režiserjem. Zares me ne pozna, pa se mi zdi, da me gleda, kot bi me poznal, za nekaj trenutkov sem se zaskočil, opla, to je tip, ki sem mu nabrisal žensko, občutek imam, da me gleda, kot da mu je to povsem jasno, in nazaj ga gledam, kot da je to zadnja stvar na svetu, ki bi mu jo naredil. Z levo roko sem zataknjen za vrata dvigala, z desno obtežen s kupom knjig, ki se v mojem neudobnem položaju začne nevarno zibati, pomislim, da ima človek idealno izhodišče, če mi hoče pripeljati eno okrog ušes ali se skloniti in mi spustiti čelno. Zala stoji nekje za svojim režiserjem in me iz kota dvigala pozdravi s kratkim brezosebnim živjo, ki mi poleg pozdrava tudi sporoča, da je edini izhod iz dvigala mimo mene in naj se torej poskušam nekako umakniti vstran ali nazaj. Živjo, odvrnem in pri tem še vedno gledam bolj njenega režiserja kot njo, s hrbtom se naslonim na vrata in jih za njiju na široko odprem, da lahko odideta ven. Režiser v odgovor samo nekaj nedoločno zamrmra, po njegovem brezbrižnem vedenju sklepam, da o meni verjetno ne ve niti tega, da stanujem nekaj metrov pod njima, kaj šele, da sem se s te razdalje kdaj že povzpel do njegove ženske in jo zmanjšal na minimum. Zala se mi ob izhodu nasmehne, prime za vrata, da s kupom knjig v naročju lažje vstopim v dvigalo, za komaj zaznaven hip ustnice našobi v nakazan poljub in odhiti za dolgim, ozkim hrbtom svojega režiserja.

V stanovanju razvrstim knjige po pisalni mizi, na njej imam zdaj že cel kup knjig o vesolju, Santani in Márquezu in zraven po mapah izrezke iz revij in časopisov, kasete s španščino, zgoščenke s španščino, učbenike španske slovnice, zemljevide Mehike in Latinske Amerike, nekaj različnih praznih steklenic tekile s pisanimi etiketami, na steno sem si nalepil ogromen plakat Mlečne ceste, vse imam pripravljeno za dolg, temeljit študij, že zdavnaj bi moral začeti, pa neprestano samo prinašam nove in nove stvari. Soba bo kmalu prepolna, imeti moram nekakšno kronično prinašalno bolezen, pomislim, ali pa me je zgrabil nek nepopustljiv krč neodločnosti, že nekajkrat sem hotel začeti s temeljitim študijem, v resnici pa le listam po materialu, malo tu in malo tam, malo spredaj, malo zadaj; vse, kar sem do zdaj zares naredil, je, da sem izbral začetni citat za knjigo, Santanine besede iz španske revije Gittarista, da se bo nova revolucija ukvarjala s strastjo, z ljubeznijo in svetlobo. Evo, to pa vem, okrog tega stavka bom, enkrat, čez nekaj mesecev, čez nekaj let, nanizal vse, marquezovsko pisanje, skozi katerega presevajo kriki in neustavljivo menjavanje življenja in smrti amazonske in človeške džungle, Santanino neulovljivo poplesavanje kitare, širjenje in krčenje vesolja, črne luknje in kvazarje, teorijo superstrun, teorem o singularnosti in teorijo o velikem poku, življenje na brani, ukrivljenost prostora, šel bom skozi vse, česar zares niti ne razumem, pa verjamem, da se bo združilo v eni sami točki, iz katere vedno znova nastajajo vesolje, svet in vsak dan posebej.

Na glavo si nataknem slušalke in začnem preigravati najprej Oye como va in potem še druge Santanine komade, Evil Ways, Black Magic Woman, Put Your Lights On, zvečer imamo z bendom nastop na televiziji, naš pevec Fredi, ki skrbi za nastope, je poskrbel, da bomo gostje v neki oddaji o različnih zvrsteh glasbe in zaigrali nekaj Santaninih komadov in na koncu še The Thrill is Gone od B. B. Kinga. Vse skupaj jemljem bolj za zanimivo izkušnjo, denarja bo še manj, kot na zabavah podjetij, ampak Santano sem pripravljen kjerkoli in kadarkoli vedno igrati tudi zastonj.

Sredi igranja opazim, da začne mobilni telefon lesti proti robu mizice, trzajoče poskakuje kot živčna, okorna ploščata žuželka, ujamem ga ravno še pravi trenutek, da ne zdrsne čez rob mize. Na ekrančku je podatek o dveh neodgovorjenih klicih, pritisnem na konzolo in vidim, da me je obakrat klicala Zala.

Snamem slušalke in jo pokličem nazaj, hej, se takoj oglasi, še predem utegnem karkoli reči, a motim, vpraša, imaš koga pri sebi?

Ne, sam sem, rečem, okrog dveh pride varuška z Ulo iz šole.

Lahko pridem k tebi na kavo? vpraša, skoraj nujno je.

Sama ali s fantom? rečem, verjetno še pod vtisom jutranjega srečanja pred dvigalom.

Me zajebavaš? Sama, kako pa? reče odsekano.

Pogledam na uro, bliža se pol dvanajsti, čas me priganja, nisem še zvadil do konca, popoldne imamo z bendom še skupne vaje in ne smem si dovoliti, da bi šlo karkoli narobe, ampak krajši premor med igranjem mi ne more škoditi, pomislim, popustljiv do sebe in precej radoveden, kaj je tako nujnega.

Pridi, ne, kaj pa drugega, rečem po krajšem premoru.

Zala v moje stanovanje vstopi v trenirki, od nje puhti vonj po mehčalcu in pravkar oprhani ženski koži, ki se je z leti navzela posebnega vonja finih dišav.

Usede se na stol, iz žepa potegne cigarete, smem, vpraša in še preden odgovorim prižge.

Ne vidim rad, da kadi, nočem, da Ula zavonja, da je nekdo kadil v najinem stanovanju, ampak nekako ne zmorem drugega, kot da prikimam v zapoznelo odobritev.

Srečanje zjutraj je bilo v redu, a? rečem potem.

Ja, pravi, pred nama si stal kot les, kot lipov bog, kot bebec, kot da bi bil malo zaostal, retardiran. Žan me je potem vprašal, če te poznam, če si iz našega bloka in sem mu povedala, da stanuješ dve nadstropji pod nama.

Aha, še kaj, vprašam.

Ne, kaj pa naj bi še rekla? In tudi ni bila prava priložnost, za take stvari si je treba vzeti čas, nama pa se je mudilo na banko, ker sva se šla menit za stanovanjski kredit.

A tako, rečem in si oddahnem. Gledam jo, kako uživaško kadi, z ustnicami čutno posesa cigareto in izpuha dim, kot da ga vedno znova premeša v svoji centralni erotični točki nekje v trebuhu. Zavidam ljudem, ki si znajo iz razvad narediti užitek, za razliko od mene, ki mi razvade večinoma vzbujajo slabo vest.

Ja, kupiti nameravava novo stanovanje, reče, ampak premišljevala sem, da bi morala biti do Žana bolj fer, bolj etična. Zjutraj, ko smo se srečali in ko sem videla oba pred sabo, mi je postalo jasno, da se ne morem igrati z njim.

Razumljivo, rečem, ne da bi kaj posebno mislil, to so velike odločitve. Se selita drugam?

Ja, pravi, Žan je izbrskal neko ugodno varianto v starem delu mesta. Tukaj plačujeva petsto evrov mesečno, zaboli me glava, ko seštejem, koliko to nanese, če se bova še pet ali deset let potikala po najetih stanovanjih.

Pokimam, ni kaj, rečem, recesija je, denarja je vedno manj, banke so izropali lokalni tajkuni in politiki in komaj kje še lahko dobiš dober kredit.

In zdaj imam problem, pravi Zala in ogorek ugasne na krožničku od kavne skodelice, premišljujem, da bi morala biti do Žana do konca poštena pred tako veliko investicijo, navsezadnje bo večino kredita odplačeval on.

Samodejno prikimam in potem zastanem, prešine me slab občutek, da razmišlja v smer, ki zadeva tudi mene in mi ni všeč.

Pošteno od mene bi bilo, da mu povem, da sva seksala, reče naravnost in pove točno to, česar si ne želim slišati, hočem, da ve, pri čem je, preden skupaj odideva drugam.

Za hip ostanem brez besed, presedem se na stolu, z mizice vzamem pest arašidov in poskušam skriti vznemirjenost&nejevoljo.

Nobenega razloga ni, da bi mu to povedala, ji potem odvrnem z igrano ravnodušnim glasom.

Ne razumeš me, ko sva začela, sva si obljubila, da si bova povedala, če se bova kdaj prevarala.

Saj je že mimo, rečem, trikrat, štirikrat sva spala skupaj, zadnjič gotovo pred več kot štirinajstimi dnevi.

Mimo? vpraša in me gleda, kot da ne vem, o čem govorim. Nič ni mimo, seksala sva, to ostane, in najbrž bova še.

Ampak to ni stvar, ki bi jo človek ravno nabijal na oglasno desko, rečem, saj ni treba, da vsi vejo.

Hej, človek, Žan ni ravno vsi, se vznemiri in me skoraj nadere, moj fant je, živim z njim in rada ga imam.

Zakaj potem spiš z mano, hočem reči, rečem pa samo saj je prav, da ga imaš rada, in se že med izgovarjanjem teh besed počutim bedasto.

Odkimava z glavo in si prižge novo cigareto. Ne, Žanu tega ne morem zamolčati, potem pove bolj sebi kot meni.

Ne vem, zakaj mu tega ne moreš zamolčati, spet poskušam ublažiti njen, vsaj zame povsem nepotrebni napad resnicoljubnosti, najbrž si tudi do zdaj nista ravno vsega povedala. Novo stanovanje ja ne more biti razlog, da si človek zaplete življenje z izpovedovanjem o zadevah, o katerih je mogoče bolje molčati.

Ni bilo kaj povedati, odvrne odrezavo. Dobro, enkrat sem se po nekem brucovanju poljubljala s sošolcem, malo preveč smo spili in ob tem žrli neke tablete, ampak tisto ne šteje, povsem brez veze je bilo. Žan pa niti nikoli ne bi spal s kakšno drugo žensko, verjemi mi, poznam ga, še z mano spi bolj sezonsko, ko konča kakšen projekt in se malo sprosti.

Ne sliši se ravno romantično, rečem zajedljivo, če bi bil jaz tvoj moški …

Ne presojaj o Žanu, me prekine, ne poznaš ga in nočem, da se mu rogaš.

Prav, skomignem z rameni, ampak vseeno mislim, da ne bi bilo pametno, da mu karkoli govoriš.

Ne gre za pamet, za etiko gre, reče, če bom prekršila to, potem ne morem biti več z njim, jaz pa še vedno hočem biti z njim, razumeš?

Razumem, rečem, in to res lahko razumem, ampak, nadaljujem, s takimi stvarmi raniš človeka, ga obrneš proti sebi, narediš težave vsaj trem ljudem in to je še manj etično.

Človek, saj si najbrž bral Aristotela, saj poznaš Kanta, saj si menda že slišal za Kierkegaarda in Levinasa, me zdaj napade s pedagoškim glasom … Misliš, nadaljuje jezno po premolku, da sem vse to študirala kar tako, v tri dni, kot da nima nobene zveze z mojim življenjem.

Ne vem točno, kaj misli, vem pa, kam meri in ne nameravam se z njo spuščati v filozofske debate o etiki, ki jim nisem dorasel.

Razumem te, rečem, in to tvojo doslednost cenim, ampak ti ljudje so svoje knjige pisali v enem drugem času, pa tudi življenje je nekaj drugega kot knjige.

Nič me ne razumeš, pravi, razlagam ti, da ne morem ostati z Žanom, če mu tega ne povem, tebe pa je strah, da bo ponorel in se bo spravil nate. Misliš samo nase, navrže očitajoče, če bi poznal Žana, bi vedel, da se to tebe sploh ne tiče. To zadeva mene in Žana, in mojo etiko, najino skupno etiko, če že hočeš.

Etike ti po mojem ni treba jemati tako dobesedno, skomignem z rameni, slabe volje zaradi njene trme in vztrajnosti. Še enkrat premisli, kaj boš naredila, poskušam s čim bolj nevsiljivim glasom, da ne bi dosegel prav nasprotnega učinka, mogoče je pametno, da mu nič ne poveš …

Blaž, nisem te prišla vprašat za nasvet, me med pogovorom prvič ogovori po imenu in tudi drugo cigareto z odločnim in elegantnim gibom prstov ugasne na krožničku, prišla sem ti samo povedat, kaj bom naredila, in naj te to ne vznemirja, ker je to stvar, ki zadeva samo Žana in mene.

Ko je že med vrati, se obrne, pride do mene, se skloni, me podrgne z licem po obrazu in potem odide.

Vse skupaj mi ni nič všeč, še posebno ne to, da na koncu nisem nič več rekel, preprosto obsedel sem v dnevni sobi in buljil nekam v prazno, ne da bi uspel razviti eno samo pametno misel, kaj naj pravzaprav naredim, da ji preprečim njeno namero, ali vsaj, kako naj se prepričam, da me njena namera ne bo vznemirjala.

Živčno vstanem, odprem okna, hodim po stanovanju, dvakrat vzamem v roke steklenico tekile in jo nedotaknjeno postavim nazaj, se po nekaj minutah ponovno vrnem h kitari in si nataknem slušalke.

Tako je, premišljujem med igranjem komada Evil Ways, če se vtikaš v druge ljudi, slej ko prej pride do težav, že iz svojega propadlega zakona bi se lahko naučil, si očitam, da bolj ko gre dobro, slabše se konča, vse viške človek plača s prav enako globokimi padci, na koncu se vse zravna, kot živčni diagram na zaslonu v bolnišnici, ki riše amplitude življenja in nazadnje ob dokončni odpovedi srca&možganov piskajoče prikazuje le še kratke, ravne, prekinjene črte.

Ulo varuška Simona pripelje iz šole vso razigrano, mala si je pri učiteljici že vnaprej zagotovila, da si bo čez dva tedna v šoli v naravi sobo lahko delila z obema najboljšima prijateljicama. Hiti mi razlagat, katere pesmi si bo naložila na mp4 ona in katere si bosta prijateljici, da si bodo lahko izmenjavale komade.

Med kosilom zazvoni stacionarni telefon, Ula steče v predsobo in po njenih besedah mi je jasno, da kliče Petra iz Prage. Na začetku izmenično živčno pogledujem proti njenemu krožniku, na katerem se hladi hrana, in proti predsobi, vendar je ne prekinem. Ženska ima instinkt, rečem proti Simoni, če je kosilo ob dveh, kliče ob dveh, če ob enih, kliče ob enih, če ob treh, kliče ob treh, če bi ga imela ob štirih zjutraj, bi klicala ob štirih zjutraj.

Simona nič ne odgovori, samo za hip dvigne roke nad krožnik in skomigne, kar najbrž pomeni, naj se pomirim, ker otrok pač mora govoriti z mamo, če ta že kliče.

Pridi, še tebe hoče, me po kakšnih desetih, dvanajstih minutah pokliče k telefonu Ula in me ob tem priganja s krožečim gibom dlani. Čemerno vstanem in stopim v predsobo.

Blaž tukaj, želiš, rečem v slušalko, betežno, odvečno, povsem formalno. Še vedno se ne morem normalno pogovarjati z bivšo ženo, z njo še vedno govorim z nekim tujim, globokim glasom, prekritim z gosto gmoto razbitih spominov, potopljenih iluzij, zmečkanih načrtov.

Pogovarjala sem se z Ulo, pravi.

Sem slišal, in to precej dolgo, pravim jaz in vzporedno z odgovorom premlevam misel, kako se lahko glas človeka, ki smo ga imeli leta in leta v najbolj notranjih prekatih svojega telesa, v nekem trenutku dokončno preseli ven in se ne dotakne več niti povrhnjice kože, kaj šele, da bi šel še kadarkoli pod njo, razen po razdraženih živcih.

Pogrešam jo, saj veš, da me tudi ona pogreša, pravi.

Na jetra mi gre njeno licemerje, govori, kot da ni sama pobegnila od naju zaradi svojega mozoljavega Angleža, ampak sva jo midva z Ulo napodila od doma.

Kako, da jo pogrešaš, rečem zajedljivo, saj je v Pragi več otrok kot v Ljubljani, boš že kakšnega našla za igrat ali posvojit, če bo tvoj Anglež dovolil.

Blaž … pravi s stisnjenim, ostrim glasom, ne bodi … (svinja ali pizda, je sledilo, čeprav tega ni izrekla), … ne govori tega, pravi po premolku.

Že sedem mesecev je nisem videla, reče s spremenjenim glasom, ki naj bi me omehčal, poleti bi bila rada dlje časa z njo, obe si to želiva.

Kaj to pomeni? vprašam, saj najbrž ne misliš, da jo bom pustil k tebi v Prago.

Ne, pravi počasi po premolku, Rob bo šel za teden dni k staršem v Anglijo in potem še za dva tedna na nek seminar v Ameriko in za ta čas bi šla rada nekam z Ulo.

Način, kako je izrekla Angleževo ime, mi je dvignil pritisk, vsekakor ga je izrekla preveč intimno, domače, brez distance. Uniči mi kosilo, pomislim, in namesto da bi v miru žvečil svojo hrano, moram zdaj prežvekovati njena čustva do Angleža.

Torej, ta tvoj Rob bo odšel po svoje in za ta čas bi ti prav prišla Ula, te prav razumem, ji zatežim v slušalko.

Odpade, nadaljujem odsekano, še predem lahko odgovori, lahko pa prideš v Ljubljano in jo vidiš vsak dan, če želiš, dodam.

Blaž, pravi, rada bi jo odpeljala na morje, v Grčijo, dogovorili sva se po internetu in tudi danes me je takoj vprašala, kdaj greva.

Odpeljala, porogljivo zanergam, ne moreš jo odpeljati, saj nimaš izpita.

Z letalom greva, pravi, ne veš, kako se veseli, da bo letela.

Stisne me, ko omeni letalo, ne prenesem predstave, da bi bila Ula deset tisoč metrov nad zemljo sama, brez mene, in bi se lahko zgodilo karkoli.

Odpade, ponovim, o teh stvareh se ne moreš dogovarjati z njo, ampak z mano, razumeš? ji rečem za konec in odložim.

Mrko se mimo obeh punc skozi kuhinjo odpravim v sobo k svoji kitari, ne bodi jezen na Petro, za seboj slišim Ulin glas, res hočem z njo v Grčijo.

Pogovor me je razburil, razburilo me je tudi Ulino stališče in to, da se mimo mene dogovarja s Petro, nasploh sem slabe volje, betežen&razrvan, namesto da bi se osredotočil na igranje kitare, mi misli neprestano uhajajo k pogovoru z bivšo ženo in nazaj v preteklost, dokler se ne ustavijo na enem samem prizoru, kako sem še kot študent, še preden sva se poročila, nekoč odpotoval v njeno rojstno vas v zasavske hribe, ne da bi ona to vedela, in potem na vaškem pokopališču iskal prostor, kjer bova pokopana. Tako sem bil bolno navezan nanjo, tako nalepljen, tako zaljubljen, da nisem bil samo prepričan, da bova skupaj celo življenje, ampak sem si šel tudi že ogledat kraj, kjer bova za vedno skupaj tudi še po smrti, v zemlji in v kakršnikoli obliki tudi nad njo.

Iz morbidnih spominov me vrže Ula, pride v sobo, se postavi pred mano in mi z gibi rok in poudarjenim odpiranjem ust sporoča, da Petra spet kliče in naj pridem k telefonu.

Jutri, pravim, ne da bi jo karkoli slišal, ker niti nisem snel slušalk, povej ji, da danes nimam časa, ker imam nastop, mrmram in živčno krožim z roko, kot bi poganjal kolo časa, pokliče naj jutri … ali prihodnji teden … ali prihodnji mesec …

Ob štirih popoldne se s kolegi dobimo pri Frediju, živi v predmestju, v lepi hiši z vrtom in bazenom. Dobro mu gre, odvetnik je, če mu česa ne manjka, mu ne manjka denarja. Nerad hodim k njemu, njegova žena je neprijetna, ohola samica pri štiridesetih, ki ima ob sebi neprestano svojo dogo (ima podobne suhe noge kot ona in vedno znova si zlobno predstavljam, da bi imela najbrž tudi podobno poraščene, če si jih ne bi neprestano depilirala), če ni z možem na barki ali na potovanju po tujini, skrbi za gospodinjstvo, kar pomeni, da se cele dneve lagodno premika iz dnevne sobe z ogromno plazma televizijo do vrta z ležalnikom ob bazenu (ali do zimskega vrta) in nazaj in vmes daje navodila ženskam, ki ji prihajajo kuhat, pospravljat in likat, če ni njih, pa daje navodila Frediju, ki jo prenaša z osupljivo, meni povsem nerazumljivo mirnostjo. Včasih nam niti ne odzdravi, ne more skriti, da nas komaj prenaša in nas ima bolj ali manj za zgube, ki v življenju niso dosegle kaj več, kot da se za nikakršen denar zabavajo z igranjem v brezveznem rokerskem bendu in izkoriščajo gostoljubnost njenega moža, ki ima edini med nami dovolj denarja in prostora, da si je v eni od garaž uredil glasbeni studio z vso pripadajočo opremo.

Starejši člani zasedbe običajno prihajamo k Frediju skupaj, dobimo se pri basistu Tomu, se skupaj z inštrumenti strpamo v njegov družinski enoprostorec in potem med potjo trosimo neumnosti o Fredijevi ženi, da si nekako dvignemo samopodobo pred srečanjem z njenimi podcenjujočimi, snobovskimi pogledi. Klaviaturist Žane pa se, če ni ravno minus deset ali kakšna ploha, pripelje z motorjem in ga parkira v sosednji ulici, ker naj bi hrup motorja preveč vznemirjal dogo Fredijeve žene.

V življenju so mi ostali le še trije pravi moški prijatelji, Tom, Fredi in Mišo. Spoznali smo se že davno, dvajset let nazaj na neki pijanki prleških študentov, ki so bile takrat med študenti na glasu kot najboljše v mestu. Nekajkrat smo se potem srečevali na raznih brucovanjih in koncertih, potem pa smo po nekem punk koncertu v študentskem domu skupaj zavili v gostilno, kjer je med popivanjem padla ideja o ustanovitvi glasbene skupine. Pobudnik je bil Fredi, ali pa mogoče Tom, med nami še danes potekajo debate, kdo se je v pijanosti tega prvi domislil, kdo je idejo prvi tudi zares izrekel.

Fredi je bil že takrat pravi norec za petje, celo noč je lahko pel vse od slovenskih narodnih pesmi, hrvaških starogradskih in dalmatinskih pesmi, Franka Sinatre, Jacquesa Brela, Beatlov, do Stonesov, Hendrixa ali Sex Pistolsov, Pankrtov ali Otrok socializma. Vse je znal na pamet, vse je posnemal tako neverjetno dobro, da kdaj v težki pijanosti, ko mi je glava že obležala na gostilniški mizi in je nisem mogel dvigniti, ker se je svet hkrati vrtel v vse smeri, Newton pa se mi je s svojim zakonom težnosti usedel naravnost na glavo, nisem vedel, ali je Angie od Stonesov ali Mala moja od Bijelog dugmeta v moja ušesa priplavala z radia ali iz Fredijevega grla.

Enkrat na teden smo se potem zvečer dobivali za isto mizo v gostilni Pri Pavli, enkrat na teden smo do jutranjih ur nabijali komade v vlažni kleti starega bloka, v katerem je imel Mišo podnajemniško stanovanje. Vmes pa smo počeli svoje stvari: Fredi je študiral pravo, v ušesa vlekel vse mogoče komade in povaljal več študentk, kot smo jih vsi ostali skupaj lahko tudi samo sanjali, Tom je študiral socialno pedagogiko, si s plošč in kaset izpisoval basovske linije za svojo Yamaho, ob nedeljah pa skupaj z očetom pritrkaval v cerkvi ob centralnem pokopališču, Mišo je sanjal, da bo šel s svojimi bobni v Graz na akademijo ali na Kubo, večino časa je doma nabijal bobne in občasno študiral umetnostno zgodovino, ker so ga zanimale starine, ki jih je z razmajanim IMV-jevim kombijem, ki ga je kupil za eno pokojnino svoje babice, od vsepovsod vozil v primestno babičino hišo, prenatrpano s starimi, črvivimi skrinjami, zofami, kredencami, kamnitimi portali, nakradenimi cerkvenimi in grajskimi predmeti, ki so jih kmetje še desetletja po drugi vojni skrivali na skednjih, podstrehah in v kleteh.

Po dvajsetih letih se še vedno enako samoumevno dobivamo enkrat na teden in igramo z enakim pobalinskim veseljem, kot na začetku, samo z manj energije. In pa, vlažno klet s hreščavimi zvočniki v starem bloku smo zamenjali z razkošno opremljenim studiem Fredijeve predmestne hiše, kar na svoj način potrjuje, da se človeštvo vsaj v določenih ozirih zares razvija.

Igrajmo fantje, pravi Fredi bombastično v mikrofon pred prvim komadom, ko smo že uglasili instrumente in načeli vsak svoje pivo, vžgimo na polno, ptič, ki umira, najlepše poje.

Kje je tvoj problem, vpraša prostodušno Tom, je kaj narobe s tvojim zdravjem?

Ne bereš časopisov, se zareži Fredi. Vsi bomo imeli težave z zdravjem. Ne vidiš, kaj nam počnejo Švicarji?

Bedarija, pravi Mišo, ki očitno razume, kaj ima v mislih, in zamahne z roko nad svojimi bobni.

V čem je problem, ponovi Tom proti Frediju.

Slabo nam kaže, vprašaj Blaža, on je ekspert za vesolje, vse ti bo razložil, pokaže Fred proti meni in se zareži.

Ne vem, o čem govori, pravim, mogoče nam njegova žena pripravlja presenečenje in nam je v sobo nastavila kakšno črno luknjo, zamomljam mimo mikrofona.

Švicarji nas bojo vse zbrisali, pravi Fredi, ti zajebani alpski mirovniki so se dvakrat izognili svetovni vojni, zdaj bodo pa sami pognali v zrak ves svet. Niste brali? reče precej resno … v tistem svojem megatrkalniku nameravajo simulirati nastanek sveta, izvedli bodo poskusni trk nevtronov in nek nemški znanstvenik pravi, da lahko nastane črna luknja, ki nas bo potegnila vase. Takole, reče in tleskne s prsti, pa nas ne bo več.

Zakrohota se kot nor, objestno&srhljivo, takole, zavpije v mikrofon in s prsti začne tleskati odštevanje za začetek komada.

Čudno se počutim, čeprav je v garaži precej hladno, na čelu začutim kaplje potu. Igram solažo od Oye Como Va in počasi me odnaša ven iz prostora, skozi reže tesnih prostorov v drugačna vesolja, pomislim, da je v vseh svetovih zame Ula eno veliko neuničljivo sonce, in čeprav vsaj že petnajst let nisem kadil trave ali hašiša ali njuhal česarkoli, jo dejansko zagledam v središču nekega novega, nežno stkanega vesolja, okrog nje pa se vrtijo obrazi Zale, Renate, Maje in Mirjam in se vedno bolj umikajo v globoko modrino. Pomislim, da je na mojem čelu strah, razviti hočem neko misel, ki se mi gnete čez ekran zavesti, vendar mi ne uspe. Popustim in ne mislim na nič več, samo še čutim, kako po zraku in skozi telo plavajo zvoki, lahke, zračne vibracije, ki v nekem trenutku v meni sprožijo dolg satori brez sporočila.

7. junij

V glasbeni šoli postaja iz dneva v dan bolj neprijetno, šolsko leto se bliža koncu in starši tistih otrok, ki se nameravajo jeseni vpisati na srednjo glasbeno šolo, cele dneve visijo pred razredi. Vse leto jih ni bilo blizu, svojo razvajeno mularijo, ki je na ure inštrumentov in teorije večinoma hodila nepripravljena, so pripeljali do dvorišča in kar najhitreje izginili po svojih opravkih, in le občasno je kakšna histerična mama zašla v stavbo, ker se je šla s položnico v roki do ravnatelja pritožit, če je kateri od profesorjev zamudil na uro in je zahtevala zmanjšanje plačila za tisti mesec. Zdaj pa starši sedijo pred učilnicami in že pred začetkom pouka oslinjeno sprašujejo, kako gre njihovim otrokom, kaj naj vadijo doma, da se bodo dobro pripravili na sprejemne izpite, ali jim priporočamo nakup novih inštrumentov in podobne bedarije.

Ob vsem tem kaosu je ravnatelj na oglasno desko nabil sporočilo, v katerem je razpisal pet tisoč evrov nagrade za tistega, ki bo napisal najboljšo glasbo na besedilo pesmi, ki naj bi jo imel pri sebi v pisarni. Nekaj dni smo imeli to za eno od njegovih neokusnih šal, saj je že vse od prihoda vedno znova iznašel kakšen perfiden način, da je lahko zmanjšal plače, pred kratkim pa je za peščico redno zaposlenih ukinil tudi regres za poletne počitnice, z izgovorom, da je na enem od ministrstev tik pred odobritvijo njegova vloga, da se šestdeset let stara javna glasbena šola spremeni v privatni zavod glasbene in skavtske mladine, in skorajšnji lastnik, za katerega nihče ne ve in ga tudi od nikoder ni, razen če ni to kar ravnatelj sam, nasprotuje plačilu regresa, ker zanj menda ni denarja.

Potem se je ena od profesoric glasbene teorije le oglasila pri njem in dobila izvod nekakšne domoljubne pesmi, ki jo je, da bi zmanjšala težo svoje servilnosti, razmnožila in razdelila med kolege po glasbeni šoli. Tudi sam sem jo dobil, njeno besedilo je bilo tako bedasto, da sem ga moral prebrati večkrat, ker nisem mogel verjeti svojim očem. Šlo je približno takole: O domovina, / svoj čas in svoje znanje, / zabijal sem za prazno ropotanje, / dokler nisem spoznal, / da samoten bom ostal, / če se ne združim z vsemi temi, / ki so se zbrali v skupni vnemi, / da nekaj zate naredijo, / da zavihajo rokave, / da pomolzejo vse krave, / dogradijo avtoceste / in si zberejo neveste … in približno v enakem stilu do konca.

V zbornici so kolegi previdno ugibali, če je preprosto in precej bedasto besedilo napisal kakšen od učencev nižjih razredov ali mogoče vseeno, kot se je šušljalo, ravnatelj. Sam nisem nič ugibal, saj mi je Mirjam povedala, da jo je pred dnevi prosil, naj iz njegove beležke pretipka celo besedilo pesmi in jo po elektronski pošti pošlje v odobritev na sedež neke politične stranke.

V glasbeni šoli ni bilo nikogar, ki se ne bil zmrdoval nad bedasto aktivistično vsebino pesmi, ki je bila, sodeč po besedilu, pisana izključno za moški zbor, ampak v šestih dneh je imel ravnatelj na mizi enajst ploščkov z glasbo na maloumno ljudsko-domovinsko-pokrajinsko himnično besedilo in dejansko je potem dva dni kasneje na oglasno desko nabil ime zmagovalca, profesorja klavirja Nejca Mrakuna. Ob sporočilu je bil tudi seznam devetih profesorjev, ki jim je za delovno obveznost predpisal petdnevno turnejo po Sloveniji, med katero naj bi pesem igrali na prireditvah politične stranke, ki se je pripravljala na nastop na jesenskih volitvah. Med njimi sva se znašla tudi midva z Renatinim Valterjem.

Zadeva je imela posledice. Na glasbeni šoli je, kot se reče, završalo. Pred vrati so bile počitnice in marsikdo od nas je imel za prihodnje dni že svoje načrte. Sestal se je šolski sindikat in po dolgih in zmedenih razpravah z večino glasov sprejel sklep, da predvidena turneja sicer ni povsem usklajena z osnovno dejavnostjo glasbene šole, da pa velja v težkih časih za glasbo in torej tudi glasbeno šolo pokazati nekaj lojalnosti do ravnatelja, ki jo vodi, kamorkoli že jo vodi.

Valter je imel v času predvidenih nastopov tradicionalni mednarodni tečaj za mlade violončeliste na gradu v Podsredi in si je po daljšem pogovoru v ravnateljevi pisarni zagotovil prosto, sam pa nisem imel takšnih izgovorov in niti nisem hodil k njemu. 21. junija sem po enajstih letih poučevanja na glasbeni šoli na pošti oddal priporočeno pismo s sporočilom, da nepreklicno zapuščam službo.

Tako je to, imam dobrih štirideset let, nekaj mesecev sem brez žene, nekaj dni sem brez redne službe, nekaj ur nazaj sem hčerko odpeljal k sestri v Medvode in ta hip se počutim, kot da mi v življenju nič ne manjka. Nič ne pritiska name, nič me ne skrbi, ničesar se ne bojim. Na nočnem nebu je na tisoče zvezd, vsaka od njih se s svojo svetlobo potika po milijardnih razdaljah vesolja in se dotika moje zenice, pomirjeno diham nekam navzgor in se počutim, kot da ima življenje nekakšen smisel in da bo nekoč na koncu vse v najlepšem redu. Ura je enajst zvečer, stojim za okroglo mizico pred bifejem na železniški postaji in čakam na vlak iz Celja. Levo od mene se ob mizi prestopajo trije študentje, pijano drug proti drugemu vzklikajo ženska imena z opolzkimi komentarji o njih in neprestano naokrog po mobitelcih pošiljajo sporočila, na drugi strani sta dva klošarja, izmenično srkata iz steklenice belega namiznega vina, se zibljeta in bolščita v prazno. Če pogledam proti njima, se eden od njiju zareži skozi svoje osamele piškave zobe v praznih ustih, pomežikne in se zagleda nazaj mimo mene v noč. Večerno tihožitje vsake toliko prekine utrujen ženski glas z dolenjskim narečjem, ki po zvočniku napoveduje prihode in odhode vlakov. Vlak, ki prihaja iz Maribora in Celja, bo imel deset minut zamude, slišim po zvočniku. Potniki za Salzburg in München naj se pripravijo za prihod vlaka na petem peronu, slišim po zvočniku.

Pred dvema dnevoma me je klicala Maja. Njen mož je za štirinajst dni službeno odpotoval v Rusijo, s pohištvom opremljat ruske hotele in bolnice.

Lahko pridem čez vikend k tebi? je brez dolgovezenja vprašala po telefonu.

Pridi …, sem rekel in takoj pomislil, da bi bilo bolje, če bi prišla samo za eno noč.

… za nedeljo še ne vem, če bom imel čas, sem se poskušal popraviti v isti sapi.

Sporoči mi, je rekla z mirnim, umaknjenim glasom, kot da je nekje zelo zelo daleč, z nedoločljivo frekvenco med vseenostjo, žalostjo in zatajeno toplino. Za en dan ne morem priti, je rekla in odložila.

Prvi hip, ko je prekinila zvezo, mi je bilo tako tudi prav. Cel vikend je nekaj precej bolj zapletenega, kot ena noč. Zvečer pride, zjutraj odide, sem premišljeval, vse skupaj je nekakšna elipsa v času in ne poruši nobenega ritma. Cel vikend je nekaj povsem drugega, pomeni, da z žensko že malo živiš, si z njo deliš stranišče in kopalnico, greš z njo ven na ulico, na sprehod, na kosilo, med ljudi.

Navsezadnje pa sem imel za vikend tudi že svoje načrte. Ulo sem nameraval v soboto odpeljati k sestri v Medvode, zvečer sem bil dogovorjen z Renato, ki je svojega Valterja odpravila v Podsredo na poletni glasbeni seminar, v nedeljo pa sem Uli in sestrini družini obljubil piknik pri najinem toplarju. Za Renato mi je bilo še najmanj, čeprav mi tudi zanjo ni bilo vseeno. Ampak slej ko prej bova morala nehati, sem premišljeval, in si bo morala v dnevih, ko njen Valter na seminarjih uigrava mlade čelistke, najti koga drugega za poslušanje Trpljenja mladega Wertherja. In za ljubkovanje svojega dresdenskega baročnega telesa, ki si ga Valter ne zasluži, še manj pa si ga zaslužim jaz. In za svoj vedno bolj neobvladan, skoraj jezen&togoten seks ob Wagnerju, Messiaenu ali Bartoku, ki se je zdaj že nekajkrat končal z njenim jokom. Ob tem se počutim bedno in ji ne znam pomagati. Verjetno čuti, da se z njo dobivam samo še iz navade, ki ni prerasla v nič drugega. Pravzaprav vse skupaj ni pošteno do nje, z njo sem bil v zadnjih tednih dvakrat ali trikrat dejansko skupaj brez pravega veselja, brez pravega odnosa, tako rekoč na silo, iz strahopetne egoistične kombinatorike, samo zato, da se ne bi preveč navezal na Zalo, da bi jo lahko še vedno imel za eno od svojih bolj ali manj bližnjih prijateljic in nič več.

Zadeve z Zalo so postajale resne, naredila je to, kar je napovedala in česar sem se bal. Svojemu režiserju je povedala, da imava razmerje, da spi z mano, in da bo spala še naprej. Nisem razumel najinega razmerja, našega trikotnika, režiserjeve tolerance, in se kmalu niti nisem več trudil, da bi vse to razumel. Edino, kar sem res razumel, je bilo, da me Zala s to svojo nepotrebno odkritostjo veže nase, da najin odnos drsi v neke globine, v katerih ne znam plavati. Nisem človek, ki bi z lahkoto varal, to, kar počnem z Renato, je postalo varanje Zale, sem premišljeval in hkrati neprestano čutil, da pogrešam Majo. Ona ni bila varanje, ona je bila nekaj drugega, če bi se odpovedal njej, bi se mi zdelo, da sem prevaral življenje ali kako naj to povem.

Če ne moreš za eno noč, pridi za cel vikend, sem čez nekaj minut nazaj poklical Majo. Prav?

Si prepričan? je vprašala na kratko.

Prepričan, sem odgovoril. Nisem ti rekel, če nočeš za eno noč, rekel sem, če ne moreš. Torej sem prepričan.

Ja, potem pridem, je rekla na kratko, spet z glasom, umaknjenim nekam daleč, skritim za nedoločljivo zadržanost, brez pravega stika z njenim temperamentom, kakršnega imam o njej v svojih predstavah. Tip je vzel s sabo ključe od avta, je dodala s stisnjenim, hladnim glasom, v petek pridem z večernim vlakom ob enajstih. Me boš čakal?

Bom, seveda, se vidiva, sem odvrnil in prekinil.

Bliža se po postaji, z majhno potovalno torbo čez ramo, hodi lagodno in počasi, s seksi&ležernim&mačjim zibajočim korakom, za katerega lahko razumem in tudi čutim, da samskega moškega hitro spravi ob pamet. Nikamor se ji ne mudi, nobenega pozdravnega giba ne naredi, čeprav me je zagledala že od daleč, takoj ko je prišla iz podhoda. Že prvi hip, ko se je pojavila na vrhu stopnic, me je ujela s pogledom. Srkal sem svoje pivo in gledal proti podhodu, ven je prihajala med skupino mularije, ki je s steklenicami v rokah hrupno pridrla iz betonske krtine kot skupina zavojevalskih mestnih podgan iz kanala in zavila proti zbirališču alternativcev na Metelkovi. Najprej sem videl vrh njenih svetlih las in že takoj vedel, da je ona, hip zatem njen obraz in počasi vse njeno telo. In potem samo še pogled, ki je drsel med pasovi nočne teme in umetne električne svetlobe in je zadeval ob moj pogled, dolgo, mirno valovanje pogleda, ki se upira ob drug pogled, popusti in se preplete z njim.

Ob mizico odloži torbo in se nasloni na pult.

Živjo, pravi.

Živjo, odvrnem in jo opazujem, ne da bi še kaj rekel. Na njenem obrazu je nek nov, nedoločen izraz, neka resnoba, ki je ne znam opredeliti in niti ne vem, ali mi je všeč ali me mora skrbeti.

Bova tu celo noč? vpraša čez nekaj časa in mi nastavi lice, da jo poljubim.

Ja, rečem, tu lahko počakava do nedelje, da ne boš zamudila vlaka za Celje.

Prav, odgovori in se zasmeji. Kaj pa, če ga hočem zamuditi? vpraša čez nekaj trenutkov.

Vzamem njeno torbo, prime me pod roko in počasi odideva proti stari Ljubljani. Lokali ob Ljubljanici so polni turistov, mestne mularije in ljudi srednjih let. Komaj lahko najdeva prosto mizico, ob kamniti ograji ob reki se usedeva na visoke barske stole, gledava počasni tok reke in odbleske svetlobe v njej, pogledujeva naokrog, opazujeva ljudi in si vsake toliko izmenjava pogled ali kakšno besedo. Tišina med nama je dobra, prijetna, čutim, kako se v njej med nama razrašča micelij čustev, kako se v njej drobi zoprno minevanje časa.

Pri tebi kaj novega? vpraša potem, ko zapustiva lokal in zavijeva v temno ulico pod grajskim gričem.

Ja, pustil sem službo, rečem, ampak do jeseni bom našel kaj boljšega.

Upam, da boš res našel, pokomentira bolj mimogrede. Ampak ne mislim to, nadaljuje, sprašujem, če je kaj novega, kar je bolje, da vem.

Ne vem, kaj misliš s tem, rečem.

Si se že poročil, imaš kakšno stalno novo žensko? vpraša zdaj naravnost.

Komaj sem se dobro ločil, če bi se vmes poročil, bi ti najbrž sporočil in midva zdaj ne bi takole hodila ob polnoči po mestu, ji rečem.

Torej si še vedno sam? vpraša in vztrajno vrta vame, ki ji na noben način ne želim in ne morem pojasnjevati svojih negotovih razmerij z drugimi ženskami.

Nisem sam, rečem, s tabo hodim po mestu. Sicer pa v resnici ti nisi sama, obrnem pogovor stran od sebe.

Ne govoriva o meni, govoriva o tebi, reče.

Ne, jo popravim, ti govoriš o meni, jaz govorim o tebi.

Kakšen zajeban izmikajoč odgovor je to!? nenadoma reče ostro, stopi pred mene, da se moram zaustaviti, in se mi zagleda v obraz. Resno sprašujem in ti mi odgovarjaš kot neki butasti smrklji, očitajoče zareže z glasom proti meni.

Nič ne rečem, samo gledam jo. Prvi hip pomislim, da bi se lahko tudi obrnil in odšel, potem z njenega vznemirjenega obraza razberem, da ji gre zares, in začutim, da mi je ostrina, s katero se je postavila zase, všeč.

Sprašujem te resno, ponovi zdaj manj ostro in se umakne nazaj, ampak ni ti treba odgovoriti.

Ne bom ti, rečem … Se ti zdi, da bi moški, kot sem jaz, lahko dobil takšno stalno novo punco, zaradi katere bi te moralo skrbeti? nadaljujem čez čas in pomislim, da sem nekaj dni nazaj enako infantilno retorično vprašanje postavil tudi Zali.

Nekaj hipov me gleda, intenzivno, preiskujoče&precenjujoče, potem popusti, odkima, se zasmeji, me prime nazaj pod roko in odideva naprej.

Pri vodnjaku, ob katerem poseda skupina najstnikov in si podaja steklenice alkohola, zavijeva s trga v ulico, ki pelje na grajski grič. Po nekaj metrih se ustaviva pred majhnim hotelom, za šipo na starinski oblazinjeni komodi proti nama dviguje glavo star pes in nepremično strmi naravnost v naju, kot da si naju hoče za vedno vtisniti v svoje velike žalostne rdeče oči.

Odprem vrata in jih pridržim, Maja se nekaj trenutkov obotavlja pred vhodom, potem vstopi za mano. Ženska pri recepciji pozdravi in proti meni čez pult potisne ključ od sobe. Pozna me, že čez dan sem se oglasil v hotelu, v sobo odnesel nekaj svojih stvari in uredil vse formalnosti.

V sobi diši po svežem cvetju, nekdo je po mojem popoldanskem odhodu iz nje na mizo postavil vazo z rožami.

Lepo, pravi Maja, stopi do njih, jih prerazporedi po vazi in se potem lagodno, počasi začne sprehajati mimo postelje do kopalnice in nazaj in mi vsake toliko pošlje dolg, vprašujoč pogled.

Vmes ji nekje ob telesu zazvoni telefon, potegne ga iz žepa svojih belih lanenih hlač, za trenutek pogleda na ekran in ga potem izklopi. Nekaj časa še hodi gor in dol po sobi in pogleduje proti meni z zadržanim&zamišljenim pogledom, potem se usede na oblazinjen stol ob oknu in zajame sapo, kot da bo nekaj rekla, vendar ostane tiho.

Šele zdaj pod rezkim snopom električne svetlobe opazim, da je z njenim obrazom nekaj narobe. Stopim do nje in jo pobožam, s prsti se previdno zaustavim ob modrici na njeni desni ličnici, z nje s kazalcem odstranjujem plasti pudra in vidim, da ji prekriva skoraj celo desno stran obraza.

Kaj se je zgodilo? vprašam.

Nič, reče in glavo umakne nazaj.

Tvoj tip, ne, rečem skozi stisnjene zobe, udaril te je.

Nočem govoriti o tem, reče, to je moja stvar.

Ni tvoja stvar, rečem, poiskal ga bom in mu razbil gobec.

Polomil bi te, mi odvrne prostodušno, norec je in bivši rokometaš, če zna kaj res dobro, zna pretepati.

Razbil mu bom gobec, ponovim. Zdrobil mu bom vse členke na roki, stolkel mu jih bom v prah, enega za drugim, besnim. Povej mu, da ga bom zmlel, da je zanj bolje, da se ne vrne iz tiste svoje Rusije.

Vrnil se bo, brez skrbi, reče, ampak jaz bom prej nekam šla, nadaljuje s hladnim oddaljenim glasom skozi stisnjene ustnice in v njenih besedah zaznam resigniran ton, ki izdaja, da ni povsem prepričana, da bo zares odšla.

Gleda skozi okno in pusti, da jo božam po obrazu in ljubkujem, vmes se mi enkrat, dvakrat nasmehne in se potem ponovno zagleda ven skozi okno.

Sem jaz kriv? vprašam potem.

Česa? reče raztreseno, ker očitno premišljuje o nečem drugem.

Da te je pretepel, rečem.

Pozabi na to, zamahne z roko, kako bi lahko vedel zate? Tip je bolan, vedno me zmlati kar tako, v navalu ljubosumnosti, že pred poroko je to počel. Potem se gre napit, zvečer pa se plazi po kolenih okrog mene in cvili kot pes, naj mu odpustim, da se bo ubil, če odidem in take bedarije. Bolno, reče in zamahne z roko, kot da se o tem ne želi več pogovarjati.

Hodim po sobi in premlevam, kako bom dejansko poiskal njenega tipa in ga zmlatil kot psa, najprej mu bom zlomil njegovo rokometno roko, potem ga bom z glavo toliko časa butal ob tla, da mu bo iz glave padla še zadnja misel, da bi se še kadarkoli spravil nad svojo žensko.

Veš, kaj sem premišljevala med vožnjo iz Celja, pravi Maja, se s stola presede na rob postelje in me gleda.

Kako naj vem, odkimam.

Kako sva se spoznala v vlaku, v tistem kupeju …

Ja, rečem, pol leta je že od tega. Kolikokrat sva se vmes videla? vprašam. Trikrat, štirikrat?

Danes je četrtič, reče … in veš, kaj sem si zaželela za ponoči, ko sem premišljevala o tebi? nadaljuje.

Ne vem, rečem, najbrž, da bi bil petnajst let mlajši, zabrbljam, se usedem k njej na posteljo in si jo posadim v naročje.

Cepec, reče, odkima in me gleda naravnost v oči, nobene domišljije nimaš, nobene romantike ni v tebi.

No, kaj si si zaželela, jo sprašujem med božanjem njenih svetlih, kratkih las. No, kaj? mrmram in jo poljubljam po vratu, dol do roba njenega čipkastega črnega modrca.

Da bi mi ponoči igral na kitaro, da bi mi zaigral kaj od Norah Jones, reče in se izvije iz mojega objema.

Tu nimam nobene kitare, rečem.

Vem, pravi in se dvigne s postelje, škoda, doda in ponovno stopi do stola ob oknu.

Ura je že skoraj ena ponoči, sezujem si čevlje, se zleknem na posteljo in jo opazujem. Izmenično pogleduje proti meni in dol na ulico, vsake toliko se nasmehne ali se poigra s svojim uhanom.

Pridi k meni, ji rečem čez nekaj časa.

Nisem zaspana, odkima, ti kar zaspi.

Ne boš prišla k meni? vprašam.

Mogoče, ko boš zaspal, odgovori.

Je kaj narobe? vprašam.

Nič, pravi. Ne bom spala s tabo kar v enem hotelu, počutila bi se kot cipa in trenutno mi ni do tega, da bi se počutila tako.

Pomislim, kako sva spala v vlaku in avtu, odkimam z glavo in se zasmejim.

Nisi jezen? vpraša.

Zakaj bi bil jezen? vprašam nazaj, čeprav v resnici ne prekipevam ravno od dobre volje.

Moški ste napol živali, reče prostodušno, predstavljam si, da bi večina moških v tej situaciji pobesnela. Punci plačaš hotel, potem pa nič od nje.

Jaz nisem večina moških, rečem, vstanem in se obujem nazaj v čevlje.

Desno nogo potegne gor na stol, nasloni brado na koleno in me opazuje.

Vseeno užaljen, a, reče z razvlečenim, prostodušnim glasom. Odhajaš?

Pridi, skupaj greva, ji pomignem. Nekaj trenutkov me nepremično gleda, kot da mi ne zaupa, kot da presoja, kaj nameravam, potem vstane, se obuje in skupaj z mano odide iz sobe.

Spodaj na ulici in okrog vodnjaka ni nikjer več žive duše, po širokem mostu greva čez Ljubljanico in potem na levo proti blokom v Trnovem. Do mojega stanovanja je peš manj kot deset minut, ravno dovolj časa, da Maja med potjo pokadi cigareto.

Pred blokom s hitrim, potuhnjenim pogledom preverim, če v Zalinem stanovanju še gori luč in če med tuhtanjem kakšnega Spinozovega ali Lacanovega stavka slučajno ne kadi na balkonu, vendar očitno že spi, ali pa je s svojim režiserjem še na kakšni zabavi in bo šele prišla domov.

V kuhinji pristavim kavo in potem Maji razkažem stanovanje, svojo sobo z električnimi in akustičnimi kitarami na stojalih, tremi zvočniki in prepolnimi policami knjig, in potem vse druge prostore. Z razdalje si ogleduje sobe, preseneti me, kako zadržano stoji med vhodnimi vrati in jih snema v svoj spomin z dolgimi, počasnimi pogledi.

Všeč ji je Ulina soba, vpraša, če si lahko ogleda njene risbe, razobešene po stenah, in za nekaj časa jo v njej pustim samo.

Lepo riše, tvoja mala, koliko praviš, da je stara, vpraša, ko pride za menoj v kuhinjo.

Osem, rečem, med vama je manj razlike kot med nama. Premišljujem, da bi te posvojil, da bi se imela Ula s kom doma igrati, poskušam poduhovičiti in pred njo postavim skodelico kave.

Človek, reče počasi&razpotegnjeno in odkimava z glavo. Ne morem verjeti, kako si lahko tako otročji pri svojih štiridesetih, vrže potem proti meni s posmehljivim pogledom.

Če mi je bila prej všeč njena odmaknjena ranjenost, mi je zdaj še bolj všeč njen posmehljiv, nesramen pogled mlade ženske, prežanje njenih belih pravilnih zob, s katerimi si med posmehovanjem grizlja ustnico, in njeni ležerni gibi.

Opazujem jo, kako se na mizi igra s škatlico cigaret in jo obrača naokrog, v gibih njenih prstov je ob ležernosti neka prikrita, zadržana napetost, nekako se mi zdi, da sama pri sebi preverja možnost, ali bi lahko nekoč živela z mano in mojo hčerko v temle stanovanju.

Obljubil si mi, da boš igral na kitaro, čez nekaj časa prekine tišino in me precenjujoče gleda, kot da poskuša uganiti, kaj razmišljam o njej.

Nisem ravno obljubil, rečem … in ura je že skoraj dve, nadaljujem, sosedje so normalni ljudje in že spijo. Ne morem ti igrati tu, zbudila jih bova.

Zakaj si me potem vlekel sem? vpraša.

Na kavo, odgovorim. In nisem te vlekel, dodam, zvodniki vlečejo mlade punce po stanovanjih, jaz sem te samo pripeljal na kavo.

Prav, reče, nisi me vlekel.

Je že v redu, odvrnem, grem v svojo sobo po svojo akustično fenderico, iz hladilnika vzamem dve pločevinki piva in pobereva se iz stanovanja.

Spodaj na parkirišču zaznam, da je režiserjev avto parkiran ob mojem citroënu in da z Zalo očitno že lep čas spita. Prvi hip nameravam odpeljati proti hribovju nad Ljubljano do svojega toplarja, potem si premislim in zavijem v nasprotno smer. Po dolgi ravni cesti s potuhnjeno grbino na sredi se odpeljeva ven iz mesta, na obeh straneh je vsenaokrog samo močvirje, iz katerega se dvigajo meglene silhuete vseh mogočih oblik. Maja se stisne ob mojo desno ramo in mi noge potisne čez naročje, tako, da komaj vozim. Nikjer ni žive duše in ob cesti nekaj kilometrov nobene luči, počutim se, kot da sva zašla v temno podzavest mesta, v kateri sta se neločljivo sprijela smrt in življenje, iz katere proti nama polzijo neke čudne praoblike in prabitja, ki naju bojo preplavila in potegnila na dno nekega sveta, kjer se vse razpušča v brezoblično gomazenje nekega pra&predživljenja, ki se ne bo nikoli več dvignilo do človeške zavesti. Tesno mi je in čudno, začnem govoriti, da se ne zadušim od težkega močvirskega vzdušja, pripovedujem ji, kako me je stari oče kot devet- ali desetletnega otroka nekoč ponoči peljal k svojemu prijatelju v observatorij in sva skozi teleskop gledala zvezde, kako sem se v nekem trenutku prestrašil, da me je potegnilo za mojim pogledom med tisto neskončno zvezdovje in sem bil prepričan, da se nikoli več ne bom vrnil nazaj in videl svojih staršev in male sestre, govorim ji o kozmičnih meglicah v vesolju, o neznanskih vročih plinastih oblakih, v katere so potopljene galaktične jate, o vesoljih brez prostorskih dimenzij in o vesoljih, ki jih imajo devet ali celo deset, pripovedujem ji o nihanju nevidnih kozmičnih strun, okrog katerih se nabira življenje in o prostorsko-časovnih ceveh, ki med sabo povezujejo oddaljena področja vesolja.

Če bi se tako odločila, bi šla midva lahko po takšni cevi čisto na drugi konec vesolja, ji rečem, da vidim, ali me sploh posluša. Čutim njen pogled na svojem obrazu, za hip pogledam proti njej, glavo dvigne z moje rame in se mi zasmeji.

Upam, da nisi tudi tam rezerviral kakšnega hotela, v katerem ne bom mogla zaspati, reče in se nasloni nazaj na mojo ramo.

Na koncu dolge ravnine prideva do vasi, v kateri medlo gori nekaj obcestnih svetilk. Počasi voziva med sivimi, pustimi hišami, ob razsvetljenem zaporniškem kompleksu na koncu vasi, ki je videti kot edino preživelo oporišče neke nočne civilizacije, zavijeva proti soteski z ižanskim potokom. Po spominu mi na vrh zavesti priplavajo prizori, kako smo ob tem potoku s kolegi v študentskih letih nekajkrat priredili piknik, vso noč popivali in se potem dopoldne iskali po lopah ob vikendih, po šavju ob robu travnika ali na belih peščenih nanosih ob potoku, kjerkoli je pač že proti jutru koga zmanjkalo. Vozim po ozki cesti in komaj zaznavam pokrajino okrog sebe, mnogo manj jasna je v reži moje zavesti, kot so prizori iz preteklosti.

Kakšen kilometer za zadnjimi hišami z luknjičave makadamske ceste zavijem navzdol proti potoku in po dveh, treh metrih zaustavim avto. Pred nama teče voda, mesečina osvetljuje bele kamne in presukajoče se pasove vode, na levi strani pelje čez potok ozek, lesen most, desno od naju se po nekaj metrih začnejo tolmuni, ki se stopničasto dvigajo proti toku, proti modrikasti gosti temi, posejani z zvezdami, in mesecu čez pol neba. Stopiva iz avta, se pretegujeva v zrak, vsak od naju hoče hkrati nekaj reči drugemu in odneha takoj po začetku stavka, spogledava se in se zasmejiva kot dva bebca, ki vesta, da se z besedami zares ne da početi nič pametnega.

Maja si prižge cigareto in uživaško puha v zrak, sam poiščem dva velika kamna in ju potisnem pred sprednji kolesi. Potem z zadnjih sedežev vzamem kitaro, se usedem na pokrov svojega citroënčka in začnem pobrenkavati Norah Jones. Akordi drsijo v temo in se mešajo z žuborenjem potoka, come away with me in the night, slišim z druge strani avta Majin glas, come away with me and I will write you a song. Šokiran sem od njenega glasu, noro je, kako dobro poje, po hrbtu in rokah in ramah mi po koži zagomazijo mravljinci, že dolgo nisem slišal takšnega svežega glasu, ki zavibrira noter v telo in se dotakne točno tistih čustev, o katerih govori pesem. Stišam svoje igranje, da bolje slišim njen glas, and I wanna walk with you on a cloudy day in fields where the yellow gras grows knee high, poje, in počasi stopi mimo mene proti potoku. Come away with me, poje, se obrne proti meni in me z lagodnim zapeljivim merilyn-monroevskim oponašanjem z roko vabi proti sebi, lagodno začne odpenjati gumbe na srajci, jo odvrže proti meni, čez boke na tla spusti svoje bele hlače, si odpne svoj črni modrc in ostane na robu potoka skoraj gola, z vtetovirano rožo desno pod popkom in v črnih čipkastih spodnjicah na koži, žametni in bronasti od mehke svetlobe lune. Odložiti hočem kitaro, vendar mi z roko pokaže, naj igram naprej, poje in se počasi ritensko pomika v vodo.

Nenadoma se obrne in zaplava v tolmun, ponikne in se pojavi iz vode pri skalah, ki vodijo navzgor po strugi. Zavpijem ji, naj počaka in pride nazaj, smeji se mi, spleza skozi lijak med skalama in izgine navzgor po strugi. Odložim kitaro, sezujem si čevlje, slečem kavbojke in stečem do vode. Mrzla je, čisto premrzla zame, ki še sredi poletja v Jadranu ponavadi ne zdržim več kot pet minut, ker me takoj začne zebsti, ker sem v resnici premražena kopenska žival. Potok mora imeti največ šestnajst ali sedemnajst stopinj, pogledam gor proti skalam, če se bo med njimi pojavila Maja. Nikjer je ni videti, stisnem zobe, zavzdihnem, zakolnem in stečem v mrzlo vodo. Že v prvem tolmunu mi gre voda čez pas, zazebe me noter do kosti in ves otrdel se poskušam dvigniti nad vodo, skozi mirno vsevidno oko nekje nad mano vidim smešno podobo človeka v spodnjicah in premočeni črni majici, ki se trese od mraza in izgublja ravnotežje po spolzkih skalah, tako da se vsake toliko udari v koleno in gleženj, ki potem teče naprej po strugi in na pol zaskrbljeno, na pol jezno vpije v temo žensko ime.

Pri drugem tolmunu mi spodrsne in ves se potopim v vodo, hlad me prešije od enega konca telesa do drugega in ledenica mi zalije ušesa. S težavo se postavim na noge, zgornji del telesa pomolim iz vode in se tresem od mraza&besa&skrbi. Pogledam navzgor, kam bi lahko šla Maja, na obeh straneh je struga zamejena s strmim, terasastim skalovjem, pred mano pa se dviguje vsaj tri- ali štirimetrska stena iz spolzkih skal. Z ledenimi prsti tipam za prvim oprimkom, na pol sem se že potegnil ven iz tolmuna, ko za sabo zaslišim enakomerno hupanje svojega citroëna.

Jebemti, rečem in spustim skalo, jebemti, ponovim in se vržem nazaj v tolmun.

Kje si bil, zakaj me nisi počakal, reče prostodušno, ko skozi gozd premočen&premražen pridem nazaj do avta.

Še pred nekaj trenutki me je razganjalo od besa in zdaj rajši molčim, da ne rečem kaj prenagljenega. Nepremično gledam, kako stopa iz avta, zavita v mojo odejo za piknike, prihaja proti meni in odkimava proti mojemu namrščenemu obrazu.

Nekaj bi te rada vprašala, reče, ko je že tik ob meni in s sebe odvije odejo, da z njo ogrne mene.

Ja? nedoločno rečem na kratko.

Kaj misliš, kakšni so otroci, ki jih narediš v gozdu ob pol štirih zjutraj? So lepši, kot bi bili tisti iz hotelov?

8. julij

Z Ulo sediva zunaj pred toplarjem in se nastavljava jutranjemu soncu. V zraku se mešata svež vonj po smrekovih iglicah z bližnjega obronka gozda in lepljiv, potuhnjen vonj po laku za les. Prejšnji teden so tesarji, ki jih je priskrbel sosed s posestva pod mano, v štirih dneh prenovili kozolec, točno tako, kot sem si želel, in ga premazali z najsodobnejšim, neškodljivim švedskim lakom, ki pa se meni očitno škodljivo zažira naravnost v ledvice, tako da sem celo svojo prvo noč v prenovljenem kozolcu hodil gor in dol po lestvi na stranišče in sem se znebil več tekočine, kot sem jo popil v zadnjih dveh ali treh dneh.

Moj prvi nočni poskus vrnitve k naravi ni najbolje uspel, neprespan sem od diktature svojih razdraženih ledvic, popikan od komarjev, ki so si namesto živine v sosedovih hlevih privoščili mene, zaležan od trdih desk moje špartanske postelje, na kateri se mi je Ula pridružila pet minut po tistem, ko je odšla spat v svojo sobo.

Zdaj zeha, si menca oči in lista po svojem albumu s fotografijami mehiške skupine Rebelde, ki jo je obnorela tako kot pol slovenskih šolark, jaz se praskam ob srbečih pikih komarjev, listam Lonely Planetov vodič po Mehiki in si podčrtujem kraje, ki bi jih rad videl. Avgusta bo šla Ula s Petro v Grčijo, seveda sem po nekaj dnevih prerekanja po telefonu s Petro in najedanja Ule doma čez kuhinjsko mizo popustil, torej sem popustil dvakrat, najprej bivši ženi, kot sem ji popuščal že vsa leta prej, čeprav sem se zaklel, da ji ne bom več popuščal, potem hčerki, kot ji bom očitno popuščal še leta, čeprav sem se zaklel, da ji ne bom preveč popuščal. V nekem trenutku sem se vdal, si izbil iz glave strah, da se lahko karkoli zgodi z Ulinim letom, in se v sekundi odločil, da bom šel za tisti čas na potepanje v Mehiko. V istem hipu, ko sem se odločil, da Ulo pustim z bivšo ženo v Grčijo, sem se odločil, da grem v tem času v Mehiko, ali pa sem mogoče celo drobec hipa prej doživel svoj potovalni satori, da bi navsezadnje lahko že enkrat šel v Mehiko in sem zato nenadoma popustil v svoji odločitvi, da Ule nikakor ne pustim z njeno mamo in mojo bivšo ženo v Grčijo, in me je hkrati tudi minil panični strah, da bi se ji lahko med poletom karkoli zgodilo.

Če bi prej vedela, da greš ti v Mehiko, bi šla najbrž rajši s tabo v Mehiko, kot s Petro v Grčijo, prekine Ula tišino in dvigne pogled z albuma proti meni.

Aha, rečem, cel mesec si me prepričevala, da ti je dolgčas po Petri in da moraš z njo na morje, in to prav v Grčijo in nikamor drugam, zdaj pa ti nenadoma ni več dolgčas, zanimivo …

Še vedno mi je dolgčas po njej, reče, ampak ti boš v Mehiki gotovo srečal koga od Rebelde in ... zato bi šla s tabo.

Mehika je precej velika, ji rečem, že v njenem glavnem mestu je najmanj desetkrat toliko ljudi kot v Sloveniji. Mislim, da jih boš lažje srečala, ko pridejo v Ljubljano na koncert.

Prav, reče. Obljubiš, da me boš peljal na koncert?

Ne, hočem najprej odgovoriti in ji odpredavati, da so običajno vstopnice za takšne modne skupine oderuško drage, potem si premislim in si kupim nekaj jutranjega miru. Mogoče, če boš pridna, rečem.

Ponovno se posvetim vodniku po Mehiki, preskakujem strani in se vračam nazaj, poskušam narediti vsaj minimalni izbor krajev, ki bi jih rad videl, Ciudad de Mexico in v njem vse od Fride Kahlo, pa predel starega dela mesta, kjer je živel ali pa, moram še preveriti, še vedno živi Gabriel García Márquez, Yucatan in majevski astronomski observatorij v Chichen Itzi, predazteški Teotihuacan, veliko piramido v Uxmalu, pustinje na severu, obmorska mesta Acapulco, Cancun in Veracruz, pa Jalisco, Santanin rojstni kraj Autlán de Navarro, Guadalajaro in seveda mestece Tequilo, po katerem je dobila ime moja najljubša žgana pijača. Preračunavam razdalje, izbiram ustrezna prevozna sredstva, seštevam dneve in odkimavam, vedno znova iščem idealno zaporedje krajev in vedno znova obupujem. Tudi ko seznam skrčim samo na tiste kraje, ki jih res moram videti in v njih preživeti vsaj dva ali tri dni, če naj ima moje potovanje kakšen smisel, nanese skupaj s prevozi toliko, da bi moral oditi v Mehiko najmanj za mesec in pol, ne pa za tri tedne, za kolikor imam kupljeno karto.

Mojo kombinatoriko, ki ne pelje nikamor, prekinejo otroci s sosedove kmetije, pridejo po Ulo, da bi se šla z njimi igrat. Uli je nerodno in težko se loči od svojega albuma, komaj dvigne pogled z njega in se neprepričljivo izgovarja, da ne sme nikamor stran od najinega kozolca. Gleda me, z zaigranim zarotniškim&nemočnim&prosečim pogledom, s katerim me hoče prepričati, naj pritrdim njenim besedam in jo pustim raje z njenimi mehiškimi junaki.

Za eno uro lahko greš, ji rečem in komaj zadržim smeh, ko z užaljenim pogledom proti meni jezno zapre album in s sosedovimi otroci odkoraka navzdol po travniku.

Tudi sam vstanem, v toplar stopim po knjigo in zvezek z zapiski in se preselim na drugo stran kozolca. Na koncu travnika sem si uredil zračni bralni kotiček, med dve brezi sem napel visečo mrežo in včeraj popoldne končno začel ponovno prebirati Márquezove knjige, najprej za uvod Hudo uro in potem spet njegovo Patriarhovo jesen. Če sem bil leta in leta prepričan, da je njegova najboljša knjiga Sto let samote, se mi zdaj vedno bolj zdi, da je njegova najboljša knjiga Patriarhova jesen. Berem jo že četrtič ali petič, iz nje sem si izpisal več stavkov in ob njej naredil več zaznamkov kot iz katerekoli druge njegove knjige, in že prvi stavek iz nje mi pove mnogo več kot cela knjiga kakšnega drugega pisatelja, recimo tiste histerične modne avstrijske nobelovke, ki je s svojo gledališko predstavo pravzaprav prva načela najino razmerje z Renato in je resnici na ljubo itak nikoli nisem mogel prebrati več kot prvih nekaj strani.

Ob koncu tedna so na balkone predsedniške palače prileteli jastrebi, napiše stari Márquez takoj na začetku, z udarci kljunov scefrali žičnato mrežo in s krili vzvršali postani zrak v notranjosti, in v ranem ponedeljkovem svitu se je mesto iz večstoletne otopelosti prebudilo v topli in mili sapi velikega mrliča in gnile veličine.

Evo, tako se ustvari svet z enim stavkom in v enem zamahu, si rečem v viseči mreži, si knjigo položim na trebuh in buljim gor v nebo. Opazujem, kako se razpušča sled, ki jo za sabo pušča letalo in premišljujem, da bom ta stavek uporabil za moto pred začetkom knjige, ki jo bom napisal o Márquezu in Santani, zadnje besede iz Patriarhove jeseni, da je nepreštevljivi čas večnosti končno pri kraju, pa bom uporabil za naslov zadnjega poglavja. Pol poglavij bo imelo naslove Santaninih pesmi, tuhtam, pol naslovov poglavij bo citatov iz Márqueza. Gledam, kako se sled na nebu kmalu razgubi v modrino neba, in si v predstavah razpredam mrežo za knjigo, počasi oblikujem strukturo, okrog katere bom nanizal glavne plasti Márquezove literature in jih prešil z interpretacijami kitarskih solaž Santane, in vse skupaj bom podložil z ritmičnimi razpredanji o vesoljskem utripanju in potovanjih milijonov galaksij, ki bežijo druga od druge proti neznanemu robu, ki ga ni, povezal s teorijo multivesolja, superstrun, črnih lukenj, temne snovi in na koncu položil na štiridimenzionalno površje branskega sveta. Počutim se, kot da je zdaj, ko sem začel o stvareh resno razmišljati, več kot pol dela že opravljenega, pomirjen in zadovoljen od tega, da se je v moji glavi končno razvila neka oprijemljiva misel in zdelan od neudobne nočne premiere v prenovljenem kozolcu, med tuhtanjem v viseči mreži zdrsim v spanec.

Zbudi me srbečica na obrazu, odprem oči in najprej nič ne vidim, samo rumene kolobarjaste trakove, ki utripajo pred mano kot mišice velike rumene pesti. Prvi hip niti ne vem, kje sem, hočem se zravnati in vstati s česarkoli že, vendar samo zaniham po zraku in se šele čez nekaj mučnih trenutkov zavem, da sem zaspal v viseči mreži. Sonce mi sije naravnost v obraz, zvalim se na bok in vstanem. Opotečem se po neravnih tleh, šele čez nekaj trenutkov se mi iz razpršenega, medlega zrnastega rumenkastega vesolja razvijejo barve in vidim travnik in svoj kozolec, pod katerim v senci na klopci leži Ula in lista svoj album.

Ej, zakaj me nisi zbudila, ji rečem, sonce me je opeklo po obrazu.

Saj sem te hotela, pravi, ne da bi pogledala proti meni, samo zjutraj si se mi zdel slabe volje in sem mislila, da je bolje, če se dobro naspiš.

Nekaj čez opoldne se z Ulo odpeljeva proti Ljubljani, sonce nabija v pločevino mojega citroënčka, soparno je za zadušit, koža me srbi od komarjevih pikov in sončnih opeklin in s čela mi tečejo potne kaplje. Z roko si brišem pekoči slani švic z obraza, počutim se, kot da mi skozi kožne pore prenika v glavo in v možganskih krivuljah ustvarja neprehodne slane&mastne obloge, elastični trak mojega dojemanja je tog in porozen, s težavo samodejno ponavljam stavke s tečaja španščine na cedeju, ki ga zadnje čase neprestano poslušam doma in med vožnjo z avtom. El ladron es apresado por la policia, mrmram, el amor es ciego, mehanično zamomljam, no tengo dinero, sopiham v zadušljivo kabino. Ula s prsti skozi okno lovi svež zrak in pogleduje proti meni. Ve, da ji tega ne dovolim, in ve, da jo opazujem v vzvratnem zrcalu, zato prste naslanja na pol priprto šipo in jih samo vsake toliko na hitro izproži ven in ob tem strmi v vzvratno ogledalo, da jih, kot misli, še pravočasno lahko umakne, ko pogledam vanj.

Na kosilo sva povabljena k Mirjam, tako kot običajno tudi zdaj zamujava k njej. Spotoma se ustaviva pri makedonskem prodajalcu ob mestni vpadnici in kupiva ogromno lubenico, v cvetličarni za kioskom s sadjem in zelenjavo vzamem še šopek oranžnih tulipanov.

Petra me večkrat vpraša, kako se razumeš z Mirjam in če se velikokrat vidita, prostodušno začeblja Ula, ko se s šopkom vrnem v avto.

Ja? In kaj ji odgovoriš? vprašam.

Da se velikokrat vidita, pravi.

In potem še kaj sprašuje? vprašam.

Ne, pravi Ula, reče aha ali kaj takega ali pa vpraša, kako se jaz razumem z Mirjam.

In kako se ti razumeš z Mirjam? podrezam vanjo.

Oči, veš, da se jaz zelo dobro razumem z Mirjam, pravi Ula s pojasnjevalnim in skoraj malce zbadljivim tonom v glasu. Problem je, da se ti ne razumeš z njo tako zelo dobro, da bi ona kdaj lahko postala moja mama. Ampak nisem neumna, da bi to razlagala Petri.

Opazujem jo v vzvratnem ogledalu, ko prostodušno izgovarja te besede, navihano ujame moj pogled in se preseda, kot da samo čaka, da jo bom vprašal še kaj, kar si misli o meni, pa mi ne more kar tako povedati.

In kako ti veš, kako dobro ali zelo dobro se jaz razumem z Mirjam? vprašam.

Vem, reče prostodušno in skomigne z rameni.

Ni mi všeč, da Petra Ulo sprašuje o Mirjam, mrko pomislim, da se bom moral o tem pogovoriti z njo, ni mi všeč, da Ulo sploh karkoli sprašuje o meni. Razbiti bi moral gobec tistemu njenemu njami njami Angležu, zdaj pomislim v navalu jeze nanjo, tistemu suhljatemu&mozoljavemu&neprestano nahodnemu pragmatičnemu izboljševalcu poslovnih procesov, ki je enkrat Uli, ko so šli na izlet na Zbiljsko jezero, vzel iz roke sladoled in ji ga pojedel, ko je šla Petra v gostišče na stranišče.

Si prepričana, vprašam Ulo, da gresta s Petro sami v Grčijo?

Prepričana, oči, pravi, saj veš, da drugače sploh ne bi hotela z njo.

Zadnje čase se očitno vsi zanimajo za Mirjam, pomislim, in to mi gre že počasi na živce. Včeraj me je klical čelist Valter, s slabo zaigrano zaskrbljenostjo spraševal, če je moja odpoved službe dokončna in potem brez sramu razkril, zakaj me je v resnici hotel slišati.

Sicer pa, čestitam stari, je zanosljal, dobro si skrival pred nami vsemi, nisem vedel, da si natepaval našo tajnico, tega ti nikoli ne bi pripisal.

Natepaval sem tvojo ženo, sem imel na robu jezika, ker me je razjezil priskuten&vulgaren ton v njegovem ljubljanskem nosljanju, vendar sem se zadržal.

Katero, z Akademije za glasbo? sem se naredil neumnega in sem bil zdaj tudi sam vulgaren, ker dobro vem, da je tam tajnica njegova starejša sestra, ki jih mora imeti že blizu šestdeset.

Saj veš, katero, je rekel po krajšem premolku z bolj umirjenim glasom, Mirjam iz tvoje bivše glasbene šole. Ne skrivaj pred mano, to že vsi vejo, še moja Renata, ki pozna v Ljubljani največ deset ljudi.

Če ve za to že Renata, potem bo mogoče res, sem dvoumno odvrnil s podtonom, ki bi ga lahko zaskrbel, lepo jo pozdravi, sem dodal in zaključil pogovor s pritiskom na tipko za izklop telefona.

Še ko sem izklapljal signal, me je prijelo, da ga takoj ponovno vklopim, pokličem Renato in jo prosim, naj ne govori neumnosti svojemu možu. In že naslednji hip sem si spet premislil: v resnici sem bil sam tisti, ki je govoril neumnosti, tisti, ki je Renati natvezil, da morava najino zvezo prekiniti, ker da imam zdaj resno partnerico, s katero premišljujeva o skupnem življenju. In samo moje privzgojeno&sentimentalno prepričanje, da ljudi nikoli ne smeš namenoma prizadeti (čeprav jih nenamenoma lahko prizadeneš še mnogo bolj, bi rekel), je krivo, da Renati nisem zmogel naravnost povedati resnice, da se z njo dolgočasim, ker si zares nimava več kaj povedati, ker njo zanimajo samo vzvišena glasba in najbolj razmehčana poglavja iz nemške literature, mene pa vse kaj drugega kot to, in da se ob njej vedno bolj počutim, kot da sva dva brancina z velikimi motnimi, otrdelimi očmi, ki se stiskata v mlačni ponvi v pečici in sta vedno bolj brez soka&zasušena, ker se je požrtija že končala in ju nihče noče vzeti ven. Samo moja šibkost je bila kriva, da sem na njeno vprašanje, ki ga je izrekla z razpotegnjenim, žalostnim, pogrkujočim rrrr-jem, če je ta ženska, s katero si nameravam, kot je rekla, ustvarrriti prrrihodnost, tista Mirjam iz glasbene šole, s katero s hčerko hodiva na družinske izlete, z neiskrenim, zaigranim trapastim&žalostnim izrazom na obrazu samo prikimal, ker se v tistem trenutku nisem domislil ničesar pametnejšega.

Že na vratih Mirjaminega stanovanja zavonjam tortilje s čilijem in vsemi mogočimi pikantnimi dodatki, pomislim, da nisem v življenju spoznal še nobene druge ženske, ki bi znala z majhnimi gestami človeku neprestano izkazovati takšno neprisiljeno pozornost, samo njej lahko pride na misel, da v čast mojega mehiškega potovanja pripravi tortilje. Kar pa je napaka in hkrati pomenljivo za najino razmerje, ker če gre ljubezen res skozi želodec, z najino ljubeznijo ne bo nikoli nič, saj mojemu želodcu nič ne škodi bolj, kot je to čili in vsakršna začinjena hrana, oboje je atentat na moj ubogi želodec.

Lepo si zagorel, kje pa sta bila, na bazenu? vpraša Mirjam, ko vidi moj rdeči obraz.

Zaspal sem na soncu za najinim kozolcem, odkimam, ponoči skoraj nisem zatisnil očesa in sem se bolj ali manj samo obračal v svoji spalni vreči.

Še preden se usedemo za mizo, ima v rokah alojo vero in me nevsiljivo namaže po obrazu, z nežnimi in samoumevnimi potezami, kot mama, ki samodejno&spotoma odpravlja neumnosti, ki jih počne njen paglavec.

Ob tortiljah je na srečo pripravila tudi različne solate, brkljam po tortilji in se bašem s solato, med kramljanjem opazujem Mirjam in poskušam ugotoviti, če je z njo vse dobro. Pred kratkim je imela manjšo operacijo, ženske zadeve, kot sem lahko razbral iz njenega diskretnega pripovedovanja, in ni mi vseeno zanjo. Jutri se s Timom odpravljata za tri tedne na morje, nekam na Kornate, torej se do mojega odhoda v Mehiko ne bomo več videli. Poslušam njen fini&umirjeni glas, sprašuje me, če že vem, kaj bom počel jeseni in ali sem se že odločil, če bom poučeval električno kitaro na privatni šoli v centru ali na rokerski akademiji v prostorih nekdanje tovarne v Mostah, potem pripoveduje o taborniškem naselju nekje v Posočju, kamor je šla prejšnji dan iskat Tima in med kramljanjem komentira dogodke zadnjih dni. Prešine me, da po operaciji vedno znova s posebnih tonom v glasu omenja zdravnika, ki jo je operiral, ne verjamem, da me hoče s tem dražiti, bolj se mi zdi, da se v njeno življenje ali vsaj v njene predstave tihotapi nek nov moški. Ko omenja njegovo ime, čutim nekakšno samoljubno ljubosumje, za moj občutek ga izgovarja preveč intimno, raje bi videl, da ga ne bi omenjala v takšnem tonu. Premišljujem, da mi je bilo ob njej skoraj vedno prijetno&toplo in nekako mi ni všeč, da je lahko ob njej tako tudi še komu drugemu. Opazujem njen fini in mirni obraz in premišljujem, da bi lahko z njo in obema otrokoma dobro živeli skupaj, če v mojih čustvih do nje ne bi nečesa manjkalo, neke majhne vnetljive iskre, ki pa se ni in se najbrž tudi nikoli ne bo vnela. Tako dobro in tako lepo bi nama bilo, da bi lahko trajalo do konca življenja, pomislim sentimentalno, to bi bila lahko prava mala nebesa, zapeljem svoje razmišljanje skozi sarkastično zanko že v naslednjem hipu do ostrega&odsekanega roba, in bi se torej počutil, kot da sem že malo mrtev. Takšne stvari pa sem navsezadnje s svojo bivšo ženo že preživel in jih ne bi želel še enkrat, čeprav vem, da bi se počutil varno in domače, zaradi velike&nevarne utvare, da se moje življenje in svet, ki me obkroža, ne bosta nikoli končala.

Med tuhtanjem neprevidno zagrizem v čili in se skremžim, pekoči sunek med usti in želodcem me v hipu zamakne z običajne osi, preobčutljiv sem za običajno življenje, pomislim, preobčutljiv sem za običajno smrt, pomislim, smešno je, me prešine med mojim čilijevskim kremženjem, kako krhek&neznaten&ranljiv je v resnici človek, pa se vseeno smrtno resno ukvarja s tem, kako bo lahko nekje v neki nepomembni galaksiji med milijardami galaksij preživel na svojem majhnem planetu tistih svojih nekaj let, ki so v primerjavi z življenjem galaksij manj kot ostružek časa, komaj in čisto malo več kot nič, trzljaj kazalca, ki na enem od neštetih kroženj po neskončni uri preskoči od ene črtice do druge. Smešno in ganljivo je, premišljujem ob pogledu na Mirjam in oba otroka zaziban v varljivo&prividno družinsko idilo, kako se neka majhna človeška bleda pega zavesti napreza za svoj obstanek med milijoni zvezd, ki bruhajo svetlobo v vse smeri vesolja, in se pri tem lahko še celo zaveda, da bi bile te zvezde ob vsej gromozanski svetlobi povsem nevidne, če se ne bi pojavljale v zrcalu njegove blede pege zavesti.

Po kosilu se z Ulo kmalu posloviva, objamem Mirjam in jo poljubim na lice, za hip se spogledava, za kratek, nedoločen pogled, ravno dovolj dolg, da se v zadregi verjetno oba počutiva kot dva skoraj skoraj zaljubljenca, ki oba vesta, da bosta samo to za vedno najbrž tudi ostala, pokuštram Tima in z Ulo se na hitro pobereva iz stanovanja.

Fino se imej, pošlji kakšno razglednico, reče Mirjam za mano, ko sva že zunaj.

Hvala, tudi vidva se imejta fino, odvrnem in se še za hip na pol obrnem, ravno toliko, da vidim, kako roko drži v zrak v zamišljen in nedoločen pozdrav.

Avto je pregret od močnega junijskega sonca, takoj odprem vse šipe, da se z Ulo ne zadušiva od goste sopare. Ura je nekaj čez pol četrto, moral bi biti že v Medvodah pri sestri, kjer bo Ula ostala čez noč, ob štirih sem dogovorjen nazaj v Ljubljani, Zali sem obljubil, da jima z njenim režiserjem pomagam pri selitvi, on je prispeval pol svojega igralskega ansambla, ona mene.

Na mestni vpadnici obtičiva v koloni vozil, med trobljenjem voznikov, ki jim je vročina zrahljala živce, se počasi pomikava ven iz mesta. Večina avtomobilov ima tako kot midva odprte šipe, v soparnem zraku, gostem od razgrete pločevine in izpušnih plinov, se balkanski narodnjaki mešajo z industrijskim nabijanjem tehna, hausa in slovenskimi narodnimi pesmimi. Ulo vse skupaj niti najmanj ne moti, po svojem mp4 posluša komade od Rebelde in jih spremlja v svoji otroški španščini, yo soy rebelde, poje, no puedo vivir sin ti, mi corazon es pieno de amor, poje. Z roko si vsake toliko s čela pobrišem pot, ki mi mezi v oči, s prsti tapkam po razgreti plastiki ob odprti okenski šipi in ob vsakem premiku kolone mrzlično preverjam, po katerem pasu bi hitreje prišel ven iz mesta. Počutim se neumno, hkrati sem živčen, ker ne želim zamuditi, če sem Zali že obljubil, da pridem, in še bolj živčen, ker sem sploh obljubil, da pridem. Niti najmanj si ne želim srečati njenega režiserja, niti najmanj me ne zanima njegova druščina iz gledališča.

V Medvode pridem šele deset čez četrto, sestra me vabi ven iz avta na kavo, vendar samo spustim ven Ulo, obrnem, počakam v avtu, da mi prinese kozarec mrzle vode in se čemerno odpeljem nazaj proti Ljubljani.

Pred blokom sredi parkirišča stoji kombi z odprtimi zadnjimi vrati, ob njem s pločevinkami piva v rokah okrog Žana postava pet ali šest njegovih kolegov iz gledališča, srkajo pivo in se krohotajo. Zale ni videti nikjer, verjetno je zgoraj v stanovanju ali pa kje na stopnišču. Nameravam se izogniti Žanovi gledališki druščini in se neopazno izmuzniti mimo njih v stanovanje, da se preoblečem, avto zapeljem na sosednje parkirišče in se poskušam po poti tik ob bloku pritihotapiti do stopnišča.

Hej, naša okrepitev, super, zaslišim nekje od strani globok glas, lepo, da si prišel.

Pretvarjam se, da nisem ničesar slišal in s hitrimi koraki hodim proti vhodu v blok, hej, sosed, sosed, ponovno zaslišim moški glas in s kotičkom očesa vidim, kako se je iz skupine ljudi na parkirišču proti meni začela približevati Žanova razpotegnjena postava.

Ne morem se več pretvarjati, da ga nisem zaznal, pogledam proti njemu, naredim prijateljski in presenečen obraz in ga počakam.

Takoj bom, samo v trenirko se vržem, dvignem roko proti njemu v pozdrav in ga skušam na daleč zadržati, čez pet minut se vrnem.

Nikamor se ne mudi, najprej spij z nami pivo, mi Zalin režiser prigovarja med približevanjem in z dolgimi, neenakomernimi koraki stopa čez zelenico, dokler ne pride do mene, mi potisne svojo dolgo koščeno dlan v roko in me odpelje s sabo do svojih prijateljev.

Moj zgornji sosed, me predstavi, Jošt.

Spodnji sosed, ga popravim, Blaž.

Ja, seveda, spodnji sosed, Blaž, se popravi še sam in kimajoče pogleduje proti svoji druščini. Kitarist, nadaljuje, Zalin prijatelj, skupaj bereta Lacana.

Skupaj počneva kaj drugega, pomislim, ko hodim od enega gledališčnika do drugega in jim stiskam roko.

Evo, ko zvečer končamo, nam boš na kitaro lahko zaigral kakšnega Lacana, navrže proti meni med stiskom rok majhen skodran moški, ki mi je znan iz reklam in neke humoristične televizijske nadaljevanke, v kateri pa ni nič smešnega, razen njegove pojave.

Bom, seveda, odvrnem med krohotom njegovih kolegov, pa še kakšnega Hegla in Kanta.

To, to, pa še Platona, se režijo fantje v krogu, v soparen popoldanski zrak izrekajo imena filozofov in s hrupnim odobravanjem pozdravijo vsako novo ime.

Po stopnicah iz bloka pride Zala s kartonasto škatlo v naročju, za njo hodijo z vrečkami v rokah še tri ženske, očitno&nedvomno igralke, v vpadljivih oranžnih, vijoličastih in živo zelenih oblačilih.

Že od daleč me pozdravi s kimljajem glave in precenjujoče opazuje razigrano&hrupno druščino gledališčnikov okrog mene, kot da preverja, ali se režijo meni ali čemu drugemu. S puncami vrečke in škatlo naložijo v njen avto, potem pridejo h kombiju v krog moške družbe.

Lepo, da si prišel, reče Zala in se postavi zraven mene, ti je v redu, nadaljuje, ko je že tik ob meni in s pogledom namigne proti Žanu in njegovi druščini, ki se ne zmenijo za njen prihod.

V redu, prikimam in se prisiljeno nasmehnem, ker mi ni nič v redu, ampak se počutim malce bedasto&nelagodno. Samo tole na hitro spijem, pa se grem preobleč, ji pojasnjujem z glasom, ki je postal od zadrege nekam čudno globok in mi zveni nenaravno in tuje in negotovo, saj imam občutek, da vsi okrog naju z enim ušesom spremljajo najin pogovor. Med govorjenjem v zrak nerodno proti ustom dvignem pločevinko piva in s kotičkom očesa preverjam, ali se bo njen režiserski Žan kakorkoli odzval na to, da se me je med pogovorom dvakrat, trikrat dotaknila z roko.

Ti kar počasi, glavno, da si prišel, me pomiri Zala in se me še enkrat dotakne, si od telesa s svojimi negovanimi prsti odlepi belo majico, ki se sprijema z njeno potno kožo, naredi dolg požirek iz moje pločevinke piva in odide s puncami nazaj v blok.

Celo popoldne in ves večer potem pomagam razstavljati omare, knjižne police in druge kose pohištva, ki jih Žan s svojimi umetniškimi kolegi odnaša dol do kombija. Zala s puncami spravlja v vreče obleke, s sten snema plakate in slike, v kartonaste škatle zlaga knjige, posode in množico predmetov, od mask in kipcev do keramičnih in porcelanastih vaz in skled, ki sta jih navlekla s svojih potovanj. Moški del ekipe bolj ali manj ves čas prenaša stvari do dvigala in potem ven iz bloka ali na parkirišču s pivom v roki postopa okrog kombija, dvakrat ali trikrat vmes odpeljejo naložen kombi na novo lokacijo, ženske se tako kot jaz bolj ali manj večino časa zadržujejo v stanovanju. Zala vsake toliko pride k meni, da kaj poprime in da izmenjava par besed, sicer pa se ukvarja bolj z Žanovimi igralkami. Hrupne so, preglasne, ne da bi si želel poslušati njihove pogovore mi v ušesa neprestano prihajajo vse mogoče zgodbe o drugih igralkah, režiserjih, igralcih in gledaliških direktorjih, v dobrih treh urah se za celo večnost naposlušam nekih zgodb, s katerimi nimam in nočem imeti nič. Ob tem mi gre še najbolj na živce dejstvo, da se punce, od katerih sta dve stari nekaj pod trideset let, ena pa jih mora imeti že okrog štirideset, ob skoraj vsaki izrečeni besedi na ves glas smejijo kot odbite, čeprav mi ni jasno, kaj je v njihovem pripovedovanju tako smešno. Na začetku mi je bil njihov smeh še všeč, zdelo se mi je nekako seksi in zabavno, da sem bolj ali manj večino časa sam v prostoru s štirimi ženskami, od katerih se tri neprestano smejijo, potem pa mi je začel ta njihov pretirani smeh zveneti vedno bolj ponarejeno, zaigrano in histerično in mi gre zdaj samo še na živce.

Okrog pol devetih je stanovanje dokončno izpraznjeno, skupaj z drugimi se v kombiju med kartonkami s knjigami in vrečami z oblačili odpeljem v stari del mesta pod grajski hrib. Pred vhodom v staro hišo je ob steno naslonjenih še nekaj kosov pohištva in velik jogi, večina stvari pa je očitno že zgoraj v stanovanju. Žanovi gledališki kolegi se hrupno usujejo iz kombija, očitno so se ga že dobro nacedili in med objestnim&obscenim stresanjem neumnosti skupaj z igralkami takoj zavijejo k mizam bližnje gostilne in se posedejo tako razpuščeno&hrupno&temeljito, da je jasno, da je za njih selitve konec. Ob kombiju tako ostanemo le še jaz in Zala s svojim režiserjem. Žan nekajkrat nemočno pogleda proti kolegom, dvakrat, trikrat s svojim globokim glasom proti njim vrže ej, fantje, samo še tale runda, in kaže proti kombiju, samo še tale runda, mu odgovarjajo, kažejo na natakarico s pladnjem, polnim piva, in se krohotajo.

Kakšne pol ure potem po majavih lesenih stopnicah v drugo nadstropje sami nosimo zaboje s knjigami in obleke, dokler pred hišo naslonjena ob steno ne ostaneta le še razstavljena starinska zakonska postelja iz masivnega lesa in velik dvojni jogi.

Grem po fante, reče proti meni Žan, ki je v svoji režiserski pronicljivosti zaznal mrki in betežni izraz na mojem obrazu in ga najbrž pripisal moji utrujenosti.

Ni problema, bova že sama, mu odgovorim in premišljujem, da mi je možakar pravzaprav čisto všeč, ker se ves čas ob vsej hrupni razposajenosti svojih kolegov vede mirno&obvladano in v celem popoldnevu ne reče ali ne naredi ničesar, kar bi me lahko kakorkoli zmotilo. Niti najmanj nisem utrujen, neprestano me pravzaprav le bega dejstvo, kako lahko pomagam seliti tako rekoč stran od sebe žensko, na katero sem se navezal, s katero mi je, ko sva že skupaj, dobro in več kot dobro, in v katero sem, kot mi čez popoldne in skozi večer postaja vedno bolj jasno, tudi zaljubljen, pa karkoli to že pomeni.

Najprej z Žanom enega za drugim odneseva gor v stanovanje vse lesene posteljne elemente in na koncu nama ostane le še skoraj povsem nov jogi s trdimi, čvrstimi vzmetmi. Prve težave z njim se pojavijo že med vhodnimi vrati, saj se začnejo stopnice takoj strmo vzpenjati, jogi pa se nekako ne more dovolj upogniti. Žan ga od zunaj na silo tišči noter, sam od znotraj s stopnic vlečem za plastični ročaj ob zgornji stranici, ki pa se v nekem trenutku skupaj z obema netoma iztrga iz tkanine in mi ostane v rokah, tako da me vrže nazaj na rit.

Kaj narobe? zaslišim od zunaj globoki glas Žana, ki ga dohiti plaz mojih najbolj zavrženih kletvic in hkrati čuti, da se na drugi strani modroca ne dogaja nič, kar bi ga pomagalo spraviti v hišo.

Vse je v redu, samo ročaj se je izpulil, rečem, ko se malce pomirim in neham preklinjati. Spustim se za nekaj stopnic navzdol in potem s spodnje strani dvigujem jogi, ki nama ga na silo nekako le uspe spraviti skozi vhod. Po stopnicah gre potem lažje, podlagava ga s kartonom in ga drsava do zavoja med prvim in drugim nadstropjem, kjer pa se stvar spet zaplete. Jogi je prevelik in pretrd, nikakor ga ne moreva spraviti skozi zavoj po stopnicah, zato ga morava dvigniti in nasloniti na ograjo, da pridobiva nekaj prostora. Žan ga potem od spodaj tišči navzgor in naprej, sam pa z gornje strani vlečem jogi k sebi in ga poskušam pri tem čim bolj upogniti. Na neki točki se nepreklicno zagozdiva, sam od zgoraj na vso silo vlečem jogi k sebi in skozi zavoj, Žan ga od spodaj na vso moč tišči naprej, da slišim sunkovito in globoko hropenje, ki prihaja iz njegovih koščenih prsi, vendar se prekleti modroc noče nikamor več premakniti. Med vrati stanovanja stoji Zala in sprašuje, če lahko pomaga, nihče od naju ji zasopel od neusmiljene borbe z jogijem ne more odgovoriti, k sebi vlečem ta prekleti&trmasti jogi, da se mi na vratu napenjajo žile in sem že čisto brez sape, s čela mi mezi pot in mi pekoče zaliva oči, skupaj z moškim moje ljubice spuščava čudne in jezne glasove in se zaganjava v togo&nepremično gmoto jogija, zagozdeno med ograjo in dve steni, hropeva kot dva matadorja, ki s skrajnim naporom in brez uspeha vlečeta v areno orjaškega bika, dokler se ob žvižgajočem kovinskem zvoku jogi nenadoma ne prelomi in ponovno ne pristanem na zadnjici in se spotoma udarim še v hrbet ob rob stopnic, na katerih trdo in nepremično obsedim in lahko samo še globoko diham in hropem kot bebec, Žana pa najprej sprostilni sunek potegne naprej na jogi, potem pa ga tako sunkovito odbije v steno, da sem ob zamolklem poku prepričan, da si je polomil pol svojih suhljatih reber.

Spogledava se iz svojih bednih položajev in loveč sapo med hropenjem&sopihanjem planeva v smeh, nekako se spraviva pokonci in jogi odvlečeva navzgor v stanovanje in mimo Zale naprej v njuno novo spalnico, kjer je še vse razstavljeno ali po zabojih.

Dovolj je bilo za danes, hvala ti, reče Žan in proti meni prijateljsko izproži svojo dolgo roko. Greva dol k fantom, da skupaj spijemo še eno rundo, me povabi.

Moral bi biti že doma, odvrnem in se pri tem brez zadrege zlažem, ker ni nobenega nujnega razloga, zaradi katerega bi se mi mudilo. Samo roke in obraz bi si umil v kopalnici, če smem, rečem proti obema.

Še enkrat hvala, se vidimo, skomigne z rameni režiserski Žan in odide dol po stopnicah.

Pristavila bom še za hitro kavo, reče Zala, ko že izginjam v kopalnico, prav, odgovorim, čeprav zvečer nikoli ne pijem kave in mi tudi zdaj niti najmanj ne paše.

Kopalnica je čisto nova, po stenah so fine velike ploščice z vzorci, odprem pipo, se sklonim nad umivalnik, si nekajkrat oplaknem obraz z mrzlo vodo in se pogledam v ogledalo. V obraz sem ves rdeč od opoldanskega sonca in večerne borbe z jogijem, po njem mi tečejo kaplje vode, spremešane s potom, ki mi še vedno mezi skozi kožo in pada dol z lasišča, moja majica je povsem prepotena in s spodnje strani se nanjo lepijo dlake. Sam sebi se zdim čuden in tuj, od znotraj me zagrabi vrtljiv občutek negotovosti in praznine, strašno kot še nikoli si zaželim Zaline bližine, hitro stopim ven iz kopalnice, spotoma pogledam skozi vrata v veliko dnevno sobo in potem v spalnico, če je Zalin režiserski Žan zares odšel iz stanovanja, in pridem k Zali v kuhinjo.

Nekaj hočem reči, vendar mi stavek izgine nekje na poti iz mojih ust. Zala stoji zraven štedilnika in je s hrbtom obrnjena proti meni, vendar zazna moj prihod, z roko mi namigne, naj se usedem za mizo, stopim čez prostor in pridem čisto do nje. Vedeti je morala, da bom to storil, ne da bi prej pogledala čez ramo, se s celim telesom obrne k meni in počaka, da se ves moker stisnem k njej. Popade me neka nerazumljiva in globoka žalost, zaprem oči in čutim, kako se najina jezika zapleteta v mokrih ustih in se trdo in popadljivo bojujeta kot dva divja prestrašena psa, skozi mene gre tesnoben&oster občutek brezmejne osamljene večnosti, v nekem trenutku me Zala spusti, se sunkovito obrne okrog in se s komolci nasloni na pult. Stopim do stikala in ugasnem luč, vrnem se do nje, ji v enem potegu slečem hlače in bordojsko rdeče spodnjice in svojo trenirko potisnem pod stegna. Molčiva in se ljubiva, z ulice prihaja v prostor hrup ljudi, ki sedijo v bližnji gostilni in se pogovarjajo, smejijo in pojejo, v soju ulične svetilke vidim, kako se po ulici počasi premika moški z dvema visokima berglama in brez ene noge.

9. avgust

Na robu cerkvene strehe sedijo ptiči, vsake toliko razprejo krila in jih spustijo nazaj ob trup. V varljivem brezvetrju se mešata sopara in prah in pritiskata ob tla, v sencih čutim pritisk, tudi če ne bi pred pol ure po televiziji videl napovedi, bi vedel, da bo po dnevih vročine ponoči deževalo. Sedim na ozki, leseni verandi majhnega penziona ob glavnem trgu mesteca Tequile. Nad hiše in bližnje griče se rdečkasto spušča večer, kot bi se sonce ranilo ob hitrih&otožnih zvokih mariačija, ki ga na trgu igra skupina moških s sombreri, in zdaj svojo rdečo svetlobno kri razliva na zemljo. Na majhni mizi imam ozek kozarec iz debelega stekla in na pol prazno steklenico tekile, noge imam naslonjene na leseno ograjo in gledam na trg. Na tržnici ob cerkvi se končuje sejem, ženske v košare pospravljajo svoje pridelke in izdelke iz keramike, moški v dostavne avtomobile odnašajo ponče, klobuke in poljedelsko orodje. Med vrvežem ljudi ob leseni stojnici nepremično stoji osel, na improviziranem odru igrajo muzikantje, pod odrom plešeta dve mladi ženski v tradicionalnih nošah, okrog njiju petnajst, dvajset otrok poskakuje v ritmu mariačija in v zrak dviguje prah, tako da njihovih nog ni videti in iz gostega rjavkastega oblaka poganjajo samo njihova telesa. Iz cerkve pride skupina starejših žensk v črnih oblačilih, s svojo nemo hojo in voščenimi, brezizraznimi obrazi nad svojimi zgrbljenimi telesi trg po diagonali grozeče prerežejo na dvoje.

Skozi okno nad verando prihajajo do mene glasovi treh islandskih študentk, Sigrun, Jonine in Magnee, zadnja dva dni se neprestano prepirajo v svoji sobi, Jonina in Magnea sta dobili grižo in neprestano tekanje na stranišče pod vročim mehiškim soncem je povsem razrahljalo njune severnjaške živce. Prišle so na tečaj španščine v Ciudad de Mexico, kjer se je Magnea zapletla s sinom lastnika destilarne iz Tequile, pa so zaradi njene romance podaljšale svoje bivanje v Mehiki. Skoraj ves teden so že moje sosede v penzionu, kdaj gremo čez dan skupaj na tortilje, ob večerih včasih na verandi ali v njihovi sobi igramo karte in praznimo steklenice tekile. Ko sem jih prvo jutro po njihovem prihodu opazoval pri zajtrku, so se mi zdele hladne, zadržane in prefine, da bi jih sploh povabil na pijačo, v resnici pa se je kasneje izkazalo, da so čisto običajne&simpatične punce, predvsem Sigrun, s katero sem se brez kakšnega otipljivega uspeha malce spogledoval med igranjem taroka, in da tudi pri pitju tekile ne zaostajajo za mano.

Danes je za mano dvajseti dan mojega mehiškega potovanja. Prvih pet dni sem se potikal po Ciudad de Mexicu, kjer sem v taksiju izgubil mobi in s tem hkrati vedno bolj tudi občutek za čas, potem sem z avtobusom odpotoval do piramide Sonca v Teotihuacanu in od tam proti Pacifiku do Acapulca. Iz Acapulca sem z avionom odletel v Jalisco, kjer sem najprej obiskal Santanin rojstni kraj Autlan de Navarro in potem odpotoval naprej v Guadalajaro. Dva dni sem se potikal po Guadalajari, nakupil cel kup zgoščenk z mariačiji in Santano, nekaj knjig, poceni&preprosto akustično kitaro in z avtobusom odpotoval naprej v Tequilo. Od tam sem nameraval že naslednji dan nazaj v Guadalajaro in z avionom do Yucatana, vendar se je v Tequili moje potovanje končalo. Že ko sem se mimo nasadov agav v avtobusu spuščal z gričevja do mesteca, me je prešinilo, da bi lahko v Tequili ostal še kakšen dan več. Ko sem potem stopil iz avtobusa in pod opoldanskim žgočim soncem čez prašni trg pešačil proti penzionu, sem doživel enega svojih redkih pravih deja vujev v življenju, hkrati sem počasi stopal po prašnem opustelem trgu in po neki znani notranji pokrajini, in v tistem trenutku sem s celim telesom začutil, da sem prišel v Mehiko prav zaradi tega majhnega prašnega trga s cerkvijo in nizkimi hišami in prav zaradi takšnega penziona z leseno verando, kakršnemu sem se približeval, in da od tu ne bom odšel nikamor več. Pol ure sem čakal pri recepciji, da se je od nekod pojavil nejevoljen moški z zaležanim, udrtim obrazom, mi čez pult pomolil ključ od sobe v prvem nadstropju in takoj odšel nazaj v notranjost hiše. Stvari sem odnesel v sobo, odprl okno in polkna, najprej za nekaj hipov oslepel od močnega sunka sončne svetlobe, si zaslonil oči in s počasnim, dolgim pogledom obkrožil poslopja okrog trga. Za nekaj minut sem se zleknil na razmajano železno posteljo, brez misli buljil v prazne stene ozke sobe, na kateri je viselo samo majhno okroglo zrcalo z okvirjem v obliki podkve, se potem spustil po stopnicah in se sprehodil po opustelih ulicah mesteca. Kakšnih tristo, štiristo metrov stran od penziona sem naletel na skupino ameriških turistov, ki se je usula iz avtobusa in med hrupnim jenkijevskim govorjenjem odkorakala proti urejeni ulici, v kateri so se bohotile prenovljene hiše s trgovinami in destilarnami tekile. Stopil sem za njimi, zavil v eno od trgovin, izbrano opremljeno s finimi ploščicami in vzdrževanimi lesenimi tramovi, bolščal v etikete na steklenicah v zastekljenih vitrinah in na policah, kot bolšči otrok v slaščičarni v svoje najljubše slaščice, se od prijazne, urejene prodajalke pustil poučevati o razlogih za različne barvne odtenke posameznih znamk tekile in potem izbral tri različne steklenice tekile iz stoprocentne agave. Obrnil sem se nazaj proti penzionu, spotoma v trgovini z živili na tržnici ob cerkvi, kjer je za prodajnim pultom na stolu kinkala majhna debelušna ženska in se ob mojem vstopu med cingljanjem zvončkov nad vrati prestrašeno zdrznila, kupil še veliko plastenko z vodo, v sobi stol premaknil k oknu, nekaj časa med pitjem tekile lagodno pobrenkaval na kitaro, potem pa do večera samo še srkal iz steklenice tekilo, s komaj zaznavnim utripom zavesti spremljal, kako blagodejno pronica v vse pore telesa in nepremično gledal ven na trg, na katerem se je po dolgi siesti spet pojavilo življenje. Pazil sem, da ob tekili neprestano pijem vodo, zlival sem jo v usta, vedno več mi jo je steklo dol po bradi in naprej na majico in niti najmanj se nisem trudil, da bi to preprečil. Ko je na cerkvi odbilo polnoč, sem spil že najmanj liter in pol tekile in skoraj vso vodo, vedno globlje sem se pogrezal v stanje popolne in čiste vseenosti, čutil sem, kako pijača v vrtinčastih krogih odnaša iz mene vse tesnobe, trde in nepotrebne misli, skrbi&napetosti, in ko na trgu že zdavnaj ni bilo nikogar več in je morala biti ura že precej čez polnoč in sem le še topo bolščal v silhuete hiš, v noč in zvezdnato nebo, sem se, pomirjen s svetom in sabo, prepojen s tekilo in občutkom blažene vseenosti, s težavo skobacal s stola, se v oblačilih in čevljih vrgel na posteljo in v trenutku zaspal. V trdem alkoholnem padcu se mi je tik pred stikom s posteljo utrnila kratka in jasna zavest, da je točno to stanje, ta popolni mir pred svetom in mano, v katerega sem se pogrezal celo popoldne in ves večer, tisto, kar sem neuspešno iskal vse te zadnje mesece po ločitvi.

Čez trg nenadoma potegne veter, vrtinci prahu se dvigajo s tal, spiralasto krožijo po zraku in bušnejo čez verando, lesena polkna na hišah začnejo s trdim, zamolklim zvokom butati ob stene. Glasbeniki s sombreri v hipu prenehajo z igranjem in začnejo pospravljati inštrumente, otroci se med vreščanjem razbežijo proti svojim domovom, sejmarji pospešijo s pospravljanjem robe in s svojimi avtomobili speljujejo s trga. Po stopnicah do mene na verando pride Sigrun, se zraven mene usede na stol in bose noge izproži na ograjo.

Motim? vpraša v svoji angleščini, v kateri simpatično odzvanjajo skandinavski vokali.

Odkimam in se nasmehnem.

Smem? vpraša in pokaže proti mojemu kozarčku s tekilo.

Prikimam, odpije požirek in skupaj z mano nemo opazuje, kako ljudje izginjajo s trga.

Molčiva, pogreznjena vsak v svoje misli ali vsak v svoj nič, vsake toliko kateri od naju prime kozarec, odpije požirek in ga položi nazaj na lesene deske verande. Nad pokrajino se gostijo oblaki, z neba visijo navzdol kot stotine težkih dojk neke divje poganske boginje, v sencih in očeh čutim pritisk, zdi se mi, da bodo hiše začele ječati pod težo, ki pritiska na mesto, brišem si pot s čela in skozi stisnjena pljuča težko lovim sapo. Nenadoma silovito zagrmi, moja islandska prijateljica se zdrzne in me samodejno prime za roko, z neba začnejo padati težke, trde kaplje in tolčejo ob zemljo trga, da je videti, kot bi v pesek začela streljati poblaznela četa mitraljezcev.

Noge umakneva z ograje, pomakneva stole nazaj k steni in opazujeva naliv, dežne kaplje rešetajo gosto, zadušljivo atmosfero nad mestom in tolčejo ob rob verande, napetost v zraku sčasoma vedno bolj popušča in kmalu čutim, da končno spet lahko vdihnem na polna pljuča.

Na verando pride receptor, se nasloni na steno zraven naju, prižge cigareto in skupaj z nama molče opazuje dež. Ko pokadi, mizice na verandi pomakne tik ob steno, na njih posadi naokrog obrnjene stole in odide nazaj v notranjost hiše.

Sprle smo se, čez nekaj časa reče Sigrun, bolje bi bilo, da sploh ne bi prišle sem.

Prikimam in jo gledam, čakam, da bo povedala še kaj več.

Gleda me nazaj, preverja moj obraz in moje razpoloženje in si gre potem z roko čez svoje kratke, po fantovsko pristrižene svetle lase.

Lahko danes prespim pri tebi? vpraša.

Lahko, prikimam.

Na njenem nepremičnem, zagorelem obrazu s pegami zaznam zadrego, zdi se mi, da je bil moj odgovor zanjo prehiter in da zdaj premišljuje o tem, kar je rekla.

Ne smeš si predstavljati narobe, reče potem, ampak danes nočem spati pri njiju, sprle smo se. Za to gre.

Ne predstavljam si narobe, pravim, ni ti treba spati pri njiju, slišal sem, da ste se sprle, prav?

Še nekaj časa me nepremično gleda, potem roko stegne proti kozarčku s tekilo, počasi odpije požirek in prikima.

Nad mestom vztrajno dežuje, med goste zavese dežja pada noč, kmalu lahko na trgu vidim le še zabrisane silhuete najbližjih hiš in blede, komaj zaznavne lise svetlobe na nekaterih oknih. Molče sediva drug ob drugem in si vsake toliko v kozarček dotočiva tekilo. Dežne kaplje z roba ograje odbija vsenaokrog, majhni potočki dežja polzijo navzdol po lesenih deskah in se na verandi nabirajo v luže, vlaga počasi pronica skozi oblačila in navzgor po telesu. Sigrun ima na sebi samo bombažno rebrasto majico z ozkimi naramnicami in kratke hlače, bose noge se ji tresejo od hladu in se vsake toliko nehote dotaknejo mojih nog.

Greva gor? vprašam proti njej, čeprav mi je dobro, kjer sem in bi sam lahko še ure sedel na verandi, poslušal topotanje dežja in spremljal, kako se noč spušča vedno globlje v mesto in vame.

Prikima in vstane, z mize vzamem skoraj do konca izpraznjeno steklenico tekile, s tal poberem kozarec in stopiva v hišo.

V sobi sem okno pustil odprto, pod okensko polico se je nateklo nekaj dežja, popivnam ga s ponošeno spodnjo majico in zaprem polkna in okenski krili. Posteljo imam razmetano, na edinem stolu v sobi imam čez vrečke iz trgovine nametane umazane srajce in kavbojke. Sigrun stoji tik ob vratih, s hrbtom naslonjena ob steno, in me opazuje.

Izvoli kamorkoli, z roko zaokrožim po ozkem prostoru, kjer je med obema stenama komaj dovolj prostora za posteljo in podolgovato mizico, kjer je vse nametano naokrog in je edino mesto, kamor se lahko usede, razmajana kovinska postelja, komaj dovolj široka za enega človeka.

Počasi in negotovo stopi proti postelji, se usede k vzglavju, kolena skrči k telesu in se z odejo pokrije čez noge. Iz nahrbtnika potegnem majico z dolgimi rokavi in spodnji del trenirke in ju vržem k njej na posteljo. Umazane srajce stlačim v plastično vrečko, ostale stvari s stola zložim v kot sobe ob kitaro, odprem novo steklenico tekile in stol obrnem proti postelji. Sigrun si je medtem navlekla nase moja oblačila, smešna&ljubka je v predolgi majici, ko ji iz rokavov kukajo samo konice prstov.

Paše ti, lepa si, rečem in komaj zadržujem smeh.

Jebi se, reče in se namesto mene zasmeji ona.

Med stol in posteljo postavim polno steklenico tekile, vodo v plastenki in dva kozarca. Usedem se in natočim pijačo, nobene ideje nimam, kaj bi rekel, in se niti ne naprezam, da bi jo dobil, srkava tekilo in poslušava, kako dežne kaplje tolčejo po polknih.

Tesno mi je, lahko odpreš polkna, reče čez nekaj časa, rada bi gledala, kako dež teče po šipi.

Vstanem, jih odprem, spotoma vzamem kitaro in se vrnem k postelji.

Molčiva, Sigrun s pogledom drsi po prostoru in vsake toliko pogleda proti meni, na kitari preigravam preproste skladbe od Fernanda Sora in potem po spominu melodije mariačijev, ki so jih igrali muzikantje na trgu.

Kaj bereš? vpraša čez nekaj časa in pokaže proti knjigam, ki jih imam zložene na ozki mizici ob stolu.

Stegnem roko, ji eno za drugo podam knjige in potem igram naprej.

Vidim, kako prelaga knjige, si ogleduje naslovnici dveh biografij o Santani, obrača naokrog Márquezovi El otono del patriarca in avtobiografijo Vivir para contarla in potem odpre zadnjo knjigo, antologijo mehiške poezije med leti 1915 in 1966 v izboru Octavia Paza. Obrača liste, premika ustnice in vsake toliko prikima.

Carlos Pellicer, José Gorostiza, José Emilio Pacheco, Salvador Novo, Tomás Segovia, vsi moji najljubši pesniki so notri, reče čez nekaj časa in me zadovoljno pogleda.

Fino, rečem in nimam kaj dodati, knjige še nisem bral in imena, ki jih je naštela, mi nič ne pomenijo, od mehiških pesnikov poznam samo Octavia Paza.

Vem, da v Kopenhagnu tako kot Jonina in Magnea študira portugalščino in španščino, toliko sem med igranjem taroka že izvedel o njej, nisem pa vedel, da se spozna na poezijo in da namerava za diplomsko nalogo izbrati temo prav iz mehiške poezije dvajsetega stoletja, kar mi začne pripovedovati zdaj.

Med njenim govorjenjem nekdo potrka na vrata. Utihne in mi z roko pokaže, da je ni v sobi.

Počasi vstanem in na pol odprem vrata, pred njimi stoji Magnea, z ustnicami, črnimi od medicinskega oglja me vpraša, če sem kaj videl Sigrun, če je slučajno pri meni.

Pri meni? se začudim skozi na pol priprta vrata. Nič je nisem videl, odkimam, ne vem, kje je.

Gleda me z nepremičnim, nejevoljnim&živčnim pogledom, videti je izčrpana od griže in priložnostnega mehiškega ljubimca, ki jo še kar obletava in nadležno rine vanjo, ker noče več priti na haciendo njegovega očeta, ona pa kaj dlje kot eno uro sploh ne more zdržati brez stranišča in je, odkar je dobila grižo, zadnja stvar, ki jo zanima, da bi se vanjo od spredaj ali od zadaj zaganjal kak moški.

Si prepričan, da je ni pri tebi, reče potem iz svojih črnih ust z utrujenim glasom, me gleda naravnost v oči in me s svojim glasom in pogledom naredi šibkega.

Prepričan, rečem negotovo&potišano in ji, razcepljen med tem, da zaščitim punco, ki je pri meni v sobi, in tem, da pomirim punco, ki je pred mojimi vrati, z roko namignem, da je Sigrun v sobi in naj odide.

Povedal si ji, da sem pri tebi, pravi Sigrun, ko se ponovno usedem nazaj na stol.

Nisem ji povedal, odkimam, zakaj bi ji povedal?

Sicer pa, rečem čez nekaj časa, v čem je problem, saj si res v moji sobi.

Navsezadnje je vseeno, prikima, res sem v tvoji sobi.

Presedem se na drugo stran postelje, nasproti nje, si podložim hrbet in jo gledam. Noge potegne bližje k sebi, se skloni k postelji po tekilo in naredi kratek požirek.

Predolgo smo skupaj, reče in pokaže na steno, za katero sta njeni prijateljici.

Umetnost je, da znaš biti z ljudmi dolgo skupaj, popametujem, se sklonim proti njej in ji iz roke vzamem steklenico.

Nobena posebna umetnost ni, mi odvrne, lahko je povsem preprosto. Potem začne pripovedovati o svojem danskem fantu, bodočem arhitektu Clausu, s katerim sta se spoznala pred tremi leti, govori mi o tem, da bosta začela jeseni živeti skupaj v najetem stanovanju ob enem od kopenhagenskih kanalov.

Ti je v redu z njim? vprašam.

V redu, zelo v redu, reče.

Si ga kdaj prevarala, vprašam naravnost in brez kakšnega posebnega podtona v glasu.

Glavo nasloni na kolena in me molče gleda, v sobi je nenadoma poudarjena tišina, zdi se mi, da s podeseterjeno intenzivnostjo slišim le svoje dihanje in udarjanje dežnih kapelj ob šipo.

To se ne počne, reče čez nekaj časa, če pa se počne, se o tem ne govori.

Sicer pa, nadaljuje potem, ti povej kaj o sebi.

Ni kaj dosti za povedat, ji rečem. Star sem štirideset let, skoraj pol življenja sem bil poročen, zdaj pa sem že nekaj mesecev ločen in živim sam s hčerko.

Kako ji je ime? vpraša.

Ula, rečem, in ko izrekam njeno ime, za hip v moj brezbrižni mir, potopljen v tujo mehiško pokrajino in litre popite tekile, zareže spomin nanjo in mi v telesu pusti občutek praznine.

Kako preneseš, da greš narazen s človekom, s katerim si živel toliko let? vpraša Sigrun, z brado še vedno naslonjena na kolena.

Pač preneseš, skomignem z rameni in pomislim, da ljudje pogosto težje prenesemo ločitev od ljubljene osebe, kot smrt človeka, ki ga ljubimo. Če tisti, ki ga ljubiš, umre, še vedno lahko upaš, da boš potem celo večnost skupaj z njim; če te nekdo ne ljubi več in te zapusti, je zate izgubljen za vedno.

Potem se spomni, da naju bo z Ulo kdaj čez poletje povabila na Islandijo, njeni starši imajo v fjordu nedaleč od Reykjavika kočo, kjer lahko mirno ostaneva kak teden ali dva.

Prikimam in si nekoliko bližje k sebi potegnem odejo, s katero si Sigrun pokriva kolena, poslušam, kako dež še vedno vztrajno tolče po šipi in premišljujem, kako bi se ulegel, da bi najlažje zaspal. Opazi moje nelagodje, pomakne se na rob postelje čisto k steni, zasedem drugi rob, se s hrbtom obrnem proti njej, tik ob posteljo potegnem stol, da nanj naslonim komolec in tako pridobim oporo za svoje telo na robu zaprašenega, oguljenega modroca, in bolščim ven v noč, v kateri ni ničesar videti.

Sigrun še vedno sedi in lista po knjigi, v hrbet mi počasi prodira toplina njenih stegen, zdi se mi, kot da ima v njih senzorje, s katerimi preverja svoja občutja in moje namene, vsake toliko se stresejo, kot bi se napetost v njih sprostila v električni tok in odtekla iz telesa.

Bi spal, reče čez nekaj časa, ugasnem luč?

Ni treba, rečem, povej mi še kaj, všeč mi je tvoj glas, dobro gre skupaj s topotanjem dežja po okenski polici, ji polaskam za lahko noč.

Nekaj časa je tiho, slišim, kako obrača liste v knjigi in se dvakrat, trikrat odkašlja.

Dime mujer donde escondes tu misterio, potem začne brati s tihim glasom, ki se v mojih ušesih pomeša s šumenjem dežja in težkim dihanjem, ki me odnaša proti spanju, mujer agua pesada volumen transparente, nadaljuje z izrekanjem besed, ki padajo name kot sneg neke temne pozabe, mas secreta cuanto mas te desnudas, bere naprej, kot da to pravzaprav pripoveduje meni, in zdi se mi, da v vmesnem svetu med budnostjo in spancem ujamem sporočilo teh besed, čeprav ne zmorem natančno razumeti njihovega pomena, mujer sentada acostada abandonada, ensename el reposo el sueno y el olvido, ensename la lentitud del tiempo …, komaj še lahko zaznavam njen vedno bolj oddaljeni glas, od katerega skozi spiralaste plasti nekega bohotnega, zračnega, osvobojenega sveta padam globoko v spanec.

Zjutraj se zbudim v enakem položaju, v kakršnem sem zaspal, na robu oguljenega modroca iz slame, z mravljinci v komolcu, vso noč naslonjenem na stol. Pod vekami je svet ves rdeč, nekaj hipov tesnobno premišljujem, kdo sem, kje sem in kaj se dogaja, šele ko odprem oči, vidim, da mi skozi okno naravnost na obraz padajo žarki sonca. Nekajkrat utripnem z očmi, da se zenice privadijo na svetlobo, in se šele potem zavem roke na svojem trebuhu in toplega ženskega telesa, privitega ob moj potni hrbet. Poslušam mirno, tiho dihanje moje islandske prijateljice za menoj, ne premikam se, da ne bi kaj spremenil, da še naprej lahko čutim nežen pritisk njenih prsi in vsega njenega telesa ob moje telo. Za hip pomislim, ali se je med nama ponoči kaj zgodilo, ne, nič se ni zgodilo, mi gre čez zavest, in nič, kar bi se lahko zgodilo, ne bi zamenjal za ta jutranji občutek, za sonce, ki sije v sobo, kot da je bil svet pravkar na novo ustvarjen, za žensko za mano, ki se mi povsem prilega in se privija vame na najbolj preprost in samoumeven način. Čez nekaj minut se potem previdno izmaknem iz njenega objema, da je ne bi zbudil, in pogledam proti njej; odprte oči ima in me gleda z motnim&nepremičnim pogledom, očitno je imela ves čas, odkar sem se prebudil, odprte oči.

Jutro, rečem in jo gledam.

Jutro, odgovori, se počasi&lagodno razteguje v postelji, se potem usede ob vzglavje, potegne noge k sebi in me gleda z zamišljenim, navznoter obrnjenim pogledom.

Stopim proti oknu, ga odprem, se oprem ob polico in s pogledom počasi drsim po trgu pod seboj, po strehah hiš, po gričih z nasadi agav nad mestom in po jasnem nebu, na katerem se razpušča sled letala. Prešine me, da je to moje zadnje jutro v Tequili, naslednji dan imam tako kot Islandke že navsezgodaj let iz Guadalajare za Ciudad de Mexico in od tam naprej za Frankfurt. Za seboj slišim, da je Sigrun vstala in odšla v kopalnico, čez ramo pogledam proti prazni postelji in potem nazaj skozi okno. Po trgu v gosjem redu za učiteljico hodi skupina majhnih otrok v šolskih uniformah, ženska z ruto na glavi za seboj vleče lesen voziček, poln sadežev avokada, ob robu luže stoji star potepuški pes in z jezikom loka vodo, na stopnicah pred cerkvijo sedi mlad moški in kadi. Z dolgim, počasnim pogledom krožim po trgu, vsako podrobnost skušam vtisniti v svoj spomin, vase vlečem svež zrak, prečiščen od nočnega naliva. Pred penzion iz stranske ulice pripelje velik džip ameriške izdelave, ven stopi Magnein mehiški ljubimec, skoči iz avta, receptorja, ki kadi na verandi, začne spraševati, če so islandske gostje že odšle, se potem nasloni na zloščeni pokrov motorja in tudi sam prižge cigareto.

Na vratih za seboj zaslišim trkanje, stopim odpret in se soočim z Jonino, ki je s svojimi rdečkastimi valovitimi lasmi in jeznim&zlovoljnim obrazom videti kot kakšna valkira iz Wagnerjeve opere. S prsti živčno preprijema ročaj potovalnega kovčka, s pogledom mimo mene v sobi išče Sigrun in spregovori šele, ko zasliši ropotanje v kopalnici.

Vidva ne gresta? reče zajedljivo in namigne proti mojim spodnjicam in zaležani, prepoteni majici.

Zdrznem se in stopim pogledat na uro do Sigruninega mobitela na mizici, ura je že skoraj pol desetih, čeprav sem bil prepričan, da mora biti šele okrog osme.

Čez pol ure vsi štirje sedimo v avtobusu za Guadalajaro, Jonina in Magnea tik za šoferjem in midva s Sigrun v vrsti za njima. Ob avtobusu, ki počasi speljuje, stoji Magnein mehiški ljubimec, hodi ob avtobusu in teatralno maha proti njej. Medlo in s prisiljenim nasmeškom mu vrača pozdrav, fak, reče naglas, ko avtobus odpelje s postaje, in potem še, kot mi prevede v angleščino Sigrun, skrajni čas, da grem iz te jebene Tequile.

Mimo nizkih hiš se vzpenjamo po vegasti cesti, kmalu pridemo ven iz mesta in na hitro cesto, obkroženo z nasadi agave. Gledam skozi okno, mimo katerega drsi pokrajina, s Sigrun večino časa molčiva, vsake toliko se dotakneva z roko ali kolenom in se za hip spogledava, se s pogledi vračava nazaj v jutranje prebujenje moje tequilske sobe. Avtobus se do Guadalajare zaustavi v dveh manjših krajih, Magnea in Jonina obakrat prosita voznika, naj ju počaka, in odhitita do najbližjega stranišča.

Okrog poldneva pridemo na glavno avtobusno postajo v Guadalajari in se potem s taksijem odpeljemo do hotela v bližini univerze, v katerem sem pred desetimi dnevi že prespal dve noči. Pred recepcijo se moje islandske sopotnice zapletejo v prepir, v jeznih in potem čez nekaj časa vedno bolj pomirjujočih tonih si nekaj dopovedujejo, niti besede njihove islandščine ne razumem, razen svojega imena, ki ga dvakrat, ne prav prijazno, izreče Jonina. Očitno so se dogovorile, da bodo spet skupaj v sobi, pri receptorju pustijo dokumente, vzamejo ključ in se poslovijo od mene. Preden Sigrun odide do dvigala, se zmeniva, da se dobiva ob šestih in greva pohajat po centru mesta.

Prtljago odnesem v sobo in se vrnem v hotelsko pritličje k računalniku za goste. Zaseden je, za njim sedi nek starejši novozelandski ali avstralski par, moški in ženska na glas usklajujeta vsako posamezno besedo, s katero nekomu opisujeta svoja doživetja tistega dne. Nestrpen sem, odkar sem pred dobrima dvema tednoma ostal brez mobija, ne vem nič, kaj se dogaja doma, in je bila moj zadnji stik z ljudmi na drugi strani oceana elektronska pošta, ki sem jo pred desetimi dnevi poslal prav iz tega hotela in s tega računalnika, za katerega sta se vkopala turista. Živčno hodim za njunima hrbtoma, se vsake toliko ustavim tik za njima in na glas pokašljujem, vendar ju to očitno ne moti, ali pa me v svoji dopisovalski vnemi sploh ne zaznata. V hotelskem baru naročim pivo, se usedem za bližnjo mizo, listam po lokalnem časopisu, vsake toliko odpijem požirek piva in se poskušam zamotiti z opazovanjem rib v velikem hotelskem akvariju.

Po dobre pol ure se človeka končno speljeta z računalnika, pohitim na njuno mesto, preden se spet kdo ne vkoplje ob njem, in odprem svoj elektronski naslov. Na njem so ob množici bizarnih napotkov za hitro obogatitev, ponudb za ugoden nakup viagre in desetin drugih pripomočkov za hitro doseganje užitka&sreče&zadovoljstva tudi mejli, na katere sem čakal, dva od Ule in po eden od Zale in Maje. Z nenadnim občutkom domotožja in slabe vesti, ker Ule zadnje dni v Tequili sploh nisem pogrešal tako zelo, kot bi jo pravzaprav moral, odprem najprej njeni sporočili. Vrnila se je iz Grčije in je zdaj pri sestri v Medvodah, piše mi, kako dobro se je imela v Grčiji in kaj vse sta počeli s Petro, sprašuje me, zakaj se nič ne oglasim, opominja me, da ji moram prinesti čim več stvari, na katerih so slike od skupine Rebelde in nujno tudi njihov novi CD. Maja mi sporoča, da je končno odšla od svojega tipa in se je začasno odselila k staršem, skupaj z njimi in mlajšim bratom se odpravlja z njihovim kemperjem na morje, jeseni pa se bo preselila v Ljubljano, kjer je dobila službo v poslovalnici svoje avstrijske banke. Če poznaš kakšnega moškega, ki išče skoraj nedotaknjeno ločenko za kaj več kot za občasna srečanja v naravi, mi sporoči, me izziva na koncu. Zala mi je poslala samo tri kratke stavke, preberem jih dvakrat, da se prepričam, ali misli resno ali pa me le draži, in ponovno s poskusom distance tretjič, in potem, ko vmes vstanem s stola in stopim do akvarija z ribami in nazaj, še četrtič: V Ljubljani je vroče. Imam novico zate: noseča sem. Kaj praviš?

Bolščim v računalnik in živčno premišljujem, zakaj mi ni napisala, s kom je noseča, in med svojim premišljevanjem hkrati tudi že vem, zakaj tega ni napisala, s puščico pritisnem na odgovor, na prazen ekran začnem enega za drugim pisati dolge stavke, polne vprašanj in negotovosti, očitkov in sentimentalnosti, in potem, ko preberem svoje pisanje in mi je tako tuje&bedasto&mimo, da ne morem verjeti, da sem ga napisal sam, v hipu vse zbrišem in na koncu na hitro napišem le, da je fino, kar mi sporoča, naj pazi nase in da se kmalu vidiva.

Stopim do receptorja, si od njega izprosim cigareto in jo skadim zunaj pred hotelom. Leta že nisem kadil, zvrti se mi in za nekaj časa se moram usesti na korito z rožami, nerodno mi je pred skupino japonskih turistov, ki se usuje iz avtobusa, pretvarjam se, da mi ni slabo, ampak da obraz lagodno nastavljam soncu. Ko pridem k sebi, se vrnem za računalnik, Uli sporočim, da bo dobila cel kup daril in da jo pogrešam, Maji na kratko odpišem, da je naredila prav in da se mi zdi, da poznam takšnega moškega, in se potem odpravim v središče mesta po darila za Ulo.

Kakšnih dvajset minut pešačim do štiripasovnice, za katero se začenjajo glavne nakupovalne ulice. Na pločnikih je polno ljudi, ceste so prenatrpane z avtomobili, kolone vozil se zatikajo v zastojih in v zrak spuščajo zadušljiv vonj po izpušnih plinih in bencinu, vsake toliko kak voznik izgubi živce, divje zahupa, z dlanjo od zunaj tolče po pločevini vrat in skozi okno preklinja voznike pred seboj. V neenakomernem ritmu se med urejenimi prodajalnami in restavracijami pojavljajo propadajoča poslopja, med ruševinami se lagodno potikajo mačke ali potepuški psi. Prepustim se toku ljudi, pogledujem skozi izložbena okna, pasem radovednost po trgovinah s kitarami, usnjenimi škornji in oblačili, končno naletim na veliko knjigarno s papirnico in za Ulo nakupim celo množico zvezkov&puščic&majic&škatlic, na katerih so Rebelde.

Otovorjen s tremi vrečkami daril se ob parku zraven glavne mestne katedrale zavlečem v restavracijo, naročim tortilje s sirom in pivo in opazujem dogajanje pred katedralo, kjer se turisti ustavljajo ob stojnicah s spominki. Pomislim, da bi se lahko izgubil v svetu, če me ne bi doma čakala Ula, pomislim, da bi se lahko prepustil toku ljudi in življenja in se potikal po svetu, dokler bi bilo pred mano še kaj sveta. S pogledom drsim mimo katedrale v nekem tujem mehiškem mestu in čez park tega mesta in se spominjam, kako sem pred meseci v vlaku iz Maribora za Ljubljano spoznal Majo in potem, kako z Zalo seksava na kuhinjskem pultu njenega novega stanovanja, medtem ko njen moški nekaj metrov pod nama s prijatelji proslavlja uspešno selitev. Pomislim, da v življenju zares še nisem naredil ničesar in da je vse, kar imam, nekaj čustev, povezanih z drugimi ljudmi, ki minevajo, kot mineva vse.

Naročim še eno pivo, ga počasi srkam in opazujem, kako si v parku mlajši moški podaja žogo z majhnim fantkom in kako dve preprosti staroselski ženski v obnošenih pončih sedita na klopi, iz termovke izmenično srebata čaj in si ga podajata s togima obrazoma, kot bi imeli na njih negibne maske. Misliti hočem na Zalo in na to, kar mi je sporočila, premišljujem, ali mi je zares prav, da se bo Maja preselila v Ljubljano, vendar ne zmorem razviti nobene jasne misli in nobenega jasnega stališča, ujet sem v gost, lepljiv tok nekega življenja, ki me nekje na površju nosi s sabo in se mu niti ne zmorem niti nočem upirati.

Lenobno vstanem, stopim čez park in mimo katedrale, po nekaj sto metrih se s ploščadi, obloženi z gladkimi marmornatimi ploščami, spustim na skoraj opustelo urejeno ulico. Na obeh straneh so med uradi in hišami z izveski zdravnikov in odvetnikov trgovine z dragimi usnjenimi izdelki in butiki z modnimi znamkami iz Evrope, na koncu ulice pridem do ceste, za katero se začenja spet nov predel mesta. Ulice postajajo ožje in živahnejše, skozi okna na hišah od vsepovsod prihaja vonj po hrani, v zraku se kaotično mešajo glasovi ljudi in glasba iz radijskih sprejemnikov, na balkonih se ob kletkah s ptiči, ob majhnih otrocih, ki kukajo skozi železne rešetke ograj, in psih, ki lenobno dremajo v vroč dan, suši perilo. Hodim po labirintu ulic in se izogibam gneči na pločniku, vsake toliko zaznam potuhnjen, preteči pogled kakšnega najstnika, ki se v skupinah potikajo po cestah in prežijo na plen. Po nekaj sto metrih ulice spet postanejo širše, na velikem križišču pridem do kioskov s tortiljami in pečenimi piščanci, zavijem v stavbo, ki je od zunaj v nekaj nadstropij obdana z balkoni, na katerih je vse polno ljudi. Skozi pritličje, v katerem so mesnice, stojnice z zelenjavo in bifeji, se vzpnem v prvo nadstropje in ven na balkon. Znajdem se v satovju majhnih trgovin, predeljenih med seboj s tankimi dotrajanimi lesenimi ploščami, steklenimi vitrinami ali plastičnimi zavesami, v kaotični množici predmetov si sledijo kupi cenenih plastičnih sandal s Kitajske, otroških igrač, pištol in nožev in mačet, pulti s slamniki in poletnimi majicami, bižuterija, trgovinice z usnjenimi zapestnicami in pasovi, keramičnimi skodelicami, posodami in pepelniki v obliki sombrerov in tipičnimi mehiškimi spominki s podobo smrti, slaščicami v obliki lobanje, obeski z režečimi mrtvaškimi glavami, svečami v obliki smrti, iz lesa izrezljanimi okostnjaki, s smrtjo v stoterih oblikah in smrtjo na sto načinov. Omotičen sem od izobilja predmetov in lahkotne vseprisotnosti smrti, zagrabi me nenadzorovana nakupovalska mrzlica, pomislim, da moram nujno kaj prinesti tudi sestri in njenim otrokom, pa Mirjam in njenemu Timu, varuški Simoni in Zali in Maji in gotovo kaj tudi svojim prijateljem iz benda, begam med razstavnimi pulti in vitrinami, se ustavljam ob njih in si ogledujem stvari, potikam se navzgor do najvišjega nadstropja in sproti mrzlično kupujem darila. Na vrhu se v prodajalni stenskih ur, ki začnejo neusklajeno odbijati polno uro, zdrznem in zavem, da je ura že šest in da bom zamudil srečanje s Sigrun. V trenutku se obrnem, otovorjen z nakupovalnimi vrečkami zdrvim dol po stopnicah in na ulici maham proti taksijem, vendar so vsi zasedeni in eden za drugim brezbrižno vozijo mimo. Preklinjam za njimi in z vrečkami živčno opletam ob robu cestišča, potem odneham in se peš spustim v labirint ozkih ulic. V desetih, petnajstih minutah sem spet nazaj pri katedrali, na zbirališču za taksije dobim prostega voznika, ki lagodno kadi, naslonjen na vrata avtomobila bere časopis in me, kot da mu je to odveč, zlovoljen odpelje proti hotelu.

Otovorjen z darili, preklinjajoč voznika, ki se je med potjo še ležerno ustavil na črpalki in natankal svoj avto, in moker od potu prihitim v hotelsko avlo, vendar v njej razen skupine japonskih turistov ni nikogar. Ura je že skoraj pol sedmih, pri receptorju se pozanimam, če je v avli čakala kakšna mlajša svetlolasa ženska, prikima in pove, da je odšla pred dobrimi desetimi minutami.

Kam? vprašam živčno, kot da bi imel možakar kaj pri tem, da sem zamudil&zamočil.

Ne vem, gospod, nisem je vprašal, odgovori vljudno in v njegovih očeh zaznam pritajen posmeh, ker mogoče ne prenaša, da so ljudje živčni, ali pa ne prenaša, da starejši moški zalezujejo mlajše ženske. Ne vem, ponovi, ven iz hotela ali nazaj v sobo.

Stečem iz hotela in do bližnje avenije, nekaj časa gledam, če bom na širokih pločnikih ob njej kje zagledal njeno postavo, in se potem vrnem v hotel. Iz recepcije pokličem v njeno sobo, po dolgem zvonjenju v prazno se oglasi Jonina. Njen glas deluje utrujeno in zmedeno, zdi se mi, da sem jo zbudil iz njenega popoldanskega spanca ali pa je ravno prišla s stranišča. Čudi se, da sprašujem po Sigrun, kako naj vem, kje je, reče z ravnodušnim glasom, nista šla vidva skupaj v mesto, vpraša in na dolgo zazeha v telefon.

Mislim, da sva se zgrešila, rečem, bi lahko prišel gor in jo poklical s tvojega mobitela?

Nekaj časa je tiho, pomislim, da ji grem na živce in da bo vsak hip odložila.

Mobi je pustila v sobi, crknila ji je baterija, se potem oglasi z naveličanim glasom in prekine pogovor.

Lahko še kako pomagam, reče receptor, ko slušalko trdo odložim nazaj na aparat, se ob tem s komolcem udarim ob rob pulta in preklinjam v babilonski mešanici jezikov, zdi se mi, da se mi roga in da s težavo zadržuje smeh. Pomislim, da sem najbrž res videti smešen, kislo se posmejim sebi in njemu, hvala amigo, ni treba, rečem, in se otovorjen z vrečkami odpravim do dvigala.

Sigrun se vrne v hotel okrog devetih, v hotelskem bifeju pijem pivo in jo zagledam, kako v novih usnjenih škornjih in s polno nakupovalno vrečko oblačil v roki vstopi skozi vrtljiva vrata in uživa ob zvoku svojih škornjev, ki topotajo po zloščenem marmorju. V čipkasti beli srajci s kratkimi rokavi, črnih kratkih hlačah in črnih škornjih z belimi progami je videti seksi, tako seksi, da se začudim, kako sem lahko vso zadnjo noč preživel z njo na ozki postelji, ne da bi spala skupaj.

Kako se ti zdi? reče, ko me zagleda in pride do moje mizice.

Ni slabo, rečem, sori, ker sem zamudil, nadaljujem potem, prepozno sem odšel iz mesta.

Pozabi, reče prostodušno, je že mimo, moji ženski nakupi bi te dolgočasili.

Najbrž res, rečem medlo&turobno in premišljujem, da bi v resnici svoj zadnji dan v Mehiki mnogo rajši gledal njo, kako se slači in preoblači po trgovinah, kot pa zgoraj v sobi po televiziji poročila mehiške televizije in na Animal Planetu dokumentarec o zmanjševanju svetovne populacije šimpanzov, gledam mimo nje proti akvariju in se počutim kot nema rdečkasta riba, ki topo bolšči v steklo, in kot se mi zdi, tudi vame, in s počasnimi gibi odpira usta, iz katerih na površje plavajo drobni mehurčki zraka.

Čakaš koga? vpraša čez nekaj časa, ko kar še bolščim mimo nje v akvarij in potem v receptorja, ki od pulta prihaja proti nama.

Niti ne, odkimam, kar tako sem prišel malo posedet, preden grem spat, ne najdem pametnejšega odgovora, čeprav že kakšno uro in pol sedim v hotelskem bifeju z enim samim namenom, da ne bi zamudil njenega prihoda.

Do naju pride receptor, me mimogrede ošvrkne s svojim jebenim pogledom, kot da se mi spet posmehuje, in se obrne proti Sigrun. Klical vas je fant z Danske in potem poslal še faks, ji reče in ji v roke preda prepognjeno sporočilo, prosi, če ga lahko nujno čim prej pokličete nazaj, nadaljuje in odide nazaj za svoj pult.

V sobo grem, pravi odsekano Sigrun, ko prebere sporočilo in ga zmečka. Boš še tu spodaj? vpraša potem, ko že vstane in se z vrečko v roki obrne proti dvigalu.

Bom, odgovorim in opazujem, kako med hojo nonšalantno s škornji trklja po tleh in se ziblje v bokih, in samo krčeviti stisk prstov okrog ročaja plastične vrečke izdaja, da jo je nekaj spravilo v bes.

Čez petnajst minut pride nazaj, enako oblečena kot prej, le da ima na sebi čez srajco še kavbojski suknjič. Že od daleč mi z roko pokaže, da greva ven, poskuša se nasmehniti, vendar ne more skriti mrkega pogleda. Pomislim, da se je spet sprla s svojima prijateljicama ali pa se je po telefonu prepirala s svojim fantom, verjetno se je sprla tako s svojima prijateljicama kot s fantom, pomislim in je raje nič ne sprašujem.

Iz hotela zavijeva v nasprotno stran od centra mesta, navzdol po ulici hodiva mimo lokalov, pred katerimi posedajo ljudje, pogledujeva po vrtovih in poskušava najti najprijetnejšega. Bolj ali manj so na pol prazni, videti so precej snobistični, za redkimi mizami sedijo elegantno oblečeni pari in srebajo svoje koktajle. Na koncu ulice prideva do stavbe, pred katero je vse polno mularije, po stopnicah se spustiva v klet in prideva v veliko sobo z odrom, na katerem štirje moški v srednjih letih nabijajo rock. Nobene proste mize ne najdeva, zgneteva se ob šank, naročiva tekilo in jo takoj spijeva na dušek. Ne moreva se pogovarjati, glasba je prehrupna, vendar je tako čisto v redu, vsake toliko se spogledava, zeksava novo tekilo in poslušava tipe, ki uživaško nabijajo Stonese, pa potem Hendrixa, Allman Brotherse, Lynrd Skynrd, ZZ Topa in vsake toliko kaj novejšega od Santane. Med premori si izmenjava par besed, med igranjem benda se tu in tam mimogrede dotakneva s stegni ali komolci, se niti ne spogledava in naročava vedno nove tekile.

Ko se ob polnoči lokal zapre in med zadnjimi obiskovalci odhajava ven po stopnicah, sem povsem pijan in pomirjen. Na ulici me Sigrun prime pod roko, nenadoma ni nikjer nikogar več, kot da bi vsi ljudje izpuhteli v noč, le od daleč čez strehe hiš od nekje prihaja kubanska glasba. Dos gardenas para ti, lahko razločim moški glas na svoji ušesni membrani, ki se hoče osamosvojiti od pijanega telesa in s podeseterjeno intenzivnostjo lovi impulze okrog sebe, in potem čisto od blizu še glas Sigrun, ki potihoma začne spremljati glas iznad streh, da vame od vsepovsod prodirajo njene besede in se zlivajo čez ekran moje zavesti, ki se je preselila na ušesno membrano, s katere povsod po meni odzvanjajo besede te quiero, te adoro, mi vida, ponle toda tu atencion, porque son tu corazon y el mio. Čez mesto nad hišami prileti helikopter in v pijanosti niti ne vem, če je to res ali se mi samo tako zazdi, se v zraku zaustavi, vrže nad stavbe lijakast snop svetlobe in odleti naprej. Ko potem nekako le prideva v hotel, se z dvigalom odpeljeva do moje sobe, se slečeva in objeta zaspiva kot ubita.

Zjutraj je moja prva misel, ko se zbudim, da se ne bi vrnil domov, ampak bi s Sigrun odšel nazaj v Tequilo. Čutim, da sem razrahljan od ženske ob sebi in še vedno pijan in da sem se tako kot s tekilo v vse atome svojega telesa zastrupil z njenim vonjem in njenim glasom. Spi ob moji rami, gledam jo, se jo narahlo dotaknem z dlanjo in odidem pod tuš. Ko se zbudi, ji bom to predlagal, premišljujem, samo za kakšen teden, samo za kakšen mesec. Potem pomislim na Ulo in vem, da tega ne bom naredil, pomislim na Zalo in Majo in se mi zdi, da tega ne bi smel narediti, in ko pridem ven iz kopalnice in Sigrun najdem budno, jo samo nekaj časa molče gledam, kot tudi ona molče gleda mene in potem rečem, da bo treba domov.

Ja, tako kaže, odgovori, se začne oblačit in odide v svojo sobo.

Letalo iz Guadalajare do Ciudada de Mexica je na pol prazno, s svojega sedeža se pred vzletom presedem k Sigrun in skupaj skozi okno gledava, kako se letalo počasi nagiba nad mesto in se potem nad pusto pokrajino dviguje med oblake. Ne maram avionov, vedno sem se bal letenja in občutka, da se življenje lahko konča v hipu, da je med življenjem in smrtjo le drobec časa, porozna&krhka pregrada, ki se lahko vsak hip predre.

Kmalu pristanemo v Ciudadu de Mexicu in se čez dobro uro začnemo vkrcavati na Lufthansino letalo naprej za Frankfurt. S Sigrun hodiva za Magneo in Jonino in se skupaj pomikava v vrsti, slišim, kako skupina nemških turistov za nama premleva, da nad Mehiškim zalivom divja tornado.

Veš, kaj sem te hotel zjutraj vprašat, preden sem odšel v kopalnico, ji rečem, ko se po ozkem hodniku pomikava proti vhodu v letalo.

Zakaj nisva seksala? ugiba in se zasmeji.

Ne, odkimam in ostanem resen. Če greva nazaj v Tequilo …

Ustavi se, da se začnejo ljudje za nama nestrpno drenjati mimo naju, me prime za roko in si z zobmi začne grizljat spodnjo ustnico.

Če bi predlagal, bi šla, reče prostodušno, preden naju tok potnikov odnese naprej.

Skupaj vstopiva v letalo in se pomikava po krovu do sredine, kjer ima sedež. Nekako mi ni, da bi se ločil od nje, mimo spuščam potnike, ki zadevajo vame z ročno prtljago, in potem, ko se usede in začne pripenjati s pasom, odidem naprej do repa letala.

Moja soseda sta dva debela nemška turista z mesnatima, od sonca ožganima obrazoma, njuni telesi čez naslonjali z obeh strani mezita proti meni. Že med vzletom me spreleti srhljiva misel, da se bo moje telo nerazločljivo spremešalo z njunim špehovjem, če se bo letalo raztreščilo, in da noben bog ne bo nikoli več mogel sestaviti mojega telesa.

Kmalu po vzletu pilot napove turbulence in prosi potnike, naj ostanejo pripeti na svojih mestih. Stegujem vrat nad naslanjala sedežev, da bi lahko zagledal Sigrun, pa je ne morem videti. Iz nahrbtnika ob nogah vzamem steklenico tekile in odpijem dolg požirek. Čutim, kako se mi na čelo nabira pot od strahu in zadušljive telesne toplote, ki z obeh strani buhti vame od mojih zajetnih sosedov. Nenadoma se letalo strese, sunki vetra se začnejo v divjem ritmu poigravati s trupom letala, ki se sunkovito spušča in dviguje in med ječanjem materiala upira, da ga ne zasuka po osi, gledam zavaljena soseda, kako se s tolstima obrazoma krohotata med osuplim spogledovanjem, zdi se mi, da mi bo želodec odneslo iz telesa in da se mi bodo potrgali vsi živci. Iz nahrbtnika potegnem toaletno torbico s tabletami, z roko, tresočo od turbulenc in panike, si v usta potisnem dva apaurina in tri uspavalne tablete in jih poplaknem s tekilo. Premišljujem, da se mi ne bi smelo nič zgoditi, že zaradi Ule ne, pomislim, da bi rad videl Majo in Zalo in otroka, ki je nekje na poti, prigovarjam si, da moram nujno priti domov, ker moram končno zares začeti s svojo knjigo o Márquezu in Santani, potem me stisne, da sem se vedno bal umreti nepripravljen in me zgrabi še večja panika, nepovratno drsim v neko temno, grozečo izgubo zavedanja in se ji ne zmorem upirati, neskončno mi je žal, da sem vzel tablete, in preden zaspim kot ubit, me oddaljeno prešine, da na smrt tako ali tako nikoli ne bom pripravljen.

Ves paničen in prepoten se prebudim iz težkega spanja, vsenaokrog je tema, v zraku je tiho in enakomerno brnenje, na levi rami mi sloni mesnata glava tujega človeka, smrči in hrope vame s svojo težko sapo. Prvi trenutek ne vem, kdo sem in kje sem, zmedena pega moje zavesti bega po prostoru kot muha, ujeta v steklenico. Sanjal sem, da se je letalo razletelo in da se mi je pred smrtjo pred očmi odvilo življenje nekoga drugega, v katerem Ule in Petre in Zale in Maje in Sigrun ni nikoli bilo. Sanjal sem, da tudi mene nikoli ni bilo in da je vse skupaj utvara, hipni privid v varljivi igri odbleskov. Sklonim se naprej in v pljuča sunkovito lovim zrak, hlastno diham skozi zategnjene obroče tesnobe, z odrevenelimi nogami negotovo vstanem in se čez soseda zgnetem do prehoda med sedeži. Pretegujem se in gledam naokrog, nikjer ni nobene luči nad sedeži, nikjer nobenega glasu, nikjer nobenega življenja, pod nogami čutim le šumeče drsenje letala, ki osamljeno potuje skozi noč. Zatavam do okenca med zadnjimi sedeži in straniščem, na drugi strani zagledam stevardeso, naslonjeno na predelno steno, za hip se mi nasmehne in potem mirno naprej motri potnike. Postavim se ob okence, čelo naslonim na šipo in s pogledom objamem veliko luno, ki z mehko svetlobo riše krog čez pol neba, temno lesketanje oceana in zvezde, posejane vsenaokrog.

Milan Dekleva: Pustolovec, lovec na pustoto

(kratek esej o poskusih uresničevanja ljubezni)

Ljubezen ni le v zraku, je tudi na vlaku

Ljubezen v zraku se prične z ljubeznijo na vlaku; namesto pričakovanja ljubezni, ki trepeta okrog nas kot vonj pomladi, kot vonj odrešitve in preobrazbe sveta, smo priče trdemu erotičnemu spopadu dveh teles: Skozi razpršeno, odmaknjeno zavest se vame leno priplazi misel, da mi bo ženska razbila kitaro, s prsti jo primem pod zadnjico in poskušam umiriti njeno nogo, ki sunkovito trza proti klopi nasproti. Poglej me, mi zašepeta med sunkovitim zibanjem po mojem naročju, zakaj me ne gledaš, mi z jezikom zahrope v uho, da se vanj takoj naselita vlaga in hlad. Konkretnih ljubljenj je v novem romanu Janija Virka še veliko in na določen način tematizirajo besedilo; glavna oseba romana se potika in opoteka od ene združitve z žensko do druge, opoteka in potika se od ene ženske do druge. Uvodni prizor ima dodatno simbolno vrednost: vlak drsi skozi snežni metež zimske noči … in z njim drsi skozi metež tudi ljubezen. Ne samo ljubezen, ki je v zraku – kot slutnja, kot napoved –, tudi telesna ljubezen je nekaj negotovega, pikaresknega, vandrovskega, nekaj, kar nas iztiri, čeprav smo na tirih, kar mine in nas zapusti, še preden prispemo na cilj potovanja. Ko se srečuje in poslavlja od svojih ljubezni, je glavna oseba Virkovega romana ujetnica lastne želje, želje, da bi z nizanjem ljubezenskih poskusov ljubezen uresničila, ji odvzela navideznost, minljivost, razsežnost varljivosti in varanja, ji vdihnila moč stalnosti, jo spremenila v tonično, osnovno vibracijo vesolja. Takšna želja je seveda neuresničljiva, tako kot je nekaj iracionalnega njen »predmet« – bolje bi bilo reči vitalistični gon, življenjski elan. Če povem s prispodobo, ki je za roman zelo pomembna: napetost strune (čisto vseeno je, če imamo v mislih vesolje ali brenkalo) izvira v njeni vpetosti, v vpetosti njenih koncev. Protagonist romana je ujetnik lastne razdvojenosti, je v tej dvojnosti na usoden način utemeljen. Ime mu je Blaž in ima nekaj čez štirideset let: to zvemo iz njegove pripovedi (in izpovedi) nekje na sredi besedila, mimogrede. Je ločenec, samohranilec, ki mu je njegova hčerka edino neuničljivo sonce, glasbenik in literat, pristaš Santane, Márqueza in teorije kozmičnih strun. Naš sodobnik. Sodobnik, a hkrati predhodnik: Werther in Meursault. Ker je Werther in Meursault, ni niti Werther niti Meursault.

Niti Werther niti Meursault

Kaj je v Blažu primerljivega in sorodnega z romantičnim junakom? Ko skuša hčerki Uli razložiti, kaj pomeni biti zaljubljen, se vpraša: Je zaljubljenost mešanica poželenja kar tako, na splošno, sodobna izvedba goethejevskega večno ženskega, meseno brezosebno poželenjepoženski, katerikoli že …? A pri Blažu ne gre samo za iskanje večno ženskega, ki je za moškega nenehna, hrepenenjska privlačnost, z romantičnimi junaki ga druži tudi privzgojeno&sentimentalno prepričanje, da ljudi ne smeš namerno prizadeti, kar ga vodi v ponavljajoče se moralne stiske in dvome o pravilnem ravnanju. Vodi ga k nihajočim občutjem samosmiljenja in preziranja. Ta občutja se (na podzavestni ravni) obrnejo proti ženskam; ženske niso le predmet poželenja, ampak tudi objekt nezaupanja. Ženske so krive, da se Blaž počuti nelagodno: … Renati nisem zmogel naravnost povedati resnice, da se z njo dolgočasim, ker si zares nimava kaj povedati, ker njo zanimajo samo vzvišena glasba in najbolj razmehčana poglavja iz nemške literature, mene pa vse kaj drugega …, Blaž nanje projicira svojo moralno (ne)odgovornost. Zaveda se, da (prave) ljubezni ni brez osvobojenosti za užitek, da je telo le sila, ki zaniha struno duše, ta pa zahteva agápe kot predanost drugemu. V dobrem in slabem, bi lahko rekli, sklicujoč se na biblično izročilo. Blaž je kar naprej razpet med poželenjem in krivdo: razdvojen. Tu pa smo že v bližini temne uganke, ki ji pravimo absurd; z njim so zasvojeni junaki eksistencialističnih romanov in jih pooseblja Meursault v Camusovem Tujcu. Absurd, to je bistveno, nima predmeta, nima določljivega temelja in izvora, označimo ga lahko le … s pomanjkanjem, odsotnostjo smisla. Kjer ni smisla, je svet nepregleden in nima notranje logike; ni pomembnih in nepomembnih dogodkov, (osebna) zgodovina je tok nekakšne vseenosti. Ali, kot pravi Camus v Sizifovem mitu: Svet sam po sebi ni razumen – to je vse, kar je o njem mogoče reči. Absurdno pa je nasprotje iracionalnega in žgočega hrepenenja po jasnosti, ki se oglaša v najgloblji notranjščini človeka … Absurd je v svojem bistvu razkol … Hrepenenje po enotnosti, želja po absolutnem razriva bistveno gibalo človeške drame … Ker človek ne more – tako kot ne more Blaž – odstopiti od želje, katere zadovoljitev ga ne vodi k jasnosti, preglednosti in enotnosti sveta, je nujno absurdno bitje: Absurd nastane, ko si nasproti stojita človek, ki se sprašuje, in svet, ki odgovarja s protirazumnim molkom. Trenutkov, ko Blaž v novem Virkovem romanu doživlja podobno izkušnjo, je vse polno, besedilo je z njimi na gosto posejano, tako da občutje absurdnosti postane tonaliteta umetniškega besedila. Blaž je zadet in prizadet od nepredvidenega, dolgočasja, notranje depresije, črnih in zatohlih misli, negotovosti, razdraženosti, preganjavice … vedno najde razloge, da ga skrbi, tudi tam, kjer jih ni. Osrednji protagonist zgodbe se ne sprašuje, od kod prihajajo klice bolezni, od katere je v duši zmrznjen, z boleznijo skuša vzpostaviti neke vrste sožitje, v katerem ni jasno, kdo je parazit in kdo je žrtev. Če imamo pri Camusu še vedno opravka z upornim človekom, ki na razglašenost sveta ne more in noče pristati, če so junaki eksistencialistične literature še zmeraj uporniki brez razloga, se Blaž ne upira več, ampak skuša – čeprav to sploh ni preprosto – pluti s tokom življenja, ki ga nosi skozi sivino dni, tesnobe minevanja. Kot je bil nekoč bolno navezan, nalepljen na ženo, ki ga je pustila in odšla z drugim moškim, je zdaj izgubljen v vrtincih, brzicah in tolmunih časa, sprijaznjenec. Nad gladino ga drži navezanost na Ulo, sicer pa mu je precej vseeno, kaj se dogaja z njim – doma in v službi. Enkrat se ga nemarno zažre (pa tudi druge opojne substance mu niso tuje), drugič le brezvoljno strmi v čas in pusti, da mu odteka skozi prste, kajti njegov smisel je, da je vse, kar se zgodi, prav. Je – takole pasiven, podvržen strahopetni egoistični kombinatoriki – je kaj drugega kot preračunljivi koristolovec, ki mu pravimo oportunist?

Je Blaž oportunist?

Ob branju njegove zgodbe, ki ji sledimo (dobrih) osem mesecev v kratkih ostružkih časa, trajajočih dan ali nekaj dni, se nam večkrat zdi, da je sam nad seboj presenečen, kako gladko in zlahka se zlaže, kadar je treba; celo do Mirjam, na katero ga ne veže erotično, ampak prijateljsko čustvo, je preračunljiv: brez njene zanesljivosti bi se počutil zares osamljenega. Blaž resnico, če je ta zanj boleča, odriva od sebe: Z resnico je problem, pomislim, šteje edino to, kako tvoje besede učinkujejo na človeka in koliko ga sploh lahko prepričajo. Zelo zabaven je prizor, ko intelektualki Zali na vprašanje, če je bral Lacana, odvrne, da ga ima na nočni omarici. Nič čudnega ni, da ima v svoji manipulativni vlogi večkrat občutek razosebljenja, izgubljene identitete, občutek, da življenje teče mimo mene, da se mi izteka v prazno. Ko v Mehiki prebere elektronsko sporočilo, da je (po njegovi zaslugi) Zala noseča, ni ne vem kako pretresen, ampak ji začne na ekran pisati dolge stavke, polne vprašanj in negotovosti, očitkov in sentimentalnosti, jih potem izbriše in na hitro napiše, da je to fino … naj pazi nase … in da se kmalu vidita. Je znakov za oportunizem dovolj? Je, a vendar …

Vendar Blaž v trenutku, ko hoče ravnatelj glasbene šole, v kateri je zaposlen, svoje uslužbence in ustanovo vplesti v politične igre, takšno početje zavrne in javno ožigosa. Njegovo dejanje ni brez posledic, saj mora zapustiti službo. Nič kaj oportunistično, brez dvoma. Bolj pomembno pa je, da ga pred oportunizmom varujejo iste eksistencialne stiske, ki ga delajo pasivnega, brezmočnega in pišme uhovskega, napadi vseprisotnega, paničnega vsesmrtnega strahu, vonj po obupanem niču … pa tudi beg v ekstatično doživljanje narave, poezije in glasbe, ko bleda pega zavesti doume satori brez sporočila: … ko zakorakam po čvrstih deskah, se po prostoru začnejo s tal dvigovati kosmi lesenega prahu, iz katerih višje v zraku nastajajo vrtinčaste silhuete, zvezdnate meglice, mlečne steze iz prahu, in v preprostem in čarobnem prizoru, ki je nastal skoraj iz nič, me prešine absurdna in v tem trenutku vseeno povsem oprijemljiva misel, da mogoče v vrtinčenju tega prahu v nekih drugačnih dimenzijah nastajajo nova vesolja, v katerih bo nekoč nastalo neko povsem drugačno življenje in se bo naselilo v nova bitja, ki se bodo znala tako ljubiti, da se jim nikoli več ne bo treba vrniti nazaj v prah. Ja, ljubezen je v zraku – čeprav kot utopija in potencialna, nepreverljiva možnost, zaradi katere je slast ljubezenskih objemov pretkana z vbodi večnosti. Popade me neka nerazumljiva in globoka žalost, zaprem oči in čutim, kako se najina jezika zapletata v mokrih ustih in se trdo in popadljivo bojujeta kot dva divja prestrašena psa, skozi mene gre tesnoben&oster občutek večnosti …

Ne Werther ne Meursault ne oportunist

Blaž, ki ni ne Werther ne Meursault ne oportunist, je oseba, ki ne stoji na nobeni prelomnici več – in v tem je morda drugačen od protagonistov prejšnjih Virkovih romanov in kratkih zgodb. Nepripravljen je na smrt, a v življenju zares še ni naredil ničesar. V tej luči bi morda pomislili, da je Ljubezen v zraku roman, v katerem se nič ne zgodi in v katerem se glavna oseba, razgrizena od dolgočasja, vdaja črni otožnosti. Ne, ni tako; kot sem rekel že na začetku, jo njena razklanost, želja, da bi ljubezen iz zraka spravila ne le na vlak, v avto, v različne urbane in ruralne interjere in eksterjere, privede prej v pikareskne kot sentimentalne položaje in zagate. Blaževe pustolovščine so točno to, kar naša beseda imenuje, vsebujejo lov in pustoto. Lov na pustoto? Kdo bi si želel česa takega? Pa vendar – na begu pred boleče izpraznjenim svetom se je treba kar naprej umikati in premikati – čeprav brez upanja na prostor, kjer je svet harmoničen, domač in zanesljiv. Ljubezen v zraku se dogaja na različnih, prav filmskih lokacijah: na železniških postajališčih, letališčih, mestnih soseskah, v primestnih vilah novodobnih, kapitalu zaobljubljenih mešetarjev, na zamrznjenem Blejskem jezeru in v odročni gorenjski hribovski divjini, da o Ciudadu de Mexicu, Acapulcu, Guadalajari in Tequili niti ne govorimo. A vsi ti, še tako živopisni kraji so le iskanje šamanske pragozdne abecede, ki preveva magijo latinskoameriških romanov in kjer je še mogoča nova revolucija, ki se bo ukvarjala s strastjo, z ljubeznijo in svetlobo, kot to meni Santana, eden Blaževih glasbenih idolov. Morda ne bo odveč omeniti, da se – skupaj z Blažem – večkrat znajdemo v precej smešnih in zabavnih situacijah, ki jih prej pri avtorju nismo poznali. Tako je.

Tako je. S tem odrezavim začetkom nas roman opozarja, da se svet pod izpraznjenim nebom (tudi padli angeli so, zaradi prekomernih izgub in neplačanih kreditov, že zdavnaj pogasili svoje peklenske kupolke) vrti v prazno. V prazno, dobesedno v praznino, skupaj z ljubeznijo, ki se spreminja v zrcaljenja nepotešenosti in nezadoščenosti. Ljubezen brez tveganja je ljubezen v zraku, utopija erosa, ki ne more premagati tánatosa, in to iz preprostega razloga, ker se ljubita: je samo pripoved. Kako težko je z ljubeznijo, nam v kratkem filozofskem okrušku Ideja ljubezni sporoča Giorgio Agamben:

Živeti v intimnosti tujega bitja, ne zato, da bi si ga približali, da bi ga spoznali, ampak zato, da bi lahko ostalo tuje, oddaljeno, še več: nepregledno, tako nepregledno, da ga njegovo ime v celoti zaobsega. In, čeprav v nelagodju, dan za dnem ne biti drugega kot kar naprej odprta točka, nezahajajoča svetloba, v kateri to eno, ta stvar za zmeraj ostaja predstavljena in obzidana.

Smo torej, tako kot Blaž, obsojeni na poskuse ljubezni?

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Milan Dekleva:

PIMLICO

Beletrina, 1998

Cena: 7,99 €

Avtorjev drugi roman Pimlico se prostorsko in časovno navezuje na Oko v zraku. Gre za čas avtorjeve mladosti in predvsem za čas študentskih nemirov, ki so usodno zaznamovali življenja junakov. Tudi v Pimlicu je optika usrediščena v ljudeh, ki so čas intenzivno živeli, pa vendar ga niso miselno nikoli preživeli, ostajajo ujetniki obljubljene svobode, plen utopije.

Lucija Stepančič:

PRASEC PA TAK

Beletrina, 2008

Cena: 9,99 €

Prasec pa tak je zbirka ljubezenskih zgodb, v katerih Lucija Stepančič s pomočjo sočnega izrazja natančno secira sodobno človeško psiho in obenem obuja že pozabljeno moč čustvovanja. Lucidna psihologija pisave Lucije Stepančič je nemalokrat zaškrtana skozi zobe, odlikuje pa jo redek smisel za tragikomiko.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

821.163.6.09Virk J.

VIRK, Jani

Ljubezen v zraku [Elektronski vir] / Jani Virk ; spremna beseda

Milan Dekleva. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba,

2011. - (Knjižna zbirka Beletrina)

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-415-2 (ePub)

258914816

Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

spremna beseda Milan Dekleva

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troh

Lektura

Eva Vrbnjak

Korektura

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2011

Table of Contents

1. december

2. januar

3. februar

4. marec

5. april

6. maj

7. junij

8. julij

9. avgust

Milan Dekleva: Pustolovec, lovec na pustoto