Aldous Huxley

KRASNI NOVI SVET

Nizko sivo poslopje je imelo samo štiriintrideset nadstropij; nad glavnim vhodom so bile zapisane besede:

ZAVOD ZA RAZPLAJANJE IN PRILAGAJANJE, OSREDNJI LONDON,

na posebnem ščitu pa geslo svetovne države: SKUPNOST, ISTOST, STALNOST.

Velikanska dvorana v pritličju je bila obrnjena proti severu. Delovala je hladno, kljub poletju onstran šip, kljub tropski vročini v dvorani sami. Skozi okna je prodiral oster, tanek trak svetlobe in lačno iskal kako oblečeno laično postavo, kako bledo obliko akademske kurje polti, a naletel je samo na steklo in nikelj in na puščobno sijoči porcelan laboratorija. Zima, kamorkoli je človek pogledal. Halje delavcev so bile bele, njihove roke so tičale v bledem, mrliški polti podobnem usnju. Svetloba je bila zamrzla, mrtva, grozljiva. Samo od rumenih cevi drobnogledov si je sposodila neko bogato in živo snov, ki je ležala vzdolž izglajenih cevi kakor maslo, bleščeči se kosi so si sledili na dolgi vrsti delovnih miz, ki se je umikala očem v daljavo.

»In to,« je rekel direktor in odprl vrata, »je dvorana za oplojevanje.«

Ko je direktor zavoda stopil v dvorano, se je tristo oplojevalcev sklanjalo nad svojimi orodji in se nadvse zatopljeno posvečalo svojemu opravilu v komaj dihajoči tišini, le kdaj pa kdaj je kdo zamišljeno sam zase potiho zagodel ali zažvižgal. Skupina pravkar prispelih študentov, vsi so bili še zelo mladi, negodni in rožnatih lic, je plaho in precej ponižno sledila direktorju tik za petami. Vsak izmed njih je imel pri sebi beležnico, v katero je začel čečkati z obupno naglico, brž ko je veliki mož spregovoril. Neposredno iz njegovih ust je bila redka prednost. Direktorju Zavoda za razplajanje in prilagajanje v središču Londona se je zdelo nadvse važno, da je vedno osebno razkazal novim slušateljem različne oddelke svoje  ustanove.

»Samo da boste dobili splošen vtis,« jim je razlagal. Saj splošen vtis morajo dobiti, če hočejo razumno opravljati svoje delo — a ta splošni vtis naj bi bil kar se le da skromen, da bodo postali gojenci dobri in srečni člani družbe. Sleherni človek ve, da sta krepost in sreča odvisni od podrobnosti; tisto, kar je splošno in vsem rečem skupno, pa je le neogibno zlo, ki ga pač zahteva razum. Hrbtenica družbe niso filozofi, marveč rezljači z žagico in zbiralci znamk.

»Jutri,« je dodal direktor in se malce grozeče prisrčno nasmehnil gojencem, »se boste resno lotili dela. Za splošne reči ne boste imeli časa. Medtem pa ...«

Medtem pa so se gojenci zavedali, kakšno prednost uživajo. Direktorjeve besede so si še gorke zapisovali v beležnice. Čečkali so kakor obsedeni,     direktor je stopil dalje po dvorani. Bil je visok in precej suh, toda raven kot sveča. Imel je dolgo brado in velike, precej naprej štrleče zobe, ki so jih, kadar je molčal, komaj za silo pokrivale polne, bujne in usločene ustnice. Star, mlad? Trideset? Petdeset? Petinpetdeset? Težko bi bilo !    reči. Sicer pa tega sploh ni nihče vprašal; v letu ustaljenosti, v letu Fordovem 632 ni nikomur šinilo v glavo, da bi lahko vprašal kaj takega.

»Začel bom kar od kraja,« je rekel direktor Zavoda za razplajanje in prilagajanje, in gorečnejši izmed študentov so si njegove besede zapisali v beležnico kot vodilo: Začni od kraja. »Tole,« je rekel in zamahnil z roko, »so inkubatorji.« Odprl je izolirna vrata in pokazal gojencem oštevilčene epruvete na policah, ki so se vrstile druga za drugo. »Tedenska zaloga jajčnih celic. Hranimo jih,« je dalje razlagal direktor, »pri isti temperaturi, kakor jo ima kri; pač pa je treba moške semenčice,« in direktor je pri teh besedah odprl druga vrata, »hraniti pri temperaturi petintrideset in ne sedemintrideset stopinj. Temperatura človeške krvi jih napravi jalove.«

Director Jim je, be vendor sklonjen nad inkubatorji, na kratko opisal sodobni proces oplojevanja; svinčniki pa so medtem nečitljivo brzeli prek strani; najprej je seveda omenil kirurško izvedbo tega postopka — ‘operacijo’, ki se ji ženske podvržejo prostovoljno za blagor družbe, poleg tega pa so po operaciji deležne be nagrade, ki znaša šest mesečnih plač, a to niti ni vredno posebne omembe. Director je nato poročal o tehničnem postopku, s katerim je izrezanemu jajčniku mogoče ohraniti življenje in sposobnost za dejavni razvoj; nato je začel obravnavati najprimernejšo temperaturo, slanost in viskoznost; omenil je tekočino, v kateri hranijo odločena in zrela jajčeca; zatem pa je popeljal svoje gojence k delovnim mizam in Jim celo pokazal, kako to tekočino črpajo iz epruvet; kako jo kapljo za kapljo spuščajo na posebej segrete steklene ploščice pod mikroskopi; kako nato jajčeca, ki jih tekočina vsebuje, pregledajo, da bi dognali, ali je na njih kaj nepravilnega, jih preštejejo in premestijo v porozno posodo; kako (direktor jih je zdaj peljal pogledat ta postopek od blizu) to posodo potopijo v toplo raztopino, po kateri prosto plavajo semenčice — najmanjša koncentracija, Jim je zabičeval direktor, mora znašati sto tisoč na kubični centimeter; povedal Jim je, da po desetih minutah posodo dvignejo iz tekočine in znova pregledajo njeno vsebino, da bi ugotovili, ali je katero izmed jajčec ostalo neoplojeno; posodo nato vnovič potopijo in po potrebi nato be enkrat; oplojena jajčeca pa spravijo v inkubatorje; alfe in bete ostanejo v njih, dokler jih dokončno ne ustekleničijo; game, delte in epsilone pa že po šestintridesetih urah potegnejo ven in jih nato obdelajo po procesu, ki ga je uvedel Bokanovsky.

»Proces Bokanovskega,« je ponovil direktor, in študentje so v svojih malih beležnicah obe besedi podčrtali.

»Eno jajčece, en embrio, en odraščen človek — to je normalno. Bokanovskificirano jajčece pa brsti, se bohoti, se deli. Požene od osem do šestindevetdeset popkov, in vsak popek se razvije v povsem oblikovan zarodek, vsak zarodek pa v odraslega posameznika normalne velikosti. Šestindevetdeset ljudi namesto enega samega. Napredek.«

»V bistvu,« je zaključil direktor, »pomeni bokanovskifikacija nekakšno zaustavitev rasti. Normalno rast zavremo in — in kakor se to čudno sliši — jajčece na to reagira z brstenjem.«

Reagira z brstenjem. Svinčniki so pridno polnili beležnice.

Director jih je na nekaj opozoril. Na zelo počasi premikajočem se traku se je polna mreža epruvet pomikala v velik kovinski zaboj, druga mreža epruvet pa je lezla iz njega. Stroji so po tihem brneli. Osem minut prehajajo epruvete skozi zaboj, Jim je povedal direktor. Dosti več kakor osem minut močnega obsevanja z rentgenskimi žarki jajčeca ne zdržijo. Nekaj jih pogine; izmed ostalih pa se najbolj občutljiva razcepijo na dvoje; večina jih požene štiri popke; nekatera osem; vse pa nato vrnejo v inkubatorje, kjer začnejo popki kaliti; po dveh dneh pa jih ohladijo in pregledajo. Dva, štiri, osem popkov prav tako vzklije; zatem pa Jim dajo malone smrtno dozo alkohola; ta jih spodbudi, da začnejo kaliti, a ko so vzklili — popek iz popka — jih pustijo, saj je nadaljnje zadrževanje razvoja navadno usodno — da se razvijajo v miru. Dotlej pa se je iz prvotnega jajca že utegnilo razviti osem do šestinde-vetdeset zarodkov — in priznati morate, da smo s tem čudovito izboljšali naravo. Identični dvojčki — a ne zgolj po dva ali trije, kakor v starih časih, ko so ljudje rodili be žive mladiče in se je jajčece zgolj po naključju razdelilo; zdaj jih lahko napravimo na ducate, na desetine hkrati.

»Na desetine,« je ponovil direktor in zakrilil z rokami, kot da bi bil razdeljeval darila. »Na desetine.«

Toda eden izmed študentov je bil tako nespameten, da je vprašal, v čem je pravzaprav prednost te spremembe.

»Dragi moj fant!« Director se je nanagloma zasukal na petah in obrnil k njemu. »Ali ne vidite? Ali res ne vidite?« Dvignil je roko, njegov izraz je bil slovesen. »Proces Bokanovskega je eno izmed najpomembnejših sredstev za ustaljenost družbe!«

Najpomembnejše sredstvo za ustaljenost družbe.

Standardni ljudje, moški in ženske, v enakomernih količinah. Vse osebje majhne tovarne — plod enega samega bokanovskificiranega jajčeca.

»Šestindevetdeset identičnih dvojčkov, ki upravljajo šestindevetdeset identičnih strojev.« Direktorju se je glas skoraj tresel od navdušenja. »Tu človek zares ve, pri čem je. Prvič v zgodovini.« Director je navedel planetarno geslo. »Skupnost, istost, stalnost.« Velike besede. Če bi lahko brez konca in kraja bokanovskificirali, bi bil ves problem rešen.

Rešili bi ga standardni game, nespremenljivi delte, enolični epsiloni. Milijoni identičnih dvojčkov. Tako bi končno načelo množične proizvodnje lahko izvajali tudi v biologiji.

»Toda, žal,« in direktor je zmajal z glavo, »ne moremo v nedogled bokanovskiflcirati.«

Podoba je bilo, da dalje kakor do šestindevetdeset ne gre, dvainsedemdeset je bilo že dobro povprečje. Največ, kar so lahko dosegli (žal), je bilo, da so iz istega jajčnika in s semenčicami istega moškega napravili toliko identičnih dvojčkov, kolikor je bilo le mogoče. In še to je bilo težko doseči.

»Zakaj narava potrebuje trideset let, da dozori dvesto jajčec. Naša naloga pa je ustaliti prebivalstvo v sedanjem času takoj. Kaj nam koristi, če bi dobivali dvojčke samo poredkoma, tako da bi se nam jih v četrt stoletja komaj kaj nabralo?«

Očitno v tem ne bi bilo nobene koristi. Na srečo pa je tehnika silno pospešila proces zorenja. V dveh letih je bilo zato mogoče zagotoviti vsaj sto petdeset novih jajčec. Oplodite in bokanovskificirajte — z drugimi besedami: pomnožite z dvainsedemdeset — pa dobite povprečno enajst tisoč bratov in sester v sto petdesetih skupinah identičnih dvojčkov, med katerimi znaša starostna razlika kvečjemu dve leti.

»In v izjemnih primerih lahko dobimo celo iz enega samega jajčnika več kakor petnajst tisoč odraslih posameznikov.«

Direktor je pomignil nekemu rdečeličnemu plavolascu, ki je šel prav tedaj mimo: »Gospod Foster!« Rdečelični mladenič je stopil bliže. »Nam lahko poveste, koliko znaša rekord za en jajčnik, gospod Foster?«

»Šestnajst tisoč dvanajst v našem zavodu,« se je odrezal gospod Foster, ne da bi bil količkaj premišljal. Govoril je zelo hitro; imel je bistre modre oči in je z očitnim veseljem navajal številke. »Šestnajst tisoč dvanajst, pri sto devetinosemdesetih skupinah posameznikov. Seveda pa so,« je nadaljeval, »v nekaterih tropskih centrih dosegli veliko lepše uspehe. V Singapuru so že večkrat presegli število šestnajst tisoč petsto; v Mombasi pa celo sedemnajst tisoč. A ti ljudje imajo toliko ugodnejše razmere v primeri z nami, in to zares ni pravično. Videti bi morali, kako črnski jajčnik reagira na hipofizo. Človek, ki je navajen delati z evropskim materialom, je kar presenečen, ko to vidi. Ampak,« je dodal smeje se (a oči so se mu bojevito zasvetile in izzivalno je dvignil brado), »nasekali jih bomo, če bo le šlo. Prav zdajle imamo opravka s čudovitim jajčnikom delta minus. Komaj osemnajst mesecev je star. Iz njega smo pridobili že več kakor dvanajst tisoč sedemsto otrok, nekaj je že odlitih, drugi so še v zarodku. A jajčnik še zdaleč ni izčrpan. Prekosili jih bomo.«

»Tako se govori!« je vzkliknil direktor in tlesknil gospoda Fosterja po plečih. »Stopite no z nami, da se bodo lahko fantje okoristili z vašim strokovnim znanjem.« Gospod Foster se je skromno nasmehnil. »Z veseljem.« Odšli so.

V dvorani za ustekleničenje sta vladali skladna prizadevnost in urejena dejavnost, kamor koli je človek pogledal. Iz skladišča za razne dele telesa, v prizemlju, so švigali kvišku v majhnih dvigalih kosi sveže trebušne mrene I svinj, nared, da jih razrežejo na primerno velike dele. Švist! I in nato tlesk! Linice dvigala so se sunkovito odprle, razvrščevalec steklenic je moral samo iztegniti roko, vzeti nov kos, ga vložiti in poravnati, in še preden je uvrščena steklenica utegnila odbrzeti po neskončno dolgem traku, švist! tlesk! že je nov kos trebušne mrene švignil iz globine kvišku, pripravljen, da smukne v novo steklenico, naslednjo v tem počasnem neskončnem sprevodu tekočega traku.

Poleg razvrščevalcev so stali matičarji. Sprevod je tekel dalje; jajčeca so drugo za drugim premeščali iz epruvet v večje posode; uslužbenci so spretno parali oblogo trebušne mrene, spustili morulo tja, kamor je spadala, prilili solno raztopino ... in že je stekla steklenica dalje. Nato so se lotili dela označevalci. Dednost, datum oploditve, pripadnost k tej ali oni skupini Bokanovskega — vse te podrobnosti so z epruvete prenašali na steklenico. Sprevod steklenic se je počasi premikal dalje; zdaj ni bil več brezimen, temveč je označen polzel skozi stensko odprtino v dvorano za družbeno predestinacijo. »Oseminosemdeset kubičnih metrov indeksnih listkov,« je z zadoščenjem dejal gospod Foster, ko so vstopili v dvorano.

»In ti vsebujejo vse važne podatke,« je dodal direktor.

»Saj jih vsako jutro izpopolnimo.«

»In vsako popoldne uskladimo.«

»Ti so osnova za naše kalkulacije.«

»Toliko in toliko posameznikov, takšne in takšne kakovosti,« je rekel gospod Foster.

»Porazdeljenih v natanko določene količine.«

»V vsakem trenutku najprimernejši obrok odločitve.«

»Nepredvidene izgube nemudoma nadomestimo.«

»Nemudoma,« je ponovil gospod Foster. »Ce bi vi vedeli, koliko nadur sem moral opraviti po zadnjem japonskem potresu!« Dobrodušno se je zasmejal in zmajal z glavo.

»Predestinatorji pošiljajo svoje številčne podatke oplojevalcem.«

»Ti pa jim pošiljajo takšne embrie, kakršne zahtevajo.«

»In steklenice prihajajo k nam, da jih natanko prede-stiniramo.«

»Nato pa jih pošljemo dol, v skladišče embriov.«

»Kamor bomo zdajle krenili tudi mi.«

Gospod Foster je odprl vrata in peljal svoje spremljevalce po stopnicah v klet.

Tudi tu je vladala tropska temperatura. Spuščali so se navzdol, v čedalje gostejši mrak. Dvoje vrat in hodnik, ki se je dvakrat zasukal, so zavarovali klet, da vanjo nikakor ni mogla prodreti dnevna svetloba.

»Embrii so kakor Film,« je hudomušno pripomnil gospod Foster. »Samo rdečo luč prenesejo, drugačne ne.«

In res: soparna tema, kamor so mu zdaj sledili slušatelji, je bila vidna in škrlatna, kakor je tema, ki jo vidiš, če kdaj poleti popoldne zatisneš oči. Nabuhli boki steklenic, ki so se odmikale, vrsta za vrsto in polica nad polico, so se lesketali od neštetih rubinov, med rubini pa so se sukali moški in ženske s temno rdečimi očmi in z vsemi znaki lupusa na obrazu. Zrak sta rahlo razgibavala brnenje in ropot strojev.

»Povejte jim nekaj številk, gospod Foster,« je rekel direktor, saj se je sam že naveličal govoriti.

Gospod Foster je bil nadvse vesel, da je lahko postregel svojemu občinstvu s številkami.

Dvorana je bila dvesto dvajset metrov dolga, dvesto metrov široka in deset metrov visoka. Pokazal je navzgor. Študentje so pogledali kvišku kakor piščanci, kadar pijejo. Visoko nad njihovimi glavami se je bočil strop. Dvorana je imela več vrst polic: v pritličju, na prvi galeriji in na drugi galeriji.

Jekleno ogrodje galerij, ki so se dvigale druga nad drugo, se je — podobno pajčevini — v vseh smereh izgubljalo v temo. Poleg njih so tri rdeče prikazni pridno razkladale pletenke s pomičnih stopnic.

To so bile pomične stopnice iz dvorane za družbeno predestinacijo.

Vsako steklenico je bilo mogoče postaviti na eno izmed petnajstih polic, in vsaka polica, dasi tega ni bilo moč videti, je bila dobavni trak, ki se je gibal s hitrostjo triintrideset in eno tretjino centimetra na uro. Dvesto sedeminšestdeset dni po osem ur na dan. Enkrat so obkrožile klet v pritličju, enkrat v višini prve galerije; drugo galerijo so obkrožile samo do polovice, in v dvesto sedeminšestdesetem jutru so ugledale dnevno luč v dvorani za pretočitev. Embrii so začeli tako imenovani neodvisni obstoj.

»A pred tem,« je končal gospod Foster, »utegnemo marsikaj storiti z njimi. Oh, zares marsikaj.« Njegov zmagoviti nasmeh je razodeval, da dobro ve, kako je s to rečjo.

»Tako se govori,« je spet dejal direktor. »Stopimo malo naokoli. Vi, gospod Foster, jim razložite vse, kar je treba.«

In gospod Foster jim je razložil vse, kar je bilo treba.

Povedal jim je, kako raste embrio v svoji posteljici iz trebušne mrene. Dal jim je poskusiti bogati nadomestek za kri, s katerim se zarodek hrani. Razložil jim je, zakaj ga je treba spodbujati s placentinom in tiroksinom. Povedal jim je o ekstraktu rumenega telesca. Pokazal jim je brizgalne naprave, skozi katere so zarodkom na vsakih dvanajst metrov od nič do 2040 avtomatično vbrizgavali ta ekstrakt. Pripovedoval jim je o čedalje večjih dozah izločka hipoFize, ki ga zarodkom vcepijo v zadnjih šestindevetdesetih metrih njihove poti. Opisal je umetni materinski  krvni obtok, ki ga dajo v vsako steklenico, ko prispe do  112. metra; pokazal jim je rezervoar krvnega nadomestka, centrifugalno sesalko, ki poganja tekočino prek posteljice in jo potiska skozi sintetična pljuča in filter za razkrojke. Omenil je nevšečno nagnjenost embriov k slabokrvnosti ter povedal, da jim je zato treba zagotoviti obilne doze ekstrakta svinjskega želodca in jeter konjskega zarodka.

Pokazal jim je preprosti mehanizem, s katerim na vsakih šest metrov zarodke vse hkrati pretresejo, da jih privadijo gibanju. Namignil je na nevarnost tako imenovane ‘iztočitvene travme’ in jim razodel, kako skušajo s    I primernim urjenjem ustekleničenega embria kar se da omiliti ta nevarni šok. Pripovedoval jim je o preskusu spo- E la, ki ga opravijo, ko prispe steklenica približno do 200. I metra. Razložil jim je sistem označevanja spola — T za moške, krog za ženske, za jalovke pa črn vprašaj na belem ozadju.

»Seveda se razume,« je rekel gospod Foster, »da nam  je v veliki večini primerov plodnost čisto odveč. En plodni jajčnik na tisoč dvesto — to bi za naše namene docela  zadostovalo. Poskrbeti pa moramo za dovolj veliko izbiro. In seveda moramo imeti tudi velikansko rezervo za  primer kake nevšečnosti. Zato dopustimo kar trideset odstotkom ženskih embriov normalen razvoj. Drugim pa damo na vsakih štiriindvajset metrov dozo moškega spolnega hormona. Nato jih odtočimo kot brezspolna bitja —   po telesnem ustroju povsem normalna (če izvzamemo, je moral dodati, da kažejo prav rahlo nagnjenost k bradato-sti), vendar jalova. Zajamčeno jalova. S tem pa smo končno zapustili,« je nadaljeval gospod Foster, »področje zgolj suženjskega posnemanja narave in dosegli veliko zanimivejši svet človeških iznajdb.« Pomel si je roke. Seveda se ne zadovoljijo s tem, da bi samo valili embrie: to zna vsaka krava.

»Poleg tega pa določamo zarodkom tudi njihovo usodo in jih prilagajamo. Naše otročičke iztakamo kot socializirana človeška bitja, kot alfe ali epsilone, kot bodoče težake, ali bodoče ...« Hotel je reči ‘bodoče nadzornike sveta, a se je popravil in raje rekel ‘bodoče direktorje valilnic’.

Direktor Zavoda za razplajanje in prilagajanje je ta poklon sprejel z nasmeškom.

Stopali so mimo 320. metra na enajsti polici. Mlad mehanik kaste beta minus se je ukvarjal z odvijačem in izvijačem na sesalki; ta je dovajala krvni nadomestek steklenici, ki je pravkar pridrsela mimo. Brnenje električnega motorja se je za nekaj odlomkov tona poglobilo, ko je mehanik obračal matice. Dol, dol... Mehanik je še enkrat privil, pogledal na števec in njegovo delo je bilo končano. Premaknil se je dva koraka dalje ob vrsti in začel pri naslednji sesalki opravljati isto delo.

»Zmanjšuje število obratov na minuto,« je razložil gospod Foster. »Krvni nadomestek kroži počasneje; zato prehaja skozi pljuča v daljših presledkih in embrio prejema manj kisika. Ce hočemo, da embrio ne doseže povprečnega razvoja, potem je najbolje, da mu dajemo premalo kisika.« Gospod Foster si je spet pomel roke.

»A zakaj naj bi ostal embrio pod povprečjem?« je vprašal naiven študent.

»Osel!« mu je zabrusil direktor in s to besedo pretrgal dolgo tišino. »Se ti še zdaj ni zasvitalo, da mora imeti embrio vrste epsilon tudi epsilonsko okolje, ne samo epsi-lonsko dednost?«

To se študentu očitno dotlej še ni zasvitalo. Silno nerodno mu je postalo.

»Čim nižja naj bo kasta,« je rekel gospod Foster, »tem manj dovajamo kisika. Izmed vseh organov so pri tem najprej prizadeti možgani. Zatem pa okostje. Ob sedemdesetih odstotkih normalne količine kisika se zarodki razvijejo v pritlikavce. Če ga je pa manj kot sedemdeset odstotkov, dobimo spačke brez oči.«

»Ki niso sploh za nobeno rabo,« je zaključil Foster.

»Če pa bi se nam posrečilo (glas gospoda Fosterja je postal pri tem zaupljiv in razvnet) iznajti postopek, s katerim bi lahko skrajšali obdobje zorenja — kakšno zmagoslavje bi bilo to, kakšna korist za družbo!

Pomislite malo, kako se razvija konj!«

Pomislili so.

»Konj dozori s šestimi leti, slon z desetimi. Človek pa še s trinajstimi ni spolno zrel in povsem doraste šele z dvajsetimi leti. Od tod seveda izvira tisti plod zakasnelega razvoja, ki mu pravimo človeška razumnost.

Toda pri epsilonih,« je zelo pravilno pripomnil gospod Foster, »človeške razumnosti ne potrebujemo.«

Niso je potrebovali in tudi niso poskrbeli zanjo. A čeprav so epsiloni že z desetimi leti duševno dozoreli, je bilo njihovo telo sposobno za delo šele tedaj, ko jim je bilo osemnajst let. Torej dolga leta odvisne in potratne nezrelosti. Koliko bi družba prihranila, če bi bilo mogoče telesni razvoj pospešiti, da bi bil tako nagel, kakor je na primer pri kravi!

»Koliko bi prihranila!« so zamrmrali študentje.

Navdušenje gospoda Fosterja je bilo kar nalezljivo.

Začel je govoriti zelo strokovno, o abnormalni koordinaciji delovanja žlez z notranjim izločanjem, ki je vzrok, da ljudje tako počasi rastejo, in izrazil domnevo, da lahko ta pojav razložimo z germinalno mutacijo. Bi bilo mogoče odpraviti učinke te mutacije? Bi bilo mogoče s primernim postopkom posamezen embrio vrste epsilon pripraviti do tega, da bi se normalno razvijal, kakor se razvijajo psi in krave? V tem je bil problem. In ta problem je bil že skoraj rešen.

Pilkingtonu v Mombasi so se posrečili posamezniki, ki so spolno dozoreli že s štirimi leti, s šestimi leti in pol pa je bila njihova rast že sploh končana. To je bilo res pravo zmagoslavje znanosti. A kaj, ko je bilo s stališča družbe brez haska. Šest let stari moški in ženske so bili tako topi, da niso bili kos niti nalogam, ki jih opravljajo epsiloni. A pri tej reči je šlo za vse ali nič. Če sprememba ni zares korenita, je stvar povsem spodletela. A še vedno so si prizadevali najti idealno srednjo pot med ljudmi, ki odrastejo z dvajsetimi, in tistimi, ki odrastejo s šestimi leti. Vendar doslej brez uspeha. Gospod Foster je zavzdihnil in zmajal z glavo.

Ko so tako hodili sem in tja po škrlatnem mraku, so prispeli v bližino 170. metra na deveti polici. Od tod dalje je bila deveta polica zaprta in so steklenice opravile še preostalo pot v nekakšnem predoru, ki so ga tu pa tam prekinjale dva ali tri metre široke odprtine.

»Prilagoditev vročini,« je rekel gospod Foster.

Vroči predori so se menjavali z mrzlimi. Učinek hladu so še okrepili z neudobjem ostrih rentgenskih žarkov. Ko so embrie odtočili, jim je bil mraz nadvse zoprn. Namenjeni so bili pač za izselitev v tropske kraje, tam naj bi postali rudarji, tkalci acetatne svile in jeklarski delavci. Kasneje jih bodo še duševno prilagodili, da bo um podprl sodbo njih teles. »Prilagajamo jih tako, da se v vročini dobro počutijo,« je zaključil gospod Foster. »Naši ljubi kolegi zgoraj jih bodo pa naučili vročino celo ljubiti.«

»In to,« je preudarno posegel vmes direktor, »je skrivnost sreče in kreposti — ljubiti tisto, kar človek mora storiti. Smoter vsega tega prilagajanja je pripraviti ljudi do tega, da jim je njihova neizbežna usoda všeč.«

V vrzeli med dvema predoroma je neka bolničarka z dolgo tanko brizgalko previdno preskušala želatinsko vsebino steklenice, ki je polzela mimo nje. Študentje in njuna voditelja so obstali in jo nekaj trenutkov molče opazovali.

»Hej, Lenina,« je rekel gospod Foster, ko je končno potegnila brizgalko nazaj in se vzravnala.

Dekle se je zdrznilo in obrnilo. Videti je bilo, da je kljub lupusu in škrlatnim očem nenavadno ljubka.

»Henry!« Njen nasmešek mu je rdeče poblisnil — in  pokazala se je vrsta koralastih zob.

»Mična, mična,« je zamrmral direktor, jo dvakrat ali trikrat potrepljal in bil za to nagrajen z zelo spoštljivim nasmeškom.

»Kaj jim dajete?« je vprašal gospod Foster. Pri tem je zvenel na moč strokovno.

»Oh, legar in spalno bolezen, kakor po navadi.«

»Delavce v tropskih krajih začenjamo cepiti pri 150. metru,« je razložil gospod Foster študentom. »Embrii imajo še škrge. Ribe imuniziramo proti boleznim, ki čakajo ljudi.« Nato se je spet obrnil k Lenini: »Ob četrti uri petdeset minut danes popoldne na strehi,« je rekel, »kakor po navadi.«

»Mična je zares,« je še enkrat pripomnil direktor, jo za slovo vnovič potrepljal in krenil za drugimi.

Na deseti polici so kemičnim delavcem prihodnjega rodu krepili odpornost proti svincu, kavstični sodi, katranu in kloru. Prvi primerek v skupini zarodkov dvesto petdesetih inženirjev za raketna letala je na tretji polici pravkar pridrsel mimo točke 1100 metrov. Poseben mehanizem je poskrbel, da so posode, v katerih so tičali bodoči inženirji, neprestano krožile. »S tem hočemo izboljšati njihov občutek za ravnotežje,« je razložil gospod Foster. »Popravila na zunanji strani rakete med letom so kaj kočljiva reč. Ko stojijo na nogah, jim upočasnimo krvni obtok, da so na pol sestradani, ko pa so obrnjeni narobe, jim podvojimo dotok nadomestka. Tako se navadijo, da sprejmejo preobrnjeni položaj z ugodnim počutjem; zares srečni so pravzaprav samo tedaj, kadar stojijo na glavi.

In zdaj,« je nadaljeval gospod Foster, »bi vam pa rad še malo razkazal zelo zanimivo prilagajanje bodočih intelektualcev alfa plus. — Na peti polici v višini prve galerije jih imamo kar lep obrok,« je zaklical dvema fantoma, ki sta pravkar krenila proti pritličju.

»V bližini 900. metra so,« je razložil. »Dokler zarodki ne izgubijo repa, jih namreč ni mogoče uspešno intelektualno prilagajati. Stopite za menoj.«

Toda direktor je pogledal na uro. »Cez deset minut bo tri,« je rekel. »Za intelektualne embrie žal ne bo več časa. Ogledati si moramo otroške jasli, še preden se bodo otroci prebudili iz popoldanskega spanja.«

Gospod Foster je bil razočaran. »Vsaj mimogrede stopimo še v dvorano za odlivanje,« je zaprosil.

»No, prav, pa si jo oglejmo.« Direktor se je potrpežljivo nasmehnil. »A prav na hitro.«

Gospoda Fosterja so pustili v dvorani za odlivanje. Direktor Zavoda za razplajanje in prilagajanje pa je s svojimi študenti stopil v najbližje dvigalo in se z njimi odpeljal v peto nadstropje.

OTROŠKE JASLI. DVORANE ZA NEOPAVLOVSKO PRILAGAJANJE - je pisalo na tabli.

Direktor je odprl vrata. Vstopili so v veliko prazno sobano, zelo svetlo in sončno, zakaj vsa južna stena je bila eno samo okno. Pol ducata otroških negovalk, oblečenih v predpisane bele uniforme, v dolgih hlačah in jopičih iz viskoznega platna, z lasmi, ki so jih aseptično zakrivale bele čepice, je razpostavljalo vaze z vrtnicami v dolgo vrsto na tleh. Velike vaze so bile polne cvetov. Na tisoče je bilo v njih cvetnih listov, zrelih in razprostrtih in svileno gladkih kakor lica neštetih majhnih kerubov; vendar ke-rubi v tej svetli luči niso bili samo rožnati in arijski, temveč tudi bleščeče se kitajski in mehiški, zaripli v obraz, kakor da bi prevneto pihali v nebeške trobente, drugi pa so bili bledi kakor smrt; njihova bledica je bila podobna posmrtni marmorni bledici.

Ko je vstopil direktor, so negovalke otrpnile v pozor.

»Izložite knjige,« je kratko velel. Negovalke so molče ubogale njegovo povelje. Knjige so položile — kakor je bilo treba — med vaze z vrtnicami. Bila jih je cela vrsta in bile so velike, kakršne navadno berejo otroci, ter vabljivo odprte tam, kjer je bilo videti lepo obarvano podobo kakega ptiča, ribe ali divje živali.

»Zdaj pa pripeljite otroke!«

Negovalke so pohitele ven in se kmalu vrnile. Vsaka je potiskala pred seboj nekakšno visoko stojalo s štirimi policami, zavarovanimi s kovinskimi mrežami; na njih so bili osem mesecev stari otroci, vsi na las podobni drug drugemu (očitno je bila to ena izmed skupin Bokanov-skega) in vsi oblečeni v rumenkasto rjava oblačila (pripadali so namreč kasti delta).

»Položite jih na tla,« je velel direktor.

Negovalke so raztovorile otroke.

»Zdaj pa jih obrnite tako, da bodo videli cvetlice in knjige!«

Ko so negovalke obrnile otroke proti vrtnicam in knjigam, so takoj umolknili. Nato so se začeli plaziti proti šopom lepih barv, proti tem tako veselim in krasnim likom na belih straneh. Ko so se jim približali, je v dvorano posijalo sonce, ki se je bilo za hip skrilo za oblakom. Vrtnice so zažarele, kakor da bi v njih vzplamenela nenadna strast; videti je bilo, ko da nov in globok pomen prepaja odprte strani knjig. Iz vrst plazečih se otrok je bilo slišati drobne razburjene krike, kar grulili in žvrgoleli so od veselja. Direktor si je pomel roke. »Izvrstno! Saj je skoraj tako, kakor da bi kdo to pripravil vnaprej.«

Otroci, ki so se plazili najhitreje, so že dosegli cilj. Drobne ročice so se negotovo iztegovale, se dotikale, grabile, smukale cvetne liste z vrtnic, ki jih je povečala svetloba, mečkale razsvetljene liste knjig. Direktor je počakal, da so bili vsi otročički srečno zaposleni. Nato je rekel: »Zdaj pa natanko pazite, kaj bo.« Dvignil je roko in dal znamenje.

Predstojnica, ki je stala ob stikalu na drugem koncu sobe, je pritisnila na majhen vzvod.

Sledila je huda eksplozija. Zatulila je sirena, tulila je čedalje bolj rezko. Zvonci so poplah še stopnjevali. Delali so tak hrup, da bi človek ponorel, otroci so pianm pu-    _ konci in zakričali; njihovi obrazi so bili spačeni od groze.

»In zdaj,« je zavpil direktor (zakaj hrup je bil oglušujoč), »zdaj jim bomo ta nauk še močneje zabičali. Z blagim električnim šokom bomo poskrbeli, da ne bodo nikoli  več pozabili nanj.«    Spet je zamahnil z roko in predstojnica je pritisnila    na drug vzvod. Otroci so zdaj povsem drugače zajokali.

V teh presunljivih, krčevitih krikih je bilo nekaj obupnega, malone blaznega. Njihova telesca so trzala in drevenela, njihovi udje so se premikali sunkovito, kakor da bi  jih kdo vlekel za nevidne žice.

»Ce bi hoteli, bi lahko ves ta del poda elektrificirali,«    1 je kriče pojasnil direktor. »A to bo dovolj.« In dal je znak negovalki.

Eksplozij je bilo konec, zvonci niso več zvonili, tuljenje  siren se je počasi polegalo, postajalo čedalje tišje. Odrevenela in trzajoča telesca so se sprostila in prejšnje ihtenje in kričanje malih blaznežev se je polagoma razblinilo; zdaj  so spet jokali tako, kakor pač jočejo prestrašeni otroci.

»Ponudite jim še enkrat cvetlice in knjige.«

Negovalke so ubogale, a brž ko so se otroci približali vrtnicam in zagledali pisane podobe muce in petelinčka  in račka, so se zdrznili od strahu; takoj so spet glasneje  zajokali.

»Kar opazujte jih,« je zmagoslavno dejal direktor, »opazujte jih!«

Knjige in glasen hrup, cvetlice in električni šoki — že v otroški duši je bilo to dvoje ostrašujoče povezano in po dvesto ponovitvah iste ali podobne lekcije nerazdružno spojeno. Kar je človek združil, tega narava ne more več razdvojiti.

»Odrasli bodo v ‘nagonskem’ sovraštvu do knjig in cvetlic — kakor so temu včasili rekli psihologi. Njihovi pogojni refleksi bodo za vselej utrjeni. Za vse življenje bodo zavarovani pred knjigami in pred botaniko.« Direktor se je obrnil k negovalkam. »Odpeljite jih.«

Otroci v rumenkastih oblekicah so se še vedno drli, ko so jih naložili na premična stojala in odpeljali. Ostala sta samo še vonj po kislem mleku in nadvse blagodejna tišina.

Eden izmed dijakov je bil dvignil roko; in čeprav je čisto dobro razumel, zakaj ni mogoče dopustiti, da bi ljudje iz nižjih kast s knjigami zapravljali čas, ki pripada družbi, vrh tega pa jim še vedno grozi nevarnost, da bodo prebrali kaj, kar bi utegnilo nezaželeno vplivati na katerega izmed njihovih refleksov in ga iztiriti, mu tista reč s cvetlicami kar ni in ni hotela v glavo. Zakaj se toliko trudijo, da deltam psihološko onemogočijo ljubezen do cvetlic?

Direktor Zavoda za razplajanje in prilagajanje mu je potrpežljivo razložil, zakaj ravnajo tako. Otroke so pripravili v vik in krik ob pogledu na vrtnice zaradi načel visoke gospodarske politike. Ni še tako dolgo (morda kako stoletje), ko so game, delte in celo epsilone prilagajali tako, da so imeli radi cvetlice — prosto naravo nasploh, cvetlice pa še prav posebej. Otroci naj bi si namreč želeli ob sleherni priložnosti obiskovati deželo. Tako so bili prisiljeni uporabljati prevozna sredstva.

»Pa niso uporabljali prevoznih sredstev?«

»In še kako,« je odgovoril direktor. »Toda nič drugega.«

» Trobentice in lepe pokrajine,« je poudaril direktor, »imajo veliko hibo: nič ne stanejo. Ljubezen do narave ne more zaposliti nobene tovarne. Zato smo sklenili zatreti ljubezen do narave vsaj med nižjimi razredi; zatreti ljubezen do narave, vendar pa ne do uporabe prevoznih sredstev. Zakaj treba je bilo poskrbeti, da bodo ljudje še dalje obiskovali deželo, čeprav jo bodo sovražili. Treba je bilo najti gospodarsko bolj zdrav nagib za uporabo prevoznih sredstev, kakor je ljubezen do trobentic in lepih pokrajin. In kdor išče, ta najde. Množice prilagajamo tako, da sovražijo deželo,« je zaključil direktor. »Hkrati pa jih prilagajamo temu, da ljubijo vse športe, ki jih ljudje gojijo na prostem. Poskrbimo pa tudi, da je treba pri vseh športih na prostem uporabljati zapletene aparate, tako da ljudje potrebujejo prevozna sredstva in industrijske proizvode hkrati. Zato jih obdelujemo s temi električnimi šoki.«

»Razumem,« je rekel študent in umolknil, tako ga je prevzelo občudovanje.

Za hip je bilo vse tiho; nato se je direktor odkašljal in začel: »Nekoč, ko je na zemlji še bival naš Ford, je živel majhen deček, ime mu je bilo Reuben Rabinovitch. Reubnovi starši so govorili po poljsko.« Direktor je za hip premolknil. »Saj menda veste, kaj je poljščina?«

»Mrtev jezik.«

»Prav tako kakor francoščina in nemščina,« je dodal neki drugi študent, da bi uslužno pokazal, kaj vse ve in zna.

»Kaj pa ‘starši’?« je vprašal direktor.

Vsi navzoči so v zadregi utihnili. Več fantov je zardelo. Niso se še navadili razločevati — včasih je bilo to težko, vendar pa važno — med nespodobnostjo in čisto znanostjo. Končno pa se je nekdo le toliko opogumil, da je dvignil roko.

»Ljudje so svoje, svoje ...« beseda mu je zastala; lica

Imu je zalila rdečica. »No, svoje čase so pač rodili žive mladiče.«

»Tako je.« Direktor je prikimal, češ prav si povedal.

»In ko so otroke iztočili ...«

»Rodili,« ga je popravil direktor.

»Tedaj so postali starši — mislim, ne otroci — hočem reči, oni drugi.« Revčka je zadrega povsem zmedla.

»Skratka,« je povzel direktor, »starši so bili oče in mati.« Fantje so molčali in se drug drugega ogibali z očmi, ko je treščila mednje kvanta, ki pa je bila v resnici znanost. »Mati,« je na glas ponovil direktor, da bi fantom znanost trdneje vbil v glavo, in se naslonil nazaj v naslanjaču. »Ta dejstva,« je rekel resnobno, »so res neprijetna, vem. A večina zgodovinskih dejstev je pač neprijetnih.«

Vrnil se je k malemu Reubnu — malemu Reubnu, v čigar sobi sta nekega večera oče in mati (resk in tresk — kar dvakrat je usekalo med poslušalce!) pomotoma pustila radio prižgan.

(»Zakaj pomniti morate, da so v tistih časih surovega razmnoževanja, ko so ljudje še rodili žive mladiče, otroke vedno vzgajali starši, ne pa državni zavodi za prilagajanje.«)

Medtem ko je otrok spal, se je nenadoma oglasil londonski radio; in naslednje jutro se je mali Reuben prebudil in na začudenje svojih staršev (drznejši izmed fantov so se upali zarežati drug drugemu) ponovil besedo za besedo dolgo predavanje tistega čudnega starega pisatelja (»enega izmed zelo redkih, katerih dela smemo še dandanes brati«), Georgea Bernarda Shawa, ki je govoril, kakor trdi dobro podprto izročilo, o svojem lastnem geniju. Staršem malega Reubna — mežikanje in hihitanje med poslušalci — je bilo predavanje kajpak povsem nerazumljivo, zato so poslali po zdravnika, saj so bili prepričani, da se je

otroku kar na lepem zmešalo. Zdravnik pa je na srečo razumel angleški jezik in dognal, da gre za govor po radiu, ki ga je imel Shaw prejšnji večer. Zavedel se je pomena tega, kar se je zgodilo, in je poročal o tem strokovnim časopisom.

»S tem je bilo odkrito načelo učenja v spanju ali hipnopedije.« Direktor je tehtno premolknil.

Načelo je bilo odkrito, a še mnogo let je poteklo, preden so ga uspešno uporabili.

»Primer malega Reubna se je pripetil samo triindvajset let za tem, ko so dali na trg prvi model T našega Forda.« (Direktor je pri tem zarisal znamenje T-ja na trebuh in vsi študentje so spoštljivo sledili njegovemu zgledu.) »A vendar ...«

Študentje so čečkali kakor obsedeni. »Hipnopedija, prvič uradno odkrita v letu Fordovem 214. Zakaj ne že prej? Razloga sta dva: a) ...«

»Ti prvi eksperimentatorji,« je pripovedoval direktor, »so bili na napačni sledi. Mislili so, da je lahko hipnopedija sredstvo za izobraževanje ...«

(Majhen dečko spi na svojem desnem boku, desno roko ima iztegnjeno, dlan pa mu mlahavo visi z roba postelje. Skozi okroglo rešetko v steni neke skrinje je slišati tih glas.

»Nil je najdaljša reka v Afriki in po dolžini druga reka na svetu. Čeprav Nil zaostaja za Misisipijem in Misurijem, je vendar najmogočnejša izmed vseh rek glede na dolžino svojega porečja, ki se razteza skozi petintrideset širinskih stopinj ...«

Ob zajtrku naslednje jutro je nekdo rekel: »Tommy, ali veš, katera je najdaljša reka na svetu?« Dečko je zmajal z glavo. »Se mar ne spomniš nečesa, kar se začne: Nil je ...«

»Nil — je — najdaljša — reka — v — Afriki — in — po — dolžini — druga — reka — na — svetu — ...« Dečko je kar sipal besede. »Čeprav zaostaja za ...«

»No, in katera reka je najdaljša afriška reka?«

Oči so prazne. »Ne vem.«

»Nil vendar, Tommy.«

»Nil — je — najdaljša — reka — v — Afriki — in — po — dolžini ...«

»No, katera je torej najdaljša reka, Tommy?« Tommyja so oblile solze. »Ne vem,« je zatulil.)

»To tuljenje,« je razložil dijakom direktor, »je oplašilo prve raziskovalce; zato so opustili nadaljnje poskuse. Nič več niso poskušali otrok med spanjem poučevati, kako dolg je Nil. In imeli so čisto prav. Nobene znanosti se ne moreš naučiti, če ne veš, za kaj gre.«

»Če pa bi začeli z nravstveno vzgojo,« je dejal direktor, medtem ko je stopal na čelu skupine proti vratom. Študentje so mu sledili in zagrizeno nenehoma čečkali, ves ta čas in tudi še potem, ko so se peljali z dvigalom gor. »Z nravstveno vzgojo, saj ta ne sme biti nikoli, v nobenih okoliščinah, racionalna.«

»Tiho, tiho,« je zašepetal zvočnik, ko so v štirinajstem nadstropju izstopili, in na vsakem hodniku so isto besedo neutrudno ponavljali ustniki trobent. Študentje in celo direktor sam so se kar samogibno dvignili in začeli hoditi po prstih. Bili so seveda alfe, in alfe so bili dobro prilagojeni. »Tiho, tiho.« Vsepovsod v štirinajstem nadstropju je bilo slišati sikanje kategoričnega imperativa.

Po petdesetih metrih hoje po prstih so prispeli do nekih vrat in direktor jih je previdno odprl. Stopili so čez prag v somrak skupne spalnice s spuščenimi oknicami. Ob steni je v vrsti stalo osemdeset ležišč. Slišati je bilo zdravo in enakomerno dihanje in neprestano mrmranje, kot da bi nekje v daljavi šepetali zelo slabotni glasovi.

Ko so vstopili, je vstala neka negovalka in se v pozoru ustopila pred direktorja.

»Katera lekcija je na vrsti danes popoldne?« jo je vprašal.

»V prvih štiridesetih minutah smo imeli osnovni pouk

o spolnem življenju,« je odgovorila. »Zdaj pa smo začeli obravnavati ‘Osnove razredne zavesti’.«

Direktor je počasi stopal ob dolgi vrsti ležišč. Osemdeset majhnih dečkov in deklic je rožnatih lic in sproščeno spalo in mirno dihalo. Pod vsako blazino je bilo slišati šepet. Direktor se je ustavil, se sklonil nad eno izmed posteljic in pazljivo prisluhnil.

»Osnove razredne zavesti, ste rekli? Naj jih trobenta nekoliko glasneje ponovi.« Ob koncu dvorane je štrlel iz zidu zvočnik. Direktor je stopil tja in vključil stikalo.

»... vsi so oblečeni v zeleno,« je rekel tih, a zelo razločen glas, ki je začel kar sredi stavka, »otroci delta pa nosijo rumenkasto rjavo. Oh, ne, ne maram se igrati z otroki delta. Z epsiloni pa še manj. Preneumni so, saj še brati in pisati ne znajo. Poleg tega so oblečeni v črno, in ta barva je tako zoprna. T ako sem vesel, da sem beta.«

Nekaj časa je bilo vse tiho, nato je glas nadaljeval:

»Otroci alfa so oblečeni v sivo. Delajo veliko naporneje kakor mi, ker so tako zelo bistri. Zares sem vesel, da sem beta, ker mi ni treba tako naporno delati. Poleg tega smo tudi veliko boljši, kakor so game in delte. Game so neumni. Vsi so oblečeni v zeleno, otroci delta pa nosijo rumenkasto rjavo. Oh, ne, ne maram se igrati z otroki delta. Z epsiloni pa še manj. Preneumni so, saj še brati ...«

Direktor je izklopil stikalo. Glas je utihnil. Samo njegov drobceni duh je še vedno mrmral izpod osemdesetih blazin.

»Preden se prebudijo, bodo to slišali še štiridesetkrat; nato pa spet v četrtek in v soboto znova. Sto dvajsetkrat po trikrat na teden, in to skozi tri mesece. Nato se lotijo težje lekcije.«

Vrtnice in električni šoki, rumenkasto rjava, ki jo nosijo delte, in puh asafetide — vse to je v otroku nerazdružno povezano, še preden se nauči govoriti. A prilagajanje brez besed je grobo in posplošujoče, rahlejših razločkov s tem ni mogoče podati — bolj zapletenih načinov vedenja na ta način ni mogoče vcepiti otrokom v glavo. Za to so potrebne besede, a besede brez utemeljitve. Skratka: hip-nopedija.

»Največja sila vseh časov za moralno in družbeno vzgajanje.«

Študentje so si to zapisali v svoje male beležnice. Saj so izvedeli iz prvega vira.

Direktor se je še enkrat dotaknil stikala.

»... so tako zelo bistri,« je dopovedoval mehki, sugestivni, neutrudljivi glas. »Zares sem vesel, da sem beta, ker ...«

Vse to ni bilo toliko podobno vodnim kapljam, dasi voda res lahko sčasoma izvrta luknje v najtrši granit; bolj podobno je bilo kapljam tekočega pečatnega voska, ki se prilepijo, strdijo, spojijo s tistim, na kar padejo, dokler vsa skala ne postane ena sama škrlatna kaplja.

»Dokler končno te sugestije ne postanejo otrokov um, in vsota teh sugestij tudi v resnici je otroški um. In ne samo otroški. Tudi um odraslega je takšen — in to vse življenje. Um, ki sodi in si želi in se odloča — je sestavljen iz teh sugestij. A vse te sugestije so naše sugestije!« Direktor je malone kričal, takšno zmagoslavje je občutil. »Sugestije države.« Lopnil je po najbližji mizi. »Potemtakem ...« Zaslišal je hrup in se obrnil.

»Oh, Ford!« je rekel z drugačnim glasom, »zdaj sem pa prebudil otroke.«

3

Zunaj na vrtu so se igrali otroci. Šeststo ali sedemsto dečkov in deklic je nagih v toplem junijskem soncu presunljivo kriče tekalo po tratah in se igralo z žogo ali pa so po dva ali trije skupaj čepeli med cvetočimi grmi. Cvetele so vrtnice, dva slavca sta pela zase v gošči, med lipami pa je pravkar utihnila kukavica. Ozračje je bilo zaspano spričo brenčanja čebel in helikopterjev.

Direktor se je s svojimi študenti za hip ustavil in opazoval igro, imenovano sredobežna šala — čmrlj in ščene. Dvajset otrok je stalo v krogu stolpa iz kromiranega jekla. Vrgli so žogo kvišku, da je pristala na vrhnji ploščadi stolpa, ki je bila zvita navzdol. Zoga je nato padla na naglo vrteči se kolut, ta pa jo je pognal skozi eno izmed številnih odprtin, izvrtanih v cilindrični okrov, in jo je bilo treba ujeti.

»Čudno,« se je zamislil direktor, ko so krenili proč, »čudno se človeku zdi, če pomisli, da so celo v času našega Forda pri večini iger uporabljali samo eno ali dve žogi in nekaj palic pa morda še kakšno mrežo, a nobenih drugih pripomočkov. Mislite si, kakšna nespamet je bila to, da so dovolili ljudem igrati zelo zapletene igre, s katerimi pa vendar niso prav nič povečali potrošnje. To je norost. Dandanes nam nadzorniki ne odobrijo nobene nove igre, dokler se ne izkaže, da zahteva vsaj toliko umetnih pripomočkov kakor najbolj zapletena izmed tistih, ki smo jih poznali že prej.« Direktor pa ni dolgo premišljal o tem.

»Kakšen ljubek parček,« je prekinil samega sebe in s prstom pokazal nanj.

V majhnem travnatem pristanu med visokimi šopi

sredozemskega vresja sta se dva otroka, deček, star kakih   sedem let, in deklica, ki je bila morda leto starejša od    H njega, igrala zelo resno in s tisto zbrano pozornostjo znanstvenika, ki nekaj novega odkriva, osnovno spolno igro.  »Kako ljubka sta!« je sentimentalno ponovil direktor.  »Ljubka, zares!« so vljudno pritrdili fantje. A njihov    j nasmešek je bil malce pokroviteljski. Premalo časa je še poteklo, odkar so sami opustili takšna otroška razvedrila, da bi jih lahko že zdaj opazovali povsem brez prezira.

Ljubko? Dva otročaja, ki malo norita; to je vse. Otročaja    pač.

»Vedno si mislim,« je nadaljeval direktor z istim precej sentimentalnim glasom, a tedaj ga je zmotil glasen vik  in krik.

Izza grmovja v bližini je stopila otroška negovalka,  vodeč za roko dečka, ki je neutolažljivo tulil. Za petami ji je sledila deklica in plašno gledala okoli sebe.

»Kaj pa je?« je vprašal direktor. Negovalka je skomignila z rameni. »Nič posebnega,« je odgovorila. »Samo da tale fantek ne kaže nič veselja, da bi sodeloval v običajni erotični igri. To sem opazila pri njem že enkrat ali dvakrat  prej. In danes je spet tako. Pravkar se je začel dreti.«

»Prav zares,« je posegla vmes deklica, ki je tako plašno gledala okoli sebe, »nič žalega mu nisem hotela storiti. Prav zares ne.«

»Seveda nisi hotela, ljubica,« jo je tolažila negovalka.

»In zato,« je nadaljevala in se spet obrnila k ravnatelju  »ga zdaj peljem k pomočniku psihološkega nadzornika.

Naj malo pogleda, ali je dečko docela normalen.«

»Čisto pravilno,« je rekel direktor. »Kar peljite ga tja. Ti pa ostani tu, deklica,« je dodal, ko je negovalka odvdla svojega še vedno tulečega gojenca. »Kako ti je ime?«

»Polly Trotsky.«

»In še kako lepo ime imaš,« je rekel direktor. »Zdaj pa kar steci in skušaj poiskati kakega drugega dečka, da se boš igrala z njim.«

Otrok je odskakljal v grmovje in jim izginil izpred oči.

»Kako mična stvarca!« je rekel ravnatelj, oziraje se za njo. Nato pa se je spet obrnil k študentom. »To, kar vam bom zdajle povedal,« je rekel, »se vam bo morda zdelo neverjetno. A če človek ni navajen na zgodovino, se mu reči, ki so se dogajale v preteklosti, večidel zdijo zares neverjetne.«

Nato jim je razodel osupljivo resnico. Dolgo dolgo pred časom našega Forda — in še celo nekaj rodov za njim — so videli ljudje v erotičnih igrah med otroki nekaj nenormalnega (študentje so se na ves glas zarežali); a ne samo nenormalnega, temveč celo nemoralnega (ne!); zato so jih zatirali z vso strogostjo. Na obrazih njegovih poslušalcev se je pokazala presenečena nejevernost. Ubogim otročičkom da niso privoščili nobene zabave? Tega kar niso mogli verjeti.

»Se celo mladostnikom ne,« je nadaljeval direktor, »niti mladostnikom, kakor ste vi ...«

»Saj ni mogoče!«

»Razen malce skrivnega avtoerotizma in homoseksualnosti — absolutno nič.«

»Nič?«

»V večini primerov je to trajalo do dvajsetega leta.«

»Do dvajsetega leta?« so se v zboru oglasili študentje kot odmev, in s tem glasno izrazili svoj dvom, da bi bilo kaj takšnega mogoče.

»Do dvajsetega,« je ponovil direktor, »saj sem vam vnaprej povedal, da se vam bo zdelo neverjetno.«

»A kaj se je zgodilo?« so vprašali. »In kakšne so bile posledice?«

»Posledice so bile strašne.« Globok in doneč glas je pretrgal razgovor.

Ozrli so se okoli sebe. Ob robu skupine je stal tujec — mož srednje rasti, črnolas, kljukastega nosu, s polnimi rdečimi ustnicami in zelo predirnimi temnimi očmi. »Strašne,« je ponovil.

Direktor je prav tedaj sedel na eno izmed klopi, narejenih iz jekla in kavčuka, ki so bile razvrščene po parku, tako da so bile vsem pri roki; a ko je zagledal tujca, je skočil kvišku in planil naprej, iztegnil roko in dejal smeje se na vsa usta, kar cedil se je od prijaznosti:

»Nadzornik, kakšno nepričakovano veselje! Dečki, na kaj pa mislite? To je nadzornik, to je njegovo fordstvo Mustafa Mond.«

V štiri tisoč prostorih zavoda za prilagajanje je štiri tisoč električnih ur hkrati odbilo štiri. Iz ustnikov trobent so se začuli netelesni glasovi.

»Glavna dnevna izmena je prosta. Druga dnevna izmena naj nastopi.«

Henry Foster in pomočnik direktorja za predestina-cijo sta v dvigalu, s katerim sta se peljala kvišku v oblačil-nico, precej demonstrativno obrnila hrbet Bernardu Marxu s Psihološkega urada; obrnila sta se proč od človeka, ki je užival tako sumljiv sloves.

Slabotno brnenje in ropotanje strojev je še vedno razgibavalo škrlatni zrak v skladišču embriov. Izmene so se redno menjavale, obraz z barvo, ki je spominjala na lupus, je nadomestil drugega, veličastno in nepretrgano so se plazili tekoči trakovi dalje s svojim tovorom bodočih ljudi.

Lenina Crowne je naglo stopila k vratom.

Njegovo fordstvo, Mustafa Mond! Dijakom so malone izstopile oči iz jamic, ko so ga pozdravili. Mustafa j    Mond. Vrhovni nadzornik vse Zahodne Evrope! Eden

izmed desetih svetovnih nadzornikov. Eden izmed desetih ... in sedel je na klop z direktorjem Zavoda za raz-j    plajanje in prilagajanje, ostal bo tu, in jim celo govoril...

brez posredovanja drugih.

Bilo je tako, ko da bo spregovoril sam Ford.

Dva kakor rakovica rjava otroka sta zlezla izza grmovja v bližini, se za hip zastrmela vanje z velikimi, začudenimi očmi, nato pa se vrnila med grmovje in se zabavala dalje.

»Vsi se še spominjate,« je rekel nadzornik z močnim, globokim glasom, »vsi se še, mislim, spominjate, tistega lepega in navdihnjenega izreka našega Forda: ‘Zgodovina

— to so prazne marnje.’ Zgodovina,« je počasi ponovil,

»to so prazne marnje.«

Zamahnil je z roko, videti je bilo, ko da je z nevidnim omelom iz perja pomedel proč malo prahu, in ta prah je bil Harappa, Kaldejski Ur; nekaj pajčevin, to so bile Tebe in Babilon in Knosos in Mikene.

Pah, pah; in kje je bil Odisej, kje Job, kje so bili Jupiter, Gotama in Jezus? Pah, in kupčki antičnega prahu, ki so jim rekli Atene in Rim, Jeruzalem in Kraljestvo sredine, so vsi izginili. Pah — in izpraznilo se je mesto, ki ga je

zavzemala Italija. Pah — in katedral ni bilo več; pah, pah, kralj Lear in Pascalove Misli. Pah, pasijon; pah, rekviem; pah, simfonija; pah ...

»Greš drevi gledat čutni film, Henry?« se je zanimal pomočnik direktorja za predestinacijo. »Slišal sem, da je tisti novi film, ki ga predvajajo v Alhambri, prvovrsten. Neki ljubezenski prizor je v njem, godi se na preprogi iz medvedje kože; pravijo, da je nekaj čudovitega. Vsaka medvedja kocina je natanko reproducirana. Čudoviti tipni učinki.«

»Zato vas ne uče nič zgodovine,« je rekel nadzornik. »A zdaj je prišel čas ...«

Direktor ga je plašno pogledal. Slišal je že čudne govorice o starih prepovedanih knjigah, ki so tičale skrite v varnostnem predalu nadzornikove delovne sobe. Sveto pismo, poezija — Ford si ga vedi, kaj vse.

Mustafa Mond je prestregel njegov zaskrbljeni pogled in koti njegovih rdečih ustnic so ironično trznili.

»Nič se ne bojte, direktor,« se mu je rahlo porogal, »ne bom vam jih pohujšal.«

Direktor je bil ves iz sebe, tako je bil zmeden.

Tisti, ki se čutijo zaničevane, storijo najbolje, če tudi sami gledajo zaničljivo. Nasmešek na obrazu Bernarda Marxa je bil prezirljiv. Sleherna kocina na njegovi bradi je štrlela prezirljivo!

»Prav gotovo si ga bom ogledal,« je rekel Henry Foster.

Mustafa Mond se je nagnil naprej in jim požugal s prstom. »Samo poskušajte si predstavljati,« je rekel in ob njegovem glasu jih je po trebušni preponi spreletel čuden srh. »Skušajte si predstavljati, kako je bilo, če je imel človek mater, ki je rodila žive otroke.«

Spet je bila izrečena nespodobna beseda. A nihče ni to pot niti od daleč pomislil, da bi se nasmehnil.

»Poskusite si predstavljati, kaj je pomenilo živeti v družinskem krogu.«

Poskusili so; a očitno se jim ni niti najmanj posrečilo.

»In ali veste, kaj je bil dom?«

Odkimali so.

Lenina Crowne je iz svoje temačne škrlatne kleti švignila z dvigalom sedemnajst nadstropij više, nato pa izstopila, zavila na desno, krenila po dolgem hodniku, odprla vrata z napisom: Oblačilnica za dekleta in se potopila v oglušujočo zmedo rok in prsi in ženskega perila. Potoki vroče vode so se zlivali v stotine kopalnih kadi ali pa se grgraje iztekali iz njih. Ropotaje in sikaje je osemdeset vibrovakuumskih strojev za masažo sočasno gnetlo in sesalo čila in od sonca ožgana telesa osemdesetih čudovitih primerkov ženskega spola. Vsako teh deklet je skušalo prekričati vse druge. Naprava za sintetično glasbo pa je grulila solo, ki ga je izvajal superrog.

»Halo, Fanny,« je rekla Lenina dekletu, ki je imelo svoje kljukice za obešanje obleke in svoj predal poleg njenih.

Fanny je bila zaposlena v dvorani za ustekleničenje in se je prav tako pisala Crowne. A to naključje ni bilo posebno presenetljivo, saj je imelo dva tisoč milijonov prebivalcev planeta samo deset tisoč različnih priimkov.

Lenina si je odpela zadrge — ob jopici navzdol, z obema rokama hkrati zadrgi hlač in nato še enkrat, da si je odpela spodnje oblačilo. Čevlje in nogavice pa je obdržala na sebi in odšla v kopalnico.

»Dom, dom — nekaj zatohlih sobic, v katerih se je gnetla peščica ljudi: moški, ženska, ki je v rednih presledkih porajala otroke, in svojat dečkov in deklic vseh dob. Nič zraka, nič prostora, slabo razkužena ječa; tema, bolezen in smrad.«

(Nadzornik jim je vse te reči naslikal tako živo, da je eden izmed fantov, občutljivejši od drugih, pobledel že ob opisu in toliko da ni začel bruhati.)

Lenina je stopila iz kopeli, se otrla z brisačo, pograbila dolgo, prožno cev, ki je bila priključena v steno nad njo, si nastavila livek na prsi, kot da bi se hotela z njim ustreliti, in pritisnila na prožilo. Puh segretega zraka jo je oprašil z najdrobnejšim pudrom. V pipicah, nanizanih nad umivalno kotanjo, je bilo osem različnih vonjav in kolonjskih vod. Odprla je tretjo pipico od leve, se oškropila s šiprom ter stopila ven, noseč čevlje in nogavice v roki, da bi ugotovila, ali je kateri izmed vibrovakuumskih strojev za masažo prost.

»Pa tudi v duševnem pogledu dom ni bil prav nič manj umazan, kakor je bil v telesnem. Bil je zajčja luknja, gnojišče, zagatno od trenj vanj nagnetenega življenja, v njem so zaudarjala čustva. Kakšne dušljive intimnosti, kakšna nevarna, blazna, nespodobna razmerja so se razpasla med člani družinske skupnosti! Mati je kakor obsedena čepela nad otroki {svojimi otroki) ... čepela je nad njimi, kakor čepi mačka nad mladiči, a to je bila mačka, ki je znala govoriti, mačka, ki je lahko rekla: ‘Moj otročiček, moj otročiček,’ kolikorkrat se ji je zahotelo. ‘Moj otročiček, in oh, oh, tu pri prsih ga imam, in te ročice, kako je lačen, in ta neizrekljivo boleča radost! Dokler končno moj otročiček ne zaspi, zaspi z mehurčkom belega mleka v kotu ust. Moj otročiček spi ...’

»Da,« je rekel Mustafa Mond in pokimal z glavo, »nič čudnega ni, če vas je zazeblo po hrbtu.«

»S kom pa greš nocoj?« je vprašala Lenina, ko se je vrnila od vibrovakuuma kakor od znotraj razsvetljen biser, vsa v rožnatem žaru.

»Z nikomer.«

Lenina je začudeno privzdignila obrvi. »Nič kaj dobro se ne počutim zadnje čase,« ji je razložila Fanny. »Dr. Wells mi je svetoval, naj vzamem nadomestek za nosečnost.«

»Ampak, ljuba moja, saj ti je komaj devetnajst let. Prvi nadomestek za nosečnost je obvezen šele, ko jih imaš enaindvajset.«

»Vem, ljubica. A za nekatera dekleta je bolje, če začnejo že prej. Dr. Wells mi je povedal, da bi morale dobiti črnolaske s široko medenico, kakor jo imam jaz, prvi nadomestek za nosečnost že s sedemnajstim letom. V resnici imam torej celi dve leti zamude, nikar da bi bila dve leti prezgodaj.« Odprla je vrata svoje omarice in pokazala na vrsto škatlic in z listki opremljenih stekleničic, ki so stale na zgornji polici.

»Sirup iz rumenega telesca,« je brala Lenina na glas. »Ovarin, zajamčeno svež, uporabi ga najkasneje do 1. avgusta leta Fordovega 632. Ekstrakt mlečne žleze: vzemi ga trikrat na dan pred obedom in popij zraven malo vode. Placentin: treba ga je injicirati 5 cm3 intravenozno vsak tretji dan ... Ufi« Lenino je spreletel srh. »Kako se mi gabijo te intravenozne injekcije, se tebi ne?«

»Uidi meni se. A če človeku koristijo ...« Fanny je bila nenavadno pametno dekle.

Naš Ford — ali naš Freud, kakor je iz nedoumljivih razlogov včasih blagovolil sam sebe imenovati, kadar je govoril o psihologiji — naš Freud je prvi razodel ljudem strahotne nevarnosti družinskega življenja. Svet je bil poln očetov — zato je bil poln nadlog; poln mater — zato poln perverzij vsake vrste od sadizma do spolne zdržnosti; poln je bil bratov, sester, stricev in tet — poln blaznosti in samomorov.

»A vendar med divjaki na otočju Samoa, na nekaterih otokih, ki leže ob obali Nove Gvineje ...«

Tropsko sonce je ležalo kakor gorak med na nagih telesih otrok, ki so se, deklice in dečki pomešani med seboj, premetavali med cvetovi hibiskusa. V vsaki izmed dvajsetih, s palmovim listjem kritih hiš, je bil po en dom. Pri Trobriandih je bilo spočetje delo duhov prednikov; nihče še ni nikoli slišal za kakega očeta.

»Skrajnosti,« je rekel nadzornik, »se dotikajo. In kaj se ne bi: saj zato so tu.«

»Dr. Wells pravi, da se bo moje zdravje za tri ali štiri leta temeljito popravilo, če bom tri mesece jemala nadomestek za nosečnost.«

»No, upam, da se ni zmotil,« je rekla Lenina. »Ampak, Fanny, kaj zares misliš, da prihodnje tri mesece ne boš smela nič ...«

»Oh, ne, ljubica. Samo en teden ali dva, to bo vse. Današnji večer bom prebila v klubu in igrala glasbeni bridž. Ti greš pa ven, kaj?«

Lenina je prikimala.

»S kom pa?«

»S Henryjem Fosterjem.«

»Ze spet?« Fannyjinemu prijaznemu, nekoliko luni podobnemu obrazu ni nič pristajal izraz mučnega in zgražajočega se čudenja. »Mi res hočeš dopovedati, da be vedno hodiš s Henryjem Fosterjem?«

»Matere in očetje, bratje in sestre. Bili pa so tudi zakon

ski možje, zakonske žene, ljubezenski pari. Pa enoženstvo in romantična doživetja. Čeprav vi bržkone ne veste, kaj je vse to,« je rekel Mustafa Mond.

Odkimali so.

Družina, enoženstvo, romantični doživljaji. Vsepovsod zaključenost, povsod samo vase osredotočeno zanimanje, pobuda in energija sta se stekali po ozki strugi.

»Ko vendar sleherni izmed nas pripada vsakemu drugemu,« je zaključil s hipnopedičnim rekom.

Študentje so prikimali. Goreče so pritrdili ugotovitvi, s katero so se že zdavnaj sprijaznili, saj so jim jo dvainšestdesettisočkrat ponovili v temi. V njej niso videli samo resnice, temveč aksiom, razviden sam po sebi, ki ga ni mogel omajati noben ugovor.

»Saj navsezadnje,« je ugovarjala Lenina, »hodim s Henryjem šele štiri mesece.«

»Šele štiri mesece! No, ta je dobra. In ne samo to,« je nadaljevala Fanny in obtožujoče uprla prst v Lenino, »razen Henryja ves ta čas nisi imela nikogar drugega. Ni res?«

Lenina je škrlatno zardela, toda njene oči so še vedno gledale izzivalno — pa tudi ton njenega glasu je bil izzivajoč. »Ne, nikogar drugega nisem imela,« je odvrnila malone srdito. »Sicer pa sploh ne vem, presneto, zakaj naj bi ga imela.«

»Oh, lej jo, sploh ne ve, presneto, zakaj naj bi ga imela,« je ponovila za njo Fanny, kakor da bi veljale njene besede kakemu nevidnemu poslušalcu, ki bi stal za Fannyjino levo ramo. Nato pa je nenadoma spremenila ton: »Brez šale,« je rekla, »zares mislim, da bi morala bolj paziti na svoje vedenje. Tako slab vtis narediš, če hodiš kar naprej z enim in istim moškim. Ne rečem, če bi imela štirideset let ali vsaj petintrideset! Ampak v tvojih letih, Lenina! Ne, tako zares ne gre. Saj veš, da našemu direktorju ni prav nič všeč, če se karkoli preveč stopnjuje ali pa predolgo zavleče. Štiri mesece Henryja Forsterja in medtem nobenega drugega moškega — jej, kako bi bil hud, če bi izvedel ...«

»Predstavljajte si vodo v cevi pod pritiskom.« Predstavljali so si jo. »Predrl jo bom,« je rekel nadzornik. »Kakšen curek!«

Predrl jo je dvajsetkrat. Iz cevi je brizgnilo dvajset majhnih vrelcev.

»Moj otročiček, moj otročiček ...!«

»Mamica!« Norost je nalezljiva.

»Ljubček moj, moj edini, moj nadvse dragi ...«

Mati, enoženstvo, romantična doživetja. Vrelec brizga visoko, neugnani curek divja in se peni. Nagon ima samo en ventil. Moj ljubček, moj otročiček. Nič čudnega, da so bili ljudje, ki so živeli pred našo moderno dobo, nori in hudobni in polni nadlog. Svet, v katerem so živeli, jim ni dopuščal, da bi jemali stvari zlahka, ni jim dopuščal, da bi bili duševno zdravi, krepostni in srečni. Sredi mater in ljubimcev, sredi prepovedi, ki jih niso ubogali, saj jih za to ni nihče prilagodil, sredi skušnjav in samotnega kesanja, sredi vseh tistih bolezni in neskončnih tegob, ki so jih morali ljudje vsak zase prenašati, sredi negotovosti in revščine — so morali močno čustvovati. In kako naj bi živeli ustaljeno, če so močno čustvovali? (In močno so čustvovali, kar je bilo še huje, v samoti, v brezupni osamljenosti, vsak zase.)

»Saj ni treba, da se mu odrečeš, kje neki. Še koga drugega si kdaj pa kdaj privošči, to je vse. Saj si on menda tudi privošči druga dekleta, kaj?«

Lenina je to priznala.

»Seveda si jih. Henry Foster je popoln gentleman, vedno se obnaša tako, kot je treba, glede tega se lahko nanj povsem zaneseš. Sicer se pa mora ozirati tudi na direktorja. Saj veš, kakšen pikolovec je ...«

Lenina je prikimala. »Danes popoldne me je potrepljal po zadnjici,« je rekla.

»No, ali vidiš!« Fanny je triumfirala. »Že s tem je pokazal, za kaj se zavzema. Za najstrožjo spodobnost.«

»Stalnost,« je rekel nadzornik, »stalnost. Brez stalne družbe ni civilizacije. Nobene stalne družbe pa ni brez ustaljenih posameznikov.« Direktorjev glas je zvenel kakor trobenta. Ko so ga poslušali, jim je postalo topleje pri srcu, kar zrasli so v svojih lastnih očeh.

Stroj se vrti, vrti in se mora vedno dalje vrteti, brez konca. Če se ustavi, je vsega konec. Tisoč milijonov ljudi se je otepalo na površju zemlje. Kolesa so se začela vrteti. Čez sto petdeset let jih je bilo dva tisoč milijonov. Ustavite vsa kolesa. Čez sto petdeset tednov jih bo spet samo tisoč milijonov, tisočkrat tisočkrat tisoč ljudi bo poginilo od lakote.

Kolesa se morajo brez prestanka vrteti, a vrteti se ne morejo, če zanje nihče ne skrbi. Ljudje morajo skrbeti zanje, ljudje, prav tako stanovitni, kot so kolesa trdna na svojih oseh, duševno zdravi ljudje, pokorni ljudje, ustaljeni v zadovoljstvu.

Če kričijo: Moj otročiček, moja mati, moj edini, edina moja ljubezen, če ječijo: Moj greh, Bog, ki me bo strašno kaznoval; če vreščijo do bolečine, bledejo v mrzlici, objokujejo starost in revščino — kako naj potem skrbijo za kolesa? Če pa ne morejo skrbeti za kolesa ... Težko bi bilo pokopati ali sežgati trupla tisoč krat tisoč krat tisoč ljudi.

»Sicer pa končno,« ji je prigovarjala Fanny, »ni prav nič mučnega ali neprijetnega v tem, če imaš poleg Hen-ryja še kakega drugega moškega ali dva. In ker moraš res postati malce bolj razbrzdana ...«

»Stalnost,« je vztrajal nadzornik, »stalnost. Prva in zadnja potreba. Stalnost. Zato je vse to.«

Zamahnil je z roko proti parku, velikemu poslopju zavoda za prilagajanje, proti nagim otrokom, ki so se skrivali v gošči ali tekali po tratah.

Lenina je zmajala z glavo. »Sama ne vem, kako je to,« je rekla zamišljeno, »a zadnje čase mi razbrzdanost nič kaj ne diši. Včasih je pač tako. Ali se tudi tebi tako godi,

Fanny?«    ?

Fanny je prikimala, češ da jo razume in da z njo sočustvuje. »A človek se mora potruditi,« je rekla preudarno,

»treba je sodelovati v igri. Končno vendar sleherni izmed nas pripada vsakemu drugemu.«

»Res, sleherni izmed nas pripada vsakemu drugemu,«   je počasi ponovila Lenina, zavzdihnila in za hip umolknila; nato pa je prijela Fanny za roko in ji jo rahlo stisnila.

»Čisto prav imaš, Fanny. Kakor po navadi. Potrudila se  bom.«    |

Zadržani impulz prekipi, da začuti človek poplavo — ta poplava je strast, ta poplava je lahko celo blaznost: vse je odvisno le od tega, kako je tok močan, kako je visoka in trdna pregrada. Nezadržana reka pa teče blago po določeni strugi, se izliva v mirno blaginjo. (Embrio je lačen, sesalka s krvnim nadomestkom se dan za dnem brez pre-stanka vrti, po osemsto vrtljajev na minuto. Iztočeni otrok se zadere; brž se pokaže negovalka s steklenico zunanjega izločka. Čustvo je na preži v časovnem presledku med poželenjem in njegovo uteho. Skrajšajte ta presledek, porušite vse tiste stare, nepotrebne pregrade.)

»Srečni fantje!« je rekel nadzornik. »Storili smo za vas vse, kar se je dalo, da bi vam olajšali čustveno življenje — da bi vas obvarovali, kolikor je pač mogoče, sploh pred vsemi čustvi.«

»Ford je v svojem vozu,« je zamrmral direktor. »Vse je tako, kot je treba.«

»Lenina Crowne,« je rekel Henry Foster kot v odmev na vprašanje predestinatorjevega asistenta, ko si je zapenjal zadrgo na hlačah. »Oh, to ti je imenitno dekle. Čudovito je pnevmatična. Prav čudim se, da je vi še niste imeli.«

»Sam ne vem, kako je to mogoče«, je rekel asistent. »Saj si jo bom gotovo še privoščil. Ob prvi priložnosti.«

Bernard Marx je s svojega mesta na nasprotni strani hodnika poleg oblačilnice slišal, kaj sta govorila, in prebledel.

»In po pravici povedano,« je rekla Lenina, »malo me res dolgočasi, ko imam vsak dan samo Henryja in nikogar drugega.« Nataknila si je levo nogavico. »Poznaš Bernarda Marca?« je vprašala z glasom, katerega pretirana ravnodušnost je bila očitno prisiljena.Fanny je bila videti preplašena.

»Saj menda ne misliš reči ...?«

»Zakaj ne? Bernard je vendar alfa plus. Poleg tega pa me je povabil, naj obiščem z njim enega izmed rezervatov za divjake. Vedno sem si želela videti kakšen divjaški rezervat.«

»A njegov ugled?«

»Kaj mi mar njegov ugled?«

»Pravijo, da sploh ne mara golfa z ovirami.«

»Pravijo, pravijo,« se je rogala Lenina.

»In poleg tega se drži večidel sam zase — brez družbe.«

Fannyjin glas je razodeval resničen preplah.

»No, če bo z menoj, potem ne bo več sam. Sploh pa —    I zakaj so ljudje tako hudobni do njega? Meni se zdi zelo ljubezniv.« Nasmehnila se je sama pri sebi; kako bedasto sramežljiv je bil! Malone preplašen — kakor da bi bila ona svetovni nadzornik, on pa nič boljšega kot kak mehanik  gama minus.

»Razmislite malo o svojem lastnem življenju,« je rekel

Mustafa Mond. »Je že kdo izmed vas kdaj naletel na kako  nepremagljivo oviro?«

Poslušalci so vprašanje molče zanikali. »Je že kdo izmed vas doživel, da se mu kako zavestno poželenje dolgo ni izpolnilo?«

»Hm,« je začel eden izmed fantov, a mu je jezik zastal.

»Na dan z besedo,« mu je prigovarjal direktor. »Ne  pusti čakati njegovega fordstva.«

»Nekoč sem moral čakati skoraj štiri tedne, preden  me je uslišalo neko dekle, ki sem si jo poželel.«

»In si bil zato čustveno hudo razvnet?«

»Grozno!«

»Grozno; tako je,« je rekel nadzornik. »Naši predniki so bili tako nespametni in kratkovidni, da niso hoteli imeti nobenega opravka s prvimi reformatorji, ki so bili pripravljeni, da jih rešijo teh strašnih čustev.«

»Tako sta govorila o njej, ko da bi bila kos mesa.« Bernard je zaškripal z zobmi. »Privoščim si jo jaz, privošči si jo ti. Kakor pečenko. Za nič boljšega je nimata kot za kos pečenke. Rekla mi je, da bo še premislila, rekla mi je, da mi bo še ta teden odgovorila. Oh, Ford, Ford, Ford.« Najraje bi bil stopil k njima in jima prisolil zaušnico, prav krepko zaušnico in nato še eno in še eno.

»Zares ti priporočam, da se je lotiš,« je rekel Henry Foster.

»Vzemimo ektogenezo. Pfitzner in Kavaguči sta izdelala tehnični postopek. Toda ali so se vlade zanj kaj zmenile? Ne. Oviralo jih je nekaj, čemur so rekli krščanstvo. Zenske so morale hočeš nočeš roditi žive otroke.«

»Tako grd je,« je rekla Fanny.

»Meni je pa kar všeč.«

»In še tako majhen povrh.« Fanny se je nakremžila; majhna postava je bila tako grozna, saj je bila značilna za pripadnike nižjih kast.

»Meni pa se zdi to kar prikupno,« je rekla Lenina. »Človek bi ga najraje vzel v naročje kot kako živalco, veš, kakor mucka.«

Fanny se je zgražala. »Pravijo, da se je zgodila neka pomota, ko je bil še v steklenici — nekdo je, menda misleč, da je gama, nalil alkohol v njegov krvni nadomestek. Zato je baje tako pokvečen.«

»Kakšna bedarija!« Lenina je bila ogorčena.

»V Angliji so celo prepovedali pouk v spanju. Nekaj so imeli, čemur so rekli liberalizem. Parlament, če veste, kaj je bilo to — je sprejel zakon, s katerim je takšen pouk prepovedal. Ohranili so se še zapiski o njem. Govori o svobodi posameznika. O svobodi, da si je človek lahko izbral neuspeh in revščino. O svobodi, da je človek lahko prostovoljno obtičal v zagati.«

»Seveda, dragi moj, lotite se je, če vas je volja, kar lotite se je!« Henry Foster je potrepljal po rami predestinatorjevega asistenta. »Saj končno sleherni izmed nas pripada vsakemu drugemu.«

Po sto ponovitev tri noči na teden, in to skozi štiri leta, si je mislil Bernard Mara, saj je bil sam strokovnjak za hipnopedijo. Dvainšestdeset tisoč štiri sto ponovitev je natanko toliko kakor ena resnica. Tepci!

»Ali pa sistem kast. Venomer so ga predlagali, vedno znova zavračali. Poznali so nekaj, čemur so rekli demokracija. Ko da bi bili ljudje kaj več kot samo fizikalno-kemično enaki.«

»No, samo to rečem, da bom njegovo povabilo sprejela.«

Bernard ju je sovražil, sovražil. A bila sta dva, bila sta velika, bila sta močna.

»Devetletna vojna se je začela v letu Fordovem 141.«

»Pa tudi če bi bilo tisto o alkoholu v njegovem krvnem nadomestilu res.«

»Fosgen, kloropikrin, etil, jodacetat, difenilcianarsin, triklormetil, kloroform, dikloretil sulfid. Da ne omenjamo cianovodikove kisline.«

»Česar sploh ne verjamem,« je zaključila Lenina.

»Ropot štirinajst tisoč letal, ki lete v odprti formaciji. A na Kurfurstendammu in v Osmem okraju so eksplozije antraksovih bomb komaj kaj glasnejše, kakor če bi kdo udaril po napihnjeni vrečki iz papirja.«

»Ker bi zares rada videla rezervat za divjake.«

»CH3C6H2(N02)3 + Hg(CNO)2 = no kaj? Velikanska luknja v tleh, kup ruševin, nekaj kosov mesa in sluzi, noga še vedno obuta v škorenj, ki prileti po zraku in pristane — flop! sredi geranij — škrlatnih geranij; kakšna sijajna predstava je bila tisto poletje!«

»Obupna si, Lenina, ne da se ti pomagati.«

»Tisti ruski postopek za okužitev vodovodov je bil prav posebno bistroumen.«

Fanny in Lenina sta se, obrnjeni s hrbtom druga proti drugi, molče dalje preoblačili.

»Devetletna vojna, veliki gospodarski zlom. Izbirati je bilo treba med svetovnim nadzorstvom in uničenjem sveta. Med stalnostjo in ...«

»Tudi Fanny Crowne ni napačno dekle,« je rekel predestinatorjev asistent.

V dvoranah, kjer so bile otroške jasli, je bilo pravkar konec osnovnega pouka o razredni zavesti, razni glasovi so prilagajali prihodnje povpraševanje bodočim industrijskim zalogam. »Kako rad letam,« so šepetali, »kako rad letam, kako rad letam, kako rad imam nove obleke, kako rad imam ...«

»Liberalizem je bil seveda mrtev, pokopal ga je vranični prisad, a kljub temu ni bilo mogoče ukrepati s silo.«

»Niti od daleč ni tako pnevmatična, kakor je Lenina. Oh, niti od daleč.«

»Stare obleke so zoprne,« je neutrudljivo nadaljeval šepetajoči glas. »Staro obleko vedno zavržemo. Kupovanje je lepše kakor popravljanje, kupovanje je lepše kakor popravljanje, kupovanje je lepše ...«

»Vladanje je stvar sedenja, in ne tepenja. Vladaš z možgani in z zadnjico, nikoli s pestjo. Potrošnja je postala na primer obvezna.«

»Sem že,« je rekla Lenina, a Fanny je še vedno molčala, obrnjena proč od nje. »Pobotajva se vendar, ljuba Fanny!«

»Vsak človek — moški, ženska ali otrok — mora na leto toliko in toliko potrošiti. V interesu industrije. Edini rezultat

»Kupovanje je lepše kakor popravljanje. Cim več šivaš, tem manj uživaš; čim več šivaš ...«

»Nekega lepega dne,« je rekla Fanny s turobnim poudarkom, »se boš znašla v škripcih.«

»Ljudje so se začeli na veliko odtegovati prisilnemu nakupovanju, češ da jim to prepoveduje vest. Nazaj k naravi.«

»Kako mi je všeč letanje, kako mi je všeč letanje ...«

»Nazaj h kulturi. Da, celo h kulturi. Saj človek ne more veliko potrošiti, če sedi pri miru in bere knjige.«

»Sem videti v redu?« je vprašala Lenina. Njena jopica je bila iz stekleno zelenega acetatnega blaga, z zelenim viskoznim krznom na rokavcih in ovratniku.

»Osemsto pripadnikov Preprostega življenja so v Golden Greenu pokosile strojnice.«

»Kupovanje je lepše kakor popravljanje, kupovanje je lepše kakor popravljanje.«

Zelene kratke hlače iz progastega žameta in bele nogavice iz viskozne volne, zavihane pod kolenom.

»Nato je prišlo do znamenitega pokola v Britanskem muzeju. Dva tisoč ljubiteljev kulture so pokončali z diklor-etilnim sulfidom.«

Zelena in bela jahalna čepica je senčila Lenini oči; njeni čevlji so bili svetlo zeleni in so se zelo svetili.

»Končno,« je rekel Mustafa Mond, »so nadzorniki dognali, da sila nič ne hasne. Počasnejše, a neprimerno zanesljivejše so metode: ektogeneza, neopavlovsko prilagajanje in hipnopedija ...«

Okoli pasu je nosila v srebro vdelan nabojnik iz nadomestka za zeleno maroško usnje, napolnjen z rednim obrokom (zakaj Lenina ni spadala med jalovke) sredstev proti spočetju.

»Odkritja Pfitznerja in Kavagučija so končno le izkoristili. Živahna propaganda proti živorodnemu razplojevanju ...«

»Imenitno!« je navdušeno vzkliknila Fanny. Nikoli se ni mogla dolgo upirati Lenininemu čaru. »In kako mičen maltuzijanski pas imaš!«

»Spremljal pa jo je organiziran boj proti preteklosti; zaprli so muzeje, pognali v zrak zgodovinske spomenike (na srečo so bili večidel porušeni že v devetletni vojni); prepovedali vse knjige, izdane pred letom Fordovim 150.«

»Tudi jaz moram dobiti takšen pas, naj stane, kar hoče,« je rekla Fanny.

»Poznali so na primer nekaj, čemur so rekli piramide.«

»Moj stari črni patentni pas ...«

»In nekega človeka, ki so mu rekli Shakespeare. Seveda niste zanj še nikoli slišali.«

»Tisti moj pas je res že prava sramota.«

»Takšne so prednosti zares znanstvene vzgoje.«

»Cim več šivaš, tem manj uživaš, čim več šivaš ...«

»Leto uvedbe prvega modela T našega Forda ...«

»Imam ga že skoraj tri mesece.«

»So določili kot začetek nove dobe.«

»Kupovanje je lepše kakor popravljanje, kupovanje je lepše ...«

»Poznali so nekaj, kakor sem že omenil, čemur so rekli krščanstvo.«

»Kupovanje je lepše kakor popravljanje.«

»Etika in filozofija premajhne potrošnje ...«

»Ljubim nove obleke, ljubim nove obleke, ljubim ...«

»Nadvse važna v času, ko je bila proizvodnja res nezadostna, toda v dobi strojev in fiksacije dušika — bi bil to pravi zločin proti družbi.«

»Henry Poster mi ga je dal.«

»Vsem križem so odrezali vrh in jih tako spremenili v T-je. Poznali so tudi nekaj, čemur so rekli Bog.«

»Pravi nadomestek za maroško usnje je.«

»Zdaj imamo svetovno državo. Proslave Fordovega dne in občestvene speve in obrede solidarnosti.«

»Ford, kako ju sovražim!« si je mislil Bernard Manc.

»Poznali so nekaj, čemur so rekli nebesa; kljub temu pa so popili ogromne količine alkohola.«

»Kakor meso, prav tako kot meso.«

»Poznali so nekaj, čemur so rekli duša, in nekaj, čemur so rekli nesmrtnost.«

»Vprašaj vendar Henryja, kje gaje dobil.«

»A uživali so morfij in kokarn.«

»In kar je še huje, tudi sama vidi v sebi le meso.«

»V letu Fordovem 178 so nakazali podporo dva tisoč farmakologom in biokemikom.«

»Pa je res videti nekam mračen,« je rekel predestina-torjev asistent in pokazal na Bernarda Marxa.

»Šest let kasneje so začeli komercialno proizvajati zdravilo, da si boljšega ni moč misliti.«

»Malo ga podraživa.«

»Prijetno narkotično je in vzbuja mične halucinacije.«

»Slabe volje, Marx, slabe volje.« Zdrznil se je, ko je začutil udarec po plečih, in se ozrl kvišku. Pred njim je stal tista surovina Henry Foster. »Gram some potrebuješ.«

»Vse prednosti krščanstva in alkohola ima, pa nobene od njunih slabosti.«

»Ford, s kakšnim veseljem bi ga ubil!« Rekel pa je samo: »Ne, hvala,« in odklonil ponujeno cevko tablet.

»Kadarkoli si zaželiš, lahko zapustiš realni svet, si privoščiš oddih in se spet vržeš vanj, a brez glavobola ali mitologije.«

»Vzemi jo no,« mu je prigovarjal Henry Foster, »vzemi jo!«

»Stalnost je bila praktično zagotovljena.«

»En kubični centimeter pozdravi deset mračnih čustev,« je rekel predestinatorjev asistent ter navedel s tem drobec preproste, v spanju pridobljene modrosti.

»Treba je bilo samo še premagati starost.«

»Vrag vaju vzemi, vrag vaju vzemi!« je zakričal Bernard Marx.

»Tralala — hopsasa.«

»Spolni hormoni, transfuzija mlade krvi, magnezijeve soli ...«

»In zapomni si že vendar: soma te reši poloma.« Smejoč se sta odšla.

»Odstranili smo vse fiziološke znake starosti. Hkrati pa seveda tudi ...«

»Ne pozabi ga vprašati, kje je dobil tisti maltuzijanski pas,« je rekla Fanny.

»Hkrati pa tudi vse starčevske duševne posebnosti. Značaj človeka je zdaj za vse življenje ustaljen.«

»... dve igri golfa z ovirami, še preden se zmrači. Pohiteti moram.«

»Delo — igra — v šestdesetem letu so naše sposobnosti pa tudi okus še prav isti, kakor so bili v sedemnajstem. Stari ljudje so se v slabih starih časih odpovedovali, umikali iz življenja, se zatekali k veri, se ukvarjali z branjem, z razmišljanjem — z razmišljanjemz«

»Idiota! Svinji!« je rekel Bernard Manc sam pri sebi, ko je stopal po hodniku proti dvigalu.

»Zdaj pa — takšen je napredek — stari ljudje delajo, stari ljudje se parijo, starci nimajo nič časa, nič oddiha od uživanja, niti trenutka, da bi sedli in začeli premišljevati — če bi pa kdaj po nesrečnem naključju v trdnem tkivu njihovih razvedril zazijala kaka časovna zev, imamo vedno na voljo somo, čudovito somo, pol grama za pol praznika — en gram za konec tedna, dva grama za potovanje na razkošni Vzhod, trije pa za temno večnost na luni. In ko se vrnejo, varno na trdnih tleh dnevnega dela in razvedrila spet tekajo od enega čutnega filma do drugega, od enega dekleta do drugega, še bolj pnevmatičnega dekleta, od elektromagnetskega igrišča za golf do ...«

»Poberi se že, deklica!« je srdito zakričal direktor. »Poberi se, dečko! Ali ne vidita, da ima njegovo fordstvo veliko dela? Pojdita se kam drugam igrat vajino ljubezensko igro!«

»Ubogi malčki ...« je rekel nadzornik.

Počasi in veličastno so se tekoči trakovi pomikali dalje, triintrideset centimetrov na uro, kolesje je tiho brnelo. V rdeči temi se je lesketalo nešteto rubinov.

Dvigalo je bilo natrpano z moškimi, ki so prišli iz oblačilnice, namenjene alfam. Lenini je ob vstopu vsak prisrčno pokimal in se ji nasmehnil. Bila je priljubljena in je — z nekaterim prej, z drugim kasneje — prebila noč že skoraj s slehernim izmed njih.

Prijazni fantje so, si je mislila, ko jim je odzdravljala. Očarljivi fantje! Vendar pa bi ji bilo ljubše, če George Ed-zel ne bi imel tako velikih ušes (morda so mu dali na 328. metru malce preveč paratiroida?). In ko je pogledala Benita Hooverja, se je nehote spomnila, da je res preveč kosmat, kadar se sleče. Nekoliko užaloščena, ker se je spomnila Benitove nakodrane črnine, se je obrnila in zagledala v kotu malo in suho telo in otožni obraz Bernarda Manca.

»Bernard!« Stopila je k njemu. »Iskala sem te.« Njen glas je jasno zazvenel nad brnenjem dvigala, ki se je vzpenjalo kvišku. Drugi so se radovedno ozrli. »Hotela sem govoriti s teboj o najinem načrtu za izlet v Mehiko.« Iz kota oči je videla, kako je Benito Hoover osuplo zazijal. To jo je ujezilo. »Čudi se menda, da ga ne prosim, da bi šla spet z njim,« je rekla sama pri sebi. Nato pa na glas in tako toplo kot še nikoli: »Nadvse rada bi julija šla kam s teboj za en teden,« je nadaljevala. (Tako je vsaj javno dokazala, če nič drugega, da Henryju ni več zvesta. Fanny bi moralo biti to všeč, čeprav je šlo za Bernarda.) »Seveda,« in Lenina mu je poklonila svoj najmičnejši in najbolj pomenljivi nasmešek, »če ti je še kaj do mene.«

Bernardov bledi obraz je zardel. »Le zakaj vendar?« se

je začudeno vprašala, hkrati pa jo je ganil ta nenavadni poklon njeni moči.

»Ali ne bi raje govorila o čem drugem?« je zajecljal in j    bil videti strašno v zadregi.

»Ko da bi rekla kaj spotakljivega,« si je mislila Lenina. »Videti je, da mu je prav tako nerodno, kakor če bi se nespodobno pošalila — ga vprašala, kdo je njegova mati ali kaj podobnega.«

»Mislim, ko so vsi ti ljudje okoli naju ...« Kar davil se je, tako je bil v zadregi.

Lenina pa se je sproščeno in povsem nehudobno zasmejala. »Kako si smešen!« je rekla; in zares se ji je zazdel smešen. »Vsaj teden dni prej mi boš vendar povedal, kaj?« je nadaljevala z drugačnim glasom. »Menda se bova peljala z raketo Modri Pacifik? Ali vozi s Stolpa Charing-T? Ali iz Hamsteada?«

Še preden je utegnil Bernard odgovoriti, se je dvigalo ustavilo.

»Streha!« je zaklical hreščeč glas. Voznik dvigala je bil majhen, opici podoben človek, oblečen v črno bluzo, kakršno so nosili tisti na pol slaboumni ljudje, ki so pripadali kasti epsilon minus.

»Streha!«

Odprl je vrata na stežaj. Ob toplem sijaju popoldanske sončne luči se je zdrznil in zažmeril. »Oh, streha!« je ponovil navdušeno. Podoba je bilo, ko da se je nenadoma ves vesel predramil iz mračne, uničujoče otopelosti. »Streha!«

Z nekakšnim pasje pričakujočim oboževanjem se je nasmehnil svojim potnikom. Pomenkujoč se, so med smehom stopili ven v svetlobo. Voznik dvigala je gledal za njimi.

»Streha?« je še enkrat vprašujoče dejal. Nato se je oglasil zvonec in s stropa je začel zvočnik zelo tiho, a vendar zelo oblastno ukazovati.

»Peljite dol,« je velel, »peljite dol. Osemnajsto nadstropje. Peljite dol, peljite dol. Osemnajsto nadstropje. Peljite dol, peljite ...«

Voznik dvigala je zaloputnil vrata, se dotaknil gumba in se v hipu spet pogreznil v brneči mrak jaška, v mrak svoje lastne, vsakdanje otopelosti.

Na strehi je bilo toplo in svetlo. Brnenje helikopterjev, ki so letali mimo, je zazibavalo v dremež poletno popoldne; globlje bobnenje raketnih letal, ki so nevidna spešila čez svetlo nebo pet ali šest milj visoko, pa je božalo mehki zrak. Bernard Mara je globoko zajel sapo. Ozrl se je v nebo, pogledal okoli sebe po modrem obzorju in končno Lenini v obraz.

»Ali ni krasno?« Glas se mu je malce tresel.

Nasmehnila se mu je in njen obraz je razodeval, da ga povsem razume in čuti z njim. »Naravnost imenitno vreme za golf z ovirami,« je odvrnila vsa navdušena. »Zdaj pa moram teči, Bernard. Henry je hud, če imam zamudo. Pravočasno me obvesti, kdaj bova šla.« Pomahala mu je z roko in stekla čez široko plosko streho proti hangarjem. Bernard je stal in gledal oddaljujoče se migotanje njenih belih nogavic, ogorela kolena, ki so se živahno upogibala in ravnala, in blažje valovanje tistih lepo ukrojenih kratkih hlač iz bombažaste hlačevine pod jopičem stekleno zelene barve. Njegov obraz je izražal bolečino.

»Ljubka je res, to pa,« je rekel močan in vesel glas tik za njim.

Bernard se je zdrznil in se ozrl. Nanj je zviška žarel debelolični rdeči obraz Benita Hooverja — žarel očitno prisrčno. Benito je bil dobrosrcen človek, to so vsi vedeli.

Ljudje so trdili, da bi lahko preživel vse življenje, ne da bi kdaj poskusil somo. Nikoli ga ni težila hudobija ali slaba volja, zaradi katerih so morali drugi ljudje na oddih. Resničnost se je zdela Benitu vedno sončna.

»In pnevmatična. Pa kako!« Nato pa je nadaljeval z drugačnim glasom: »Ampak, čuj, zares se držiš mračno! Gram some potrebuješ.« Benito je posegel v svoj desni hlačni žep in privlekel na dan stekleničko. »En kubični centimeter pozdravi deset mračnih ... ampak, čuj!«

Bernard se je nenadoma zasukal na petah in izginil.

Benito je strmel za njim. »Le kaj je temu človeku?« se je vprašal, zmajal z glavo in dognal, da mora tista zgodba, po kateri so v krvni nadomestek tega siromaka nalili alkohol, biti resnična. »To mu je menda udarilo na možgane.«

Odložil je stekleničko s somo, vzel iz žepa zavojček žvečilnega gumija s spolnimi hormoni, si natlačil zalogaj v usta, jo počasi mahnil proti hangarju in spotoma žvečil gumi.

Henryju Fosterju so njegov stroj že spravili iz lope, in ko je prišla Lenina, je sedel na pilotskem sedežu in jo čakal.

»Štiri minute zamude.« To je bilo vse, kar je rekel, ko je zlezla noter in sedla poleg njega. Pognal je motorje in dal v prestavo. Helikopter se je pognal navpično kvišku. Henry je vozilo pospešil, brnenje propelerja je postajalo čedalje višje, brenčal je kot sršen, nato kot osa, končno kot komar. Brzinometer je kazal, da se vsako minuto dvigujeta skoraj za dva kilometra. London se je pod njima čedalje bolj manjšal. Velikanska poslopja s kot miza ploskimi strehami so se v nekaj sekundah spremenila v grede geometrično pravilnih gob, ki so poganjale iz zelenila parkov in nasadov. Sredi njih pa se kot večja in vitkejša goba s tankim batom dvigal proti nebu bleščeči se betonski kolut Stolpa Charing-T.

Velikanski mesnati oblaki so se kakor nejasno začrtani trupi ogromnih atletov zibali v modrem ozračju nad njima. Iz enega je nenadoma kanila majhna škrlatna žuželka in se brenče spustila proti zemlji. »Lej jo, Rdečo raketo,« je rekel Henry, »pravkar je prispela iz New Yorka.« Pogledal je na uro. »Sedem minut zamude ima,« je dodal in zmajal z glavo. »Vozila na teh atlantskih progah so prava sramota — vedno tako zamujajo.«

Dvignil je nogo s pedala za plin. Brnenje vijakov nad njim se je za poldrugo oktavo znižalo, spet je bilo najprej podobno brenčanju ose, nato sršena in čmrlja, zatem majskega hrošča in nato obada. Helikopter se je začel dvigati bolj počasi; hip zatem sta negibno obvisela v zraku. Hen-ry je pritisnil na vzvod; šklebnilo je. Propeler pred njima se je začel vrteti, sprva počasi, nato pa čedalje hitreje, dokler se ni nazadnje spremenil v krožno meglico, ki se jima je sukala pred očmi. Veter vodoravne hitrosti je čedalje bolj rezko žvižgal v rebrih vozila. Henry ni odmaknil očesa od števca obratov; ko je igla dosegla tisoč dvesto, je izklopil vijake. Stroj je imel dovolj pospeška, da je lahko letel dalje na krilih.

Lenina se je ozrla podse skozi okno v tleh med svojimi nogami. Letela sta nad šestkilometrskim ozemljem parkov, ki je ločevalo Osrednji London od prvega obroča satelitskih predmestij. Po tratah so, črvom podobni, gomazeli perspektivno skrčeni ljudje. Med drevjem so se bleščali gozdovi stolpov za sredobežno igro. Blizu Shepherd Busha je dva tisoč mešanih parov beta minus igralo

Riemannov površinski tenis. Dvojna vrsta igrišč za skvoš na tekočih stopnicah je obrobljala glavno cesto od Notting Hilla do Willesdena. Na ealinškem stadionu so imeli delte telovadni nastop in občestveno petje.

»Kako ostudna barva je rumenkasto rjava,« je pripomnila Lenina in s tem izrazila hipnopedične predsodke svoje kaste.

Poslopja studia za čutne filme v Hounslowu so zavzemala sedem hektarjev in pol. Blizu njih je armada težakov, oblečenih v črno in rumenkasto rjavo, pridno obnavljala stekleno površino Velike zahodne ceste. Ko sta letela nad velikansko topilnico na kolesih, so pravkar iz nje iztakali tekočo snov. Raztopljeni kamen se je v bleščeče razbeljenem toku cedil čez cesto; valjarji iz azbesta so prihajali in odhajali; na koncu izoliranega škropilnega voza pa se je v belih oblakih dvigala para.

V Brentfordu je bila tovarna televizijske korporacije videti kakor majhno mesto.

»Zdajle gotovo prihaja druga izmena,« je rekla Lenina.

Listnato zelena dekleta pasme gama in črni na pol bebci so kakor listne uši in mravlje švigali okoli vhodov ali pa stali v vrstah in čakali, da bi zasedli svoje mesto v enotirnih tramvajih. Beta minusi, katerih oblačila so imela barvo murv, so se pojavljali med množico in spet izginjali v njej. Streha glavnega poslopja je bila vsa živa, toliko je z nje vzletavalo in pristajalo helikopterjev.

»Častna beseda,« je rekla Lenina, »to sem vesela, da nisem gama.«

Dve minuti kasneje sta bila v Stoke Pogesu in se vključila v prvo igro golfa z ovirami.

Bernard je hitel prek strehe; oči je imel večinoma povešene, če pa je koga srečal, je takoj skrivaj pogledal proč. Bilo je, kakor da bi ga zasledovali sovražniki, a takšni, ki jih ne bi maral videti, da se mu ne bi zazdeli še bolj sovražni, in bi se potem čutil še bolj krivega in še bolj nemočno samega.

»Ta strašni Benito Hoover!« In vendar mu je ta človek pravzaprav le dobro hotel. A prav zaradi tega je bilo vse skupaj nekako še huje. Tisti, ki hočejo človeku dobro, se vedejo prav tako kot tisti, ki imajo hudobne namene. Celo zaradi Lenine je moral veliko trpeti. Spomnil se je tistih tednov mučne neodločnosti, ko je gledal in hrepenel, a že obupal, da bi kdaj zbral dovolj poguma in jo zaprosil. Si bo drznil tvegati ponižanje, ki ga čaka, če ga bo prezirljivo zavrnila? A kako bi bil srečen, če bi rekla da! No, zdaj je to besedo izrekla, a on je še vedno nesrečen — nesrečen, ker se ji je zdelo to popoldne tako primerno za golf z ovirami, da je odhitela na sestanek s Henryjem Foster-jem, saj se ji je on, Bernard, zazdel smešen, ko ni maral govoriti o svojih nadvse zasebnih rečeh; nesrečen je bil, ker se je obnašala, kot bi se moralo obnašati vsako zdravo in krepostno angleško dekle, in ne kako drugače, nenormalno in čudaško.

Odprl je vrata svoje shrambe za helikopter in poklical dvojico brezdelnih strežajev, ki sta pripadala kasti delta minus, naj potisneta njegov stroj iz shrambe na streho. V hangarjih je bila zaposlena ena sama skupina Bokanov-skega, in oba strežaja sta bila dvojčka, oba enako majhna, črna in grda. Bernard je ukazoval z ostrim, precej brezobzirnim in celo žaljivim glasom, kakor pač ukazuje človek, ki se ne počuti na svojem višjem položaju nič kaj trden. Vedno se mu je zdelo nadvse mučno, če je imel opraviti z ljudmi, ki so pripadali nižjim kastam. Najsi je bil vzrok kakršenkoli (in govorice, ki so jih širili ljudje o alkoholu in njegovem krvnem nadomestku, so bile prav lahko — saj nesreča nikoli ne počiva — resnične), to je držalo, da ni bil Bernardov telesni ustroj skoraj nič boljši, kakor je bil ustroj povprečnega game. Kar osem centimetrov je bil nižji od povprečnega alfe in tudi primerno šibkejši. Ob stiku s pripadniki nižjih kast se je vedno mučno zavedel svoje manjvrednosti. »Sem, kar sem, a želim si, da ne bi bil.« Ostro in porazno se je zavedal samega sebe. Vsakokrat, ko je ugotovil, da gleda kakemu delti iz oči v oči in da ne more gledati nanj zviška, ker ni dovolj velik, se je čutil ponižanega. Mu bo ta človek sploh izkazal spoštovanje, ki pritiče njegovi kasti?

Tega vprašanja se ni mogel nikoli otresti. In ne brez razloga. Zakaj game, delte in epsilone so več ali manj tako I    prilagodili, da so nehote povezovali telesni obseg s položajem v družbi. Hipnopedični predsodek, četudi slaboten, v prid telesni velikosti je bil vendarle splošen. Zato so se mu smejale ženske, ki jih je snubil, zato so ga tolikokrat povlekli za nos njegovi vrstniki. Zaradi tega norčevanja se je čutil pravega izobčenca. Ker pa se je čutil izobčenca, se je tako tudi obnašal; zavoljo tega se je predsodek proti njemu še povečal in so njegove telesne hibe vzbujale v ljudeh tem večji prezir in odpor. In tako se je čedalje bolj odtujeval ljudem, tonil v čedalje globljo osamljenost. Ker se je venomer bal preziranja drugih, se je začel izogibati vrstnikom, če pa je imel opravka s podrejenimi, je togo vztrajal v svojem dostojanstvu, mučno se zavedajoč samega sebe. Kako hudo je bil nevoščljiv moškim,

kakršna sta bila Henry Foster in Benito Hoover! Moškim, ki jim ni bilo nikoli treba zakričati na kakega epsilona, da je ubogal njihovo povelje, moškim, ki se jim je zdel njihov položaj sam po sebi umeven; moškim, ki so se v sistemu kast počutili kot riba v vodi — v njem so bili tako zelo doma, da se niso zavedali niti samih sebe — niti prijetnega in udobnega okolja, v katerem so živeli.

Strežnika dvojčka sta malomarno — vsaj zdelo se mu je tako — in obotavljaje se privlekla njegovo letalo na streho.

»Podvizajta se!« ju je živčno okaral Bernard. Eden izmed njiju se je ozrl vanj. Je bilo mar tisto, kar je odkril v teh praznih, sivih očeh, zverinski posmeh? »Podvizajta se!« je zakričal glasneje in njegov glas je pri tem zazvenel grdo in raskavo.

Zlezel je v letalo in minuto kasneje že letel na jug, proti reki.

Različni uradi za propagando in Inštitut za tehniko čustvovanja so bili nameščeni v enem samem šestdesetnadstropnem poslopju na Fleet Streetu. V prizemlju in v spodnjih nadstropjih so bile tiskarne in uradi treh velikih londonskih časopisov — lista Hourly Radio, glasila višjih kast, bledozelene Gama Gazette in Delta Mirrorja, natisnjenega na rumenkasto rjavem papirju, čigar besedilo so sestavljale samo enozložne besede. Sledili so uradi televizijske propagande, propagande s čutnimi filmi, propagande s sintetičnim glasom in glasbo — vsega tega je bilo za dvaindvajset nadstropij. Nad njimi so bili raziskovalni laboratoriji in pred hrupom zavarovani prostori, v katerih so pisci zvočnih trakov in sintetični skladatelji opravljali svoje kočljivo delo. Vrhnjih osemnajst nadstropij pa je zavzemal Inštitut za tehniko čustvovanja.

Bernard je pristal na strehi propagandnega poslopja in izstopil.

»Telefonirajte gospodu Helmholtzu Watsonu,« je velel nosaču kaste gama plus, »in mu povejte, da ga na strehi čaka gospod Bernard Marx.«

Sedel je in si prižgal cigareto. Helmholtz Watson je ravno pisal, ko je prejel sporočilo.

»Povejte mu, da pridem takoj,« je rekel in odložil slušalko. Nato se je obrnil k tajnici: »Boste že vi pospravili moje reči,« je nadaljeval z istim uradnim in neosebnim glasom. Nič se ni zmenil za njen bleščeči nasmešek, kar vstal je in urno stopil k vratom.

Bil je človek močne postave, krepkih prsi in širokih pleč, obilen, a vendar okreten, prožen in uren. Okrogli, močni steber njegovega vratu je nosil lepo oblikovano glavo. Njegovi lasje so bili temni in kodrasti, poteze pa zelo izrazite. Bil je kar preveč čeden in je bil videti, kakor je njegova tajnica neutrudno ponavljala, od glave do peta alfa plus. Po poklicu je bil predavatelj na Inštitutu za tehniko čustvovanja (oddelek za pisanje), v presledkih med svojo vzgojno dejavnostjo pa tudi aktiven inženir za čustvovanje. Redno je pisal za Hourly Radio, sestavljal scenarije za čutne filme in imel izvrsten smisel za propagandna gesla in hipnopedične pesmice.

»Sposoben človek,« so ga ocenili njegovi nadrejeni. »Morda« (in zmajali so z glavo ter pomenljivo znižali glas) »celo malce preveč sposoben.«

Da, res, malce preveč sposoben; tako je bilo in nič drugače. Preobilje pameti je imelo pri Helmholtzu Watsonu zelo podobne nasledke, kakor so jih imele pri Bernardu Marxu telesne hibe. Premalo kosti in mesa — to je ločevalo Bernarda od vrstnikov; občutek, da ni vključen mednje, pa jc po vseh sodobnih merilih pomenil preobilje pameti, in je zato Bernarda pehal v še večjo samoto. Helmholtz pa je bil preveč sposoben in se je zato z neprijetnimi občutki zavedal, da je to, kar je, in da je čisto sam. Obema, Bernardu in Helmholtzu, pa je bila skupna zavest, da sta individua. Telesno ne dovolj razvitega Bernarda je vse življenje mučila zavest, da je ločen od drugih, Helmholtz pa se je šele prav nedavno zavedel svojega preobilja pameti, in hkrati tega, kako je različen od ljudi, ki ga obdajajo. Ta prvak v skvošu na tekočih stopnicah, ta neutrudljivi ljubimec (rekli so, da je imel šeststo štirideset različnih deklet v manj kot štirih letih), ta čudoviti odbornik in izvrstni družabnik je kar na lepem dognal, da so zanj šport, ženske in družbena dejavnost — zgolj nadomestek. V resnici in v bistvu ga je zanimalo nekaj drugega. A kaj? A kaj? Prav o tem naj bi zdaj z Bernardom razpravljala — ali bolje rečeno, saj je vedno govoril samo Helmholtz — Bernard naj bi spet poslušal prijatelja, kako razpravlja o tem.

Ko je stopil iz dvigala, so ga iz zasede naskočila tri očarljiva dekleta iz Urada za propagando s sintetičnim glasom.

»O, Helmholtz, srce, pojdi vendar z nami na piknik, skupaj bomo večerjali na Exmooru.« Moledujoče so ga uklenile medse.

Odkimal je in se prerinil skoznje. »Ne, ne!«

»Nobenega drugega ne bomo povabile.« A Helmhol-tza niti ta mamljiva obljuba ni omajala. »Ne,« je ponovil, »delo me čaka.« In odločno je nadaljeval pot. Dekleta so šla za njim. Sele ko je zlezel v Bernardovo letalo in zaloputnil vrata za seboj, so opustila zasledovanje. A ne brez očitkov!

»Te ženske!« je rekel, ko se je letalo dvignilo. »Te ženske!« In zmajal je z glavo, se namrgodil. »Strašne so.« Bernard mu je svetohlinsko pritrdil, a si pri tem od srca želel, da bi tudi sam imel toliko deklet, kolikor jih je imel Helm-holtz — in da bi jih dobil tako zlahka. Nenadoma ga je hudo zamikalo, da bi se začel širokoustiti: »Lenino Crowne bom vzel s seboj v Novo Mehiko,« je povedal tako brezbrižno, kakor je le mogel.

»Res?« je rekel Helmholtz, a povsem brez zanimanja. In kmalu zatem: »Ze teden ali dva,« je nadaljeval »trgam zveze z vsemi odbori in vsemi dekleti, ki jih poznam. Ne moreš si misliti, kakšen hrup so zavoljo tega zagnali na inštitutu. Vendar pa mislim, da se mi to izplača. Ampak učinki ...« Obotavljal se je. »No, čudni so, zelo čudni.«

Telesna pomanjkljivost lahko povzroči, da se preveč razživi um. A ta proces se lahko, kakor je vse kazalo, razvija tudi v nasprotni smeri. Pretirana umska dejavnost lahko, da bi dosegla svoje lastne namene, povzroči prostovoljno slepoto in gluhost namerne samote, umetno nemoč askeze.

Preostali del kratkega poleta je potekel brez besed. Ko sta prispela na cilj in se ugodno zleknila na pnevmatična divana v Bernardovi sobi, je Helmholtz začel znova.

Govoril je zelo počasi. »Si imel že kdaj občutek,« je vprašal, »ko da bi bilo nekaj v tebi, kar samo čaka na priložnost, da se izrazi? Nekakšna posebna moč je to, ki je ne uporabljaš — tako kot na primer vsa tista voda, veš, ki se steka po slapovih namesto skozi turbine?« Vprašujoče je pogledal Bernarda,

»Misliš vsa tista čustva, ki bi jih človek lahko imel, če bi bilo na svetu drugače?«

Helmholtz je odkimal. »Ne čisto tako. V mislih imam čuden občutek, ki se me včasih loti; čutim, da imam povedati nekaj važnega in da to tudi zmorem, samo da ne vem, kaj je to, in te moči ne morem izkoristiti. Če bi se dalo pisati kako drugače ... Ali pa o čem drugem ...«

Premolknil je. »Vidiš,« je končno nadaljeval, »fraze si znam  kar dobro izmišljati — saj veš, takšne besede, ob katerih kar poskočiš, kakor da bi sedel na iglo, tako se ti zdijo nove in razburljive, čeprav se nanašajo na kaj hipnopedično povsem očitnega. A videti je, da to ni dovolj. Ni dovolj, če so fraze dobre; tudi tisto mora biti dobro, kar z njimi

izraziš.«

»A tvoje reči so vendar dobre, Helmholtz.«

»Oh, po svoje so res.« Helmholtz je skomignil z rameni. »A kaj, ko tako malo povedo. Ne vem zakaj, a ne  zdijo se mi dovolj važne. Čutim, da bi lahko storil kaj veliko pomembnejšega. Da, in bolj močnega, bolj silovitega. A kaj? Kaj bolj važnega lahko človek pove? In kako naj se človek silovito izraža o teh rečeh, ki naj bi dandanes pisali o njih? Če besede prav uporabljaš, so lahko podobne rentgenskim žarkom — prodrejo skozi vse. Bereš in si presunjen. To je ena izmed reči, ki jih skušam nauči- I ti svoje študente — kako naj pišejo, da bodo njihove besede predirne! A kaj na svetu komu koristi, če ga presune I članek o občestvenem petju ali o zadnjih izboljšavah vonjalnih orgel? In še to: lahko dosežeš, da so tvoje besede zares predirne — tako, veš, kakor najtrši rentgenski žarki? Lahko poveš nekaj o ničemer? Kajti za to navsezadnje gre. Poskušam in poskušam ...«

»Psst!« je nenadoma rekel Bernard in dvignil prst v   svarilo. Prisluhnila sta. »Zdi se mi, da je nekdo pri vratih,« je zašepetal.

Helmhotz je vstal, stopil po prstih prek sobe in z ostro naglo kretnjo odprl vrata na stežaj. Seveda ni bilo tam nikogar.

»Oprosti,« je rekel Bernard. Bilo mu je nerodno, počutil se je kakor bedak in je bil takšen tudi videti. »Zdi se mi, da mi gre vse to že malo na živce. Če te ljudje sumijo, jih začneš tudi ti sumničiti.«

Pomel si je oči, zavzdihnil in njegov glas je postal tožeč. Opravičeval se je. »Če bi ti vedel, kaj sem moral zadnje čase vse prenesti,« je rekel malone solzavo — usmiljenje s samim seboj se je usulo iz njega, kakor če bi kdo nenadoma odčepil vodnjak. »Če bi ti vedel.«

Helmholtz Watson ga je poslušal in nič kaj prijetno mu ni bilo pri srcu. »Ubogi, mali Bernard!« je rekel sam pri sebi. Hkrati pa ga je bilo zaradi prijatelja kar sram. Želel si je, da bi Bernard pokazal malce več ponosa.

Ob osmih je dan že ugašal. Zvočniki na stolpu klubske hiše v Stoke Pogesu so začeli s tenorjem, kakršnega človek ne bi bil zmožen, napovedovati, da je tekem konec. Lenina in Henry sta nehala igrati in krenila nazaj proti klubu. Z ozemlja Trusta za notranje in zunanje izločanje se je oglašalo mukanje več tisoč glav goveje živine, ki je s svojimi hormoni in mlekom dobavljala surovine veliki tovarni v Farnham Royalu.

Somrak je polnilo neprestano brenčanje helikopterjev. Vsaki dve minuti in pol so zvonec in rezki žvižgi piščali sporočili odhod enega izmed lahkih enotirnih vlakov, ki so peljali igralce nižjih kast z njihovega posebnega igrišča nazaj v metropolo.

Lenina in Henry sta zlezla v svoje vozilo in se odpeljala. Ko sta dosegla višino osem tisoč čevljev, je Henry zmanjšal hitrost vijakov svojega helikopterja in sta za minuto ali dve obvisela nad pokrajino, ki se je pod njima čedalje bolj utapljala v mraku. Gozd burnhamskih bukev se je pod njima razprostiral kakor velik bazen teme. Zadnja svetloba zahajajočega sonca je bila na obzorju škrlatna, a čim više je segala, tem bolj je bledela, postajala je oranžna, rumena, in končno bledo in vodeno zelena. Na severni strani je onstran dreves in nad njimi tovarna za notranje in zunanje izločanje žarela v silovitem električnem blesku skozi vsako okno svojih dvajsetih nadstropij. Pod njima so bila poslopja golf kluba — velikanske lesene stavbe za nižje kaste, in na drugi strani zidu, ki je ločeval skupini

hiš, manjša poslopja, pridržana članom kast alfa in beta. Dohodi k postaji enotirne železnice so bili kar črni — toliko je po njih gomazelo ljudi nižjih kast, da je človek pomislil na mravlje. Izpod nekega steklenega oboka je švignil na prosto razsvetljen vlak. Ko sta z očmi sledila njegovi vožnji čez temno planoto proti jugovzhodu, so pritegnila njun pogled veličastna poslopja krematorija v Sloughu. Njegovi štirje visoki dimniki so bili bleščeče razsvetljeni in na vrhu opremljeni s škrlatnimi svarilnimi signali, da bi se jih ponoči letala lahko izognila. To razpoznavno znamenje je bilo vidno daleč naokoli.

»Čemu pa so okoli dimnikov nekakšni balkoni?« je poizvedovala Lenina.

»Prestrezanje fosforja,« ji je v brzojavnem slogu odgovoril Henry. »Ko se plini dvigajo v dimniku, jih štirikrat zapovrstjo predelajo. Včasih se je P,Os povsem izločil iz obtoka, če so koga upepelili. Zdaj pa ga prestrežemo več kakor osemindevetdeset odstotkov. Več kakor poldrug kilogram od vsakega odraslega trupla. To se pravi, da prispeva samo Anglija skoraj štiristo ton fosforja na leto.« Henry je govoril z zadovoljnim ponosom, saj ga je ta uspeh tako srčno veselil, kakor da bi ga bil dosegel sam. »Lepo je pomisliti, da lahko še celo po smrti koristimo družbi. Tako pospešimo razvoj rastlin.«

Lenina pa je medtem obrnila oči proč in gledala naravnost navzdol na postajo enotirne železnice. »Lepo je res,« je pritrdila. »Čudno pa je, da alfe in bete nič več ne pripomorejo k razvoju rastlin kakor ti zoprni game in delte in epsiloni tam spodaj.«

»Vsi ljudje so fizikalno-kemično enaki,« je rekel Henry kratko in jedrnato. »Poleg tega pa celo epsiloni opravljajo nujno potrebno delo.«

»Celo epsiloni ...« Lenina se je nenadoma spomnila, kako se je nekoč, ko je bila še majhna deklica in je še hodila v šolo, prebudila sredi noči in se prvič zavedela šepeta, ki jo je vedno strašil v spanju. Zdaj je spet zagledala pred seboj žarek mesečine, vrsto belih posteljic, vnovič je zaslišala tihi tihi glas, ki je rekel (besed še vedno ni pozabila in jih ne bo mogla nikoli, saj so ji jih tolikokrat celo noč ponavljali!): »Vsak človek dela za vsakega drugega. Nobenega ne moremo pogrešati. Celo epsiloni so koristni. Brez epsilonov ne bi šlo. Vsak človek dela za vsakega drugega. Nobenega ne moremo pogrešati ...« Lenina se je spomnila svojega prvega duševnega pretresa, strahu in osuplosti, spomnila se je, kako je pol ure bede ugibala in tuhtala in kako se ji je potem, pod vplivom teh neskončnih ponavljanj, duh polagoma umiril in seje počasi priplazilo vanjo prijetno spanje ... ter ublažilo in zgladilo vse ...

»Menda epsilonom ni posebno hudo, da so epsiloni,« je rekla na glas.

»Seveda jim ni. Kako naj bi jim tudi bilo? Saj sploh ne vedo, kako je, če je človek kaj drugega. Nam bi bilo seveda hudo. A mi smo bili drugače prilagojeni. Poleg tega pa stopimo v življenje z drugačno dednostjo.«

»Vesela sem, da nisem epsilon,« je prepričano rekla Lenina

»Če pa bi bila epsilon,« je rekel Henry, »potem bi te prilagodili tako, da ne bi bila nič manj hvaležna, ker nisi beta ali alfa.« Premaknil je svoj sprednji propeler v prestavo in usmeril letalo proti Londonu. Za njima je na zahodu že skoraj zbledelo škrlatno in oranžno obarvano nebo; na zenit se je priplazil temen pas oblakov. Ko sta letela čez krematorij, se je letalo pognalo kvišku nad stebrom vročega zraka, ki se je dvigal iz dimnikov, nato pa brž zdrknilo navzdol, saj je priletelo v mrzli zrak, ki se je na drugi strani spuščal proti zemlji.

»Kakšen čudovit zasuk!« Lenina se je veselo zasmejala.

Toda Henryjev glas je postal za hip skoraj otožen: »Ali veš, kdo naju je zasukal?« je rekel. »Neki človek, ki je zdaj za vselej izginil. Puh vročega plina ga je pognal kvišku. Zanimivo bi bilo vedeti, kdo je bil — moški ali ženska, alfa ali epsilon ...« Vzdihnil je. Nato pa je odločno vedro zaključil: »Sicer smo pa vsaj o nečem lahko povsem prepričani; kdorkoli je že bil, bil je srečen, dokler je bil živ. Zdaj smo vsi srečni.«

»Da, zdaj smo vsi srečni,« se je kakor odmev oglasila Lenina. Dvanajst let so jima ponavljali te besede sto in stokrat, noč za nočjo.

Ko sta pristala na strehi odlične štiridesetnadstropne stanovanjske hiše v Westminstru, v kateri je stanoval Hen-ry, sta stopila naravnost v jedilnico. Tam sta v glasni in veseli družbi izvrstno večerjala. Pri kavi so jima postregli s somo. Lenina je vzela dve tableti po pol grama, Henry pa tri. Ko je bilo dvajset minut čez devet, sta prekoračila cesto in stopila na drugi strani v kabaret Westminstrske opatije, ki so ga nedavno odprli. Noč je bila zvezdnata in skoraj brez oblakov, a meseca ni bilo. To človeka sicer navadno spravi v slabo voljo, a Lenina in Henry se tega na srečo nista zavedala. Električne reklame na nebu so zabrisale zunanjo temo. »CALVIN STOPES IN NJEGOVIH ŠESTNAJST SEKSOFONISTOV« S pročelja nove opatije so se vabljivo bleščale velikanske črke. »NAJODLIČNEJŠE VONJAVE IN BARVNE ORGLE V LONDONU. VSA NAJNOVEJŠA SINTETIČNA GLASBA.«

Vstopila sta. Zrak se jima je zazdel vroč in nekako dušljiv, dišal je po ambri in sandalovini. Na obokanem stropu dvorane so barvne orgle prav tedaj naslikale sončni zahod v tropskih krajih. Šestnajst seksofonistov je igralo staro priljubljeno popevko Ni je steklenice na vsem svetu, kot je moja draga stara stekleničica. Štiristo parov je plesalo fivestep po pološčeni dvorani. Lenina in Henry sta kmalu postala štiristoprvi par. Seksofoni so javkali kot ubrano cvileče mačke pod polno luno, ječali v vseh registrih alta in tenorja, ko da bi se jim bližala mala smrt. Harmonično bogat se je njihov drhteči izbor dvigal do viška, glasneje in glasneje — dokler ni končno dirigent zamahnil z roko in je zagrmela zaključna nota eterične glasbe, da je kar odpihnila in uničila šestnajst zgolj človeških pihačev. Grom v zvišanem a-molu. In potem ko je zavladala skoraj popolna tišina, skoraj popolna tema, je sledila postopna sprostitev z diminuendom, ki je polagoma, po četrttonih drsel navzdol, navzdol do komaj zašepetane dominante, ki kar ni hotela utihniti (medtem ko so petčetrtinski ritmi še vedno utripali pod njo) in polnila zatemnjene sekunde z živim pričakovanjem. In to pričakovanje se je končno izpolnilo. Sonce je nenadoma eksplozivno vzšlo, hkrati pa je šestnajstorica ubrala pesem:

Steklenica moja, le k tebi srce mi sili!

Steklenica moja, zakaj so me sploh iztočili? Nebo je modro v srcu tvojem, vreme vedno je lepo.

Saj steklenice, kot je moja, nikjer več ni in je ne bo.

Lenina in Henry sta plesala fivestep z drugimi štiristo plesalci okoli in okoli Westminstrske opatije, a vendar v drugem svetu — v toplem, bogato barvanem, neskončno prijaznem svetu soma-dopusti. Kako ljubeznivi, kako čedni, kako prijetno zabavni so bili vsi! »Steklenica moja, le k tebi srce mi sili ...« A Lenina in Henry sta si svoje srce že utešila ... Bila sta znotraj, tu in zdaj — znotraj in na varnem, uživala sta lepo vreme in večno modro nebo. In ko je šestnajst izčrpanih seksofonistov odložilo glasbila in je aparat za sintetično glasbo predvajal najnovejšega izmed počasnih maltuzijanskih bluesov, bi bila Lenina in  Henry prav lahko dvojčka embria, ki se blago zibljeta vdvoje na valovih ustekleničenega oceana, oceana krvnega nadomestka.

»Lahko noč, dragi prijatelji. Lahko noč, dragi prijatelji!« Zvočniki so zastrli svoja povelja s simpatično in muzikalno vljudnostjo: »Lahko noč, dragi prijatelji ...«

Lenina in Henry sta z vsemi drugimi vred ubogljivo zapustila poslopje. Zvezde, ki so človeku jemale pogum, so medtem napravile že precejšnjo pot po nebu. A čeprav se je zaslon svetlobnih reklam nad njima, ki je ločil nebo in ljudi, zdaj že večidel razkrojil, se mlada človeka še vedno nista zavedala noči in sta bila zato srečna.

Drugi obrok some, ki sta ga zaužila pol ure prej, preden so dvorano zaprli, je zgradil povsem neprediren zid med resničnostjo vesolja in njuno duševnostjo. Ustekleničena sta prekoračila ulico, ustekleničena sta se peljala z dvigalom do Henryjeve sobe v osemindvajsetem nadstropju. A vendar Lenina, čeprav je bila ustekleničena in kljub že drugemu gramu some, ni pozabila storiti vseh previdnostnih ukrepov proti spočetju, ki so jih določali predpisi. Po letih intenzivne hipnopedije in maltuzijanškili vaj med dvanajstim in sedemnajstim letom — bile so po trikrat na teden — je te zavarovalne ukrepe izvajala skoraj prav tako samogibno in nujno, kakor če bi mežikala z očmi.

»Oh, ravnokar sem se spomnila,« je rekla, ko se je vrnila iz kopalnice, »Fanny Crowne bi rada vedela, kje si dobil tisti lepi zeleni pas iz maroškega usnja, ki si mi ga podaril.«

II

Vsak drugi četrtek je moral Bernard prisostvovati obredu družbene solidarnosti. V Afroditaeumu je zgodaj obedoval (v ta klub je bil nedavno po pravilu dve izvoljen tudi Helmholtz), nato pa se je poslovil od prijatelja, poklical na streho taksi in naročil vozniku, naj ga pelje v pevsko palačo Fordsonove skupnosti. Stroj se je dvignil nekaj sto metrov visoko, nato pa poletel naravnost proti vzhodu in ko se je okrenil, je zrasla prav pred Bernardovimi očmi gigantsko lepa pevska palača. Luč je preplavljala tristo dvajset metrov njenega belega nadomestka za kararski marmor, bleščali so se v snežnem žaru nad Ludgate Hillom. Na vsakem izmed štirih vogalov njene ploščadi za pristajanje helikopterjev je v noč škrlatno sijal velikanski T, iz ustnikov štiriindvajsetih velikih zlatih trobent pa je bučala slovesna sintetična glasba.

»Pozen sem, prekleto,« je rekel Bernard sam pri sebi, brž ko je zagledal Velikega Henryja, uro na pevski palači. In res, ko je plačeval šoferju taksija, je Veliki Henry že bil uro. »Ford,« je zapel velikanski bas iz vseh zlatih trobent. »Ford, Ford, Ford ...« Devetkrat. Bernard je stekel k dvigalu.

Veliki avditorij za proslave Fordovega dne in za drugo množično občestveno petje je bil v pritličju stavbe. Nad njim pa je bilo sedem tisoč prostorov, po sto v vsakem nadstropju. Skupine solidarnosti so jih uporabljale za svoje obrede, ki so jih opravljali vsakih štirinajst dni. Bernard je izstopil v triintridesetem nadstropju, pohitel po hodniku, za hip neodločno obstal pred sobo 3210, nato pa zbral dovolj poguma, da je odprl vrata in vstopil.

Hvala Fordu! Ni bil še čisto zadnji. Trije stoli izmed dvanajstih, postavljenih okoli krožne mize, še vedno niso bili zasedeni. Smuknil je v najbližjega — kar se je dalo neopazno — in bil nared, da se namršči ob pogledu na tiste, ki bodo prišli še kasneje.

Dekle na levi se je obrnilo k njemu in ga vprašalo:

»Kaj si pa igral danes popoldne? Golf z ovirami ali elektromagnetskega?«

Bernard jo je pogledal (Ford! To je bila Morgana Rotschild) in moral ves rdeč v obraz priznati, da ni igral ne enega ne drugega. Morgana se je začudeno zastrmela vanj. Umolknila sta, obema je bilo nerodno.

Nato pa se je nalašč obrnila proč in nagovorila bolj športnega moškega, ki je sedel na njeni levici.

»Res, lepo sem začel obred solidarnosti,« si je mislil Bernard ves nesrečen, in že naprej vedel, da se mu tudi tokrat ne bo posrečilo doseči pokore in sprave. Ce bi si vsaj vzel toliko časa, da bi se ozrl okoli sebe, namesto da je planil na prvi stol. Lahko bi sedel med Fifi Bradlaughovo in Joanno Diesel. Namesto tega pa je sedel kar na slepo poleg Morgane. Morgana! Ford! Tiste njene črne obrvi — bolje rečeno, tista obrv, zakaj nad nosom so se stikale! In desno od njega je sedela Klara Deterding.

Klarine obrvi se res niso stikale. A bila je kar preveč pnevmatična, Fifi in Joanna pa sta bili ravno pravšni. Bujni, plavolasi, ne preobilni ... In tista velika mrcina, Tom Kavaguči, je zdaj sedel ravno med njima.

Zadnji je prispel Sarodžini Engels.

»Zamudili ste,« je strogo rekel predsednik skupine. »Pazite, da se to ne bo več zgodilo.«

Sarodžini se je opravičil in smuknil na svoje mesto med Jimom Bokanovskim in Herbertom Bakuninom. Skupina je bila zdaj zaključena, krožek solidarnosti je bil popoln in brezhiben. Moški, ženska, moški, v brez konca menjajočem se krogu so sedeli okoli mize. Vseh dvanajst udeležencev je bilo pripravljenih, da postanejo eno, pričakovali so, da se spojijo, stopijo, izgubijo svojih dvanajst ločenih istosti v večjem bitju.

Predsednik je vstal, naredil znamenje T-ja, vključil sintetično glasbo, sprožil tiho, neutrudljivo bobnanje in zbor glasbil — skoraj pihal in supergodal — ki so bučno ponavljala in ponavljala kratko melodijo Prve himne solidarnosti, da se je človeku neizbrisno vtisnila v spomin. Spet in spet so začuli himno — a tega utripajočega ritma ni slišalo uho, temveč prepona; javkanje in zvok teh vedno ponavljajočih se melodij nista prodrla v zavest, temveč v koprneči drob.

Predsednik je še enkrat napravil znamenje črke T in sedel. Obred se je začel. Na sredo mize so postavili posvečene tablete some. Ljubezenska čaša some, pripravljena z jagodnim sladoledom, je šla iz roke v roke in jo je z besedami: »Pijem na svoje uničenje!« vsak izmed dvanajstih udeležencev izpraznil do dna. Nato pa so ob spremstvu sintetičnega orkestra zapeli Prvo himno solidarnosti.

Dvanajst nas je, Ford, a zdaj se spojimo kot dvanajst kapelj pod skupno gladino. Združeni zdaj naprej pohitimo, urno kot tvoje sijajno vozilo.

Dvanajst hrepenečih kitic. Nato je čaša ljubezni začela krožiti vdrugič. Besedilo se je zdaj glasilo: »Pijem na čast Večjemu bitju.« Vsi so pili. Godba je igrala brez prestanka. Oglašali so se bobni. Harmonije so vekale, zadevale druga ob drugo, obsedle raztopljeno drobovje. Zapeli so Drugo himno solidarnosti.

Pridi sem, prijatelj naš, ti Večje bitje, dvanajst v enem, vse Uničujoči!

Zdaj radi umremo, zakaj žitje večje nam potem napoči!

Spet dvanajst kitic. Zdaj je somazc začela učinkovati. Oči so se bleščale, lica so rdela, notranja luč vesoljne dobrohotnosti je ožarjala vsak obraz in sijala v srečnih, prijaznih nasmeških. Celo Bernard je začutil, da se je nekoliko odtajal. Ko se je Morgana Rotschild z žarečimi očmi obrnila k njemu, se je potrudil, kolikor se je le mogel, da bi ji vrnil ta žareči pogled. Toda obrv — pravzaprav dve, združeni v eno — je bila še vedno tam: ni je mogel prezreti, naj se je še tako trudil. Bernard se še ni dovolj odtajal. Morda, če bi sedel med Fifi in Joanno ... Čaša ljubezni je začela tretjič krožiti. »Pijem na njegov skorajšnji prihod,« je vzkliknila Morgana Rotschild, ki je prišla prav zdaj na vrsto, da začne krožni obred. Govorila je glasno, zanosno. Izpila je čašo in jo izročila Bernardu. »Pijem na njegov skorajšnji prihod,« je ponovil in si zares prizadeval, da bi

(občutil, kako blizu je ta prihod; a misli na obrv se še vedno ni mogel otresti, in prihod je bil — kar se je njega tikalo — še strašno daleč. Izpil je čašo in jo izročil Klari Deterding.

»Spet ga bom polomil,« je rekel sam pri sebi. »Vem, da ga bom.« A vendar se je na vso moč trudil, da bi bil njegov obraz žareč.

Čaša ljubezni je končala svojo krožno pot. Predsednik je dvignil roko in dal znamenje; zbor je ubral Tretjo himno solidarnosti.

Zdaj bitje večje medse brž sprejmite!

Naj v radosti nas smrt vse doleti!

In v ritmu bobnov zdaj se raztopite!

Saj ti si jaz in jaz sem ti!

Verz je sledil verzu in glasovi so drhteli v čedalje večjem razburjenju. Občutek skorajšnjega prihoda je polnil zrak z nekakšno električno napetostjo. Predsednik je izklopil glasbo in po zaključni noti zadnje kitice je zavladala popolna tišina — tišina napetega pričakovanja, a v njej je drhtelo in gomazelo nemirno utripajoče življenje. Predsednik je iztegnil roko; in nenadoma je glas, globok in močan glas, bolj zvočen kot kak zgolj človeški glas, bogatejši, toplejši in bolj drhteč od ljubezni in hrepenenja in sočutja, čudovit, skrivnosten, nadnaraven glas spregovoril za njimi. Zelo počasi je rekel: »Oh, Ford, Ford, Ford.« Glas je bil čedalje tišji in se je spuščal čedalje niže. Navzoče je drhteče prešinil občutek toplote iz sončnega pleteža in jim preletel telesa prav do skrajnih koncev, oči so se jim zasolzile, srce in drobovje sta se zganila, kakor da bi zaživela svoje lastno življenje. »Ford!« Kar topili so se:

»Ford!« Kar raztapljali so se, raztapljali. Nato pa se je nenadoma začul drugačen glas, da so se vsi zdrznili. »Poslušajte!« se je oglasil kot trobenta. »Poslušajte!« Prisluhnili so. Cez nekaj časa se je glas znižal v šepet, a ta šepet je bil kdo ve zakaj prodirnejši od najglasnejšega krika. »Noge Večjega bitja.« Šepet je malone utihnil. »Noge Večjega bitja so na stopnicah.« In spet je zavladala tišina; in pričakovanje, za hip sproščeno, se je spet napelo, se bolj in bolj napenjalo, toliko da se ni lok prelomil. Noge Večjega bitja — oh, slišali so jih, slišali so jih, kako potihoma prihajajo po stopnicah, prihajajo po nevidnih stopnicah, prihajajo čedalje bliže. Noge Večjega bitja. In nenadoma se je lok prelomil. Morgana Rotschild je planila kvišku, njene oči so bolščale, ustnice je imela razmaknjene.

»Slišim ga,« je zakričala. »Slišim ga.«

»Prihaja,« je zavpil Sarodžini Engels.

»Da, prihaja, slišim ga.« Fifi Bradlaugh in Tom Kavaguči sta oba hkrati vstala.

»Oh, oh, oh!« je nejasno govorila Joana.

»Prihaja!« se je zadrl Jim Bokanovsky.

Predsednik se je nagnil, se nečesa dotaknil in s tem sprožil pravi delirij cimbal in pihal in mrzlično bobnanje.

»Oh, on prihaja!« je zavreščala Klara Deterding. »Aj!« Bilo je, kakor da bi ji kdo prerezal grlo.

Bernardu se je zazdelo, da je prišel čas, ko se mora tudi on zganiti, zato je sam planil pokonci in zakričal: »Slišim ga; prihaja.« A to ni bilo res. Slišal ni ničesar in zanj ni prišel nihče. Nihče — kljub glasbi, kljub čedalje hujšemu razburjenju. Kljub temu pa je krilil z rokami in ni kričal nič manj kot najglasnejši med njimi; in ko so začeli drugi poskakovati in tolči z nogami in drsati po tleh, je tudi sam poskakoval in drsal.

Krožni sprevod plesalcev je krenil po sobi. Vsak izmed njih se je z rokami oprijemal bokov tistega, ki je bil pred njim. Sukali so se v krogu, vpili z enim glasom, udarjali z nogami ob tla po ritmu glasbe, tolkli v ritmu, vsak je tolkel z rokami v ritmu po zadnjici pred seboj; dvanajst parov rok je tolklo kot eden; in dvanajst zadnjic je zamolklo odzvanjalo. Dvanajst kakor eden, dvanajst kakor eden. »Slišim ga, slišim ga, kako prihaja.« Glasba je pohitela; hitreje in hitreje so cepetale noge, hitreje in hitreje so v ritmu padale roke. In nenadoma je mogočen sintetični glas zagrmel besede, ki so sporočile bližajoče se spokorjenje in končno uresničenje solidarnosti, prihod samega Dvanajst—v—enem, utelešenja Večjega bitja.

»Orgy-porgy,« je pel, medtem ko so veliki bobni še dalje tolkli svoj mrzlični signal:

Orgy-porgy, zdaj vsak se raduj!

Poljubljaj dekleta, jih v Eno združuj!

Vsi v Enem so ubrani, fantje in dekleta, saj Orgy-porgy sprostitev obeta.

»Orgy-porgy,« so pritegnili plesalci k liturgičnemu refrenu. »Orgy-porgy, zdaj vsak se raduj, poljubljaj dekleta ...« In ko so peli, so začele luči polagoma ugašati, a hkrati so postale toplejše, bogatejše in bolj rdeče, dokler se niso končno plesalci vrteli v škrlatnem mraku skladišča embriov. »Orgy-porgy ...« Plesalci so v krvavo rdeči in fetalni temi še nekaj časa krožili, tolkli in tolkli v neutrudljivem ritmu. »Orgy-porgy ...« Nato se je krog razmajal, pretrgal ter delno razsut popadal na obroč ležišč, ki so obdajala — en krog zaprt v drugem — mizo in stole, nanizane kakor planeti okoli nje. »Orgy-porgy ...« Globoki glas je nežno gostolel in grulil; v rdečem mraku je bilo slišati, kakor da bi kak velikanski črnski golob dobrohotno visel v zraku nad plesalci, ki so zdaj že ležali, eni na hrbtu, drugi na trebuhu.

Stala sta na strehi; Veliki Henry je pravkar odpel enajsto uro. Noč je bila mirna in toplo.

»Ali ni bilo čudovito?« je rekla Fifi Bradlaugh. »Ali ni bilo zares čudovito?« Pogledala je Bernarda in na obrazu ji je žarelo navdušenje, a v tem navdušenju ni bilo sledu razburjenja ali razvnetosti — saj kdor je razvnet, še vedno ni potešen. Njen zanos je bil mirna ekstaza dosežene izpolnitve, mir, a ne zgolj mir prazne nasičenosti in praznote, temveč urejenega življenja, umirjenih in uravnovešenih sil. Bogat in živ mir. Zakaj služba solidarnosti ni samo jemala, temveč tudi dajala, črpala je, a polnila znova. Fifi je bila polna, dosegla je popolnost, še vedno je bila več kot zgolj ona sama. »Se ti ne zdi, da je bilo čudovito?« je vztrajala ter pogledala Bernardu v obraz s tistimi nadnaravno se bleščečimi očmi.

»Da, zdelo se mi je čudovito,« se je zlagal in pogledal proč; videz njenega poveličanega obraza ga je obtoževal, hkrati pa gaje ironično opomnil na lastno ločenost. Zdaj je bil prav tako osamljen, kakor je bil, ko se je obred začel

— še celo bolj osamljen, prav zato, ker svoje praznote ni z ničimer napolnil, osamljen je bil zavoljo svoje mrtve nasičenosti. Ločen in nespokorjen, medtem ko so se drugi stopili v Večje bitje, je ostal sam celo v Morganinem objemu — celo dosti bolj osamljen, bolj brezupno on sam, kakor je bil kdaj prej v življenju. Iz tistega škrlatnega somraka se je dvignil v običajni električni blesk, a boleča zavest o samem sebi se mu je stopnjevala v pravo muko.

Bil je skrajnje nesrečen, in morda (njene bleščeče se oči so ga obtoževale), morda je bil tega sam kriv. »Res čudovito,« je ponovil, a misliti ni mogel na nič drugega kot na Morganino obrv.

I

Čudak, čudak, čudak— tako je sodila Lenina o Bernardu Marxu. Tako čuden je bil zares, da se je v naslednjih tednih več kot enkrat vprašala, ali naj si premisli glede počitniškega izleta v Novo Mehiko in ali ne bi bilo nemara le bolje, da bi šla z Benitom Hooverjem na severni tečaj. A severni tečaj je poznala, ker je že bila prejšnje poletje tam z Georgeem Edzelom, še bolj pa jo je motilo, da se ji je zdelo tam zelo pusto. Človek ni imel kaj početi, hotel je bil brezupno staromoden — nič televizije v spalnicah, nobenih dišavnih orgel, samo najbolj trhla sintetična glasba, in nič več kakor petindvajset igrišč za skvoš na tekočih stopnicah, in to za dvesto gostov. Ne, s severnim tečajem se res ne bi mogla več sprijazniti. Poleg tega pa je bila doslej v Ameriki samo enkrat. In še takrat ni bilo nič prida! Cenen konec tedna v New Yorku — s kom ga je že prebila? Z Jeanom Jacquesom Habibullahom ali Bokanovskim Jonesom? Tega se ni mogla več spomniti. Sicer pa tudi ni bilo niti najmanj važno. Priložnost, da bi lahko spet poletela na zahod, in to za ves teden, se ji je zdela na moč vabljiva. Poleg tega bi v tistem tednu prebila vsaj tri dni v rezervatu za divjake. Bernard je bil kot psiholog kaste alfa plus eden izmed redkih njenih znancev, ki so imeli dovoljenje za vstop v rezervat. Za Lenino je bila ta priložnost torej edinstvena. A tudi Bernardovo čudaštvo je bilo tako edinstveno, da si je le pomišljala, ali naj to priložnost izkoristi, in je že preudarjala, ali ne bi šla raje vnovič s tistim smešnim starim Benitom na severni tečaj. Benito je bil vsaj normalen. Bernard pa ...

»Alkohol v njegovem krvnem nadomestku.« Tako je Fanny razlagala menda sleherno čudaštvo. Henry, s katerim je Lenina nekoč v postelji precej zaskrbljeno razpravljala o svojem novem ljubimcu, pa je primerjal ubogega Bernarda z nosorogom. »Nosoroga ni mogoče naučiti, da bi delal tisto, kar človek pričakuje od njega,« ji je bil razložil kratko in nazorno, kakor je govoril vedno. »Nekateri moški so skoraj podobni nosorogom; na prilagajanje ne reagirajo tako, kakor bi bilo treba. Reveži! Bernard je že takšen. Samo sreča, da službo še kar dobro opravlja. Drugače bi ga direktor že davno odslovil. A vendar,« je dodal Lenini v tolažbo, »se mi zdi precej krotak.«

Precej krotak, to morda že; a tudi precej vznemirljiv. Na primer ta njegova manija delati reči na skrivaj. In to je lahko v resnici samo pomenilo, da ni delal sploh nič. Kaj bi namreč človek sploh lahko delal sam? (Razen da gre v posteljo, seveda: a tega vendar ne moreš početi ves čas.) Da, kaj bi lahko počel? Presneto malo. Tisto popoldne, ko sta šla prvič skupaj ven, je bilo zares imenitno. Lenina je predlagala, naj bi šla plavat v podeželski klub v Torquay, nato pa na kosilo v Oxford Union. A Bernard je menil, da bo tam preveč ljudi. Kaj pa, če bi šla odigrat partijo elektromagnetnega golfa v St. Adrew? A Bernard spet: ne. Zdelo se mu je, da je elektromagnetni golf potrata časa.

»Čemu pa imamo sploh čas?« je nekoliko začudeno vprašala Lenina.

Videti je bilo, da ga imamo zato, da se sprehajamo po Lake Districtu; to ji je namreč Bernard zdaj predlagal. Da bi pristala na strehi Skiddavva in se nato nekaj ur sprehajala po vresišču. »Sama, jaz in ti, Lenina.«

»Ampak, Bernard, saj bova tako vso noč sama.«

Bernard je zardel in pogledal proč. »Da bi se sama pogovarjala, sem hotel reči,« je zamrmral.

»Pogovarjala, o čem pa?« Sprehajanje in pogovor — Lenini se je zdelo kaj čudno, da bi bilo mogoče tako prebiti vse popoldne.

Končno ga je le pregovorila, dasi se mu je hudo upiralo, in poletela sta v Amsterdam ter si ogledala polfinalne tekme ženskih rokoborb težke kategorije.

»V gneči,« je zagodrnjal, »kakor po navadi.« Vse popoldne je bil trdovratno mrk; z njenimi prijatelji (teh sta srečala na ducate v baru, kjer so v odmorih postregli gostom s somo in sladoledom) ni hotel govoriti; in kljub svoji potrtosti še slišati ni maral o tem, da bi zaužil pol grama sladoleda z malinami, s katerim ga je silila Lenina. »Raje sem tak, kot sem,« je rekel, »sam svoj in zoprn. Ne kdo drug, pa naj bo še tako vesel.«

»Ob pravem času gram, korist spoznal boš sam,« mu je Lenina brž postregla z biserom v spanju naučene modrosti.

Bernard pa je kozarec, ki ga je postavila predenj, nestrpno odrinil.

»Nikar ne bodi siten,« je rekla Lenina. »Zapomni si: kubičnega centimetra obrok te reši vseh nadlog.«

»Oh, Ford pomagaj, daj no že mir!« je zavpil.

Lenina je skomignila z rameni. »Some gram je boljši kakor sram,« je končala dostojanstveno in sama pojedla sadni sladoled.

Ko sta se vračala čez Rokavski preliv, je hotel Bernard po vsej sili ustaviti propeler in obviseti s svojim helikopterjem tako, da bi bili vijaki komaj sto čevljev nad valovi. Vreme se je medtem poslabšalo, veter je zapihal od jugozahoda in nebo se je pooblačilo.

»Poglej!« ji je rekel.

»To je vendar strašno,« je vzkliknila Lenina, se zdrznila in umaknila od okna. Groza jo je bilo drveče praznote noči, črne, razpenjene vode, ki se je dvigala pod njima, bledega obličja lune, ki je bilo videti tako prepadeno in zmedeno med podečimi se oblaki. »Odpriva radio! Hitro!« Posegla je po gumbu na armaturni plošči in ga zavrtela kar na slepo.

»... nebo je modro v srcu tvojem,« je pelo šestnajst falzetnih glasov tremolando, »in vreme vedno je ...«

Nato pa hrk! in tiho je bilo. Bernard je izklopil tok.

»Rad bi imel mir, medtem ko gledam morje,« ji je rekel. »Človek v tem vražjem hrupu niti gledati ne more.«

»Ta glasba je vendar tako lepa. In jaz gledati sploh ne maram.«

»Jaz pa,« je trmoglavil on. »Pri tem imam občutek, kakor da ...« pomišljal je in iskal besede, ki bi izrazile tisto, kar je občutil, »kakor da bi bil pri tem bolj jaz sam, če razumeš, kaj hočem s tem reči. Bolj sam zase, ne zgolj del nečesa drugega. Ne samo celica v telesu družbe. Ali ti pri tem nimaš takšnih občutkov, Lenina?«

A Lenina je že jokala. »Strašno je, strašno je,« je venomer ponavljala. »In kako moreš vendar reči, da ne maraš biti del družbenega telesa? Saj končno sleherni izmed nas dela za vsakega drugega. Drug brez drugega ne moremo nič. Celo epsiloni ...«

»Da, saj vem,« se ji je porogal Bernard. »Celo epsiloni so koristni! Jaz sem tudi. Pa si prekleto želim, da ne bi bil!«

Lenina se je ob tem bogokletju kar zgrozila. »Bernard!« je ugovarjala vsa osupla in potrta. »Kako moreš vendar tako govoriti?«

On pa je zamišljeno in z drugačnim glasom ponovil za njo: »Kako le morem? Ne, problem je pravzaprav v tem: Kako je to, da ne morem, ali bolje rečeno — saj končno prav dobro vem, zakaj ne morem — kako bi bilo, če bi mogel, če bi mogel, če bi bil svoboden, ne pa zasužnjen zaradi svojega prilagajanja?«

»Ampak, Bernard, ti vendar govoriš strašne reči.«

»Si ti ne želiš, da bi bila svobodna, Lenina?«

»Ne vem, kaj hočeš s tem reči. Saj sem svobodna. Svobodna, da lahko čudovito uživam življenje. Dandanes smo vsi srečni.«

Bernard se je zasmejal. »Da, dandanes smo vsi srečni.

To začnemo otrokom vbijati v glavo že s petimi leti. Toda ali ti ne bi bilo všeč, Lenina, če bi bila toliko svobodna, da bi bila lahko kako drugače srečna? Po svoje, na primer, ne pa tako kakor vsi drugi?«

»Ne vem, kaj hočeš s tem reči,« je ponovila Lenina.

Nato pa se je obrnila k njemu. »Oh, vrniva se, Bernard,« ga je zaprosila. »Tako zoprno se mi zdi tu.«

»Ali nisi rada z menoj?«

»Seveda sem, Bernard. Samo ne tu, kjer je tako strašno.«

»Mislil sem, da bova tu bolj ... bolj skupaj, ko vidiva samo morje in mesec. Bolj skupaj, kakor sva v gneči, ali  celo v moji sobi. Ali tega ne razumeš?«

»Jaz ničesar ne razumem,« je rekla odločno; trdno je sklenila, da ne sme nobena stvar okrniti njenega nerazumevanja. »Nič ne razumem, najmanj pa to,« je nadaljevala z drugačnim glasom, »zakaj ne vzameš some, kadar te mučijo te tvoje strašne misli. Potem bi čisto pozabil nanje in bil bi dobre volje. Tako dobre volje,« je ponovila in se nasmehnila, kljub osupli zaskrbljenosti v očeh, vabljivo in nasladno dobrikajoče se, vsaj mislila si je tako.

Molče jo je gledal, njegov obraz je bil hladen in zelo resen — in se ji zazrl v oči. Čez nekaj sekund so njene oči trznile in se odmaknile, živčen, kratek smeh je privrel iz nje in skušala se je česa domisliti, a se ni mogla. Tišina se je vlekla in vlekla.

Ko je Bernard končno le spregovoril, je bil njegov glas tih in utrujen. »Prav,« je rekel, »se bova pa vrnila.« Močno je pritisnil na pedal za plin, da je stroj švignil proti nebu kakor raketa. V višini štiri tisoč čevljev je pognal propeler. Kako minuto ali dve sta letela molče. Nato pa je Bernard nenadoma bušil v smeh. Precej čuden smeh je to, si je mislila Lenina, a smeh je bil vendarle.

»Se zdaj bolje počutiš?« si je drznila vprašati.

V odgovor je dvignil roko od krmila, jo objel in ji začel božati prsi.

»Ford bodi zahvaljen,« je rekla Lenina sama pri sebi, »zdaj je spet normalen.«

Pol ure kasneje sta bila v njegovem stanovanju. Bernard je pogoltnil kar štiri tablete some obenem, odprl radio in televizor ter se začel slačiti.

»No,« ga je vprašala Lenina, pomenljivo in spogledljivo hkrati, ko sta se naslednje popoldne sestala na strehi, »si sinoči kaj užival?«

Bernard je prikimal. Zlezla sta v letalo. Začutila sta sunek v bok in že sta se dvigala.

»Vsi pravijo, da sem izredno pnevmatična,« je zamišljeno rekla Lenina in se sama potrepljala po nogah.

»Izredno.« Ampak v Bernardovih očeh je bil izraz bolečine. »Kakor meso,« si je mislil.

Malce zaskrbljeno se je ozrla kvišku. »A saj se ti menda ne zdim predebela, kaj?«

Zmajal je z glavo. Kakor živalsko meso.

»Tebi zdi, da sem ravno pravšna.« Spet je prikimal. »V vsakem pogledu?«

»Popolna si,« je rekel na glas. Sam pri sebi pa: tudi sama je istega mnenja o sebi. Ne zdi se ji zamalo, da je kup mesa.

Lenina se je zmagoslavno nasmehnila. A njeno zadoščenje je bilo prezgodnje.

»Kljub temu,« je po kratkem molku nadaljeval, »si pa še vedno želim, da bi se vse tisto kako drugače končalo.«

»Drugače? Se lahko konča kako drugače?«

»Ni mi bilo všeč, da sva končala v postelji,« je razložil.

Lenina je bila začudena.

»Ne takoj, ne že prvi dan.« j    »Kaj pa potem ... ?«

Začel ji je pripovedovati kup nerazumljivih in nevarnih neumnosti. Lenina se je trudila, kar se je mogla, da bi zamašila ušesa svojega duha, a kdaj pa kdaj ji je le kak stavek vdrl v zavest. »... preizkusiti, kako bi bilo, če bi potlačil svoje nagibe,« ga je slišala reči. Ob teh besedah kakor da se je v njeni duševnosti zganila neka vzmet.

»Nikoli ne odloži na jutri užitka, ki si ga lahko privoščiš danes,« je rekla slovesno.

»Dvesto ponovitev, po dvakrat na teden od dveh do pol petih,« to je bilo vse, kar je pripomnil. Norega in pohujšljivega govorjenja še vedno ni bilo konec. »Rad bi dognal, kaj je strast,« ga je slišala reči. »Rad bi kako stvar močno občutil.«

»Kdor čustva razdaja, ta družbo zamaja,« je rekla Lenina.

»No, in zakaj se ne bi malo zamajala?«

»Bernard!«

A Bernarda ni postalo nič sram.

»V umskem pogledu in med delovnim časom smo odrasli,« je nadaljeval. »Glede čustev in želja pa pravi otročički.«

»Naš Ford je ljubil otročičke.«

Bernard se ni zmenil za besede, s katerimi ga je prekinila. »Zadnjič sem se nenadoma domislil,« je nadaljeval, »da bi bil človek nemara lahko ves čas odrasel.«

»Ne razumem te.« Leninin glas je bil odločen.

»Vem, da me ne. In zato sva tudi šla sinoči skupaj v posteljo — kakor otroka — namesto da bi bila odrasla in bi počakala.«

»Uživala sva pa le, ali ne?« je vztrajala Lenina.

»Oh, uživala sva pa res, in še kako,« je odgovoril Bernard — in s tako turobnim glasom, s tako globoko nesrečnim izrazom, da je Lenini njeno zmagoslavje pri priči izpuhtelo. »Morda se mu pa vendarle zdim predebela,« si je mislila.

»Saj sem ti povedala.« To je bilo vse, kar je rekla Fan-ny, ko je prišla Lenina k njej in ji zaupala, kar je doživela. »Alkohol so mu natočili v krvni nadomestek.«

»Toda Bernard,« je vztrajala Lenina, »mi je vendarle všeč. Tako silno nežne roke ima. In njegove kretnje z rameni se mi zdijo tako privlačne.« Vzdihnila je. »Ampak zares si želim, da bi ne bil tako čudaški.«

II

Bernard je za hip postal pred vrati direktorjeve sobe. Globoko je zasopel in zravnal rame ter se pripravil na neprijazen sprejem, saj je bil prepričan, da se mu ne obeta nič drugega. Potrkal je in vstopil.

»Dovoljenje mi boste parafirali, gospod direktor,« je rekel kar se da brezbrižno in položil listino na pisalno mizo.

Direktor ga je kislo pogledal. Toda vrh dokumenta je stal pečat pisarne svetovnega nadzornika in podpis Mu-stafe Monda je segal, drzno in črno zarisan, čez ves spodnji konec lista. Vse je bilo popolnoma v redu. Direktor ni imel nobene izbire. Vpisal je s svinčnikom svoji začetnici

—    majhni bledi črki, ki sta klavrno stali ob vznožju Mustafe Monda — in je hotel brez pripombe ali simpatične fordovske naglice vrniti listino, ko mu je oko obtičalo na nečem, kar je bilo zapisano v besedilu dovoljenja.

»Za obisk rezervata v Novi Mehiki?« je rekel. Njegov glas in obraz, ki gaje dvignil, ko je pogledal Bernarda, sta izražala nekakšno razburjeno osuplost.

Presenečen zaradi njegovega presenečenja je Bernard prikimal. Umolknila sta.

Direktor se je nagnil nazaj v naslanjaču in se namrgodil. »Koliko časa je že tega?« je rekel, govoreč bolj sam s seboj kakor z Bernardom. »Menda dvajset let. Prej jih bo petindvajset. Vaših let sem moral biti ...« Vzdihnil je in zmajal z glavo.

Bernardu je bilo silno nerodno. Tako konvencionalen, tako tankovestno korekten človek, kot je bil direktor

—    pa ti zagreši tako grobo napako! Bernard bi si bil najraje zakril obraz in stekel iz sobe. On sam sicer ni videl nič zares spotakljivega v tem, če so ljudje govorili o davni preteklosti; to je bil pač eden izmed tistih hipnopedičnih predsodkov, ki se jih je sam (vsaj mislil si je tako) povsem otresel. Plašil se je samo zato, ker je vedel, da direktor takšnega ravnanja ne odobrava — a se je vendar dal zapeljati v prepovedano dejanje. Kaj ga je vendar prignalo k temu? Bernard je pohlepno poslušal, čeprav je bil hudo v zadregi.

»Isto misel sem imel kakor vi,« mu je razodel direktor. »Hotel sem si ogledati divjake. Dobil sem dovolilnico za Novo Mehiko in sem šel tja na poletni dopust. Z dekletom, ki sem ga prav tedaj imel. Spadala je v skupino beta minus in mislim (direktor je zamižal), mislim, da je imela plave lase. Vsekakor pa je bila pnevmatična, izredno pnevmatična; tega se še spominjam. No, šla sva torej tja, si ogledala divjake, jezdila okoli in tako dalje. Takrat pa — bil je že skoraj zadnji dan mojega dopusta — takrat... se je izgubila. Jezdila sva po eni izmed tistih zoprnih gora, bilo je strašno vroče in soparno — in sva po obedu zaspala. Ali vsaj jaz sem zaspal. Ona je šla gotovo sama kam na sprehod. Bodi že, kakor hoče, ko sem se prebudil, je ni bilo več. In prav tedaj se je razdivjala najhujša nevihta, ki sem jo kdaj doživel. Lilo je in bobnelo in bliskalo; konja sta se odtrgala in ušla; jaz pa sem se zgrudil na tla, ko sem ju skušal ujeti, ter se pobil po kolenu, da sem komaj še lazil okoli. A vendar sem iskal in kričal in iskal. Toda o njej ni bilo sledu. Nato sem se domislil, da se je gotovo vrnila v počitniški dom. Splazil sem se v dolino po poti, po kateri sva prišla gor. Koleno me je strašno bolelo, in somo sem spotoma nekje izgubil. Hodil sem več ur. Šele po polnoči sem se vrnil v počitniški dom. A tam je ni bilo, ni je bilo tam,« je ponovil direktor. Umolknil je. »No,« je končno nadaljeval, »naslednjega dne smo jo šli iskat. A našli je nismo nikjer. Gotovo je zdrknila v kako grapo ali pa jo je požrla puma. Ford si ga vedi. Strašno je bilo zares. Ta reč me je tedaj hudo pretresla. Moram reči, da me je pretresla bolj, kakor bi me smela. Saj se končno taka nesreča lahko primeri slehernemu izmed nas; in telo družbe ostane, kakršno je, čeprav se spreminjajo celice, ki ga sestavljajo.« A vse je kazalo, da ta tolažba, katere so direktorja naučili v spanju, ni veliko zalegla. Zmajal je z glavo. »Včasih se mi celo sanja o tem,« je nadaljeval potihoma. »Sanja se mi, da me je prebudil grom, pa vidim, da je ni več; sanja se mi, da jo iščem in iščem vsepovsod med drevjem.« Direktor se je pogreznil v tišino spominov.

»To vas je moralo strahotno pretresti,« je malone nevoščljivo dejal Bernard.

Ko je direktor zaslišal njegov glas, se je zdrznil in zapekla ga je vest; zavedel se je, kje je. Ošvignil je Bernarda z očmi, pogledal vstran in temno zardel; nato ga je spet pogledal, prebudil se mu je nenaden sum in je z dostojanstvenim srdom dejal: »Nikar si ne domišljajte, da sem imel do tistega dekleta kakšen nespodoben odnos. Nobene čustvenosti ali zavlačevanja ni bilo. Vse je bilo docela normalno.« Izročil je Bernardu dovolilnico. »Zares ne vem, zakaj sem vas dolgočasil s to nepomembno dogodivščino.« Ves divji sam nase, ker je izdal spotakljivo skrivnost, se je znesel nad Bernardom. Njegove oči so zdaj gledale odkrito zlohotno. »In ob tej priložnosti bi vam rad povedal, gospod Marx,« je nadaljeval, »da nisem prav nič zadovoljen s tem, kar mi poročajo o vašem vedenju v prostem času. Morda boste rekli, da se me to nič ne tiče. Pa se me. Skrbeti moramo za dober sloves naše ustanove. Moji delavci morajo biti vzvišeni nad vsakim sumom, zlasti še tisti, ki pripadajo najvišjim kastam. Alfe so tako prilagojeni, da niso nujno infantilni v čustvenih odnosih. A zato si morajo še prav posebno prizadevati, da se vedejo tako kot se drugi. Njihova dolžnost je, da so infantilni, čeprav proti svojim nagnjenjem. In zato, gospod Marx, vas moram krepko posvariti.« Direktorjev glas je kar drhtel od ogorčenja, ki je zdaj postalo povsem pravično in brezosebno — saj je izražal grajo same Družbe. »Če bom še kdaj slišal, da ste kaj zagrešili in da niste upoštevali pravil o infantilni spodobnosti, bom zahteval, naj vas premestijo v kak odročni zavod, če le mogoče na Islandijo. Pozdravljeni.« Zasukal se je v naslanjaču, vzel v roke pero in začel pisati.

»To ga bo izučilo,« je rekel sam pri sebi. A se je zmotil. Zakaj Bernard je odšel razposajeno vesel in ko je zaloputnil za seboj vrata direktorjeve sobe, je bil ves navdušen ob misli, da se je sam samcat postavil po robu ustaljenemu redu; navdihovala ga je opojna zavest o pomenu in važnosti lastne osebe. Celo misel, da ga bodo preganjali, ga ni nič omajala; bolj ga je krepila kakor tlačila. Čutil se je dovolj močnega, da se spoprime z nevšečnostmi in jih premaga, dovolj močnega, da bi prenesel celo Islandijo. A ta zaupljivost je bila še večja zato, ker ni niti za hip verjel, da mu bo treba sploh kaj prenesti. Ljudi pač niso premeščali zavoljo takšnih reči. Islandija je bila samo grožnja. Nadvse spodbudna in poživljajoča grožnja. Ko je stopal po hodniku, je celo zažvižgal.

Ko je Helmholtzu istega večera poročal o svojem razgovoru z direktorjem, je napravil iz sebe pravega junaka. »Potem sem mu pa kar rekel,« je končal, »naj se pogrezne v brezdanjo preteklost, in sem odkorakal ven.« Pričakujoče je pogledal prijatelja, čakal je, da bo prejel nagrado simpatije, spodbude in občudovanja, ki si jo je bil zaslužil. A bilo je vse tiho. Helmholtz je molče sedel in buljil v tla.

Bernarda je imel rad; hvaležen mu je bil, saj je bil edini izmed njegovih znancev, s katerim se je lahko pomenil o rečeh, ki so se mu zdele važne. Kljub temu pa je imel Bernard nekaj lastnosti, ki jih je Watson sovražil. Na primer takšnole širokoustenje. Pa izbruhe tistega klavrnega pomilovanja samega sebe, ki so sledili bahanju. In njegovo obžalovanja vredno navado, da mu je zrasel pogum šele potem, ko je šla nevihta že mimo; da je bil kar izredno priseben, kadar ni bilo nikogar zraven. Te reči je Watson sovražil — prav zato, ker je imel Bernarda rad. Poteklo je več sekund. Helmholtz je še vedno buljil v tla. In nenadoma je Bernard zardel in se obrnil proč.

III

Med vožnjo se ni zgodilo nič posebnega. Raketa Modri Pacifik je prispela dve minuti in pol prezgodaj v New Orleans, izgubila štiri minute v tornadu nad Teksasom, a priletela v ugoden zračni tok na petindevetdeseti stopinji zahodne dolžine in je imela, ko je pristala v Santa Feju, manj kot štirideset sekund zamude.

»Štirideset sekund pri šestnajstinpolurnem poletu. To ni ravno slabo,« je priznala Lenina.

Prenočila sta v Santa Feju. Hotel je bil izvrsten — neprimerno boljši na primer od tistega strašnega Aurora Bora Palače, v katerem je Lenina prejšnje poletje toliko pretrpela. Tekoči zrak, televizija, vibrovakuumska masaža, radio, vrela raztopina kofeina, segreta sredstva proti spočetju in osem različnih vrst dišav — vse to je bilo gostom na voljo v vsaki spalnici. Ko sta stopila v dvorano, je obratoval v njej aparat za sintetično glasbo, tako da si česa boljšega res ni bilo mogoče želeti. V dvigalu je brala obvestilo, da ima hotel šestdeset igrišč za skvoš na tekočih stopnicah, in da je mogoče igrati v parku golf z ovirami in elektro-magnetski golf.

»Kar preveč lepo je slišati vse to,« je vzkliknila Lenina. »Res si želim, da bi lahko skupaj ostala tu. Šestdeset igrišč za skvoš ...«

»V rezervatu ne bo nobenih,« jo je posvaril Bernard.

»In nobenih dišav, nič televizije, še tople vode ne. Če se ti zdi, da tega ne boš prenesla, ostani tu, dokler se ne vrnem.«

Lenina je bila užaljena. »Seveda bom to lahko prenesla. Samo zato sem rekla, da je tu lepo, ker ... no, ker je napredek pač lep, mar ni?«

»Petsto ponovitev enkrat na teden od ene do petih,« je utrujeno dejal Bernard, kakor da bi govoril sam s seboj.

»Kaj si rekel?«

»Rekel sem, da je napredek lep. Zato nikar ne hodi z menoj v rezervat, razen če si to zares želiš.«

»Res si želim.«

»Potem je prav,« je rekel Bernard, a zvenelo je skoraj kakor grožnja.

Njuno dovolilnico je moral podpisati še upravnik rezervata, zato sta se naslednje jutro zglasila pri njem v pisarni. Črni nosač kaste epsilon plus je vzel Bernardovo izkaznico, in brž zatem so ju spustili noter.

Upravnik je bil plavolas in brahikefaličen alfa minus, majhen in rdeč, imel je luni podoben obraz, njegov glas pa je bil močan in bučen, zelo primeren za izrekanje hip-nopedične modrosti. Bil je pravi rudnik brezpomembnih podatkov in nasvetov, ki si jih ni nihče želel. Ko je začel, je šlo kar naprej in vedno enako bučno.

»... petsto šestdeset tisoč kvadratnih kilometrov, razdeljenih v štiri ločene podrezervate, vsakega izmed njih pa obdaja žična ograja s tokom visoke napetosti.«

Prav v tem hipu — in kdo ve zakaj — se je Bernard spomnil, da je pustil v kopalnici odprto pipo, skozi katero je tekla kolonjska voda.

»... električni tok pa nam dobavlja hidroelektrarna v Velikem kanjonu.«

»Stalo me bo kup denarja, preden bom prišel nazaj in jo zaprl.« Bernard je v mislih videl, kako se igla na števcu za dišave premika neutrudljivo kakor mravlja. »Hitro telefoniraj Helmholtzu Watsonu.«

»... šestdeset tisoč voltov za več kot pet tisoč kilometrov žične ograde.«

»Česa ne poveste,« je vljudno rekla Lenina, ne da bi količkaj vedela, kaj je rekel upravnik; izkoristila je samo dramatični odmor. Ko je upravnik začel svojo hrupno razlago, je neopazno pogoltnila pol grama some in je lahko zdaj sedela vsa vedra in mirna, ne da bi sploh poslušala; mislila ni na nič, le velike modre oči je upirala v upravnikov obraz in sama pozornost je je bila.

»Dotik žice pomeni takojšnjo smrt,« je slovesno izjavil upravnik. »Iz rezervata za divjake ni moč nikamor pobegniti.«

Beseda ‘pobegniti’ je učinkovala sugestivno. »Zdi se mi,« je rekel Bernard in na pol vstal, »da se bova morala zdaj pripraviti na odhod.« Mala črna igla števca je brzela kakor žuželka, glodala čas, žrla njegov denar.

»Ni moč nikamor pobegniti,« je ponovil upravnik in zamahnil z roko, da je moral Bernard spet sesti. Ker dovolilnic še ni podpisal, ga je moral Bernard hočeš nočeš ubogati. »Tisti, ki so rojeni v rezervatu, in pomnite, draga moja gospodična,« je dodal, se pohotno zazijal v Lenino in govoril nespodobno šepetaje, »pomnite, da so v rezervatu otroci še vedno rojeni, zares rojeni, naj se nam ta misel še tako upira ...« (Upal je, da bo Lenina zardela, ko je omenil tako sramotno zadevo; ona pa se je samo nasmehnila, hlinila razumevanje in rekla: »Česa ne poveste!« Upravnik je razočaran začel znova.) »Tistim, ponavljam, ki so rojeni v rezervatu, je usojeno, da tam tudi umrejo.«

Usojeno, da umrejo ... Deciliter kolonjske vode vsako minuto. Sest litrov na uro. »Zdi se mi,« je Bernard spet poskusil, »da bi morala midva ...«

Upravnik pa se je sklonil naprej in potrkal s kazalcem po mizi. »Vprašujete me, koliko ljudi živi v rezervatu. In jaz vam odgovarjam« — zmagovito je povzdignil glas — »odgovarjam vam, da tega ne vemo. Samo ugibamo lahko.«

»Česa ne poveste.«

»Draga moja gospodična, tako je in nič drugače.«

Šestkrat štiriindvajset — ne, šestkrat šestintrideset, tako bo bolj točno. Bernard je bil bled in se je ves tresel, tako je bil nestrpen. A bučni govornik je neizprosno nadaljeval.

»... okoli šestdeset tisoč Indijancev in mešancev ... popolni divjaki so ... naši nadzorniki jih kdaj pa kdaj obiščejo ... drugače pa nimajo nobenega stika s civiliziranim svetom ... še vedno se držijo svojih zoprnih šeg in običajev ... poroke, če veste, kaj je to, draga moja gospodična, družine ... nič prilagajanja ... pošastna praznoverja ... krščanstvo in totemizem in čaščenje prednikov ... izumrli jeziki, kakor so zunjijščina in španščina in atapaščina ... pume, morski prašički in druge divje živali... nalezljive bolezni, duhovniki ... strupeni kuščarji ...«

»Česa ne poveste.«

Končno sta se ga le otresla. Bernard je planil k telefonu. Hitro, hitro; a trajalo je skoraj pet minut, da je dobil zvezo s Helmholtzem Watsonom. »Saj je skoraj tako, kakor da bi že zares bila med divjaki,« se je pritoževal. »Prekleta nesposobnost!«

»Vzemi vendar gram some,« mu je predlagala Lenina.

Odklonil je, ljubša mu je bila njegova jeza. Toda končno, hvala Fordu, je le dobil zvezo in da, bil je Helmholtz. Razložil mu je, kaj se je zgodilo, in Helmholtz mu je obljubil, da bo takoj, prav takoj, stopil tja in zaprl pipo, vendar pa je prej še izkoristil priložnost in mu povedal, kaj je včeraj zvečer javno rekel o njem direktor ...

»Kaj? Išče nekoga, ki naj bi zasedel moje mesto?«

Bernardov glas je bil trpeč. »Tako, odločeno da je že? Je omenil Islandijo? Praviš, da je? Ford! Islandija! ...« Odložil je slušalko in se vrnil k Lenini. Njegov obraz je bil bled, videti je bil skrajno potrt.

»Kaj pa ti je?« ga je vprašala.

»Kaj mi je?« Z vso težo se je spustil v stol. »Poslali me bodo na Islandijo.«

Dostikrat se je v prejšnjih časih že vprašal, kako bi bilo, če bi moral prestati (brez some, da bi bil odvisen samo od lastnih notranjih sil) kako hudo preizkušnjo, kako bolečino ali preganjanje; hrepenel je celo po trpljenju. Komaj teden je tega, kar si je v direktorjevi pisarni še predstavljal samega sebe kot pogumnega upornika, ki ravnodušno in molče prenaša trpljenje. Direktorjeve grožnje so ga celo navdale z zanosom; zdelo se mu je, da je prerasel življenje. A samo zato — tega se je zdaj zavedel

— ker teh groženj ni vzel čisto resno; saj ni verjel, da bi direktor karkoli ukrenil, če bi šlo zares. Ko pa je zdaj kazalo, da se bodo grožnje uresničile, je bil videti Bernard potrt do kraja. Niti sledu ni več ostalo od tiste umišljene ravnodušnosti, od tistega teoretičnega poguma.

Srdil se je nad samim seboj — kakšen bedak! Kako je krivičen, da mu ni dal še enkrat priložnosti, da se bolje izkaže, druge priložnosti, saj jo je vedno mislil izkoristiti, o tem ni zdaj prav nič dvomil. In Islandija, Islandija ...

Lenina je zmajala z glavo. »Kar je bilo in še bo, to teži me res hudo,« je navajala, »a če some vzamem gram — potlej le sedaj poznam.«

Končno ga je le pregovorila, da je pogoltnil štiri tablete some. Pet minut kasneje ni bilo več korenin in sadežev; rožnato se je razcvela sedanjost. Vratar jima je poslal sporočilo, da je po upravnikovem nalogu prispel čuvaj rezervata z letalom in da čaka na strehi hotela. Nemudoma sta krenila gor. Pozdravil ju je mešanec v zeleni uniformi kaste gama in jima takoj prebral dopoldanski program.

Ogled desetih ali dvanajstih poglavitnih pueblov iz ptičje perspektive, nato pa pristanek in kosilo v dolini Malpais. Tamkajšnji dom oddiha je udoben in v pueblu bodo divjaki bržkone praznovali svoj poletni festival. Tam bi lahko prenočila.

Sedla sta vsak na svoj sedež v letalu in krenila na pot.

Deset minut kasneje sta preletela mejo, ki je ločevala civilizacijo od divjine. Meja je potekala gor in dol, čez slane in peščene puščave, skozi gozdove, se izgubljala v vijoličastih globinah kanjonov, se nadaljevala prek pečin in    j vrhuncev in mese, na vrhu ploščate kakor miza, tekla je v neizprosno ravni črti, bila je geometrični simbol zmagovitega človeškega smotra. Spodaj, ob meji, pa je tu in tam ležal mozaik belih kosti, še vedno nestrohnjeno živalsko telo; temno na rjavem ozadju je označevalo kraj, kjer se je  kaka žival — bodi srna ali vol, puma ali ježevec ali pre- I rijski volk ali pa kaka požrešna kanja, ki jo je primamil I

duh mrhovine, preveč približala uničujoči žici, a jo je kakor po pesniški pravičnosti ubila strela.

»Nikoli jih ne izuči,« je rekel pilot v zeleni uniformi in pokazal na okostja pod seboj. »In jih tudi ne bo izučilo,« je dodal in se zasmejal, kakor da bi si nad živalmi, ki jih je ubila elektrika, priboril osebno zmago.

Tudi Bernard se je zasmejal; po dveh gramih some mu je bila — kdo ve zakaj — ta šala kar všeč. Zasmejal se je, a skoraj takoj nato zaspal; spečega je letalo poneslo čez Taos in Tesuque, čez Nambe in Picuris in Pojoaque, čez Sio in Cochiti, čez Laguno in Acomo in Začarano Meso, čez Zuni in Cibolo in Ojo Caliente. Ko se je končno prebudil, je videl, da stoji letalo na tleh, Lenina pa je nosila kovčke v četverokotno hišico. Mešanec gama, oblečen v zeleno, se je v nerazumljivi govorici pomenkoval z mladim Indijancem.

»Malpais,« je sporočil pilot, ko je Bernard izstopil.

»To je dom oddiha. Danes popoldne bo v pueblu ples.

Tale vaju bo popeljal tja.« Pokazal je na čemernega mladega divjaka. »Mislim, da bo zabavno.« Zarežal se je. »Vse, kar počnejo, je zabavno.« Nato je zlezel v letalo in pognal motorje. »Jutri se vrnem. In pomnite,« je še pomiril Lenino, »da so popolnoma krotki; divjaki vama ne bodo prizadeli nič zlega. Dovolj izkušenj imajo s plinskimi bombami in vedo, da se morajo obnašati, kot se spodobi.« Se vedno smeje je premaknil helikopter v prestavo, pospešil in ni ga bilo več.

Mesa je bila kakor ladja, ki je zaradi brezvetrja obtičala v ožini levje žoltega prahu. Tesen se je vila med prepadnimi bregovi, od ene stene do druge pa je prek ožine potekala proga zelenila — reka in polja. Na kljunu te kamnite ladje, v središču ožine in navidez del nje, je stal Pue-blo Malpais, kakor geometrično oblikovan izrastek iz gole skale. Ena kamnita gmota nad drugo, vsako nadstropje manjše od tistega pod njim; visoke hiše so se dvigale kakor stopničaste in prisekane piramide v modro nebo. Ob vznožju je bil razsut kup nizkih stavb, splet zidov, na treh straneh pa so se prepadi odrezano spuščali v planoto. Nekaj stebrov dima se je navpično dvigalo v brezvetrni zrak in se izgubljalo v njem.

»Čudno,« je rekla Lenina. »Zelo čudno.« S to besedo je navadno obsojala vse tisto, kar ji ni bilo pogodu. »Tu mi ni prav nič všeč. In tudi tisti človek mi ni všeč.« Pokazala je na indijanskega vodnika, ki naj bi ju peljal v pueblo. Mož ji je očitno vračal milo za drago; celo njegov hrbet, ko je stopal pred njima, je bil sovražen in mrko zaničljiv.

»Vrh tega,« je rekla bolj po tihem, »pa tu smrdi.«

Bernard ni poskusil tega zanikati. Sla sta dalje.

Nenadoma se jima je zazdelo, kakor da bi ves zrak oživel in utripal, utripal od neutrudljivega gibanja krvi. Zgoraj, v Malpaisu, so tolkli na bobne. Njune noge so se prilagodile ritmu tega skrivnostnega srca: pospešila sta korak. Steza ju je pripeljala do vznožja prepada. Stene velike ladje, mese, so kipele pred njima kvišku, tristo čevljev visoko do roba ladjinega krova.

»Žal mi je, da nisva mogla z letalom do sem,« je rekla Lenina, se nejevoljno ozrla kvišku in opazovala golo steno, ki se je vzpenjala nad njima. »Zoprno se mi zdi hoditi peš. In človek se počuti tako majhnega, če stoji na tleh ob vznožju hriba.«

Nekaj časa sta hodila v senci mese, obšla neki pomol, od tam pa je vodila po soseski, ki jo je zorala voda, lestvi podobna pot kvišku. Krenila sta navzgor. Zelo strma steza se je vijugala zdaj po eni, zdaj po drugi strani soteske. Včasih že skoraj ni bilo več slišati utripanja bobnov, drugič pa se jima je zazdelo, da se oglašajo tik za ovinkom.

Ko sta imela za seboj polovico poti, je zletel neki orel tako blizu mimo, da jima je piš njegovih kreljuti mrzlo prhnil v obraz. V neki skalni razpoki je ležal kup kosti. Vse to je bilo tako tesnobno čudno, in zadah Indijanca pred njima je bil čedalje močnejši. Končno sta se povzpela iz soteske v polno sončno luč. Vrh mese je bil raven, kamnit krov.

»Kakor Stolp Charing-T,« je pripomnila Lenina, a odkritja te pomirljive podobnosti se ni utegnila dolgo veseliti. Zaslišala sta šum tihih stopal, ki ju je prisilil, da sta se obrnila. Po stezi sta pritekla dva Indijanca; od vratu do popka sta bila gola, njuni temni, rjavi telesi sta bili zaznamovani z belimi črtami (»Kakor teniška igrišča iz asfalta,« je kasneje razložila Lenina), obraza pa sta bila kar nečloveška, tako sta bila posuta s škrlatnimi, črnimi in rumenkastimi madeži. Njuni črni lasje so bili povezani z lisičjim krznom in rdečo flanelo. Z ramen sta jima frfotala plašča iz puranovih peres; glavo sta jima slikovito krasili velikanski perjanici. Pri vsakem koraku se je začul žvenket in rožljanje njunih srebrnih zapestnic, težkih koščenih ogrlic in turkiznih koral. Bližala sta se brez besede, tiho sta tekla v mokasinih iz jelenje kože. Kden izmed njiju je držal čopič iz peres; drugi pa je v vsaki roki nosil nekaj, kar je bilo od daleč videti kakor trije ali štirje kosi debele vrvi. Ena izmed teh vrvi se je nemirno zvijala in Lenina je nenadoma dognala, da so to kače.

Indijanca sta prihajala čedalje bliže; njune temne oči so zrle vanjo, vendar nista z ničimer razodela, da vesta, kdo je, in najrahlejšega znamenja ni bilo, da sta jo opazila ali da se zavedata, da je tu. Zvijajoča se kača je ležala zdaj mrtva kakor druge. Moža sta šla mimo.

»To mi ni všeč,« je rekla Lenina. »To mi ni nič všeč.«

Še manj pa ji je bilo všeč tisto, kar jo je čakalo pri vhodu v pueblo, kjer ju je vodnik pustil sama, ker je stopil noter po navodila. Že vsa tista nesnaga, pa kupi smeti, prah, psi in muhe. Leninin obraz se je nagrbančil, spačil od gnusa. Pod nosom si je držala robec.

»Le kako morejo tako živeti?« je izbruhnila z glasom, ki je razodeval ogorčenje in dvom. (Saj ni bilo mogoče.)

Bernard je skomignil z rameni. »No,« je dejal, »tako živijo tu že pet ali šest tisoč let. Zato so se menda že navadili na takšno življenje.«

»A redoljubnost pride takoj za fordoljubnostjo,« je vztrajala Lenina.

»Da, in civilizacija je sterilizacija,« je nadaljeval Bernard in tako ironično zaključil drugo hipnopedično lekcijo o osnovni higieni. »A ti ljudje niso še nikoli nič slišali o našem Fordu in niso civilizirani. Zato nima smisla, da bi ...«

»Oh!« Pograbila ga je za roko. »Poglej!«

S terase na prvem nadstropju sosednje hiše se je zelo počasi spuščal po lestvi skoraj nag Indijanec — klin za klinom, s tresočo se previdnostjo skrajno starega človeka.

Njegov obraz je bil globoko razoran in črn kakor maska iz obsidiana. Brezzoba usta so bila udrta. V kotih ustnic in na obeh straneh brade se je peščica dolgih ščetin skoraj belo bleščala v temni koži. Dolgi počesani lasje so viseli ob licih in mu v sivih svedrcih obrobljali obraz. Njegovo telo je bilo malone brez mesa, upognjeno in shujšano do kosti. Zelo počasi se je spuščal po lestvi ter počival na vsakem klinu, preden je tvegal naslednji korak.

»Kaj pa mu je?« je zašepetala Lenina. Groza in začudenje sta ji široko razprla oči.

»Star je, nič drugega,« je odvrnil Bernard, kar se je dalo brezbrižno, čeprav se je celo sam zdrznil; potrudil pa se je, da bi bil videti neprizadet.

»Star?« je ponovila Lenina. »A saj je direktor tudi star, veliko ljudi je starih, pa niso takšni.«

»Takšni niso zato, ker tega ne dopustimo. Obvarujemo jih pred boleznimi. Njihovo notranje izločanje umetno podpiramo, da ohranijo mladostno ravnotežje. Ne dovolimo, da bi se količina magnezija in kalcija v njihovih telesih znižala pod tisto, ki so jo imeli s tridesetimi leti.

Dajemo jim transfuzije mlade krvi. Njihov metabolizem venomer spodbujamo. Zato seveda niso videti takšni.

Deloma pa tudi zato,« je dodal, »ker večinoma umrejo že davno prej in ne postanejo tako stari, kakor je ta človek.

Do šestdesetega leta malone neokrnjena mladost, potem pa: tresk! in konec.«

A Lenina ga ni poslušala. Opazovala je starca. Počasi, počasi je lezel dol. Njegove noge so se dotaknile tal. Obrnil se je. Oči je imel udrte v globoko ugreznjenih jamicah, a še vedno izredno žive. Dolg trenutek so jo gledale brez izraza, brez presenečenja, ko da je sploh ne bi bilo tam. Nato pa je starec počasi z upognjenim hrbtom odštorkljal mimo in izginil.

»Ampak to je vendar strašno,« je zašepetala Lenina.

»Grozno je to. Ne bi smela priti sem.« Posegla je v žep po somi, a je odkrila, da je pustila stekleničico v domu oddiha — tako pozabljiva ni bila še nikoli. Tudi Bernardovi žepi so bili prazni.

Lenina je morala zato brez pomoči zreti strahotam    .

Malpaisa v obraz. In kako naglo so se zgrnile nadnjo. Ob pogledu na mladi ženski, ki sta dojih otroke, je Lenina zardela in se obrnila proč. Se nikoli v življenju ni videla česa tako nespodobnega. In da je bilo še huje, ji je Bernard začel nesramežljivo pojasnjevati ta gnusni živo rodni  prizor, namesto da bi ga taktno prezrl. Zdaj ko so se učinki some porazgubili, se je sramoval svoje jutranje slabosti in si na vse kriplje prizadeval, da bi se pokazal močnega in nepravovernega.

»Kako čudovito zaupno razmerje,« je rekel hote izzivalno. »In kako močno čustvo mora vzkliti iz njega! Dostikrat mislim, da človek nemara marsičesa ne doživi, ker nima matere. In morda tudi ti marsikaj pogrešaš in marsičesa nisi doživela, Lenina, ker nisi mati. Misli si, da sediš  tule z lastnim otročičkom!«

»Bernard, kako moreš vendar tako govoriti?« A prav   tedaj je šla mimo njiju starka z vnetimi očmi in neko kožno boleznijo ter jo zmotila v njenem ogorčenju.

»Pojdimo proč,« ga je poprosila. »Tu mi ni všeč.«

V tem hipu se je vodnik vrnil, jima pomignil, naj mu sledita, in ju odpeljal po ozki ulici med hišami. Stopili so okoli vogala. Na kupu smeti je ležal mrtev pes; ženska z golšo je brskala dekletcu po laseh in iskala uši. Vodnik se  je ustavil pod neko lestvijo, navpično dvignil roko, nato pa jo vodoravno izprožil predse. Storila sta, kar jima je molče ukazal — splezala po lestvi in stopila skozi vežo, kamor je vodila lestev, v dolgo, ozko, precej temno sobo;  v njej je zaudarjalo po dimu in kuhani masti in dolgo časa nošenih, neopranih oblačilih. Na drugem koncu sobe je bila spet veža, skozi njo pa je prodiral klin sončne luči in zelo glasen hrušč bobnov, ki niso mogli biti daleč.

Prekoračila sta prag in se znašla na široki terasi. Pod njima je bil vaški trg, poln Indijancev; z vseh strani so ga obdajale visoke hiše. Svetle odeje in peresa v črnih laseh in blišč turkizov in temnih polti, ki so se v vročini bleščale. Lenina si je spet z robcem zatisnila nos. Na prostem sredi trga sta stali dve krožni ploščadi, narejeni iz kamna in steptane ilovice. Očitno so bile to strehe podzemeljskih sob; zakaj sredi vsake ploščadi je zijala odprta lina, skoznjo pa je iz teme spodaj štrlela lestev. Od tod je prihajal zvok podzemeljskih piščali in se skoraj izgubljal v nepretrganem in neusmiljenem bobnanju.

Lenini so bili bobni všeč. Zamižala je in se prepustila blagemu, ponavljajočemu se grmenju, pustila, da ji je čedalje globlje vdiralo v zavest, dokler končno ni ostalo na vsem svetu nič drugega več kakor samo še ti utripajoči zvoki. Ta zvok jo je pomirjal, saj se je ob njem spomnila sintetične glasbe pri obredih solidarnosti in proslav Fordovega dne. »Orgy-porgy,« je zašepetala sama pri sebi. Ti bobni so udarjali v prav istem ritmu.

Nenadoma se je od nekod sunkovito oglasilo petje — več sto moških glasov je divje kričalo v ostrem, kovinskem soglasju. Nekaj zategnjenih glasov in nato tišina, grmeča tišina bobnov; potem pa je rezko, v rezgetajočem sopranu odgovoril ženski glas. Nato spet bobni; in še enkrat so možje globoko in divje potrdili svojo moškost.

Čudno — zares. Kraj je bil čuden, pa tudi glasba, oblačila in golše in kožne bolezni in starci. A predstava sama — pri tej ni opazila nič posebno čudnega.

»Spominja me na občestveno petje nižjih kast,« je rekla  Bernardu, nekoliko kasneje jo je vse to spominjalo že veliko manj na tisto nedolžno opravilo. Zakaj nenadoma je privršala iz okroglih čumnat pod zemljo pošastna tropa spak. Ostudno maskirane ali pobarvane tako, da niso bile prav nič več podobne ljudem, so zaplesale po trgu, cepetaje z nogami po tleh, čuden, šepajoč ples; plesale so naokoli in med plesom prepevale; kar naprej so krožile okoli trga — vsakokrat malce urneje; in bobnarji so spreminjali    ritem, udarjali čedalje hitreje, da je utripal v ušesih kot mrzlica; in množica je začela peti s plesalci, čedalje glasneje; najprej je zavpila neka ženska, nato pa še ena in še ena, ko da bi jih klali; in nato je vodja skupine mahoma  planil iz vrste, stekel k veliki leseni skrinji, ki je stala na enem koncu trga, dvignil pokrov in potegnil ven dve črni  kači. Iz množice se je iztrgal silen krik, in vsi drugi plesajoči so z iztegnjenimi rokami stekli proti vodji. Vodja je zalučal kači v tiste, ki so najprej prispeli do njega, nato pa posegel v skrinjo in jih potegnil ven še več. Čedalje več kač — črnih in rjavih in pisanih — je metal ven. Nato pa se    I je spet začel ples, a v drugačnem ritmu. Plesalci so krožili  in krožili s svojimi kačami, se sami zvijali kot kače, z mehkimi valujočimi gibi kolen in bokov. Krožili so in  krožili. Nato je dal vodja znamenje in kače so drugo za   drugo pometali na sredo trga; neki starec je stopil iz podzemlja in posul kače s koruzno moko, iz druge line pa je  stopila ženska in poškropila kače z vodo iz črnega vrča. Zatem je starec dvignil roko in kakor bi odrezal, je nastopila grozljiva in popolna tišina. Bobni so umolknili, podoba je bilo, ko da je življenja sploh konec. Starec je pokazal na obe lini, ki sta vodili v spodnji svet. In počasi se je začel iz ene teh lin — od spodaj so ga potiskale nevidne roke — dvigati naslikan lik orla, iz druge line pa lik golega moža, pribitega na križ. Lika sta obvisela v zraku, navidez brez opore, in videti je bilo, ko da opazujeta navzoče. Starec je tlesknil z rokama. Iz množice je stopil deček, star kakih osemnajst let, gol razen belega bombažnega pasu okoli ledij, in obstal pred vodjo z rokami, prekrižanimi na prsih, in s sklonjeno glavo. Starec je napravil nad njim znamenje križa in se obrnil proč. Fant je začel počasi hoditi okoli zvijajočega se kupa kač. Končal je že prvi obhod in bil sredi drugega, ko je iz vrst plesalcev stopil visok mož, z masko prerijskega volka na obrazu in z bičem iz spletenega usnja, ter krenil proti njemu. Fant je hodil dalje, ko da se moža sploh ne zaveda. Mož z masko prerijskega volka je dvignil bič; sledil je dolg trenutek pričakovanja, nato nagla kretnja, bič je zažvižgal in z zamolklim udarcem švistnil po mesu. Dečkovo telo je zadrhtelo; a od sebe ni dal nobenega glasu, temveč je stopal dalje prav tako počasi in enakomerno kakor prej. Mož z masko prerijskega volka je udaril spet in spet; in pri vsakem udarcu je bilo slišati, kako je množici najprej zastal dih, nato pa je globoko zaječala. Fant je hodil dalje. Dvakrat, trikrat, štirikrat je že obšel kup kač. Kri je lila v curkih. Obšel ga je petkrat, šestkrat. Nenadoma si je Lenina pokrila obraz z rokami in zaihtela. »Oh, zadrži ju, zadrži ju!« je moledovala. A bič je brez usmiljenja pel dalje. Fant je že sedmič obkrožil kup kač. Nato se je nenadoma zamajal in se, še vedno brez glasu, zgrudil najprej na obraz. Starec seje sklonil nadenj, se dotaknil hrbta z dolgim belim peresom, ga za hip škrlatno rdečega podržal v roki, da bi ga ljudje videli, nato pa ga trikrat zavihtel nad kačami. Padlo je nekaj kapelj in nenadoma so bobni spet izbruhnili v poplavah hitečih zvokov; zaslišal se je silen krik. Plesalci so planili naprej, pobrali kače in stekli s trga. Moški, ženske, otroci, vsa množica je drvela za njimi. Minuto kasneje je bil trg prazen; ostal je samo bičani fant; povsem nepremično je obležal na trebuhu tam, kamor je padel. Iz neke hiše so stopile tri starke, ga s težavo dvignile in odnesle noter. Orel in človek na križu sta še nekaj časa stražila prazni pueblo; nato pa sta se, kakor da sta videla že dovolj, počasi pogreznila nazaj skozi lini v spodnji svet in izginila. Lenina je še vedno ihtela. »To je preveč strašno!« je ponavljala in Bernard je ni in ni mogel potolažiti. »Prestrašno! Tista kri!« Stresel jo je mraz. »Oh, kako si želim, da bi imela pri sebi somo«

V notranjem prostoru je bilo slišati šum nog.

Lenina se ni zganila, temveč je obsedela z obrazom med dlanmi, zaprta vase, slepa za vse. Bernard se je obrnil.

Mladenič, ki je sedaj stopil na teraso, je imel na sebi indijansko obleko, toda njegovi spleteni lasje so bili rumeni ko slama, oči bledo modre, njegova koža pa bela, a močno ogorela.

»Pozdravljeni, dobro jutro!« je rekel tujec v brezhibni, a svojevrstni angleščini. »Vidva sta civilizirana, kaj? Prihajata od drugod, doma sta zunaj rezervata?«

»Kdo vendar za božjo voljo ...?« je začudeno začel Bernard.

Mladenič je vzdihnil in zmajal z glavo. »Zelo nesrečen gentleman.« Pokazal je na krvave madeže sredi trga. »Ali vidite to prekleto pego?« je vprašal z glasom, ki je drhtel od razburjenja.

»Some gram je boljši kot sram,« je izza svojih dlani mehanično rekla Lenina. »Ko bi vsaj imela pri sebi somo\«

»Jaz bi moral biti tam,« je nadaljeval mladenič. »Le zakaj niso pustili, da bi se žrtvoval jaz? Jaz bi šel okoli desetkrat — dvanajstkrat, petnajstkrat. Palowhtiwa je prišel samo sedemkrat. Od mene bi lahko dobili dvakrat toliko krvi. Ogromna morja bi preškrlatil.« Zakrilil je z rokami, pokazal, koliko bi bilo krvi, nato pa jih je obupano povesil. »Toda niso me pustili. Niso me marali zaradi moje polti. Vedno je bilo tako. Vedno.« Mladenič je imel solze v očeh, postalo ga je sram in obrnil se je proč.

Lenina je bila tako osupla, da je čisto pozabila, da pogreša somo. Razkrila je obraz in šele zdaj zagledala tujca. »Hočete s tem reči, da si želite udarcev z bičem?«

Mladenič, še vedno obrnjen proč od nje, je z znamenjem to potrdil. »Zavoljo puebla — da bi prišel dež in da bi raslo žito, in da bi bil všeč Pookongu in Jezusu. Pa tudi zato, da bi pokazal, da znam prenašati bolečino, ne da bi kričal. Da,« in njegov glas je nenadoma zazvenel drugače kakor prej, obrnil se je in ponosno vzravnal rame, ponosno in izzivalno dvignil brado, »da bi pokazal, da sem mož ... oh!« Globoko je zajel sapo, umolknil in se zazrl vanjo. Prvič v življenju je videl obraz dekleta, katerega lica niso bila barve čokolade ali pasja koža, katerega lasje so bili kostanjevi in nakodrani in katerega izraz (presenetljiva novost) je kazal dobrohotno razumevanje. Lenina se mu je nasmehnila; takšen čeden fant, si je mislila, in zares krasno telo. Mlademu možu je udarila kri v obraz; povesil je oči, jih za hip spet dvignil in videl, da se mu Lenina še vedno smehlja; tako so ga prevzeli njegovi občutki, da se je moral obrniti proč in se delati, ko da zelo napeto strmi v nekaj, kar je na drugi strani trga.

Bernardova vprašanja so pretrgala to razpoloženje. Kdo? Kako? Kdaj? Od kod? Mladi mož mu je z očmi, nepremično uprtimi v Bernardov obraz (zakaj tako strastno si je želel videti Leninin nasmešek, da se kar ni upal pogledati tja), skušal razložiti, kako je z njim. Linda in on — Linda je bila njegova mati (ob tej besedi je postalo Lenini nerodno) — sta bila v rezervatu tujca. Linda je prišla pred davnim časom iz drugega kraja, še preden je bil on rojen, z nekim moškim, ki je bil njegov oče. (Bernard je napel ušesa.) Sama je šla na sprehod v tiste gore tamle na severu, padla v prepad in se pobila po glavi. (»Naprej, naprej,« se je razvnel Bernard.) Nekaj lovcev iz Malpaisa jo je našlo in spravilo v pueblo. Moškega, ki je bil njegov oče, pa Linda ni nikdar več videla. Ime mu je bilo To-makin (da, direktorju je bilo ime Tomaž). Gotovo je odletel proč, nazaj v Drugi kraj, odšel brez nje — bil je slab, hudoben in nenaraven človek.

»In tako sem bil rojen v Malpaisu,« je končal. »V Malpaisu.« In zmajal je z glavo.

Nesnaga tiste hišice v predmestju puebla!

Med njo in vasjo je bil prostor, poln prahu in smeti.

Sestradana psa sta ovohavala odpadke pred vrati, da se je človeku gabilo. Smrdljivi mrak znotraj pa je bil kar glasen, toliko je bilo muh, ko sta stopila v hišo.

»Linda!« je zaklical mladi mož.

Iz notranjega prostora se je zaslišal precej hripav ženski glas. »Že grem.«

Počakala sta. V skledah na tleh so bili ostanki obeda, morda celo več obedov.

Vrata so se odprla. Čez prag je stopila zelo debela plavolasa skvo, obstala in gledala tujca, se nejeverno zastrmela vanju z odprtimi usti. Lenina je z gnusom opazila,  da ji manjkata dva sekalca. In barva tistih, ki so ostali ...kar zazeblo jo je. To je bilo še huje kakor tisti starec. Tako je bila debela. In vse tiste črte na njenem obrazu, mlahavost, gube! In povešena lica s škrlatnimi lisami. In rdeče žile na nosu, s krvjo podplute oči, in tisti vrat — tisti vrat; in odeja, s katero si je pokrivala glavo — bila je raztrgana in zamazana. In pod rjavo, vreči podobno bluzo tiste velikanske prsi, vzboklina trebuha, boki. Oh, to je bilo še celo huje kakor pri starcu, precej huje! In kar na lepem se je iz ženske usula cela ploha besed, planila je k njej z iztegnjenimi rokami in — Ford! Ford! to se ji je le preveč gabilo, vsak čas bo bruhnila — in stisnila Lenino k svoji vzboklini, k prsim, ter jo začela poljubljati. Ford! poljubljati, in vsa se je slinila pri tem in kako strašno je smrdela: očitno se ni nikoli kopala in iz nje je kar zaudarjalo po tisti grozni stvari, ki so jo dajali deltam in epsilonom v steklenice (ne, tisto o Bernardu ni bilo res), prav zares je smrdela po alkoholu. Lenina se je odtrgala od nje, kakor hitro se je le mogla.

Pred seboj je uzrla nabrekel in spačen obraz; ženska je jokala.

»Oh, ljuba moja, ljuba moja.« Med ihtenjem je drl iz nje hudournik besed. »Ce bi vedeli, kako sem vesela — po vseh teh letih! Civiliziran obraz. Da, in civilizirana obleka. Mislila sem že, da ne bom nikoli več videla oblačila iz prave acetatne svile.« S prsti je otipavala rokav Leninine srajce. Nohte je imela črne. »In te čudovite kratke hlače iz viskoznega žameta! Ali veste, ljuba moja, da imam še vedno svoje stare obleke, tiste, v katerih sem prišla sem, shranjene v škatli? Pokazala vam jih bom potem. Čeprav je acetat seveda že ves preluknjan. In kakšen ljubek bel pas — dasi moram reči, da je vaše zeleno maroško usnje še lepše. Meni tisti pas sicer ni dosti koristil.« Spet so se ji usule solze. »Saj vam je menda John povedal. Koliko sem morala pretrpeti — in imela nisem niti grama some. Samo kdaj pa kdaj kak požirek mescala, kadar ga je Pope prinesel. Pope je fant, ki sem ga nekoč poznala. A če človek zaužije mescal, se kasneje tako slabo počuti, po pejotlu pa človek bruha; poleg tega pa je naslednji dan tisti grozni občutek sramu še hujši. In mene je bilo tako sram. Samo pomislite: jaz, beta, imam otroka; zamislite se v moj položaj.« (Lenino je že ob samih besedah zazeblo.) »Čeprav nisem bila sama kriva, prisegam; saj še vedno ne vem, kako se je to zgodilo, ko sem vendar opravila vse maltu-zijanske vaje — saj veste, po številkah: ena, dve, tri, štiri, vedno, prisegam; a se je vendarle zgodilo; in tu seveda ni nobenega zavoda za splavljanje. V Chelseaju je še vedno, kaj?« je vprašala.

Lenina je prikimala. »Je ob torkih in petkih še zmerom ves osvetljen?« Lenina je spet prikimala. »Tisti lepi rožnati stolp iz stekla.« Uboga Linda je dvignila obraz in miže zamaknjeno opazovala svetlo podobo, ki jo je ohranila v spominu. »In reka ponoči,« je zašepetala. Velike solze so se ji počasi pocedile iz tesno stisnjenih vek. »In kako smo se zvečer vračali z letalom iz Stoke Pogesa. In nato vroča kopel in vibrovakuumska masaža ... Ampak tu.« Globoko je zasopla, zmajala z glavo, spet odprla oči, enkrat ali dvakrat zasmrkala, nato se pa useknila v prste in jih obrisala ob krilo halje. »Oh, oprostite,« je rekla, ko se je Lenini od gnusa nehote spačil obraz. »Tega ne bi smela storiti, oprostite. A kako naj si človek pomaga, če sploh nima robcev? Spominjam se še, kako me je včasih motila vsa ta nesnaga, saj ni tu nobena stvar razkužena. Ko so me privedli v ta kraj, sem imela na glavi strašno rano. Ne morete si misliti, kaj so mi devali nanjo. Nesnago, nič drugega kot nesnago. ‘Civilizacija je sterilizacija’, sem jim dopovedovala. In: ‘Streptokok Ge — gremo na vece,’ kakor da bi bili otroci. A saj seveda niso nič razumeli. Le kako naj bi? In končno sem se menda temu privadila. Sicer pa — kako naj človek sploh skrbi za snago, če nima niti tople vode? In te obleke poglejte! Ta vražja volna ni takšna kot acetat. Ni in ni je konec. In človek jo mora krpati, ko se trga. A jaz sem beta; zaposlena sem bila v dvorani za oplajanje; nihče me ni nikoli učil česa takšnega. To ni bil moj posel. Vrh tega pa krpanja oblek sploh niso odobravali. Zavrzi jo, ko je strgana, in si kupi novo. Cim več šivaš, tem manj uživaš! Sem prav povedala? Krpanje je greh proti družbi. A tu je povsem drugače.     Tako je, kakor da bi človek živel med norci. Vse, kar počnejo, je noro.« Ozrla se je okoli sebe; videla je, da Johna in Bernarda ni več v sobi, da se sprehajata zunaj po prahu in med odpadki; a kljub temu je zaupljivo znižala glas in se nagnila tako blizu k Lenini, da je ta kar otrpnila in se zdrznila, saj ji je zadah po embrijskem strupu, ki je vel od nje, razgibaval lase ob licu. »Pomislite na primer,« je hripavo zašepetala, »kako se ljudje tu izživljajo drug z drugim. Noro, rečem vam, popolnoma noro. Sleherni izmed nas vendar pripada vsakemu drugemu — mar ni res, mar ni res?« je vztrajala in vlekla Lenino za rokav. Lenina je s proč obrnjeno glavo prikimala, izdahnila sapo, ki jo je zadrževala, in posrečilo se ji je, da je ujela nekaj novega, manj onesnaženega zraka. »No, tu,« je ženska nadaljevala, »so mnenja, da ne sme nihče pripadati več kakor enemu. In če ima človek druge, kakor je to običajno, ga imajo za pokvarjenega, za sovražnika družbe. Črtijo ga in zaničujejo. Nekoč je prišla sem gruča žensk in so zagnale hrup, ker so me njihovi možje obiskovali. Le zakaj me nebi? Nato pa so se zakadile vame ... Ne, preveč grozno je bilo. Ne morem vam pripovedovati o tem.« Linda si je zagrebla obraz v roke in se stresla. »Zenske so tu tako hudobne. Nore, nore in krute. In seveda nimajo pojma o maltuzijanskem urjenju, o steklenicah, o iztakanju ali o čem podobnem. Zato imajo venomer otroke — kakor psice. Kako je to ostudno. In če pomislim, da sem jaz ... Oh, Ford, Ford, Ford! A vendar mi je bil John zares v veliko tolažbo. Sama ne vem, kaj bi storila, če njega ne bi bilo. Čeprav se je vedno tako razburil, kadar je kak moški ... še ko je bil majhen dečko. Nekoč (a tedaj je bil že večji) je skušal ubiti ubogega Waihusiwo — ali je bil Pope? — samo zato, ker sem ga včasih imela. Ker mu nisem nikoli mogla dopovedati, da morajo vsi civilizirani ljudje ravnati tako. Menda je norost nalezljiva. Vse kaže, da se je John tega nalezel od Indijancev. Saj se je z njimi seveda veliko družil, čeprav so bili vedno do njega tako hudobni in niso pustili, da bi delal vse tisto, kar so počeli drugi fantje. To je bilo po svoje sicer dobro, ker sem ga zato laže vsaj nekoliko prilagodila. Čeprav nimate pojma, kako je to težko. Toliko je reči, ki jih človek ne ve; saj jih tudi nisem bila dolžna vedeti. Če vas na primer otrok vpraša, kako deluje helikopter ali kdo je ustvaril svet — no, kaj naj mu odgovorite, če ste beta in ste vse žive dni delali v dvorani za oplajanje? Le kaj naj mu odgovorite?«

Zunaj pa sta se v prahu in med odpadki (zdaj so bili tam že štirje psi) Bernard in John počasi sprehajala gor in

»Tako težko se vživim v vse to,« je rekel Bernard, »tako težko vse to obnovim. Tako je, kakor da bi živela vsak na svojem planetu, vsak v svojem stoletju. Mati in vsa ta nesnaga in bogovi in starosti in bolezen ...« Zmajal je z glavo. »Saj si človek kar predstavljati ne more. Nikoli ne  bom tega razumel, če mi ne razložite.«

»Kaj naj vam razložim?«

»Tole.« Pokazal je na pueblo. »In tistole tam.« Tisto je bila majhna hiša zunaj vasi. »Sploh vse. Vse svoje življenje.«

»A kaj naj vam o tem povem?«

»Vse od začetka do konca. Kolikor daleč nazaj se morete spomniti.«

»Kolikor daleč nazaj se morem spomniti.« John se je namrgodil. Nato sta dolgo molčala.

Bilo je hudo vroče. Pojedla sta kup tortilj in sladke koruze. Linda je rekla: »Pridi sem in lezi, otrok moj.« Ležala sta skupaj na veliki postelji. »Zapojva,« je rekel on in Linda je zapela. Pela je: »Streptokok Ge — gremo na vece,« in: »Oj, ti otročiček mili, kmalu te bomo odtočili.« njen glas je postajal šibkejši in šibkejši ...

Začul je glasen hrup in planil iz spanja pokonci. Neki moški je stal ob postelji, velikanski, da je bilo človeka kar strah. Nekaj je pravil Lindi, in Linda se je smejala. Potegnila si je odejo prav do brade, a moški jo je potegnil spet dol. Njegovi lasje pa so bili kakor dve črni vrvi in okoli

laktov je imel lepo srebrno zapestnico — z modrimi kamni. Zapestnica mu je bila všeč; a kljub temu se je bal, skril je obraz ob Lindinem telesu. Linda je položila roko nanj in potem se je čutil varnejšega. S tistimi drugimi besedami, ki jih ni tako dobro razumel, je rekla moškemu: »Ne, zdaj, ko je John tu.« Moški ga je pogledal, nato spet Lindo, in ji zašepetal nekaj besed. Linda je rekla: »Ne.« A moški se je sklonil čez posteljo k njemu in njegov obraz je bil velikanski, grozen: črni vrvi las sta se dotikali blazine.

»Ne,« je vnovič rekla Linda in čutil je, da ga je njena roka močneje stisnila. »Ne, ne!« A moški ga je pograbil za laket in zabolelo ga je. Zakričal je. Moški je iztegnil drugo roko in ga dvignil. Linda ga je še vedno držala in se še vedno upirala: »Ne, ne.« Moški je rekel nekaj kratkega in srditega in nenadoma njenih rok ni bilo več. »Linda, Linda!«

Brcal je in se zvijal, a moški ga je nesel k vratom, jih odprl, ga postavil sredi druge sobe na tla, odšel in zaprl vrata za seboj. Vstal je, stekel k vratom. Stoječ na prstih je ravno še dosegel veliko leseno kljuko. Dvignil jo je in potisnil dol, a vrata se niso hotela odpreti. »Linda!« je kriknil, a ona mu ni odgovorila.

Spominjal se je velike, precej temne sobe; v njej so bile velike lesene reči, in nanje so bile pritrjene zanke, in kup žensk, ki so stale okoli njih — delale so odeje, mu je rekla Linda. Linda mu je velela, naj sedi v kotu z drugimi otroki, medtem ko je ona sama pomagala ženskam. Dolgo se je igral z dečki. Nenadoma pa so začeli ljudje govo-    H riti zelo glasno in ženske so začele odrivati Lindo in Linda je jokala. Stopila je k vratom in on je stekel za njo.

Vprašal jo je, zakaj so hude. »Ker sem nekaj zlomila,« je rekla. In potem se je tudi ona razjezila. »Ne razumem se na to njihovo vražje pletenje!« je rekla. »Vražji divjaki!« Vprašal jo je, kaj so divjaki. Ko sta se vrnila domov, je pri vratih čakal Pope in stopil z njima vred noter. Imel je veliko bučo, polno nečesa, kar je bilo podobno vodi; vendar tisto ni bila voda, marveč nekaj, kar je imelo slab duh, človeka je žgalo v ustih in ga sililo h kašlju. Linda je popila nekaj tiste reči in nato se je na ves glas smejala in zelo glasno govorila; in potem sta krenila s Popejem v sosednjo sobo. Ko je Pope odšel, je prišel on v sobo. Linda je bila na postelji in je trdno spala, da je ni mogel prebuditi.

Pope je še dostikrat prišel. Rekel je, da je tekočina, ki je bila v buči, mescal-, a Linda je rekla, da bi ji bilo treba reči soma; samo da je bil človek po mescalu bolan. On je Popeja sovražil. Vse je sovražil, vse moške, ki so prišli k Lindi na obisk. Neko popoldne, ko se je igral z drugimi otroki — spominjal se je, da je bilo mraz in da je po gorah ležal sneg — se je vrnil domov in začul v spalnici srdite glasove. Bili so ženski glasovi in govorili so besede, ki jih ni razumel; vedel pa je, da so strašne besede. Nato pa se je nenadoma, tresk! nekaj prevrnilo, slišal je, kako se ljudje naglo premikajo. Začul je še en tresk in nato je bilo slišati, kakor da bi kdo tepel mulo, samo da tisti zvok ni bil tako tenak, nato je Linda zavreščala: »Oh, nikar! Nikar! Nikar!« Stekel je noter. V sobi so bile tri ženske v temnih odejah. Linda je ležala na postelji. Ena izmed žensk jo je držala za zapestje. Druga ji je ležala na nogah, da Linda ni mogla brcati. Tretja pa jo je tolkla z bičem. Enkrat, dvakrat, trikrat jo je usekala, in vsakokrat je Linda zakričala. On je jokal in vlekel žensko za odejo. »Prosim, prosim,« a ona ga je s prosto roko držala proč od sebe. Bič je vnovič usekal in Linda je spet zakričala. Ujel je ogromno rjavo roko tiste ženske med obe svoji in jo z vso močjo ugriznil.

Zavpila je, si izmotala roko in ga sunila tako močno, da se je zvrnil po tleh. Medtem ko je ležal na tleh, ga je trikrat udarila z bičem. Skelelo ga je tako, da takšne bolečine ni še nikoli občutil — žgalo ga je kakor ogenj. Bič je spet švisnil in usekal. A tokrat je zakričala Linda.

»A zakaj so ti hoteli prizadeti bolečino, Linda?« jo je vprašal tisto noč. Jokal je, saj so ga rdeči sledovi biča po hrbtu še vedno tako strašno skeleli. Jokal pa je tudi zato, ker so bili ljudje tako hudobni in krivični in ker je bil sam tako majhen in jim ni mogel prizadeti ničesar. Tudi Linda je jokala. Tudi njej se je zgodila krivica. Odrasla je bila, vendar prešibka, da bi se lahko upirala trem. »Zakaj so ti hoteli prizadeti bolečino, Linda?«

»Ne vem. Kako naj bi vedela?« Komaj jo je slišal. Ležala je na trebuhu in tiščala obraz v blazino. »Zenske pravijo, da so tisti moški njihovi možje,« je nadaljevala; in videti je bilo, kakor da sploh ne govori z njim; videti je bilo, ko da govori z nekom, ki je v njej. Govorila je dolgo, a on je ni razumel; in končno je tako glasno zajokala kakor še nikoli dotlej.

»Oh, nikar ne jokaj, Linda. Nikar ne jokaj.« Prižel se je k njej. Objel jo je okoli vratu, a Linda je zavpila: »Oh, pazi vendar. Moja rama! Oh!« in pahnila ga je od sebe. Z glavo je zadel ob zid. »Bedak!« je zavpila in nato ga je kar na lepem začela tepsti.

»Linda!« je zakričal, »oh, mama, nikar!«

»Jaz nisem tvoja mama. Ne maram biti tvoja mama!«

»Ampak, Linda ... Oh!« Prisolila mu je zaušnico.

»Postala sem divjakinja,« je vpila. »Mladiče imam kakor žival ... Če tebe ne bi bilo, bi lahko stopila k nadzorniku, lahko bi odšla od tod. Tako pa ne morem, ko imam otroka. Preveč bi me bilo sram.«

Videl je, da ga bo spet udarila, in dvignil je roko, da bi si zavaroval obraz. »Oh, nikar, Linda, prosim, nikar!«

»Mrcina mala!« Potegnila mu je roko dol, da mu ni  več varovala obraza.

»Nikar, Linda!« Zamižal je, ker je pričakoval nov udarec. A ona ga ni udarila. Čez nekaj časa je spet pogledal in videl, da zre vanj. Skušal se ji je nasmehniti. Nenadoma pa ga je objela in poljubila, poljubila spet in spet.

Včasih Linda po več dni sploh ni vstala. Ležala je v postelji in bila žalostna. Ali pa je pila tisto tekočino, ki jo je bil prinesel k njej Pope, se glasno smejala in potem zaspala. Včasih ji je bilo slabo. Dostikrat ga je pozabila umiti in za jesti sta imela samo hladne tortilje. Spominjal se je še, kako je bilo takrat, ko je prvič našla tiste živalce v njegovih laseh, kako je kričala in kričala.

Najbolj srečen je bil, kadar mu je pripovedovala o Drugem kraju. »In ali tam človek zares lahko leta, kadar ga je volja?«

»Kadar ga je volja.« In pripovedovala mu je o mični glasbi, ki da prihaja iz skrinje, o vseh prijetnih igrah, ki se jih igrajo otroci, o izvrstnih jedeh in pijačah, o luči, ki se zasveti, če človek pritisne na neko majhno reč v zidu, in o slikah, ki jih človek ne samo vidi, temveč tudi sliši in čuti in vonja, in še o nekakšni skrinji, ki proizvaja prijetne vonje, in o rožnatih in zelenih in modrih in srebrnih hišah, visokih kakor gore; pripovedovala mu je, kako so tam vsi ljudje srečni in ni nihče nikoli žalosten ali jezen, in kako sleherni pripada vsakemu drugemu, in o škatlah, v katerih človek vidi in sliši, kaj se godi na drugem koncu sveta, o otročičkih v lepih, čistih steklenicah — vse je tam tako čisto in nikjer nič ne smrdi, nikjer ni nobene nesnage —

in ljudje niso nikoli osamljeni, temveč vedno v družbi in so tako veseli in srečni, kakor so tu v Malpaisu samo med poletnimi plesi, a še dosti bolj, in poleg tega so tam srečni vsak dan, vsak dan ... On jo je poslušal po celo uro. In včasih, kadar se je z drugimi otroci vred že predolgo igral in naveličal igre, jim je kateri izmed starcev, ki so živeli v pueblu, govoril s tistimi drugimi besedami o velikem Pre-obraževalcu sveta in o dolgem boju med Desno roko in Levo roko, med Mokrim in Suhim; o Awonawiloni, ki je napravil veliko meglo s tem, da je ponoči razmišljal, in nato naredil iz te megle ves svet; o Materi Zemlji in Očetu Nebu; o Ahaiyuti in Marsailemi, dvojčkih Vojne in Naključja; o Jezusu in Pookongu; o Mariji in Etsanaleki, ženski, ki se sama pomlaja; o Črnem kamnu v laguni in Velikem orlu in o Naši gospe iz Acome. To so bile čudne zgodbe, in njemu so se zdele tem bolj čudovite, ker so mu jih pripovedovali z drugimi besedami in jih zato ni čisto razumel. Ko je ležal v postelji, je premišljeval o nebesih in o Londonu in o Naši gospe iz Acome in o dolgih vrstah otročičkov v čistih steklenicah, in o Jezusu, kako leti v nebo, in o Lindi, kako leti v nebo, in o velikem direktorju svetovnih valilnic in o Awonawiloni.

K Lindi je prihajalo vse polno moških. Dečki so začeli kazati s prstom nanj. V čudnih drugih besedah so pravili, da je Linda pokvarjena; dajali so ji vzdevke, ki jih ni razumel, a je vedel, da so to grde besede. Nekega dne so prepevali in prepevali neko pesem o njej. Začel jih je obmetavati s kamenjem. Oni pa so mu vračali milo za drago; oster kamen mu je ranil lice. Kri se kar ni hotela ustaviti; bil je ves oblit z njo.

Linda ga je naučila brati. S koščkom oglja mu je na steno narisala slike — žival, ki sedi, otroka v steklenici; nato pa je napisala črke. JED JE V LONCU, MUC JE V KOTU. Učil se je hitro in zlahka. Ko se je naučil brati vse besede, ki jih je napisala na steno, je Linda odprla svojo veliko leseno skrinjo in izpod tistih smešnih rdečih hlačk, ki jih ni nikoli nosila, potegnila tanko knjižico. On jo je pred tem že dostikrat videl. »Ko boš večji,« mu je rekla, »jo boš lahko bral.« No, zdaj je bil dovolj velik in ponosen je bil na to. »Bojim se, da se ti ne bo zdela posebno zanimiva,« mu je rekla Linda. »A druge nimam.« Vzdihnila je. »Če bi vsaj lahko videl tiste lepe bralne stroje, ki smo jih imeli v Londonu.« Začel je brati. Kemično in bakteriološko prilagajanje embria. Praktična navodila za delavce beta v skladišču embriov. Četrt ure je trajalo, preden je prebral samo naslov. Zalučal je knjigo po tleh. »Grda, grda knjiga!« je vzkliknil in se razjokal.

Dečki so še vedno prepevali tisto strašno pesem o Lindi. Včasih so se mu tudi smejali, ker je bil tako razcapan. Ce si je raztrgal obleko, mu je Linda ni znala zašiti. V Drugem kraju, tako mu je povedala, so ljudje zavrgli oblačila, ki so imela luknje, in si kupili nova. »Cunje! Cunje!« so kričali fantje nanj. »Toda jaz znam brati,« je rekel sam pri sebi, »oni pa ne znajo. Saj sploh ne vedo, kaj je branje.« Če se je dovolj poglobil v misel, da zna brati, mu je bilo kar lahko hliniti ravnodušnost, kadar so se iz njega norčevali. Prosil je Lindo, naj mu spet da knjigo.

Cim bolj so dečki kazali nanj in peli, tem bolj vneto je bral. Kmalu je znal že vse besede prav dobro prebrati. A kaj so pomenile? Vprašal je Lindo, a še takrat, kadar mu je znala odgovoriti, se mu ni zdel pomen teh besed posebno jasen. A največkrat mu odgovoriti sploh ni znala.

»Kaj so kemikalije?« jo je na primer vprašal.

»Oh, takšne snovi kot magnezijeve soli in alkohol, s katerim dosežejo, da ostanejo delta in epsiloni majhni in zaostali, in kalcijev karbonat za kosti in druge takšne reči.«

»Kako pa naredijo kemikalije, Linda? Od kod izvirajo?«

»Hm, tega pa ne vem. Človek jih dobi iz steklenic. In ko so steklenice prazne, jih pošlješ v drogerijo, da dobiš nove. Menda jih delajo ljudje v drogeriji. Ali pa pošiljajo v tovarno ponje. Res ne vem. Nikoli se nisem ukvarjala s kemijo. Vedno sem imela posla samo z embrii.«

Tako je bilo tudi z vsem drugim, kar jo je vprašal. Videti je bilo, ko da Linda nikoli ne ve. Starci v pueblu pa so odgovarjali veliko bolj jasno.

»Seme ljudi in vseh bitij, seme sonca in seme Zemlje in seme neba — vse to je naredil Awonawilona iz Megle obilja. Zemlja pa ima štiri maternice in on je položil seme v najnižjo izmed štirih maternic. In semena so polagoma vzklila ...«

Nekega dne (John je kasneje izračunal, da je bilo najbrž kmalu po njegovem dvanajstem rojstnem dnevu) se je vrnil domov in našel na tleh spalnice knjigo, ki je ni prej še nikoli videl. Bila je debela in zdela se mu je zelo stara. Platnice so razžrle miši; nekaj strani je bilo zmečkanih in se niso več držale drugih. Pobral je knjigo in pogledal naslovno stran: knjiga se je imenovala ZBRANA DELA WILLIAMA SHAKESPEARA.

Linda je ležala na postelji in srkala iz čaše tisti strašni smrdljivi mescal. »Pope mi jo je prinesel,« je rekla. Njen glas je bil hripav in grob, kakor da ne bi bil njen, ampak bi pripadal komu drugemu. »Ležala je v eni izmed skrinj Kive antilop. Menda je bila tam več sto let. Mislim, da bo to držalo, ker sem jo pogledala in se mi zdi, da je v njej polno nesmisla. Necivilizirana je. Je pa vendarle dovolj dobra, da ob njej lahko vadiš brati.« Še enkrat je srknila iz čaše in jo nato položila na tla poleg postelje; obrnila se je na bok, enkrat ali dvakrat se ji je kolcnilo in zaspala je.

Odprl je knjigo kar na slepo.

A vendarle — življenje v lojnate postelje gnilobnem znoju, odurno scmarjenje, nežnost, paritev v gnusnem svinjaku ... 1

Čudne besede so mu burno zavalovile v duši; razlegale so se po njej, kakor da bi govoril grom; kakor bobni pri poletnih plesih, če bi bobni lahko govorili; kakor možje, ki so prepevali Pesem žita, lepo, lepo, da se je človek razjokal; kakor stari Mitsima, ko je izgovarjal čarobne besede nad svojimi peresi in izrezljanimi palicami in kosci kosti in kamna — kiathla tsilu silokwe silokive silokiue. Kiali silu silu, tsithl a to je zvenelo še bolje od Mitsimovih čarobnih besed, saj je več pomenilo, saj so bile te besede, ki jih je bral, namenjene njemu; govorile so čudovito in le na pol razumljivo, strašno lepe čarobne besede, o Lindi, ki je ležala in smrčala, s prazno čašo na tleh poleg postelje; o Lindi in Popeju, Lindi in Popeju.

Popeja je čedalje bolj sovražil. Moški se lahko smehlja in smehlja, pa je vendar lopov. Zakrknjen, izdajalski, pohoten, brezsrcen lopov. Kaj so tiste besede pravzaprav pomenile? Vedel je samo na pol. A njihov čar je bil močan in se mu je razlegal v glavi, in včasih se mu je zazdelo, kakor da Popeja prej nikoli ni sovražil; nikoli zares sovražil, ker nikoli ni mogel povedati, kako močno ga sovraži. A zdaj je te besede imel, te besede, ki so bile kakor bobni in petje in uroki. Te besede in čudna, čudna zgodba, iz katere so bile vzete (zanj ni imela ne repa ne glave, a bila je vendarle čudovita), so opravičevale njegovo sovraštvo do Popeja; zaradi njih je postalo njegovo sovraštvo resničnejše; celo Pope sam je postal zaradi njih resničnejši.

Ko se je nekega dne nehal igrati in se je vrnil domov, so bila vrata notranje sobe odprta in videl ju je, kako ležita skupaj na postelji in spita — Linda bela, Pope pa skoraj črn poleg nje. Z eno roko jo je držal pod pleči, z drugo temno dlanjo pa za prsi, ena izmed kit njegovih dolgih las je ležala na njenem grlu kakor črna kača, ko da bi jo hotela zadaviti. Popejeva buča s pijačo in čaša sta stali na tleh poleg postelje. Linda je smrčala.

Imel je občutek, da je njegovo srce izginilo in mu pustilo luknjo v telesu. Bil je prazen. Prazen in zeblo ga je, obdajala ga je slabost in vrtelo se mu je v glavi. Naslonil se je na steno, saj ni bil več trden v nogah. Zakrknjen, izdajalski, pohoten ... Kakor bobni, kakor možje, ki so prepevali, da bi obrodilo žito, kakor možje, ki so prepevali, da bi uspelo žito, kakor uroki so se besede ponavljale in ponavljale kar same od sebe v njegovi glavi. Prej ga je spreletaval mraz, a zdaj ga je prešinila vročina. Lica so mu kar gorela, tako mu je vanje udarila kri, soba je zaplavala in stemnilo se mu je pred očmi. Zaškrtal je z zobmi. »Ubil ga bom, ubil ga bom, ubil ga bom,« je ponavljal. In nenadoma je bilo teh besed še več.

... kadar zaspi pijan; ko bo besnel; ali pa se naslajal v krvoskrunstvu.

Čarobne besede so bile njegove zaveznice, pojasnjevale so in mu velevale. Umaknil se je v prednjo sobo. »Kadar zaspi pijan ...« Na tleh poleg ognjišča je ležal nož za meso.

Pobral ga je in stopil po prstih k vratom. »Kadar zaspi pijan, zaspi pijan ...« Stekel je prek sobe in zasadil nož — oh, kri! — ga vnovič zasadil, a tedaj je Pope planil pokonci iz spanja; dvignil je roko, da bi ga zabodel še enkrat, a tedaj je začutil, da ga je on zgrabil za zapestje, da ga drži in — oh,    j

oh! — da mu ga zavija. Ni se mogel ganiti, bil je ujet, in pred seboj je videl Popejeve male črne oči, čisto od blizu, ki so bolščale v njegove. Pogledal je proč. Na Popejevi levi rami sta bila dva ureza. »Oh, poglej, kri!« Linda je jokala.

»Poglej, kri!« Nikoli ni mogla prenesti pogleda na kri. Pope je dvignil drugo roko — mislil si je, da ga bo udaril. Otrpnil je in čakal na udarec. A roka ga je samo prijela pod brado in zasukala njegov obraz, da je moral znova pogledati Po-peju v oči. Gledati dolgo — ure in ure. In potem je nenadoma zajokal — ni se več mogel premagovati. Pope pa je bušnil v smeh. »Pojdi,« je rekel z onimi drugimi indijanskimi besedami. »Pojdi, moj pogumni Ahaiyuia.« On pa je stekel v drugo sobo, da ga ne bi videl, kako joka.

»Petnajst let imaš,« je rekel stari Mitsima z indijanskimi besedami. »Zdaj te lahko naučim obdelovati ilovico.«

Čepela sta ob reki in skupaj delala.

»Najprej,« je rekel Mitsima in si položil kos zmočene ilovice med dlani, »bova napravila majhen mesec.« Starec je stisnil kos ilovice v kolut, nato pa upognil robove; iz meseca je nastala majhna čaša.

Počasi in nespretno je posnemal starčeve rahle in vajene kretnje.

»Mesec, čaša, zdaj pa še kača.« Mitsima je oblikoval drug kos ilovice v dolg prožen valj, ga zvil v kolobar in pritisnil na rob čaše. »In zdaj še eno kačo. In še eno. In še eno.« Mitsima je nato oblikoval stene lonca; najprej je bil ozek, nato nabuhel, proti vratu pa se je spet zoževal. Mitsima je gnetel in trepljal, tolkel in drgnil; in končno je lonec stal pred njim. Po obliki je bil prav takšen kot običajni lonci za vodo, ki so jih uporabljali v Malpaisu, a namesto da bi bil črn, je bil bel kakor smetana, in če ga je človek potipal, je bil še vedno mehak. Njegov lastni lonec je stal poleg Mitsimovega ves zverižen, narejen kakor v posmeh. Ko je gledal zdaj enega zdaj drugega, ga je posilil smeh.

»Prihodnji bo že boljši,« ga je potolažil Mitsima in začel močiti drug kos ilovice.

Oblikovati, krojiti, čutiti, kako postajajo njegove roke čedalje spretnejše in močnejše, to mu je vzbudilo izredno veselje. »A, B, C, vitamin D,« je sam pri sebi prepeval med delom. »Tolščo zbirajo jetra, ribe hrani morje.« Tudi Mitsima je pel — pesem o lovu na medveda. Delala sta ves dan in deček je bil tako srečen, da je pozabil na vse drugo.

»Prihodnjo zimo,« je rekel stari Mitsima, »te bom naučil delati lok.«

Dolgo časa je stal pred hišo in končno je bilo obredov vendarle konec. Vrata so se odprla; prišli so ven. Prvi se je pokazal Kothlu, desno roko je iztegnil predse, močno je stiskal pest, kakor da bi tiščal v njej dragocen kamen. Za njim je šla Kiakime s prav tako iztegnjeno roko in stisnjeno pestjo. Hodila sta molče in prav tako tiho so šli za njima bratje in sestre in bratranci in gruča starcev.

Šli so iz puebla in prek mese. Ob robu pečine so se ustavili, zgodnje jutranje sonce jim je sijalo v oči. Kothlu je odprl dlan. Na njej mu je belo ležal ščepec koruzne moke; dahnil je vanjo, zamrmral nekaj besed, nato pa vrgel prgišče belega prahu proti soncu. Kiakime je storila enako. Nato je stopil naprej Kiakimejin oče, držeč v roki s perjem okrašeno molitveno palico, izmolil dolgo molitev, nato pa za koruzno moko zalučal še palico.

»Končano je,« je na ves glas rekel stari Mitsima. »Poročena sta.«

»No,« je rekla Linda, ko sta se obrnila proč, »nič drugega ne rečem, kakor da delajo pač veliko hrupa za tako malenkost. Ce si v civiliziranih deželah fant poželi dekle, potem samo ... A kam vendar greš, John?«

On se ni zmenil za njen klic, temveč je tekel dalje, proč, proč. Kamorkoli, samo da bi bil sam.

Končano je. Besede starega Mitsime so se mu kar same po sebi ponavljale v duši. Končano, končano ... Po tihem in zelo od daleč, a silovito in z obupom v duši, brezupno je ljubil Kiakime. A zdaj je bilo vsega konec. Bilo mu je šestnajst let.

Ob polnem mesecu so v Kivi antilop razodevali skrivnosti, opravljali skrivnostna dejanja in skrivnosti nosili v sebi. Šli so tja dol, v kivo, fantje, in se vrnili iz nje kot možje. In končno je bil dan. Sonce je zašlo in vzšel je mesec. On je šel z drugimi. Možje so mrki stali ob vhodu v kivo: lestev je vodila v rdeče razsvetljeno globino. Fantje, ki so stopali na čelu, so se že začeli spuščati vanjo. Nenadoma je eden izmed mož stopil naprej, ga zagrabil za roko in ga potegnil iz vrste. Iztrgal se mu je in se zmuznil nazaj. Tokrat ga je mož udaril, ga potegnil za lase. »To ni zate, belolasec!« »To ni za sina psice,« je rekel nekdo drug. »Izgini!« In ko se je še vedno obotavljal na robu skupine, so možje vnovič zavpili: »Izgini!« Eden izmed njih je pobral kamen in ga zalučal vanj. »Izgini, izgini, izgini!« Ploha kamenja se je usula nanj. Ves krvav je stekel v temo. Iz rdeče razsvetljene kive se je zaslišalo hrupno petje. Zadnji izmed dečkov se je spustil po lestvi v globino. Ostal je čisto sam.

Čisto sam, zunaj puebla, na goli planoti mese. Skala je bila podobna kostem, ki jih pobeli mesečina. Spodaj v dolini so prerijski volkovi lajali v mesec. Praske so ga skelele, še vedno je krvavel iz ran; vendar ni ihtel zaradi bolečin; ihtel je zato, ker je bil čisto sam, ker so ga pognali, samega v ta okostnjaški svet skal in mesečine. Ob robu prepada je sedel na tla. Luna je bila za njim; pogledal je dol, v črno senco mese, v črno senco smrti. Treba bi mu bilo napraviti samo majhen skok ... V mesečini je iztegnil desno roko. Iz rane na zapestju mu je še vedno curljala kri. Vsakih nekaj sekund je padla kaplja, temna, skoraj brezbarvna v mrtvi svetlobi. Kaplja, kaplja, kaplja. Jutri in jutri in jutri ...

Odkril je Čas in Smrt in Boga.

»Sam, vedno sam,« je rekel mladenič.

Besede so v Bernardovi zavesti prebudile otožen odmev. Sam, sam ... »Jaz sem tudi,« je rekel v navalu zaupljivosti. »Strašno sam.«

»Ste res?« John je bil videti presenečen. »Mislil sem, da v Drugem kraju ... Linda mi je vedno pravila, da tam človek ni nikoli sam.«

Bernarda je obšla zadrega in zardel je. »Veste,« je zamrmral in obrnil oči proč, »jaz sem menda precej drugačen od drugih ljudi. Če je človek slučajno drugače iztočen ...«

»Da, natanko tako je.« Mladi mož je prikimal. »Ce je človek različen od drugih, potem bo bržkone osamljen. Ljudje so hudobni do njega. Ali veste, da nisem smel prav nikjer sodelovati? Kadar so poslali druge dečke v hribe, da so tam prebili noč — saj veste, to je takrat, ko si morate v sanjah izbrati svojo sveto žival —, me niso pustili iti z drugimi; niso mi hoteli zaupati nobene skrivnosti. Vendar sem to storil sam,« je dodal. »Pet dni nisem nič jedel, nato pa sem šel neko noč sam v tiste gore.« Pokazal je kam.

Bernard se je pokroviteljsko nasmehnil. »In se vam je o čem sanjalo?« je vprašal.

Oni je prikimal. »Vendar vam ne smem povedati, kaj.« Malo je pomolčal, nato je po tihem nadaljeval: »Nekoč sem storil nekaj, česar ni nihče drug: sredi dneva, nekoč poleti, sem stal ob skali, in iztegnil roke kakor Kristus na križu.«

»Čemu vendar, strela?«

»Hotel sem dognati, kako je, če je človek križan. Ko sem tako stal na soncu ...«

»A zakaj? ...«

»Zakaj? Hm ...« Obotavljal se je. »Ker sem čutil, da moram. Če je Jezus lahko to prenesel. In še to: če je človek storil kaj zlega ... Poleg tega pa sem bil nesrečen; tudi to je bil razlog.«

»Čudno se mi zdi, da kdo na ta način zdravi nesrečo,« je rekel Bernard. Ko pa je malo bolj pomislil, je dognal, da tiči navsezadnje v tem nekakšen smisel. Bolje je to, kakor vzeti somo ...

»Čez nekaj časa sem omedlel,« je rekel mladi mož. »Zgrudil sem se na obraz. Vidite, kje sem se urezal? Sled se še pozna.« Privzdignil si je goste rumene lase s čela. Na njegovem desnem sencu se je pokazala bleda in nagubana brazgotina.

Bernard je pogledal tja, a ga je kar streslo in je naglo odmaknil oči. Zaradi svoje prilagoditve je postal ne toliko usmiljen kakor pretirano občutljiv. Če je kdo le omenil bolezen ali rane, se je Bernard ne samo zgrozil, temveč začutil celo odpor in malone gnus. Prav tako, kakor če je kdo omenil nesnago, telesno spačenost ali starost. Naglo je zasukal pogovor drugam.

»Zanima me, ali bi hoteli iti z nama v London,« je vprašal in napravil s tem prvo potezo v boju, ki ga je strateško zasnoval in o njem premišljal, odkar je v tisti mali hiši dognal, kdo je najbrž oče tega mladega divjaka. »Bi radi šli?«

Mlademu možu je zasijal obraz. »Mislite resno?«

»Seveda, če mi bodo namreč dovolili.«

»Tudi Linda?«

»Hm ...« Bernard se je obotavljal. Obšel ga je dvom. Tista zoprna ženska! Ne, to ne bo mogoče. Razen, razen ... Nenadoma se je Bernardu zasvitalo, da bi se ravno njena gnusnost utegnila izkazati kot velikanska prednost. »I, seveda!« je vzkliknil, da bi popravil svoje začetno obotavljanje s tem večjo in čim hrupnejšo prisrčnostjo.

Mladi mož je globoko zasopel. »Če pomislim, da bi se to uresničilo — to, o čemer sem vse življenje sanjal. Ali veste, kaj pravi Miranda?«

»Kdo je to Miranda?«

A mladi mož vprašanja očitno ni bil slišal. »O, čudež!« je rekel in oči so se mu zasvetile, v obraz pa je živo zardel. »Koliko tu je čednih bitij! Kako je lep človeški rod!« Nenadoma je še bolj zardel, pomislil je na Lenino, tega angela v stekleno zelenem viskoznem oblačilu, vsega žarečega od mladosti in hrane za kožo, pomislil na njeno postavo in njen dobrohotni nasmeh. Glas mu je zastal. »O, krasni novi svet,« je začel, nato pa je nenadoma premolknil, kri mu je izginila z lic; bil je bled kakor zid. »Ste z njo poročeni?« je vprašal.

»Kaj če sem?«

»Poročen. Za zmerom tako sem mislil. Po indijansko se reče ‘za zmerom’, tega ni mogoče več razdreti.«

»Ford! To pa ne!« Bernard se je moral nehote zasmejati.

Tudi John se je zasmejal, a njegov razlog je bil drugačen, smejal se je od čistega veselja.

»O, krasni novi svet!« je ponovil. »O, krasni novi svet, kjer takšni so ljudje. Takoj kreniva na pot!«

»Včasih govorite tako nenavadno, da je kaj,« je rekel Bernard in se zmedeno in osuplo zastrmel v mladega moža. »Sicer pa, ne bi raje počakali toliko časa, da boste ta novi svet sploh videli?«

Lenina je čutila, da ima po tem tako čudnem in grozotnem dnevu pravico do popolnega in nemotenega dopusta. Brž ko sta se vrnila v dom oddiha, je pogoltnila šest polgramskih tablet some, legla v posteljo in bila že v desetih minutah na poti v nezemeljsko večnost. Najmanj osemnajst ur bo poteklo, preden se bo vrnila v čas.

Bernard pa je medtem ležal zamišljen v temi, oči je imel na široko odprte. Zaspal je šele kasno po polnoči. Kasno po polnoči; a njegova nespečnost ni bila brezplodna; zasnoval je načrt.

Naslednje jutro je natanko ob desetih stopil mešanec v zeleni uniformi iz svojega helikopterja. Bernard ga je čakal med agavami.

»Gospodična Crovvne je šla na dopust, vzela je somo,« je pojasnil Bernard. »Pred peto je bržkone ne bo nazaj, tako da imava časa sedem ur.«

Lahko bi poletel v Sante Fe, opravil tam vse delo, ki ga je moral, in se spet vrnil v Malpais, saj se Lenina še dolgo potem ne bo zbudila.

»Pa bo tu — čisto sama — varna?«

»Varna kot helikopterji,« mu je zagotovil mulat.

Zlezla sta v helikopter in takoj odletela. Ob deseti uri triintrideset minut sta pristala na strehi pošte v Santa Feju; ob deseti uri sedemintrideset minut je Bernard končno stopil v urad svetovnega nadzornika v Whitehallu; ob deseti uri devetintrideset minut je že govoril s četrtim osebnim tajnikom njegovega fordstva; ob desetih štiriinštirideset je ponovil svojo zgodbo prvemu tajniku njegovega fordstva; ob deseti uri sedeminštirideset minut in pol pa mu je že zvenel v ušesih globoki, razlegajoči se glas samega Mustafe Monda.

»Drznil sem si misliti,« je zajecljal Bernard, »da bi se vašemu fordstvu ta stvar zdela morda v znanstvenem pogledu dovolj zanimiva ...«

»Da, zares se mi zdi znanstveno dovolj zanimiva,« je rekel globoki glas. »Ko se boste vrnili v London, vzemite s seboj ta dva človeka.«

»Vaše fordstvo se seveda zaveda, da bom potreboval posebno dovoljenje ...«

»Potrebne naloge,« je rekel Mustafa Mond, »so pravkar odposlali upravniku rezervata. Takoj stopite v njegovo pisarno. Pozdravljeni, gospod Marx.«

Vse je bilo tiho. Bernard je odložil slušalko in pohitel na streho.

»V upravnikovo pisarno,« je rekel gama-zelenemu mulatu.

Ob deseti uri štiriinpetdeset minut je Bernard segel v roko upravniku.

»Zelo me veseli, gospod Mara, zelo me veseli.« Njegov bobneči glas je razodeval spoštovanje. »Pravkar smo prejeli potrebne naloge.«

»Vem,« mu je segel v besedo Bernard. »Saj sem ravnokar govoril po telefonu z njegovim fordstvom.« Ce bi človek sodil po njegovem zdolgočasenem glasu, bi si moral misliti, da govori z njegovim fordstvom vsak dan. Spustil se je v stol. »Prosim, bodite tako prijazni in ukrenite čim prej vse potrebno. Cim prej,« je ponovil s poudarkom. Užival je, da nikoli tega.

Tri minute čez enajst je že imel v žepu vse potrebne dokumente. »Na svidenje,« je pokroviteljsko rekel upravniku, ki ga je spremil prav do vrat dvigala. »Na svidenje.« šel je v hotel, se okopal, se pustil vibrovakuumsko masirati, elektrolitično obriti, poslušal dopoldanska poročila, pol ure gledal televizijo, lagodno pokosil in ob treh odletel z mulatom v Malpais.

Mladi mož je stal pred domom oddiha.

»Bernard!« je zaklical. »Bernard!« Nič odgovora.

V mokasinih iz jelenje kože je neslišno stekel po stopnicah in poskušal odpreti vrata. Bila so zaklenjena.

Odšla sta. Odšla. To je bilo najhujše izmed vsega, kar je bil doslej doživel. Povabila ga je, naj ju obišče, in zdaj ju ni več. Sedel je na stopnice in se razjokal.

Pol ure kasneje se je domislil, da bi bilo dobro pogledati skozi okno. Najprej je zagledal zelen kovček, na pokrovu sta bili naslikani začetnici L. C. Veselje je vzplapolalo v njem kakor ogenj. Pobral je kamen. Razbito steklo je zažvenketalo na tleh. Hip zatem je bil že v sobi. Odprl je zeleni kovček; in že je vdihoval Leninin parfum in si z njim napolnil pljuča, s tem, kar je bilo najbolj njenega. Srce mu je divje utripalo; prvi hip toliko da ni omedlel. Nato pa se je sklonil nad dragoceno torbo, se je dotaknil, jo dvignil na svetlo in jo pregledal. Zadrge na drugem paru kratkih hlač iz viskoznega žameta, ki jih je imela Lenina s seboj, so mu bile sprva uganka, ko pa jo je rešil, razkošen užitek. Potegnil je za zadrgo in nato še enkrat. Bil je očaran. Njene zelene copatke so bile najlepša stvar, ki jo je kdaj videl. Razganil je par spodnjih hlačk z zadrgami, zardel in jih naglo položil nazaj; poljubil pa je odišavljeni robec iz acetata in si okoli vratu ovil ruto. Ko je odpiral neko škatlo, se je iz nje usul oblak dišečega pudra. Roke je imel vse moknate od njega. Očistil si jih je na prsih, na ramenih, na golih rokah. Čudovita dišava!

Zamižal je in si drgnil lice ob goli, s pudrom posuti roki. Dotik gladke kože ob obrazu, vonj muškatne dišave v nosnicah — to je bila njena resnična navzočnost. »Lenina!« je zašepetal, »Lenina!«

Zaslišal je šum, se zdrznil in obrnil. Zapekla ga je vest. Potlačil je ukradene reči nazaj v kovček in zaprl pokrov, nato pa spet prisluhnil in se oziral okoli sebe. Nikjer nobenega znamenja življenja, od nikoder ni bilo slišati glasu. A vendar je nekaj slišal, o tem ni bilo dvoma — kakor da bi nekdo vzdihnil, kakor da bi nekje zaškripala deska. Po prstih je stopil k vratom, jih previdno odprl in se zazrl v široko vežo. Na nasprotni strani veže so bila druga vrata, na pol odprta. Stopil je ven, odrinil vrata in pokukal v sobo.

Tam je na nizki postelji ležala Lenina; rjuho je bila odvrgla, na sebi je imela rožnato pižamo iz enega kosa, z zadrgo; trdno je spala in bila tako lepa sredi svojih kodrov, tako ganljivo otroška s svojimi rožnatimi prsti na nogah in s svojim resnobno spečim obrazom, tako zaupljiva v nemočnosti mlahavih rok in mehkih udov, da so mu privrele solze v oči.

Neskončno previdno — a ta pazljivost je bila povsem nepotrebna, zakaj kvečjemu strel z revolverjem bi bil lahko priklical Lenino iz njenega s somo doseženega dopusta pred določenim časom — je stopil v sobo in pokleknil na tla poleg postelje. Zastrmel seje s sklenjenimi rokami in samo ustnice so se mu premikale. »Njene oči,« je zamrmral.

Njene oči, lasje, hoja, glas: o tem si nam govoril. O! ta njena roka, ki so v primeri z njo vse bele tinta, pišoč si lastni očitek, katere mehki polti labodji puh je grob.

Muha je zabrenčala okoli nje; spodil jo je proč. »Muhe,« se je spomnil,

... smejo sesti na beli čudež Julijinih rok, nesmrtno blaženost ji krasti z ustnic, ki čisti vsevdilj sramežljivo rdita, kot bil poljub bi druge z drugo greh.

Zelo počasi, z obotavljajočo se kretnjo človeka, ki seže predse, da bi pobožal plašno in morda celo nevarno ptico, je iztegnil roko. Tresoča se roka je obvisela kak palec proč od tistih mehkih prstov, toliko da se jih ni dotikala. Se je drznil? Drznil onečastiti s svojo nevredno roko to ... Ne, ni se. Ptica je bila prenevarna. Roka se mu je povesila. Kako krasna je bila! Kako krasna!

Nato pa se je nenadoma zalotil, kako premišlja, da mu je treba samo zgrabiti zadrgo na njenem vratu in jo potegniti dol z eno samo dolgo in odločno kretnjo ... Zamižal je, stresel glavo, kakor strese pes ušesa, ko stopi iz vode. Sramotna misel! Sram ga je bilo samega sebe. Cista in deviška sramežljivost ...

Nekaj je zabrenčalo v zraku. Je mar spet kaka muha skušala piti nebeško slast z njenih ustnic? Osa? Pogledal je, a ni videl ničesar. Brenčanje je postajalo čedalje glasnejše. Dognal je, da prihaja z druge strani s polkni zasenčenih oken. Letalo! Ves zbegan je planil pokonci in stekel v drugo sobo, se splazil skozi odprto okno in pohitel po stezi med visokimi agavami; prišel je ravno še ob pravem času, saj je Bernard Marx že lezel iz helikopterja.

Kazalci vseh električnih ur v Zavodu za razplajanje in prilagajanje v Bloomsburyju so kazali sedemindvajset minut čez dve. ‘Marljivi panj’, kakor je svoj zavod rad imenoval direktor, je bil v živem delovnem razmahu. Vsi so imeli polne roke dela, vse se je gibalo po naprej določenem redu. Pod mikroskopi so spermatozoi, besno otepajoč z dolgimi repi, rili z glavo naprej v jajčne celice, te pa so se oplojene širile, se delile, če pa so bile bokanovskificirane, so odganjale popke in se cepile v cela ljudstva posameznih embriov. Iz dvorane za družbeno predestina-cijo so ropotale v klet tekoče stopnice in tam so v škrlatni temi zarodki rasli in rasli na svojih blazinah iz trebušne mrene v soparni toploti, nasičeni s krvnim nadomestkom in hormoni, ali pa so zastrupljeni shirali v okrnjeno epsi-lonstvo. Premikajoče se police so se s slabotnim brnenjem in šklepetom cele tedne neopazno plazile skozi ponovljena dolga razvojna obdobja, dokler niso v dvorani za iztakanje otroci, ki so pravkar zapustili steklenice, izustili svoj prvi krik groze in začudenja.

V podzemlju so brneli dinami, dvigala so švigala gor in dol. V vseh enajstih nadstropjih, namenjenih otroškim jaslim, so prav tedaj krmili otroke. Tisoč osemsto otročičev, skrbno označenih z etiketami, je hkrati srkalo iz tisoč osemsto steklenic, vsak svoj pollitrski obrok pasteriziranega zunanjega izločka.

Nad njimi so bile v desetih zaporednih plasteh nanizane spalnice, v njih pa so bili majhni dečki in deklice, ki so bili še tako mladi, da so še vedno potrebovali popoldansko spanje, prav tako zaposleni kakor vsi drugi, čeprav tega sami niso vedeli, saj so nezavedno poslušali hip-nopedični pouk o higieni in družabnosti, razredni zavesti in ljubezenskem življenju malčkov. Nad njimi pa so bile igralnice, v katerih je devetsto drugih otrok, ker se je vreme sprevrglo v dež, iz opek in ilovice izdelovalo razne predmete, se zabavalo z lovom na zadrge in z erotično igro.

Brr, brr! je marljivo in veselo brenčal panj. Mlada dekleta so vedro prepevala nad epruvetami, s katerimi so se ukvarjala, predestinatorji so žvižgali med delom, in kakšne imenitne šale so zbijali v dvorani za iztakanje nad praznimi steklenicami! Obraz direktorja, ki je stopil s Henryjem Fosterjem v dvorano za oplajanje, pa je bil slovesen in kar odrevenel, tako je bil videti strog.

»Potreben nam je javen zgled,« je rekel direktor, »in to v tej dvorani, saj je v njej več uslužbencev višjih kast kakor kjerkoli drugje v našem zavodu. Naročil sem mu, naj pride sem ob pol treh.«

»Svoje delo pa opravlja zelo dobro,« je svetohlinsko velikodušno posegel vmes Henry Foster.

»Vem. A prav zato moramo biti z njim še posebno strogi. Ker ima tako odličen razum, bi moral biti tudi v moralnem pogledu tem bolj odgovoren. Cim bolj je namreč človek nadarjen, tem laže zablodi. Bolje pa je, da trpi eden, kakor pa da bi se jih izpridilo veliko. Le premislite to reč trezno, gospod Foster, pa boste sami sprevideli, da ni hujšega prestopka, kot je nepravoverno obnašanje. Morilec pokonča le enega posameznika — in kaj je navsezadnje posameznik?« Direktor je s široko kretnjo pokazal na vrsto mikroskopov, epruvet in inkubatorjev. »Brez najmanjše težave lahko naredimo novega — toliko novih, kolikor le hočemo. Nepravovernost pa ne ogroža samo življenja posameznika, temveč prizadene samo Družbo. Da, samo Družbo,« je ponovil. »Ah, je že tu.«

V dvorano je bil prispel Bernard in je stopal med vrstama aparatov za oplajanje proti njima. Lošč vedrega zaupanja vase je le tanko prekrival njegovo živčnost. »Dobro jutro, gospod direktor!« je rekel prav nesmiselno glasno, in da bi popravil svojo napako, je smešno po tihem, da ga je bilo komaj slišati, dodal: »Poklicali ste me sem na razgovor.«

»Da, gospod Marx,« je rekel direktor z glasom, ki ni obetal nič dobrega. »Res sem vas povabil sem. Sinoči ste se, kakor sem slišal, vrnili z dopusta.«

»Res sem se,« je odvrnil Bernard.

»Res,« je ponovil direktor in zasikal končni s kakor kača. Nato pa je nenadoma povzdignil glas. »Gospoda moja,« je zatrobental, »gospoda moja.«

Petje deklet nad epruvetami, žvižganje v svoj posel zatopljenih raziskovalcev z mikroskopi — vse to je utihnilo, kakor bi odrezal. Zavladala je globoka tišina. Vsi so se ozrli okoli sebe.

»Gospoda moja,« je še enkrat ponovil direktor, »oprostite mi, da sem vas zmotil pri delu. Mučna dolžnost me je prisilila k temu. Varnost in ravnotežje Družbe sta v nevarnosti. Da, v nevarnosti, gospoda. Tale človek, ki stoji tu pred vami, ta alfa plus, ki mu je bilo toliko dano in od kogar moramo zato tudi toliko pričakovati, tale vaš sodelavec — ali bolje rečeno bivši sodelavec, saj ne bo več dolgo ostal pri nas — je grdo zlorabil zaupanje, ki smo mu ga izkazovali. Spričo svojih krivoverskih nazorov o športu in somi, sramotne nepravovernosti svojega spolnega življenja in pa zato, ker se ni hotel ravnati po naukih našega Forda in se vesti v prostem času, kakor se vedejo majhni otroci,« (tu je direktor napravil znamenje T-ja), »je očividno sovražnik Družbe, saj je hotel spodkopati Red in Ravnotežje, in se je s tem zarotil proti Družbi sami. Zato predlagam, da ga sramotno odpustimo in mu odvzamemo mesto, ki ga je zavzemal v naši ustanovi; dalje predlagam njegovo premestitev v kak manjši zavod najnižje vrste in — da bo njegova kazen čim bolj ustrezala koristim Družbe — na delovno mesto, ki bo čim bolj oddaljeno od kateregakoli važnega središča prebivalstva. Na Islandiji bo imel le malo priložnosti, da bi zavajal druge s svojim zgledom, nevrednim našega Forda.« Direktor je za hip premolknil, nato pa je prekrižal roke in se dostojanstveno obrnil k Bernardu. »Marx,« je rekel, »nam lahko pokažete kak razlog proti izpolnitvi sodbe, ki je bila izrečena?«

»Da, lahko ga pokažem,« je zelo glasno odgovoril Bernard.

Direktor je nekoliko osuplo, a še vedno veličastno dejal: »No, pa ga pokažite!«

»Prav rad. Toda na hodniku je še. Samo trenutek.«

Bernard je pohitel k vratom in jih sunkoma odprl na stežaj. »Stopita noter,« je velel in razlog je vstopil in se pokazal.

Ljudem je zastal dih, zamrmrali so od začudenja in groze; neko dekle je zakričalo; nekdo drug pa je prevrnil dve epruveti, polni semenčic, ko je stopil na stol, da bi bolje videl. V dvorano je stopala Linda, vsa nabuhla in mlahava — med temi mladostnimi telesi, temi nepopačenimi obrazi prav pošastna podoba starosti — in se spogledljivo nasmihala, a njen nasmešek je bil uvel in brezbarven. Med hojo je metala sem in tja velikanske boke; to naj bi bilo poželjivo pozibavanje. Bernard je stopal poleg nje.

»Tamle je,« je rekel in pokazal na direktorja.

»Ste mislili, da ga nisem prepoznala?« je ogorčeno vprašala Linda; nato pa se je obrnila k direktorju: »Seveda sem te spoznala. Tomakin, spoznala bi te kjerkoli, pa če bi bilo tisoč ljudi okoli tebe. Morda si me pa ti pozabil? Ali se ne spominjaš? Tvoja Linda sem.« Stala je in ga gledala, glavo je nagnila na stran in se še vedno smehljala, a ta nasmešek je postajal spričo direktorjevega izraza, ki je razodeval okamnel gnus, čedalje manj samozavesten, začel je omahovati in je končno izginil. »Se me ne spominjaš, Tomakin?« je ponovila s tresočim se glasom. Njene oči so bile zaskrbljene, trpeče. Marogasti mlahavi obraz je groteskno trzal, se spačil v skrajni potrtosti. »Tomakin!« Iztegnila je roke. Nekdo se je zahihital.

»Kaj naj pomeni,« je začel direktor, »ta pošastna ...«

»Tomakin!« Stekla je k njemu in vlekla odejo za seboj, mu vrgla roke okoli vratu ter mu zagrebla obraz v prsi.

Po dvorani je zadonel hrupen, nezadržen smeh.

»Ta pošastna potegavščina!« je zavpil direktor.

Ves rdeč v obraz se je skušal iztrgati iz njenega objema. A ona se ga je obupno oklepala. »Linda sem vendar, tvoja Linda.« Toda njen glas je utonil v smehu. »Otroka sem imela s teboj,« je zakričala, da je prevpila rjovenje v dvorani. Nastopila je nenadna in grozljiva tišina; vse oči so v zadregi blodile sem in tja, ne vedoč, kam naj se ozro. Direktor je mahoma pobledel, se nehal otepati Linde, obstal je z rokami na njenih zapestjih in se v grozi zastrmel vanjo. »Da, otroka — in jaz sem njegova mati.« Vrgla je kvanto kakor izziv v užaljeno tišino, nato pa se mu je hipoma iztrgala, si vsa osramočena pokrila obraz z rokami ter zaihtela. »Tega nisem bila sama kriva, Tomakin.

Saj sem se vedno urila, se mar nisem? Se mar nisem? Vedno ... Ne vem, kako ... Če bi ti vedel, kako grozno je bilo, Tomakin ... A on mi je vendar v tolažbo.« Obrnila se je k vratom. »John!« je zaklicala, »John!«

Odzval se je takoj; samo za hip se je ustavil pred vrati, se ozrl okoli sebe, nato pa je naglo stopil po dvorani, potihoma, saj je imel na nogah mokasine, padel pred direktorja na kolena in ga razločno nagovoril: »Moj oče!«

Beseda oče zakaj ‘oče’ pravzaprav ni bil opolzek izraz — saj je pomenil nekaj, kar je bilo v manj tesni zvezi z znanostjo in moralno oporečnostjo porajanja otrok, marveč samo prostaški — bolj skatološka kakor pa pornografska nespodobnost), ta komično nedostojna beseda je sprostila napetost, ki je postala že kar neznosna. Izbruhnil je smeh, silen, skoraj histeričen smeh, ki se kar ni mogel poleči, kakor da ga ne bo nikoli konec. Moj oče — in to je bil direktor. Moj oče ...! Oh, Ford, oh, Ford! Ta šala je v resnici presegala vse. Sopenje in rjovenje sta se vedno znova obnavljala, obrazi so kar lezli narazen. Ljudem so tekle solze po licih. Prevrnili so še šest epruvet s semenčicami. Moj oče!

Direktor je bled zbegano buljil okoli sebe, v skrajni muki, ves prepaden in ponižan.

Moj oče! Smeh, za katerega je že kazalo, da bo utihnil, se je spet razlegel, celo glasneje kot prej. Direktor si je z rokami zatisnil ušesa in planil iz dvorane.

Po nastopu v dvorani za oplojevanje so vsi Londončani, ki so pripadali višjim kastam, kar ponoreli, vsi so hoteli videti tega krasnega človeka, ki je padel na kolena pred direktorjem Zavoda za razplajanje in prilagajanje — oziroma pred bivšim direktorjem, saj je revež takoj nato odstopil in ni potlej nikoli več prestopil praga zavoda — ki se je zgrudil pred njim na tla in ga imenoval (ta šala je bila zares kar preveč dobra, da bi jo človek lahko verjel!): »Moj oče!« Pač pa ni Linda vzbujala prav nikake pozornosti, nihče si je ni niti želel videti. Reči, da si mati — to pa ni več šala, preveč je nespodobno. Poleg tega Linda sploh ni bila prava divjakinja. Iztočena je bila iz steklenice in so jo prilagodili kakor vse druge, in zato pravzaprav ni smela imeti čudaških nazorov. In končno še njena zunanjost — ta je pač največ pripomogla, da si je ljudje niso želeli videti. Debela je bila, nič več mlada; imela je slabe zobe in marogasto polt in njena postava (Ford!) — človek je sploh ni mogel pogledati, ne da bi ga obšla slabost. Zato so bili najboljši ljudje trdno odločeni, da je ne bodo obiskali. A tudi Linde ni nič mikalo, da bi jih videla. Vrnitev v civilizacijo je bila zanjo vrnitev k somi. Zdaj je lahko ves dan ležala v postelji in uživala dopust za dopustom, ne da bi morala potem bruhati ali da bi jo bolela glava, ne da bi se kdaj počutila tako, kakor se je, če je uživala pejotl, ko se ji je zazdelo, da je storila sramoten postopek proti družbi in da ne bo mogla nikoli več dvigniti glave. Soma je človeku nikoli ni tako neprijetno zagodla. Dopust, ki ga je bil človek deležen, če jo je užil, je bil popoln, in četudi je bilo jutro zatem neprijetno, ni bilo neprijetno samo po sebi, temveč le v primerjavi z užitkom dopusta. Odpomoči se je dalo le tako, da si je človek vzel trajen dopust. Linda je pohlepno zahtevala čedalje večje, čedalje pogostejše doze. Dr. Shaw je imel sprva pomisleke, nato pa ji je ugodil. Jemala je kar po dvajset gramov na dan.

»Tako je bo v enem mesecu ali dveh konec,« je zdravnik zaupal Bernardu. »Nekega dne ji bo ohromel dihalni center. Nič več ne bo mogla dihati. Konec je bo. In to bo kar dobro zanjo. Če bi znali ljudi pomlajevati, bi bilo seveda drugače. A tega ne znamo.«

Vsi so se čudili, da je John (saj Linda ni bila nikomur na poti prav zato, ker je bila vedno na somskem dopustu) temu ugovarjal.

»Toda ali ji ne skrajšujete življenja, ko ji dajete toliko some?«

»V nekem smislu res,« je priznal dr. Shaw. »V nekem drugem smislu pa ji ga celo podaljšujemo.« Mladi mož se je zastrmel vanj, saj ni vedel, kaj naj te besede pomenijo.

»Zaradi some človek res lahko izgubi nekaj let v času,« je nadaljeval zdravnik. »Pomislite pa na velikanska, neizmerna obdobja, ki jih človek zaradi some lahko preživi zunaj časa. Vsak somski dopust je delec tega, čemur so naši predniki rekli večnost.«

Johnu se je začelo svitati. »Večnostje bila v najinih  ustnicah in očeh,« je zamrmral.

»Kaj?«

»Nič.«

»Seveda,« je nadaljeval dr. Shaw, »ne smemo dovoliti ljudem, da bi jo popihali v večnost, če opravljajo kakršnokoli resno delo. Ker pa ona takšnega dela nima ...«

»A vendarle,« je vztrajal John, »se mi to ne zdi prav.«

Zdravnik je skomignil z rameni. »No, če vam je ljubše, da se ves čas dere kakor nora ...«

Končno je moral John le popustiti. Linda je prejemala somo. Odtlej je ostajala v svoji sobici v sedemintridesetem nadstropju stanovanjske hiše, v kateri je bival Bernard, in ves čas preležala v postelji; radijski in televizijski aparat je imela vedno odprt, pipa, iz katere je curljal pačuli, je komaj kapljala, tablete some pa je imela vedno pri roki. Ostajala je v postelji, a vendar je tam sploh ni bilo, ves čas je bila odsotna; na dopustu, v nekem drugem svetu, kjer je bila radijska glasba labirint zvočnih barv; to je bil bežni, utripajoči labirint, ki je vodil (po tako krasnih neizbežnih ovinkih) v svetlo središče absolutnega prepričanja; kjer so plešoči liki televizijskega sprejemnika postali izvajalci v nekem nepopisno razkošnem čutnem filmu, v katerem je bilo samo petje, kjer je bil kapljajoči pačuli več kakor vonj — bil je sonce, bil je milijon seksofonov, Pope, s katerim je ležala v ljubezenskem objemu, samo da je bilo to še vse več, neprimerno več, in da je trajalo brez konca.

»Ne, pomlajevati ne znamo. In zelo sem vesel,« je sklenil dr. Shaw, »da sem imel priložnost videti ta primer senilnosti pri človeku. Hvala vam lepa, da ste me poklicali.« Bernardu je toplo stisnil roko.

Vsi so se torej zanimali samo za Johna. Ker pa je bilo mogoče Johna videti le, če se je človek obrnil na Bernarda, njegovega zakonitega varuha, je Bernard prvič doživel, da so ljudje ravnali z njim ne samo normalno, temveč celo tako, kakor da bi bil izredno važna osebnost. Nihče ni več omenil alkohola v njegovem krvnem nadomestku, nič več ga niso vlekli zaradi njegove zunanjosti. Henry Foster se je na vso moč trudil, da bi bil čim bolj ljubezniv; Benito Hoover mu je poklonil šest zavojčkov žvečilnega gumija s spolnim hormonom. Pomočnik predesti-natorja ga je prišel malone ponižno prosit, naj ga Bernard povabi na kako svojo večerno pogostitev. Pri ženskah pa je že zadostovalo, da je Bernard namignil na možnost vabila, pa je lahko dobil vsako, ki jo je hotel.

»Bernard me je povabil, naj pridem v sredo pogledat Divjaka,« je zmagoslavno sporočila Fanny.

»Prav veseli me,« je rekla Lenina. »In zdaj raje priznaj, da si se zmotila glede Bernarda. Se ti ne zdi, da je v resnici kar ljubezniv?«

Fanny je prikimala. »In reči moram,« je dejala, »da sem doživela pri njem zelo prijetno presenečenje.«

Vodja oddelka za ustekleničevanje, direktor za predestinacijo, trije namestniki glavnih oplojevalcev, profesor za čutne filme na Inštitutu za tehniko čustvovanja, dekan Sole za občestveno petje v Westminstru, nadzornik boka-novskifikacije — seznam odličnikov, ki so bili Bernardovi gostje, je bil brez konca.

»In zadnji teden sem imel šest deklet,« je zaupal Helm-holtzu Watsonu. »Eno v ponedeljek, dve v torek, v petek spet dve, eno pa v soboto. In če bi imel dovolj časa ali veselja za to, bi jih imel lahko vsaj še kak ducat več, saj so bile kar preveč voljne ...«

Helmholtz je poslušal njegovo širokoustenje molče, a ta molk je razodeval tako turobno razočaranje, da je bil Bernard užaljen.

»Nevoščljiv si mi,« je rekel.

Helmholtz je zmajal z glavo. »Precej žalosten sem, to je vse,« je odgovoril.

Bernard je ves nejevoljen odšel. Nikoli več, je dejal sam pri sebi, ne bom govoril s Helmholtzem.

Minevali so dnevi. Uspeh je stopil Bernardu v glavo, ga omamil in povsem sprijaznil (tak učinek mora pač imeti vsako dobro mamilo) s svetom, s katerim vse dotlej ni bil prav nič zadovoljen. Kolikor ga je zdaj svet priznaval za pomembnega, toliko mu je red, v katerem je živel, ustrezal. Vendar se Bernard tudi potem, ko ga je uspeh spravil s svetom, ni hotel odreči pravici, da bi ta red kritiziral.

Zakaj ko ga je kritiziral, se je sam sebi zazdel bolj važen in je na znotraj kar zrasel. Vrh tega pa je bil iskreno prepričan, da je treba še marsikaj kritizirati. (A hkrati mu je    ] sila prijalo, da je dosegel takšen uspeh in da ima lahko vsa dekleta, ki ga zamikajo.) Pred tistimi, ki so mu zdaj dvorili zavoljo Divjaka, se je Bernard prav rad postavljal z zbadljivo nepravovernostjo. Ljudje so ga vljudno poslušali.

A za njegovim hrbtom so majali z glavo. »Tale fant bo slabo končal,« so trdili — in prerokovali so tem bolj zanesljivo prav zato, ker so se zavedali, da bodo sami ob pravem času poskrbeli, da bo Bernard slabo končal. »Drugič ne bo več našel Divjaka, da bi mu pomagal iz škripcev,« so menili. A za zdaj je bil prvi Divjak še tu in bili so vljudni. Ker pa so bili vljudni, se je zdel Bernard samemu sebi pravi velikan — hkrati pa je bil ves lahak, lažji kot zrak, tak zanos ga je navdajal.

»Lažji kot zrak,« je rekel Bernard in pokazal kvišku.

Visoko visoko nad njima se je v soncu, kakor biser na nebu, rožnato bleščal privezani balon meteorološkega zavoda.

»... temu Divjaku,« so se glasila Bernardova navodila, »je treba razkazati vse plati civiliziranega življenja.«

Prav zdaj so mu razkazovali civilizacijo iz ptičje perspektive, s ploščadi Stolpa Charing-T. Vodja postaje in

stalili meteorolog sta prevzela vlogo vodnika. Vendar je največ govoril Bernard. Ves omamljen se je obnašal tako, kakor da bi bil vsaj svetovni nadzornik, ki je prišel na obisk, ali pa še kaj več. Lažji je bil kot zrak.

Bombajska zelena raketa se je spustila z neba na zemljo. Potniki so pristali. Osem povsem enakih dravidskih dvojčkov v rumenkasto rjavih uniformah je pogledovalo iz osmih lin kabine — to so bili stevardi.

»Tisoč dvesto petdeset kilometrov na uro,« je tehtno rekel načelnik postaje. »Kaj pravite k temu, gospod Divjak?«

Johnu je bilo to prav všeč. »Toda Ariel,« je rekel, »je lahko opasal zemljo v štiridesetih minutah.«

»Divjak,« je zapisal Bernard v svojem poročilu Mustafi Mondu, »kaže presenetljivo malo začudenja ali strahu spričo iznajdb civilizacije. To je treba vsaj deloma pripisati dejstvu, da mu je o teh rečeh že pravila ženska Linda, njegova m—.«

(Mustafa Mond se je namrgodil. »Me ima ta bedak za tako sramežljivega, da si ne upa napisati cele besede?«)

»Deloma zato, ker se zanima predvsem za tisto, čemur pravi ‘duša’, saj vztrajno trdi, da je neodvisna od telesnega okolja, ko je vendar, kakor sem mu skušal dopovedati ...«

Nadzornik je preskočil naslednjih nekaj stavkov in je že hotel obrniti stran, da bi našel kaj bolj zanimivega in stvarnega, ko mu je oko obtičalo na celi vrsti prav nenavadnih stavkov. » ... priznati pa moram,« je bral, »da se z Divjakom strinjam v tem, da je civilizirana infantilnost vse prelahka, ali kakor on pravi, preveč poceni; in rad bi ob tej priložnosti opozoril vaše fordstvo, da ...«

Jeza se je Mustafu Mondu zdaj pri priči polegla, postal je celo dobre volje. Misel, da ga hoče ta človek slovesno poučevati — njega— o tem, kakšen naj bo družbeni red, je bila zares od sile smešna. Menda se mu je zmešalo ...

»Pošteno lekcijo bi zaslužil,« je rekel sam pri sebi; nato pa je vrgel glavo nazaj in se zasmejal. Vsaj za zdaj Bernard te lekcije prav gotovo ne bo dobil.

Prispela sta v majhno tovarno vžigalnikov za helikopterje, v oddelek Združenja za električno opremo. Ze kar na strehi (zakaj tista nadzornikova okrožnica je imela naravnost čarobne učinke) sta ju sprejela glavni inženir in upravnik človeškega materiala. Stopili so po stopnicah navzdol, v tovarno.

»Vsak delovni postopek,« je razložil upravnik človeškega materiala, »izvede, kolikor je le mogoče, ena sama skupina Bokanovskega.«

In zares: triinosemdeset črnih brahikefaličnih delt, skoraj brez nosu, je hladno varilo. Šestinpetdeset delavcev kaste gama z orlovskimi nosovi in rdečkaste polti je streglo šestinpetdesetim strojem. Sto sedem vročini prilagojenih Senegalcev kaste epsilon je delalo v livarni. Triintrideset žensk kaste delta, dolgoglavih, peščenopoltih, z ozkimi medenicami, vse so bile visoke sto devetinšestdest centimetrov — med njimi je bilo razlike kvečjemu dvajset milimetrov — je rezalo vijake. V hali za montiranje sta dve skupini pritlikavcev gama plus sestavljali diname. Dve nizki delovni mizi sta stali druga nasproti druge, med njima pa se je plazil tekoči trak s svojim bremenom posameznih sestavnih delov; na eni strani sedeminštirideset plavolasih glav, na drugi strani pa sedeminštirideset rjavih. Sedeminštirideset prifrknjenih nosov in sedeminštirideset orlovskih; sedeminštirideset nazaj pomaknjenih brad in sedeminštirideset naprej štrlečih. Izdelane mehanizme je pregledovalo osemnajst natanko enakih kodrastih deklet s kostanjevimi lasmi, štiriintrideset kratkonogih levičarjev delta minus jih je spravljalo v zaboje, triinšestdeset modrookih, na pol slaboumnih deklet kaste epsilon — vse so imele svetlorumene lase in pegaste obraze — jih je pa nalagalo na tovornjake, ki so že bili nared, da odpeljejo blago.

»O, krasni novi svet ...« Divjaku je hudomušni spomin obudil Mirandine besede, da jih je zdaj ponavljal. »O, krasni novi svet, kjer takšni so ljudje.«

»In verjemite mi,« je zaključil upravnik človeškega materiala, ko sta zapustila tovarno, »da z našimi delavci skoraj nikoli nimamo težav. Vedno ugotovimo ...«

A Divjak se je kar na lepem odtrgal od svojih spremljevalcev in je začel za skupino lovorovih grmov silovito bruhati, kakor da bi bila trdna zemlja helikopter, ki se je znašel v zračnem žepu.

»Divjak,« je zapisal Bernard, »noče jemati some in je videti zelo potrt, ker se ženska Linda, njegova m—, trajno mudi na dopustu. Vredno je omeniti, da Divjak dostikrat obišče svojo m—, kljub njeni senilnosti, njenemu skrajno odbijajočemu videzu, in je videti nanjo zelo navezan — zanimiv zgled, kako lahko zgodnje prilagajanje omili ali celo zavre naravne nagibe (v tem primeru nagib, ki človeka odvrača od neprijetnih reči).«

V Etonu sta pristala na strehi višje šole. Onstran šolskega dvorišča se je v soncu belo bleščalo dvainpetdeset nadstropij Luptonskega stolpa. Na njuni levi je bil kolidž, na desni pa so štrleli kvišku častitljivi stebri iz železobeto-na in vitastekla pevske dvorane, ki je pripadala šolski skupnosti. Sredi četverokotnega dvorišča pa je stal čuden star kip našega Forda iz kromovega jekla.

Ko sta stopila iz letala, sta ju sprejela rektor dr. Gaffney in upraviteljica, gospodična Keate.

»Imate tu veliko dvojčkov?« je nekam zaskrbljeno vprašal Divjak, ko so krenili na pot, da bi si gosta ogledala ustanovo.

»Oh, ne,« je odgovoril rektor. »Eton je namenjen samo dečkom in deklicam višjih kast. Eno jajce, en odraščen človek. Njihova vzgoja je zaradi tega seveda težavnejša, kakor bi bila drugače. Ker pa bodo morali prevzeti odgovorna mesta in se znajti v nepričakovanih težavnih okoliščinah, se temu pač ne moremo ogniti.« Vzdihnil je.

Bernard pa se je medtem hudo zagledal v gospodično Keate. »Ste kdaj v ponedeljek, v sredo ali petek prosti?« je rekel. S palcem je pokazal na Divjaka. »Radoveden je, veste,« je dodal Bernard. »Čudno.«

Gospodična Keate se je nasmehnila (in njen nasmeh je zares očarljiv, si je mislil); rekla je, da se mu zahvaljuje in da bo z veseljem prišla na eno izmed njegovih zabav. Rektor je odprl vrata.

Po petih minutah, ki jih je John prebil v šolski sobi za gojence skupine alfa dvojni plus, je bil malce osupel.

»Kaj je osnovna relativnost?« je zašepetal Bernardu. Bernard mu je najprej skušal razložiti, nato pa se je premislil in je predlagal, da bi obiskala še kak drug razred.

Izza nekih vrat na hodniku, ki so vodila v zemljepisno učilnico za gojence beta minus, je zaklical zvonek glas: »Ena, dve, tri, štiri,« nato pa utrujeno nestrpno: »Kakor prej.«

»Maltuzijanske vaje,« je razložila upraviteljica. »Večina naših deklet je seveda jalovih. Tudi sama sem jalova.« Nasmehnila se je Bernardu. »Imamo pa okoli osemsto neste-riliziranih; te morajo neprestano vaditi.«

V zemljepisni učilnici za gojence beta minus je John izvedel, da je ‘rezervat za divjake’ kraj, ki se ga zaradi neugodnih vremenskih ali geoloških razmer ali pomanjkanja naravnih bogastev ni splačalo civilizirati. Tlesknilo je; soba se je pogreznila v temo in nenadoma so se na zaslonu nad učiteljevo glavo pokazali Penitentes iz Acome. Ležali so na tleh pred Našo Gospo in ječali, kakor jih je John sam slišal ječati, se spovedovali svojih grehov pred Kristusom na križu, pred orlovsko podobo Pookonga. Mladi Etonci so kar tulili od smeha. Penitentes so, še vedno ječe, vstali, si slekli gornja oblačila in se začeli tepsti z vozlastimi biči. Udarec je sledil udarcu. Gojenci so se še glasneje zasmejali, tako da je v njihovem smehu utonilo celo ječanje bičanih, čeprav je bil posnetek ojačen.

»A zakaj se vendar smejejo?« je vprašal Divjak močno osupel.

»Zakaj?« Rektor se je obrnil k njemu in se pri tem še vedno na široko režal. »Zakaj? Zato, ker je to res izredno smešno.« V kinematografskem mraku je Bernard tvegal kretnjo, ki se je včasih še v popolni temi bržkone ne bi bil drznil storiti. V moči svoje nove pomembnosti je objel upraviteljico okoli pasu. Pas se je njegovi roki voljno vdal. Bernard je že hotel naglo ugrabiti poljub ali dva, in morda upraviteljico še malce uščipniti, ko so se oknice spet odprle.

»Morda bi bilo dobro, če bi stopili še malo naprej,« je rekla gospodična Keate in krenila k vratom.

»In to,« je rekel rektor hip zatem, »je dvorana za hipnopedično nadzorstvo.«

Na policah na treh straneh sobe je stalo več sto skrinj, ki so proizvajale sintetično glasbo, po ena za vsako spalnico; na četrti strani so bili v predalih zloženi zvočni posnetki na papirnatih zvitkih, na njih pa so bili natisnjene različne hipnopedične lekcije.

»Tu noter potisnete zvitek,« je razložil Bernard in prekinil dr. Gaffneyja, »pritisnete na stikalo ...«

»Ne, na tegale,« ga je nejevoljno popravil rektor.

»No, pa na tega. Zvitek se razmota. Selenijeve celice spremenijo svetlobne impulze v zvočne valove in ...«

»In ... stvar je končana,« je zaključil dr. Gaffney.

»Ali kaj berejo Shakespeara?« je vprašal Divjak, ko so šli mimo šolske knjižnice k biokemičnim laboratorijem.

»Seveda ne,« je rekla upraviteljica in zardela.

»Naša knjižnica,« je rekel dr. Gaffney, »vsebuje samo poučne knjige. Če si naša mladina zaželi razvedrila, ga najde v čutnih filmih. Ne spodbujamo je, da bi se vdajala kakšnim samotarskim zabavam.«

Mimo njih je po postekleni cesti zdrvelo pet avtobusov, polnih fantov in deklet, ki so prepevali ali se vozili tiho objeti.

»Pravkar so se vrnili,« jim je razložil dr. Gaffney, vtem ko se je Bernard šepetaje dogovoril z upraviteljico, da se bosta sestala še isti večer, »iz krematorija v Sloughu. Prilagajanje smrti se začne že z osemnajstim mesecem. Vsak otročiček prebije dva dopoldneva na teden v bolnišnici za umirajoče. Tam hranijo vse najlepše igrače, in ob smrtnih dnevih dobijo otroci sladoled s smetano. Naučijo se videti v smrti nekaj samo po sebi umevnega.«

»Kakor v vsakem drugem fiziološkem procesu,« je strokovno posegla vmes upraviteljica.

Ob osmih zvečer v Savoyu. Vse je bilo urejeno.

Ko sta se vračala v London, sta se spotoma ustavila v tovarni Televizijske korporacije v Brentfordu.

»Bi hoteli počakati trenutek, da bi stopil telefonirat?« je vprašal Bernard.

Divjak je čakal in opazoval. Glavna dnevna izmena je pravkar zapuščala delo. Množice delavcev nižjih kast so stale v vrstah pred postajo enotirne železnice — sedemsto ali osemsto gam, delt in epsilonov obeh spolov, a vsega skupaj le ducat različnih obrazov in postav. Vsakemu izmed njih je poleg voznega listka blagajnik potisnil čez pult še škatlico iz lepenke. Dolga gosenica moških in žensk se je počasi pomikala dalje.

»Kaj pa je v tistih skrinjicah?« je vprašal Divjak (spomnil se je Beneškega trgovca), ko se je Bernard obrnil k njemu.

»Dnevni obrok some,« je precej nerazločno odgovoril Bernard, zakaj v ustih je imel kos žvečilnega gumija, ki mu ga je dal Benito Hoover. »Dobijo ga po končanem delu. Štiri tablete po pol grama. Ob sobotah pa šest.«

Ljubeznivo je prijel Johna pod roko in skupaj sta se vrnila k helikopterju.

Lenina je s pesmijo na ustih prišla v oblačilnico. »Videti si zelo zadovoljna sama s seboj,« je rekla Fanny.

»Prav zares sem,« je odgovorila Lenina. Zip! »Bernard mi je pred pol ure telefoniral.« Zip! Zip! Stopila je iz svojih kratkih hlač. »Nepričakovan zmenek ima.« Zip! »Prosil me je, če bi hotela drevi peljati Divjaka gledat čutni film. Mudi se mi.« Odhitela je v kopalnico.

»Srečno dekle,« je rekla Fanny sama pri sebi, ko se je ozirala za Lenino.

V tej pripombi ni bilo nič nevoščljivosti; dobrodušna

Fanny je samo ugotovila tisto, kar je bilo res. Lenina je bila v resnici srečna — srečna, ker je bila z Bernardom vred deležna — in to v obilni meri — velikanskega slovesa, ki ga je užival Divjak, srečna zato, ker je od njene nepomembne osebe odsevala slava, ki je bila trenutno najbolj v modi. Je mar ni tajnik Fordovske organizacije deklet zaprosil za predavanje o njenih doživetjih? Je mar niso povabili na vsakoletno večerjo kluba Aphroditaeum? Ni mar že nastopila v tedniku Feelytone, se vidno, slišno in otipljivo pojavila pred neštetimi milijoni po vsem planetu?

Nič manj laskava ni bila pozornost, ki so ji jo posvečale znane osebnosti. Drugi tajnik namestnika svetovnega nadzornika jo je povabil na večerjo in na zajtrk. Neko sobotno popoldne in nedeljo je prebila z njegovim ford-stvom ministrom za pravosodje, drugi konec tedna pa z vrhovnim vodjo občestvenega petja iz Canterburyja. Predsednik Korporacije za notranje in zunanje izločke jo je neprestano klical po telefonu in s pomočnikom guvernerja Evropske banke je obiskala Deauville.

»Čudovito je, se razume. Pa vendar,« je priznala Lenina Fanny, »imam občutek, ko da bi do vsega tega ne imela pravice. Vsi namreč hočejo predvsem vedeti, kako se obnaša Divjak v postelji. A moram reči, da tega ne vem.«

Zmajala je z glavo. »Moški mi seveda po večini ne verjamejo, a je vendarle res. Rada bi videla, da bi ne bilo,« je žalostno dodala in vzdihnila. »Silno lep je, se ti ne zdi?«

»Te mar nima rad?« je vprašala Fanny.

»Včasih se mi zdi, da me ima, včasih pa mislim, da mu ni nič do mene. Zmerom se mi izogne, če le more; kadar pridem v sobo, stopi ven; dotakne se me nikoli ne; še pogledati me noče. A včasih se nenadoma obrnem in ga zalotim, da bulji vame; in potem — no, saj sama veš, kako te moški gledajo, če te imajo radi.«

Da, Fanny je to vedela.

»Ne morem dognati, kaj je pravzaprav z njim,« je rekla Lenina.

Ni mogla dognati, kako je z njim; in to je ni samo presenečalo, temveč tudi precej vznemirjalo.

»Veš, Fanny, jaz ga imam namreč zelo rada.«

Rada ga je imela čedalje bolj. No, zdaj bom imela zares priložnost, si je mislila, ko si je po kopeli dišavila telo. Resnično priložnost. Bila je tako razigrana, da si je dala duška v pesmici.

Objemaj me, da bom pijana, poljubljaj me, da omedlim; objemaj me, saj zdaj sva sama, če ljubiš me, si some ne želim.

Dišavne orgle so igrale čudovito osvežujoč Zeliščni capriccio — pljuskajoče arpeggie timijana in sivke, rožmarina, pražilke, mirte, pelina; nato so prek vrste drznih modulacij v dišavskih lestvicah prešle v ambro; in zatem počasi nazaj skozi sandalovino, kafro, cedro in pravkar pokošeno seno (sem in tja je bilo vmes tudi nekaj rahlih disonanc — bežen vonj po obistnem pudingu, prav rahla slutnja svinjskega gnoja) v preproste aromatične dišave, s katerimi se je skladba začela. Zaključni piš timijana se je polegel; slišati je bilo ploskanje; prižgali so luči. V napravi za sintetično glasbo se je začel odvijati zvitek zvočnega traku. Trio za hiperviolino, superčelo in nadomestek oboe je zdaj napolnil ozračje s prijetno otožnostjo. Trideset ali štirideset taktov — nato pa je začel na inštrumentalnem ozadju žvrgoleti glas, ki je bil veliko več kakor človeški; zdaj je prihajal iz grla, zdaj iz glave, zdaj je bil votel kakor glas piščali, zdaj pa spet ves poln hrepenečih melodij — in je lahkotno prehajal od nižinskega rekorda Gasparda Fo-sterja, ki je bil že prav na meji glasbenega tona, do gostolečega zvoka visoko nad najvišjim C, ki ga je (leta 1770, v Vojvodski operi v Parmi, sam Mozart se je čudil) presenetljivo zapela Lucrezia Ajugari, edina izmed vseh pevcev v zgodovini, ki je to zmogla.

Lenina in Divjak sta vohala in poslušala, pogreznjena v svoje pnevmatične sedeže. Zdaj so prišle na vrsto tudi oči in koža.

Luči v gledališču so ugasnile; ognjene črke so trdno in kakor brez opore stale v temi.

TRIJE TEDNI V HELIKOPTERJU. V CELOTI SUPERPEVSKI ČUTNI FILM S SINTETIČNO GOVORICO, V BARVAH, STEREOSKOPSKI. S SINHRONIZIRANO SPREMLJAVO DIŠAVNIH ORGEL.

»Primite se za te kovinske ročaje na naslonilih stola,« je zašepetala Lenina. »Drugače ne boste zaznali nobenih čutnih učinkov.«

Divjak je storil, kakor mu je bilo rečeno.

Tiste ognjene črke so medtem izginile, deset sekund je bilo vse temno; nato pa sta nenadoma stopili prednju, slepeči in neprimerno bolj plastični, kakor če bi bili iz mesa in krvi, veliko resničnejši od resničnosti, stereoskopski sliki velikanskega črnca in zlatolase mlade samice, pripadajoče kasti brahikefaličnih beta plus, v tesnem objemu.

Divjak se je zdrznil. Ta občutek na ustnicah! Dvignil je roko k ustom; prijetni ščeget je minil; spustil je roko na kovinski ročaj, pa je bil spet tu. Dišavne orgle pa so medtem pihljale v dvorano čisti muškat. Supergolobica na zvočnem traku jezagrulila, dahnila iz sebe: »Oo-ohh!« Bas, globlji od afriškega, ki je vibriral samo dvaintridesetkrat v minuti, pa je odgovoril: »Aa aah!« »Ooh-ah! Ooh-ah!« in stereoskopične ustnice so sc spet združile in vnovič so vseh šest tisoč gledalcev v Alhambi i zaščemele erogene cone na obrazih. Skoraj neznosno galvanično ugodje. »Ooh ...«

Zgodba filma je bila izredno preprosta. Nekaj minut po prvih oohih in aahih (zapela sta duet in si privoščila malo ljubezni na tisti znameniti medvedji koži, katere sleherno dlako je bilo mogoče — predestinatorjev pomočnik je imel popolnoma prav — razločno čutiti) seje črnec ponesrečil s helikopterjem, padel na glavo. Kakšen udarec na čelo! Občinstvu se je strgal cel zbor vzklikov ‘av’ in

Oj

JOJ !

Pretres je vso prilagoditev črnca uničil, kakor bi trenil. Plavolasko kaste beta je vzljubil s prav bolestno strastjo, tako da ni več pogledal nobene druge. Ugovarjala je, a on ni odnehal. Vrstili so se boji, zasledovanja, napad na tekmeca in končno senzacionalna ugrabitev. Plavolasko beta je črni norec odpeljal s silo, jo dvignil visoko v nebo, da je morala tam viseti z njim vred tri tedne nad zemljo, preživljati skrajno nesocialno samoto v dvoje. Končno pa je trem postavnim mladim moškim kaste alfa vendarle uspelo, da so jo po celi vrsti prigod in po številnih zračnih akrobacijah rešili. Črnca so spravili v Zavod za ponovno prilagajanje odraslih in film se je srečno in spodobno končal — saj je postala plavolaska beta ljubica vseh treh reševalcev. Za hip so same sebe prekinili, da so zapeli sintetičen kvartet s popolno superorkestralno spremljavo in vonjem po gardenijah, ki so ga širile dišavne orgle. Nato se je za zaključek še enkrat pokazala medvedja koža, zadonele so trobente in zadnji stereoskopski poljub je zbledel v temo, zadnji električni ščeget je zamrl na ustnicah kakor umirajoča vešča, ki čedalje šibkeje, čedalje slabotneje podrhtava, končno pa mirno, čisto mirno obleži.

Vendar za Lenino s tem še ni bilo vsega konec. Se potem, ko so se že spet zasvetile luči in sta se počasi premikala z množico vred proti dvigalom, ji je duh vešče prhutal ob ustnicah, ji še vedno risal ozke drhteče steze tesnobe in ugodja po koži. Njena lica so bila zardela, oči so se ji vražje svetile in globoko je sopla. Prijela je Divjaka pod roko in si jo, mlahavo, pritisnila k boku. Za hip se je ozrl nanjo, bled, izmučen, poželjiv in sramujoč se svojega poželenja. Ni bil vreden, ne ... Oči so se jima za hip srečale. Kakšno bogastvo so obljubljale te njene oči! Temperament, da bi z njim odkupil kraljico. Naglo je pogledal proč, osvobodil svojo ujeto roko. Navdajala ga je nejasna bojazen, da Lenina ne bi prenehala biti tisto, česar se je čutil tako nevrednega.

»Mislim, da vi ne bi smeli gledati takšnih reči,« je rekel, saj je hotel čim hitreje prevaliti krivdo za vsako bivšo ali morda tudi prihodnjo hibo, ki bi zmanjšala njeno popolnost, z Lenine na okoliščine, v katerih je živela.

»Kakšnih reči, John?«

»Takih, kot je bil tale strašni film.«

»Strašen?« Lenina se je zares začudila. »Meni se je zdel lep.«

»Nizkoten je bil,« je rekel ogorčeno, »prostaški.«

Zmajala je z glavo. »Ne vem, kaj hočeš reči s tem.« Le zakaj je tako čuden? Zakaj se toliko trudi, da bi vse pokvaril?

V taksikopterju jo je komajda pogledal. Sedel je tiho in gledal proč, vezale so ga trdne obljube, čeprav nikoli izrečene, poslušen je bil zakonom, ki že davno niso več veljali. Včasih je bilo tako, kakor da bi kilo s prstom brenknil na napeto struno, ki se bo zdaj zdaj pretrgala: vse njegovo telo je nenadoma živčno trznilo in se streslo.

Taksikopter je pristal na strehi sianovanjske hiše, v kateri je bivala Lenina. »Končno,« si je zanosno mislila, ko je stopila iz taksija. Končno — čeprav se je še ravnokar obnašal tako čudno. Ustavila se je pod svetilko in se pogledala v svoje ogledalce. Končno. Da, nos se ji res malo sveti. Stresla je ven puder, ki se je nabral na robu škatlice. Medtem ko bo on plačeval taksi, bo imela ravno dovolj časa. Drgnila si je del nosu, ki se ji je svetil, in si mislila: »Strašno čeden je. Prav po nepotrebnem je plašen kakor Bernard. In vendar ... vsak drug moški bi bil to že davno opravil. No, zdaj bo končno tudi on.« Tisti del obraza, ki ga je bilo videti v okroglem ogledalcu, se ji je nenadoma nasmehnil.

»Lahko noč,« je rekel zadušen glas za njo. Lenina se je zasukala tja. Stal je na pragu taksija in bolščal vanjo z nepremičnimi očmi; očitno je tako bolščal ves čas, ko si je pudrala nos, in čakal — a na kaj? Ali pa se je obotavljal, se skušal odločiti, in ves čas mislil, mislil — ni si mogla predstavljati, kakšne nenavadne misli naj bi bile to. »Lahko noč, Lenina,« je ponovil in čudno spačil obraz, ko se je skušal nasmehniti.

»Ampak, John ... Mislila sem, da si bil ... hočem reči, da si ...«

Zaprl je vrata in se pripognil, da bi nekaj rekel šoferju. Taksi je zletel kvišku, v zrak. Divjak je gledal skozi okno v tleh in videl Leninin obraz, ki je zrl kvišku, bled v modrikasti svetlobi luči. Usta so bila odprta, klicala ga je. Njena v perspektivi skrajšana postava je nato pohitela dalje, proč od njega; a zdelo se mu je, kakor da čedalje manjši četverokotnik strehe pada skozi temo,

Gez pet minut je bil spet v svoji sobi. Iz skrivališča je vzel tisto od miši naglodano knjigo, nekaj časa z versko vnemo obračal njene zamazane in zmečkane strani ter začel nato brati Othella. Spomnil se je, da je bil Othello črnec — prav tako kakor junak filma Trije tedni v helikopterju.

Lenina si je otrla oči in stopila prek strehe k dvigalu. Ko se je spuščala v sedemindvajseto nadstropje, je potegnila ven svojo stekleničko some. Dognala je, da je en gram ne bo dovolj; njena žalost je presegla dozo enega grama. Če pa bi vzela dva grama, bi se naslednje jutro menda ne prebudila ob pravem času. Odločila se je za srednjo pot in si stresla v levo dlan, ukrivljeno v obliko čaše, tri tablete po pol grama.

Bernard je moral kričati skozi zapna vrata; Divjak mu ni hotel odpreti.

»Ampak vsi so že tu in čakajo na vas.«

»Kar naj čakajo,« se je začul nerazločen odgovor skozi vrata.

»Ampak, saj vendar dobro veste, John,« (kako težavno je govoriti prepričljivo na ves glas!) »nalašč zato sem jih povabil, da bi se sestali z vami.«

»Najprej bi morali mene vprašati, če se hočem sestati z njimi.«

»A prej ste vendar vedno prišli, John!«

»Prav zato pa zdaj nočem več priti.«

»Meni na ljubo,« je kričaje moledoval Bernard. »Ne bi prišli meni na ljubo?«

»Resno mislite?«

Bernard je ves obupan zastokal. »A kaj naj storim?«

»Pojdite k vragu!« je zarenčal znotraj že vsega naveličani glas.

»Ampak nocoj je vendar tu vrhovni vodja občestvene-ga petja iz Canterburyja.« Bernardu je šlo skoraj na jok.

»Ali yaa tdkvua!« Samo v zunjijščini je lahko Divjak točno izrazil svoja čustva do vrhovnega vodje občestvenega petja. »Hani!« je dodal, kakor da se je še nečesa domislil; nato pa (s kakšnim porogljivim besom!): »Sons eso tse-nd.«In pljunil je na tla, kakor bi bil storil nemara tudi

Končno se je moral Bernard, ves skrušen, splaziti nazaj v svoje stanovanje in sporočiti zbranemu in nestrpnemu občinstvu, da Divjaka tisti večer ne bo. Ta novica je goste hudo ogorčila. Bili so vsi iz sebe od jeze, ker so se dali tako speljati za nos, da so bili vljudni do tega nepomembnega človeka, ki je bil na tako slabem glasu in imel tako krivoverske nazore. Cim višji je bil njihov položaj v družbeni hierarhiji, tem bolj so bili nejevoljni.

»Da jo kdo meni takole zagode,« je ponavljal vrhovni vodja občestvenega petja, »meni!«

Ženske pa so vse ogorčene čutile, da so nasedle prevari — da jih je navlekel majhen negode, ki so mu bili pomotoma natočili alkohol v krvni nadomestek — in je njegova zunanjost bolj spominjala na kasto gama minus. Čedalje glasneje so izjavljale, kakšna sramota je to. Prav posebno pikra je bila šolska upraviteljica iz Etona.

Samo Lenina ni nič rekla. Sedela je v kotu, vsa bleda, modre oči ji je zasenčila neobičajna otožnost; od ljudi, ki so bili okoli nje, jo je ločevalo tisto, kar je čutila samo ona. Na zabavo je prišla s čudnim občutkom tesnobnega zanosa. »Čez nekaj minut,« je rekla sama pri sebi, ko je stopila v sobo, »ga bom videla, govorila z njim, mu povedala,« (zakaj prišla je trdno odločena) »da ga imam rada — tako kot nisem še nikogar imela. In potem mi bo morda rekel ...«

Kaj ji bo rekel? V lica ji je planila kri.

»Zakaj se je ondan po predstavi v kinu obnašal tako čudaško? Tako je čuden. A vendar sem trdno prepričana, da me ima rad. Prepričana sem ...«

Prav v tem hipu pa je Bernard sporočil, da Divjaka ne bo.

Lenino so nenadoma preplavili vsi tisti občutki, ki jih je običajno doživljala v začetku zdravljenja z nadomestkom za silovito strast — občutek strašne praznote, zasople tesnobe, slabosti v želodcu. Zdelo sc ji jc, da ji bo zastalo srce.

»Morda zato ne pride, ker me nc mara,« je rekla sama pri sebi. In ta možnost se je kar na mah spremenila v trdno gotovost. John zato ni hotel priti, ker je ne mara. Ne mara je ...

»Taje zares malo prehuda,« je rekla šolska upraviteljica iz Etona direktorju Krematorija in pridobivanja fosforja iz trupel. »Če pomislim, da sem celo ...«

»Da,« se je začul glas Fanny Crovvne, »tisto o alkoholu drži kakor pribito. Neki moj znanec je poznal dekle, ki je bila takrat zaposlena v skladišču embriov. Ona je povedala mojemu prijatelju, ta prijatelj pa je povedal meni ...«

»Preneumno, preneumno,« je rekel Henry Foster, saj se mu je vrhovni vodja občestvenega petja res zasmilil. »Morda vas bo zanimalo, da ga je naš bivši direktor ravno hotel premestiti na Islandijo.«

Sleherna izrečena beseda je prevrtala napihnjeni balon Bernardove srečne samozavesti, da mu je uhajal zrak iz tisoč ran. Bled, zmeden, ves skrušen in razburjen se je sukal med gosti, jecljal opravičila, ki niso imela ne glave ne repa, zagotavljal povabljencem, da bo prihodnjič Divjak prav gotovo na mestu, jih prosil, naj vendar sedejo in pojedo sendvič iz karotina, rezino pogače z vitaminom A, popijejo kozarec nadomestka za šampanjec. Jedli so res, a zanj se niso več zmenili; pili so in mu jih brusili v obraz ali pa so ga kar na glas opravljali, kakor da sploh ne bi bil navzoč.

»In zdaj, prijatelji,« je rekel vrhovni vodja občestvenega petja iz Canterburyja s tistim svojim krasnim zvenečim glasom, s katerim je vodil proslavo Fordovega dne, »zdaj, prijatelji, mislim, da je prišel naš čas ...« Vstal je, odložil kozarec, si s temnordečega viskoznega telovnika otepel ostanke izdatnega obeda in krenil k vratom.

Bernard je planil k njemu, da bi ga prestregel.

»Ali morate res, vrhovni vodja občestvenega petja ... Zelo zgodaj je še. Upal sem, da boste ...«

Da, česa vsega ni upal, ko mu je bila Lenina zaupno povedala, da bi vrhovni vodja občestvenega petja sprejel vabilo, če bi mu ga Bernard poslal. »Zelo je ljubezniv, veš.« In pokazala je Bernardu malo zlato sponko za zadrgo v obliki črke T, ki ji jo je bil poklonil vrhovni vodja občestvenega petja v spomin na vikend, ki ga je prebila v Lambethu. Da se boste sestali z vrhovnim vodjo občestvenega petja in z gospodom Divjakom. Bernard je na vsakem povabilu poudaril svoje zmagoslavje. A Divjak se je prav ta večer odločil, da se bo zaprl v svojo sobo, zavpil: »Hani!« in celo (še sreča, da Bernard ni razumel zunjijščine): »Sons eso tse-na!« Večer, ki naj bi bil krona vse Bernardove kariere, se je tako spremenil v njegovo največje ponižanje.

»Tako zelo sem upal!« je spet zajecljal ter se proseče in zmedeno ozrl v velikega dostojanstvenika.

»Prijatelj moj mladi,« je rekel vrhovni vodja občestvenega petja z glasno in slovesno strogostjo; vse je umolknilo. »Naj vam nekaj pametnega svetujem.« Svoje besede je poudaril s prstom. »Preden bo prepozno. Nekaj pametnega vam bom svetoval.« Njegov glas je postal mrtvaški. »Poboljšajte se, prijatelj moj mladi, poboljšajte se.« Naredil je nad njim znamenje T-ja in se obrnil proč. »Draga moja Lenina,« je zaklical s čisto drugačnim glasom. »Pojdite z menoj.«

Poslušno, a brez nasmeška (povsem neobčutljiva za izkazano čast), brez zanosa, je Lenina stopala za njim iz sobe. Drugi gostje so jima sledili v spoštljivi razdalji. Zadnji med njimi je zaloputnil vrata. Bernard je ostal čisto sam.

Prazen kakor balon, ki ga je nekdo preluknjal, se je zgrudil v naslanjač, si pokril obraz z rokama ter zaihtel. A že čez nekaj trenutkov se je premislil in vzel štiri tablete some.

Zgoraj v svoji sobi je Divjak bral Romeu iti Julijo.

Lenina in vrhovni vodja občestvenega petja sta stopila na streho Palače Lambeth. »Podvizajte se, mlada prijateljica — hočem reči Lenina,« jo je nestrpno poklical od vrat dvigala. Lenina, ki se je za hip pomudila, ker je gledala mesec, je povesila oči in pohitela čez streho k njemu.

Nova biološka teorija je bil naslov razprave, ki jo je Mustafa Mond pravkar prebral do kraja. Nekaj časa je sedel ter zamišljen grbančil čelo, nato pa je vzel v roke pero in zapisal čez naslovno stran: »Avtorjeva matematična obdelava pojma smotra je izvirna in zelo bistra, vendar krivoverska in vsaj sedanjemu družbenemu redu nevarna, saj bi ga utegnila izpodkopati. Ni primerna za objavo.« Te besede je podčrtal. »Avtorja je treba nadzorovati. Morda ga bomo morali premestiti na pomorsko biološko postajo na Sv. Heleni.« Škoda, si je mislil, ko se je podpisal. Delo je bilo mojstrovina. A če bi začeli dovoljevati razlage s stališča smotra — no, potem človek res ne bi več vedel, kam bi utegnilo to pripeljati. Takšna misel bi prav lahko spravila manj uravnovešene duhove med višjimi kastami iz tira — da ne bi več verovali v srečo kot najvišjo dobrino in bi se nalezli prepričanja, da leži cilj nekje dalje, zunaj sedanjega človeškega torišča; utegnili bi misliti, da smoter življenja ni ohranitev blaginje, marveč čedalje bolj živa in čedalje žlahtnejša zavest, razširitev znanja. Saj je povsem možno, je premišljal nadzornik, da to drži. Vendar v sedanjih okoliščinah takšne trditve ni mogoče dopustiti. Spet je vzel v roko pero in besede: Ni primerno za objavo še enkrat, še bolj debelo podčrtal, nato pa vzdihnil. »Kako bi bilo prijetno,« si je mislil, »če človeku ne bi bilo treba skrbeti za srečo!«

John pa je miže in potiho deklamiral v prazno in obraz mu je kar žarel od ugodja :

Ona uči sijati plamenice!

Kot bil obešen noči bi na lice dragulj bogat, zamorcev drag uhan, predrag za svet, za rabo prekrasan!

Na Lenininih prsih se je lesketal zlati T. Vrhovni vodja občestvenega petja ga je šaljivo pograbil in ga vlekel k sebi. »Mislim,« je nenadoma rekla Lenina, »da bo bolje, če vzamem dva grama some.«

Bernard pa je tedaj že trdno spal in se smehljal v zasebnem paradižu svojih sanj. Smehljal se je in smehljal, a kazalec električne ure nad njegovo posteljo, ki je kazal minute, je vsakih trideset sekund skoraj nezaznavno šklop-nil in neizprosno skočil dalje, šklop, šklop, šklop ... In napočilo je jutro. Bernard se je spet znašel sredi tegob prostora in časa. Najbolj mračne volje se je z zračnim taksijem odpeljal na delo v Zavod za prilagajanje. Opoj uspeha je izpuhtel; bil je spet trezen kakor nekoč; in v

nasprotju z minljivim balonom teh zadnjih tednov se mu je zdel ta nekdanji jaz tako neprimerno težji od ozračja, ki ga je obdajalo, da česa takšnega še ni pomnil.

S tem nič več napihnjenim Bernardom pa je bil Divjak nepričakovano ljubezniv.

»Zdaj ste že spet takšni, kakršni ste bili v Malpaisu,« mu je rekel, ko mu je Bernard povedal svojo klavrno zgodbo. »Se še spominjate najinega prvega pogovora? Pred tisto malo hišo. Spet ste takšni kot tedaj.«

»Ker sem spet nesrečen, samo zato.«

»No, jaz bi bil raje nesrečen, kakor da bi užival tisto potvorjeno, lažnivo srečo, ki ste je bili deležni tu.«

»Ta je dobra,« je trpko dejal Bernard. »Ko ste vendar vi vsega krivi, ker niste hoteli priti med moje goste, da sem se jim vsem tako hudo zameril!« Vedel je, da so njegove   besede nesmiselne in krivične; sam sebi je priznal in končno celo na glas povedal, da je res vse to, kar je Divjak pravkar povedal: da prijatelji, ki jih tako neznaten povod spremeni v nevarne sovražnike, niso nič prida. A kljub temu, da je to vedel in da sta ga zdaj tolažila samo še prijateljeva podpora in sočutje, je Bernard še dalje hudobno gojil poleg pristne naklonjenosti tudi tajen srd do Divjaka, in premišljal, kako bi mu jo zagodel, snoval je celo vrsto drobnih maščevanj. Brez haska bi bilo, če bi se    srdil na vrhovnega vodjo občestvenega petja; nad njim ali nad načelnikom oddelka za ustekleničenje embriov ali pomočnikom predestinatorja se res ni mogel maščevati.

Divjak je imel kot žrtev za Bernarda velikansko prednost v primeri z vsemi drugimi; bil je dostopen, bil je ranljiv.

Ena izmed poglavitnih dolžnosti prijatelja je namreč ta, da trpi (v milejši in simbolični obliki) kazni, ki bi jih radi naložili svojim sovražnikom, a jih ne moremo.

Druga Bernardova prijateljska žrtev je bil Helmholtz. Ko je prišel k njemu ves potlačen in ga znova prosil za prijateljstvo, ki se mu ga v času blaginje ni zdelo vredno ohraniti, mu je Helmholtz ugodil; ugodil brez očitka, brez pripombe, kot da bi bil pozabil, da sta se sploh kdaj sprla. Bernarda je ta velikodušnost ganila, hkrati pa se je čutil ponižanega — saj je bila ta velikodušnost tem bolj izredna in zato tem bolj poniževalna, ker nikakor ni bila plod some, marveč samo Helmholtzevega značaja. Helmholtz, tak, kakršen je bil vsak dan, ta mu je odpustil, ne pa Helmholtz na dopustu, kakršnega je deležen človek, če zaužije pol grama some. Bernard mu je bil zares hvaležen (silno se mu je prileglo, da ima spet prijatelja), a mu bil hkrati tudi zares gorak (z užitkom bi se Helmholtzu maščeval zavoljo njegove velikodušnosti).

Ko sta se po odtujitvi spet sestala, je Bernard izlil iz sebe zgodbo o svojih tegobah in prejel tolažbo. Sele nekaj dni kasneje je izvedel, presenečen in malce osramočen, da se ni samo on znašel v škripcih. Tudi Helmholtz se je namreč sprl z oblastjo.

»Za nekaj verzov je šlo,« mu je razložil prijatelj. »Študentom tretjega letnika sem predaval, kakor običajno, o tehniki čustvovanja za višjo stopnjo. Skupno je bilo dvanajst lekcij, sedma je obravnavala verze. Uporabo verzov pri moralni propagandi in reklami — natančneje povedano. Svoja predavanja pa vedno ponazorim s številnimi strokovnimi zgledi. Tokrat sem se domislil, da bi jim navedel enega, ki sem ga zložil sam. To je bila seveda čista norost, a nisem se mogel upirati skušnjavi.« Zasmejal se je. »Zanimalo me je, kako se bodo odzvali. Poleg tega,« je dodal bolj resnobno, »sem pa imel še drug namen; skušal sem jim posredovati tisto, kar sem čutil sam, ko sem tiste verze napisal. Ford!« Spet se je zasmejal. »Kakšen hrup so zagnali! Šef me je poklical k sebi in mi zagrozil, da me bodo takoj odpustili. Zaznamovan sem.«

»Kakšne verze si pa zložil?« je vprašal Bernard.

»O samoti.«

Bernard je dvignil obrvi.

»Recitiral ti jih bom, če hočeš.« In 1 lelmholtz je začel:

Ta sestanek včerajšnji, kako puhel se mi zdi!

Polnoč sredi mesta, odmevajoča prazna cesta.

Tiha so usta, obrazi že spe, stroji davno že stoje.

Opusteli so lokali, kjer ljudje so praznovali.

Ves ta molk se veseli, joče (tiho ali kar naglas), a prav rad bi vedel jaz, s čigavim glasom govori.

Iz odsotnega Suzane čara, rok Egerije in prsi bujnih para, ustnic in zadnjice, ki z njimi me zavaja, se navzočnost mi poraja.

Koga — česa? Kje tu našel smisel bi,

da nas tisto, česar ni,

vendar čisto izpolnjuje,

prazno noč nam naseljuje

bolj živo in bolj čvrsto

kot pa tisto, s čimer se parimo,

a se nam zdi tako grdo?

»No, tole sem jim navedel kot primer, pa so me ovadili šefu.«

»Nič čudnega,« je rekel Bernard. »Saj očitno pobija vse tisto, česar so jih naučili v spanju. Pomni, da so jim dali najmanj četrt milijona svaril proti samoti.«

»Vem, vendar sem hotel dognati, kakšen bo učinek.«

»No, saj si ga videl.«

A Helmholtz se je samo smejal. »Imam občutek,« je rekel čez nekaj časa, »ko da bi zdaj šele polagoma zbiral gradivo za svoje pisanje. Ko da bi zdaj lahko začel uporabljati tisto moč, za katero čutim, da jo imam v sebi — tisto posebno, skrito silo. Zdi se mi, da se mi nekaj bliža.« Človeku se zdi, si je mislil Bernard, da je Helmholtz kljub vsem svojim težavam globoko srečen.

Helmholtz in Divjak sta se takoj zbližala med seboj. Tako prisrčno sta se zbližala, da je postal Bernard hudo ljubosumen. V vseh teh tednih si z Divjakom nikdar nista postala tako zaupljiva, kakor sta postala Divjak in Helmholtz takoj. Ko ju je Bernard opazoval in poslušal, je včasih odkril, da je hud na oba in da mu je žal, da ju je sploh kdaj seznanil. Sram ga je bilo te ljubosumnosti in se je včasih zavestno trudil, da bi se je otresel, včasih pa je vzel v ta namen somo. A to prizadevanje se mu ni posebno obneslo; in med oddihi po zaužitju some so bili seveda tudi njuni presledki. Zoprno čustvo se je vedno znova vračalo. Na tretjem sestanku z Divjakom mu je Helmholtz recitiral svoje verze o samoti.

»Kakšni se ti zdijo?« ga je vprašal zatem.

Divjak je zmajal z glavo. »Tole poslušaj,« je rekel, drugega nič, odklenil je predal, v katerem je hranil svojo knjigo, ki so jo bile oglodale miši, jo odprl in bral.

Naj najglasnejši ptič v Arabije samoti turoben bo glasnik ...

Helmholtz ga je poslušal čedalje bolj razvnet. Pri ‘samoti Arabije’ se je zdrznil; pri ‘kričeči sel’ se je nasmehnil, nenadoma vzradoščen; pri ‘vsak ptič oblastnih kreljuti’ mu je planila v lica kri; pri ‘mrtvaški glasbi’ je pobledel in se začel tresti; tako močnega čustva še ni doživel nikoli prej. Divjak je bral dalje:

Posest se je ob tem zgrozila, da jaz ni bil več to kar prej; narava ena dve imeni je nosila, ne en ne dva v resnici nista bila.

Sam v sebi zmeden je razum zaznal, kako razkol se zrašča ...

»Orgy-porgy!« je rekel Bernard in pretrgal branje z glasnim, neprijetnim smehom: »Nič boljšega kakor Himna službe solidarnosti.« Tako se je maščeval nad prijateljema, da sta imela drug drugega rajši kakor njega.

To malo maščevanje je še dostikrat ponovil, saj so se kmalu zatem sestali še dvakrat ali trikrat. Bilo je preprosto, vendar pa izredno učinkovito; oba, Helmholtza in Divjaka, je silno mučno prizadelo, da jim je razdejal in oskrunil ta ali oni kristal poezije, ki jima je bil tako pri srcu. Končno je Helmholtz zagrozil, da ga bo vrgel iz sobe, če si ju bo drznil še kdaj motiti. A vendar je bil naslednje prekinitve, najbolj mučne izmed vseh, kriv Helmholtz sam.

Divjak je na glas bral Romea in Julijo — bral (zakaj ves čas je videl v sebi Romea, v Lenini pa Julijo) z živo in drhtečo slastjo. Helmholtz je poslušal prizor o prvem srečanju obeh ljubimcev z osuplim zanimanjem. Poetični prizor v sadovnjaku je užival na vso moč; vendar se je nasmehnil ob čustvih, ki so se v njem izrazila. Kar smešno se mu je zdelo, da se človek lahko tako razburi zavoljo kakega dekleta. A če je natanko premotril besede drugo za drugo — kakšna imenitna tehnika čustvovanja je bila to! »Spričo tele starine,« je rekel, »so naši najboljši tehniki propagande prav smešne figure.« Divjak se je zmagoslavno nasmehnil in nadaljeval branje. Vse je bilo v redu, dokler nista v zadnjem prizoru tretjega dejanja Capulet in njegova žena začela Julijo siliti, naj vzame Parisa. Helmholtz je bil nemiren ves čas, ko je Divjak bral ta prizor, ko pa je Julija — Divjak je patetično posnemal njen glas in kretnje — vzkliknila:

Mar ne sedi usmiljenje v oblakih, da videlo bi mi na dno gorja?

O, ne zavrzite me, mila mati, odlog sprosite za en mesec, teden, če ne, pripravite poročno postelj mi v temni grobnici, kjer Tybalt spi.

... je Helmholtz bušil v hrupen smeh; nič več se ni mogel obvladati.

Mati in oče (kako groteskna nespodobnost), ki silita hčer, da vzame nekoga, ki ga ne mara! In to bedasto dekle, ki sploh ne pove, da že ima nekoga, ki ji je (vsaj tisti čas) ljubši! Položaj je bil tako nesmiseln in nespodoben, da se je človek moral smejati. Z junaškim naporom je Helmholtzu uspelo, da je zadržal čedalje hujši pritisk svoje veselosti; toda ‘mila mati’ (kakor je ti besedi z glasom, ki se mu je tresel od tesnobe, izgovoril Divjak) in mrtvi Tybalt, ki je bil povrh še očitno neupepeljcn in je tratil svoj fosfor v rakvi, krmil z njim nagrobnik sta bila zanj preveč. Smejal se je in smejal, da so mu kar solze lile po obrazu — nenasitno se je smejal. Divjak pa ga je gledal prek roba svoje knjige ves bled, tako je bil užaljen; ko pa smeha le ni bilo konec, je knjigo ogorčeno zaprl, vstal in jo zaklenil v predal s kretnjo človeka, ki rešuje biser pred svinjo.

»A vendar,« je rekel Helmholtz, ko je spet prišel toliko do sape, da se je lahko opravičil in omehčal Divjaka, da je poslušal njegovo razlago; »dobro vem, da človek potrebuje take smešne, nore situacije, saj o ničemer drugem ni mogoče zares dobro pisati. Zakaj je bil ta starina tako čudovit propagandni tehnik? Ker je imel toliko norih in mučnih zadev, zaradi katerih se je lahko razburjal.

Človeka je treba žaliti in ga vznemirjati, da se domisli zares dobrih, prodirnih rentgenskih fraz. Toda očetje in matere!« Zmajal je z glavo. »Kako morete pričakovati, da se bom držal resno, če mi pripovedujete o očetih in materah? In kdo se bo vendar razburjal zaradi tega, če fant  dobi dekle ali če je ne dobi?« (Divjak je trznil z očmi; a

Helmholtz je zamišljeno strmel v tla in ni videl ničesar.)

»Ne,« je z vzdihom končal, »s tem ni nič. Drugačna oblika blaznosti in nasilja nam je potrebna. A kaj? Kaj? Kje naj jo človek najde?« Umolknil je, nato pa je zmajal z glavo.

»Ne vem,« je končno dejal, »res ne vem.«

Henry Foster je kakor duh stopil v som rak skladišča embriov.

»Bi šla drevi z menoj gledat čutni film?«

Lenina je brez besede odkimala.

»Greš s kom drugim?« Zanimalo ga je, kateri izmed njegovih prijateljev je bil prevaran, in s kom. »Morda z Benitom?« je poizvedoval.

Lenina je spet odkimala.

Henry je odkril utrujenost v temnovijoličastih očeh, bledico pod tistim loščem na koži, ki je spominjal na lupus, žalost v kotih nenasmejanih škrlatnih usten. »Saj se menda ne počutiš slabo, kaj?« jo je malce zaskrbljeno vprašal; bal se je, da je ni napadla katera izmed redkih nalezljivih bolezni, ki so še ostale.

A Lenina je tudi zdaj odkimala.

»Vsekakor bi morala stopiti k zdravniku,« je rekel Henry. »En zdravnik na dan in kmalu boš nasmejan,« je vedro dodal in poudaril v spanju naučeni izrek z udarcem po plečih. »Morda bi ti bil potreben nadomestek za nosečnost,« je predlagal. »Ali pa kakšna posebno močna doza NSS. Včasih, veš, standardni nadomestek za strast ni dovolj ...«

»Oh, za Fordovo voljo,« je rekla Lenina in s tem pretrgala svoj trdovratni molk, »bodi no že tiho!« In spet se je obrnila k svojim embriom, ki jih je bila za hip zanemarila.

Zdravljenje z nadomestkom za silovito strast in kaj še! Bušnila bi v smeh, če ji ne bi šlo na jok. Ko da ni imela že dovolj lastne silovite strasti! Globoko je vzdihnila in znova napolnila injekcijsko iglo. »John,« je zamrmrala sama pri sebi. »John ...« Nato se je pa vprašala: »Moj Ford, ali sem temule dala injekcijo proti spolni bolezni ali ne?« Ni in ni se mogla spomniti. Končno se je odločila, da ne bo tvegala še ene doze, in je stopila k naslednji steklenici.

Dvaindvajset let, osem mesecev in štiri dni kasneje je veliko obetajoči upravnik kaste alfa minus v Mwanza-Mwanzi umrl zaradi tripanosomiaze — to je bil prvi primer spolne bolezni po več kakor petdesetih letih.

Lenina je vzdihnila in nadaljevala delo.

Uro zatem ji je v oblačilnici Fanny odločno ugovarjala. »Nesmiselno je, da si se zavoljo tega tako razburila. Res je nesmiselno,« je ponovila. »In zaradi česa? Zaradi moškega — zaradi enega moškega!«

»A ravno ta je tisti, ki ga hočem!«

»Kakor da bi ne bilo na milijone drugih moških na svetu!«

»Pa jih ne maram.«

»Kako pa veš, dokler jih nisi poskusila?«

»Saj sem jih.«

»Ampak koliko?« je vprašala Fanny in prezirljivo skomignila z rameni. »Enega, dva?«

»Ducate. Ampak,« in zmajala je z glavo, »pomagalo ni nič,« je dodala.

»Vztrajati moraš pač,« je preudarno rekla Fanny. Očitno pa je bilo njeno zaupanje v lastne recepte omajano. »Brez vztrajnosti človek nič ne doseže.«

»A dotlej ...«

»Ne misli nanj.«

»Ne morem se premagati.«

»Pa vzemi somo.«

»Saj jo jemljem.«

»Se dalje jo jemlji.«

»A brž ko se učinek poleže, ga imam še vedno rada.

Vedno ga bom imela rada.«

»No, če je tako,« je odločno rekla Fanny, »si ga pa vzemi. Ce hoče ali ne.«

»A če bi ti vedela, kako strašno čuden je!«

»Tem več razlogov, da odločno nastopiš.«

»Ti lahko govoriš.«

»Konec naredi njegovim muham. Ukrepaj.« Fannyjin glas je bil kakor trobenta; prav lahko bi bila predavateljica Y. W. F. A., ki zvečer poučuje mlada dekleta kaste beta minus. »Da — ukrepaj — in to takoj. Brez odlašanja.«

»Ne upam si,« je rekla Lenina.

»Nič drugega ti ni treba, kot vzeti pol grama some, preden greš k njemu. A zdaj se grem kopat.« Odšla je in vlekla brisačo za seboj.

Oglasil se je zvonec in Divjak, ki je nestrpno upal, da ga bo to popoldne obiskal Flelmholtz (zakaj ko se je končno le odločil, da bo govoril z njim o Lenini, mu ni dalo, da ne bi Helmholtzu pri priči vsega razodel), je skočil pokonci in stekel k vratom.

»Kar zdelo se mi je, da si ti, Helmholtz,« je vzkliknil, ko je odprl vrata.

Na pragu je stala Lenina v beli mornarski obleki iz acetatnega satena, okroglo belo čepico pa si je navihano poveznila čez levo uho.

»Oh!« je vzkliknil Divjak, a tako, kakor da bi mu bil kdo prizadel hud udarec.

Pol grama some je zadostovalo, da je Lenina pozabila na svoje bojazni in zadrego. »Živijo, John,« je rekla in se mu nasmehnila ter stopila mimo njega v sobo. Samogibno je zaprl vrata in šel za njo. Lenina je sedla. Dolgo sta oba molčala.

»Nič posebno vesel nisi videti, da sem prišla,« je končno rekla.

»Nisem vesel?« Divjak jo je očitajoče pogledal, nato pa kar na lepem padel pred njo na kolena, prijel Lenino za roko in jo spoštljivo poljubil. »Da nisem vesel? Oh, ko bi vi le vedeli,« je zašepetal in si drznil dvigniti oči, jo pogledati v obraz. »Lenina, občudovana,« je nadaljeval, »res vrh občudovanja, vredna vsega, kar je najdražje na svetu!« Nasmehnila se mu je bleščeče nežno. »Oh, vi, vi, popolni brez primere,« (nagnila se je k njemu čedalje bliže in bliže) »ste izbor najboljšega vseh bitij!« Sklonila se je še bliže k njemu. Divjak je nenadoma planil kvišku. »Zato,« je rekel — a imel obraz obrnjen proč, »sem se hotel najprej z nečim izkazati ... Pokazati, da sem vas vreden. Saj ne, da bi to v resnici sploh zmogel. A pokazati sem vam hotel vsaj to, da vas nisem povsem nevreden. Hotel sem si pridobiti kako zaslugo.«

»Le zakaj se ti to zdi potrebno?« je začela Lenina, a ni dokončala stavka. V njenem glasu je bilo čutiti nejevoljo. Če se ženska skloni k moškemu, se mu čedalje bolj bliža z razmaknjenimi ustnicami — pa se čisto nenadoma izkaže, da se je sklanjala za prazen nič, ko ti takole nerodno teslo namesto poljuba plane pokonci — no, potem je pač po pravici huda, čeprav ji v žilah kroži pol grama some.

»V Malpaisu,« je brez zveze zamomljal Divjak, »je treba prinesti kožo gorskega leva — namreč če se hočete s katero poročiti. Ali pa volka.«

»V Angliji nimamo levov,« je Lenina malone bevsknila.

»Pa tudi če bi bili,« je dodal Divjak in njegov glas je postal nenadoma trpek, »bi jih bržkone ljudje pobijali iz helikopterja. S strupenimi plini ali s čim podobnim. A jaz tega ne bi hotel storiti, Lenina.« Zravnal se je v ramah, se drznil ozreti vanjo, a srečal je pogled nejevoljnega nerazumevanja. Zmeden je nadaljeval, čedalje bolj brez zveze: »Storil bom, karkoli mi porečete. Nekatere igre so

naporne — saj veste. A vaš trud jim mikavnost viša. Tako čutim tudi jaz. Tla bi vam pometal, če želite.«

»Tu imamo vendar sesalnike,« je osuplo rekla Lenina.

»Ni nam treba pometati.«

»Ne, seveda ni treba, a ponižanje lahko dostojno nosiš.

Me razumete?«

»A če imamo sesalnike?«

»Ne gre za to.«

»In na pol slaboumne epsilone, da ravnajo z njimi,« je nadaljevala. »Čemu vendar, če je tako?«

»Čemu? Zavoljo vas, zavoljo vas, samo da bi vam pokazal, da ...«

»A kaj na svetu imajo vendar opraviti sesalniki z levi

»Da bi pokazal, kako zelo ...«

»Ali pa levi z veseljem, ki ga občutite, če vidite mene...«

Lenino je čedalje bolj minevalo potrpljenje.

»Kako zelo vas ljubim, Lenina,« je skoraj obupano spravil iz sebe.

Lenini je kakor zunanji znak zanosa, ki je vzkipel v njenem srcu, planila rdečica v lice: »Ali to resno misliš,

John?«

»A tega vam nisem hotel reči,« je kriknil Divjak in sklenil roke v nekakšni notranji muki. »Ne, dokler ...

Čujte, Lenina: v Malpaisu se ljudje poročajo ...«

»Kaj delajo?« Lenina je spet postajala razdražena. Le o čem zdaj govori?

»Za vselej. Obljubijo, da bodo vedno živeli skupaj.«

»Kako strašna misel!« Lenina se je kar zgrozila.

»Preživeti vnanjo lepoto z umom, ki se obnavlja hitreje, kakor v krvi strast medli.«

»Kaj?«

»Tudi to je kakor v Shakespearu: ‘A če ji streš pečat devištva, preden se stečejo obredi sveti, kakor pobožni običaj zapoveduje’ ...«

»Za božjo voljo, John, govori vendar pametno. Niti besede tega ne razumem, kar praviš. S sesalnikov si preskočil na pasove. Še znorela bom zaradi tega.« Skočila je kvišku in kakor da bi se bala, da ji bo ušel s telesom, ne samo z duhom, ga je zgrabila za zapestje. »Odgovori mi: me imaš rad ali me nimaš?«

Prvi hip je bilo vse tiho; nato pa je rekel čisto po tihem:

»Ljubim te bolj kot vse drugo na svetu,« je rekel.

»Le zakaj mi tega potem nisi povedal?« je vzkliknila; bila je tako hudo nejevoljna, da mu je zapičila ostre nohte v kožo na zapestju. »Namesto da mi kvasiš o pasovih in o sesalnikih in o levih in me tedne in tedne mučiš ...«

Spustila je njegovo roko in jo srdito pahnila od sebe.

»Če te ne bi imela tako rada,« je rekla, »bi bila zares huda nate.«

In nenadoma so ga njene roke objele okoli vratu; začutil je njene mehke ustnice ob svojih. Tako razkošno mehke, tople in drhteče so bile, daje moral hočeš nočeš pomisliti na objeme v filmu Trije tedni v helikopterju. Ooh! Ooh!

Tista stereoskopska plavolaska in aaah! tisti več kakor resnični zamorec. Strahota, strahota, strahota ... skušal se ji je izmakniti, toda Lenina ga je še bolj trdno objela.

»Zakaj mi tega nisi povedal?« je zašepetala in odmaknila obraz, da bi ga videla. V njenih očeh je bil nežen očitek.

»Najbolj temačna jama, mičen kraj,« (je pesniško grmel glas vesti) »najbolj vabljiv namig skušnjavca nikdar ne bo raztopil mi poštenja v slo. Nikoli, nikoli,« je odločno zatrdil.

»Ti bedaček!« mu je rekla. »Tako sem si te poželela.

In če si si me poželel tudi ti, zakaj potem nisi?«

»Ampak, Lenina,« je začel ugovarjati; in ker je stopila proč od njega in takoj razklenila roke, je za hip že pomislil, da je ubogala njegov neizgovorjeni namig. Ko pa si je odpela beli pas iz umetnega usnja in ga previdno obesila čez naslonilo stola, se mu je zbudila sumnja, da se je zmotil.

»Lenina!« je zaskrbljeno ponovil.

Z roko je segla k vratu in z dolgo kretnjo potegnila naravnost navzdol; njena bela mornarska bluza se je razklala do roba; sumnja se je zgostila v vse preveč trdno gotovost. »Lenina, kaj vendar počneš?«

»Zip, zip!« Odgovorila mu je brez besed. Stopila je iz svojih dolgih, zadaj zvonu podobnih hlač. Njene hlačke na zadrgo so bile bledorožnate barve kakor školjka. Na prsih ji je bingljal zlati T vodje občestvenega petja.

»Njih mlečnih seskov, ki silijo skoz mreže oken, nam moškim v oči ...« Zaradi teh zvonkih, grmečih besed se mu je zazdela še dvakrat nevarnejša, dvakrat bolj sumljiva. Mehke, mehke, a kako prodirne! Vrtale in predirale so razum, razjedale odločnost. »Silne prisege slama so ognju v krvi. Vzdrži se, če ne ...«

Zip! Oble rožnate hlačke so razpadle na dvoje kakor lepo razdeljeno jabolko. Malo je opletla okoli sebe z rokami, nato pa je dvignila najprej desno in zatem še levo nogo. Hlačke na zadrgo so mrtvo ležale na tleh, kakor da bi kdo izpustil zrak iz njih. Čevlje in kratke nogavice je obdržala na sebi, pokrita pa je bila še vedno z belo čepico,  poniglavo nagnjeno na stran, in je stopala proti njemu.

»Srce moje! Srce moje! Ko bi mi bil vsaj povedal že prej!«

Iztegnila je roke proti njemu.

Toda namesto da bi tudi Divjak rekel: »Srce moje!« in ji iztegnil roke naproti, se je zgrozil in umikal ter prhutal z rokami proti njej, kakor da bi hotel prepoditi kako nevarno žival, ki je zašla predaleč. Štiri korake je stopil nazaj, a tedaj ga je ustavila stena.

»Zlato!« je rekla Lenina, mu položila roke na rame in se prižela k njemu. »Objemi me,« mu je velela. »Stiskaj me, da bom pijana, srce!« Tudi ona si je lahko pomagala s poezijo, poznala je besede, ki so pele in čarale in bobnale. »Poljubi me!« Zamižala je in znižala glas v dremav šepet ... »Poljubljaj me, da omedlim. Stisni me, srce, tesno k sebi ...«

Divjak pa jo je pograbil za zapestje, ji odtrgal roke od svojih ram ter jo surovo pahnil od sebe.    |

»Av, kaj pa počneš, boli me, kaj pa ... oh!« Nenadoma je umolknila. Kar pozabila je na bolečino, takšna groza jo je obšla. Odprla je oči in videla njegov obraz — ne, ne njegov obraz, marveč obraz krvoločnega tujca; bled in spačen je trzal v blaznem nerazložljivem srdu. Vsa prestrašena je zašepetala: »Kaj pa ti je vendar, John?« On ni nič odgovoril, marveč je samo bolščal vanjo s tistimi blaznimi očmi. Roke, ki so jo držale za zapestje, so se tresle. Globoko in neredno je dihal. Nenadoma je zaslišala šibko, skoraj nezaznavno, a vendar grozotno škripanje z zobmi. »Kaj je?« je malone zavreščala.

Kakor da bi ga bil njen krik prebudil, jo je zagrabil za rame in jo stresel. »Vlačuga!« je zavpil. »Vlačuga! Vlačuga brez sramu!«

»Oh, nikar, nikar,« je ugovarjala z glasom, ki je groteskno podrhtaval, ker jo je on ves čas tresel.

»Vlačuga!«

»Pro-osim!«

»Prekleta vlačuga!«

»Some gram je boljši kakor ...« je začela.    j

Divjak pa jo je s takšno močjo pahnil od sebe, da se je opotekla in padla. »Izgini!« je zakričal, grozeče stoječ nad njo, »izgini mi izpred oči, drugače te ubijem.« Stisnil je pesti.

Lenina je dvignila roko, da bi si zavarovala obraz. »Ne, prosim te, ne, nikar, John!«

»Podvizaj se. Hitro!«

Eno roko je še vedno držala nad seboj in prestrašeno sledila vsaki njegovi kretnji, medtem ko je zlezla na noge in še vedno sključena, zakrivajoč si glavo, planila v kopalnico.

Pok tistega presenetljivega udarca, ki je pospešil njen odhod, se je razlegel kakor strel iz revolverja.

»Av!« Lenina je odskočila. Ko je bila na varnem, zaklenjena v kopalnici, si je utegnila ogledati svoje poškodbe.

Stala je s hrbtom obrnjena proti ogledalu in sukala glavo sem in tja. Ko se je ozrla prek leve rame, je videla odtis dlani, ki se je razločno in škrlatno kazal v bisernem mesu.

Vneto je začela drgniti prizadeto mesto.

V drugi sobi pa je Divjak hodil gor in dol, korakal po bobnanju in glasbi čarobnih besed. »Stržek počenja to, mušica zlata se pari vpričo mene!« Besede so mu noro bobnele v ušesih. »Ne dihur, kobila vročekrvna hotljiva nista tako. Od boka doli so kentavri, dasi nad bokom ženske: do pasa le so dedične bogov, pod njim je vse hudičevo. Tam je pekel, tema, žveplena mlaka, gorenje, vrenje, tema, smrad in gnitje; fej, fej, fej, pah! Pah! Daj mi unčo pižme, ljubi lekar, da mi z njo osladiš domišljijo!«

»John!« se je plaho oglasil prikupljiv glasek iz kopalnice. »John!«

»Oh, ti plevel, vabljivo krasen in sladko duhteč, da se od tebe duša razboli. Tak lep papir, tako sijajna knjiga, da na njej piše ‘kurba’? Nebes si nos zatiska ...«

A njen parfum je še vedno visel okoli njega, njegov jopič je bil bel od pudra, ki je odišavil njeno žametno telo. »Vlačuga brez sramu! Vlačuga brez sramu. Vlačuga brez sramu!« Neizprosni ritem se je oglašal kar sam od sebe. »Vlačuga!«

»John, bi mi lahko prinesel obleko?«

Pobral je hlače z zvončastim sedalom, bluzo, hlačke.

»Odpri!« je velel in brcnil v vrata.

»Ne, ne bom jih!« Glas je bil prestrašen in izzivajoč.

»No, kako pa naj ti izročim obleko?«

»Potisni jo skozi ventilator nad vrati.«

Storil je, kakor mu je predlagala, se vrnil v sobo in začel spet nemirno hoditi po njej gor in dol. »Vlačuga brez sramu, vlačuga brez sramu. Hudič poželjivosti z zavaljeno zadnjico in krompirjastim palcem ...«

»John.«

On se ni hotel oglasiti. »Zavaljena zadnjica in krompirjev palec.«

»John.«

»Kaj je?« je neprijazno vprašal.

»Bi bil tako prijazen in mi dal moj maltuzijanski pas?«

Lenina je sedela in poslušala stopinje v sosednji sobi ter se pri tem spraševala, koliko časa utegne Divjak še koračiti gor in dol; vpraševala se je, ali bo morala čakati toliko časa, da bo odšel iz stanovanja; ali bi bilo varno odpreti vrata kopalnice in planiti ven, ko se bo njegov bes čez nekaj časa polegel.

To njeno tesnobno preudarjanje je pretrgal telefon, ki je zazvonil v drugi sobi. Koraki so se takoj ustavili.

Slišala je glas Divjaka, ki se je pogovarjal s tišino.

»Halo.«

»Da.«

»Jaz sem, če dovolite.«

»Da, ali me niste slišali? Divjak pri telefonu.«

»Kaj? Kdo je zbolel? Seveda me zanima.«

»Ali je kaj hudega? Se zares slabo počuti? Takoj pridem.«

»Je ni več v njenem stanovanju? Kam so jo pa peljali?«

»Oh, moj bog! Kaj pa je to?«

»Park Lane številka tri — je tako? Tri? Hvala.«

Lenina je slišala tlesk odložene slušalke, nato pa nagle korake. Nekdo je zaloputnil vrata. Nato je bilo vse tiho. Ga res ni več?

Neznansko previdno je za četrt palca na široko odprla vrata; pokukala je skozi špranjo, se opogumila, ko je videla, da je vse prazno, odprla vrata malo bolj na široko in pomolila vso glavo ven; končno je po prstih stopila v sobo, obstala nekaj sekund in srce ji je močno utripalo; poslušala je in poslušala; nato pa jc Švignila k prednjim vratom, jih odprla, se zmuznila skoznje, jih zaloputnila in stekla. Šele ko se je v dvigalu spuščala po jašku, se je počutila spet varno.

II

Bolnišnica za umirajoče v Park Lanu je bila stolp s šestdesetimi nadstropji, zgrajen iz bledo rumenih opek. Ko je Divjak stopil iz helikopterja, je odbrnel s strehe konvoj živopisnih zračnih pogrebnih voz in švignil prek parka proti zahodu; namenjen je bil v krematorij v Sloughu. Pri vratih dvigala mu je dal vratar vsa potrebna pojasnila in Divjak se je spustil do enainosemdesete dvorane (vratar mu je razložil, da je to bolniška soba za paciente z naglo napredujočimi znaki starostnega propadanja) v sedemnajstem nadstropju.

To je bila velika sobana, svetla od sonca in rumene barve, s katero je bila prepleskana; v njej je stalo dvajset postelj, ki so bile vse zasedene. Linda je umirala v družbi — v družbi in z vsem modernim udobjem. V sobi so se neprestano menjavale vedre sintetične melodije. Ob vznožju vsake izmed postelj je stal televizijski sprejemnik, tako da je umirajoči lahko gledal vanj. Televizor je deloval neprestano. Program je tekel kot voda, ki curlja iz odprte pipe od jutra do noči. Vsake četrt ure se je avtomatično menjavala vonjava, ki je prevladovala v prostoru. »Prizadevamo si,« je razložila Divjaku bolničarka, ki ga je sprejela pri vratih, »prizadevamo si, da bi ustvarili tu nadvse prijetno ozračje — nekaj, kar bi bilo na sredi med prvovrstnim hotelom in kinematografom za čutne filme — če razumete, kaj hočem s tem reči.«

»Kje pa je?« je vprašal Divjak, ne da bi se bil zmenil za ta vljudna pojasnila.

Bolničarka je bila užaljena. »No, vam se pa res mudi,« je rekla.

»Je kaj upanja?« jo jc vprašal.

»Hočete reči upanja, da ne bo umrla?« (Prikimal je.) »Ne. Seveda ga ni. Če koga pošljejo sem, potem ni ...« Nato pase je ustrašila, ker je bil njegov bledi ob raz videti tako potrt, in je kar na lepem umolknil.i. »No, kaj pa vam vendar je?« je vprašala. Česa takšnega pri obiskovalcih ni bila navajena. (Obiskovalcev sit cm sploh ni bilo veliko: tudi ni bilo nobenega pravega razloga, da bi jih bilo veliko.) »Saj vam menda ni slabo, kaj?«

Odkimal je. »Moja mati je,« je dejal s komaj slišnim glasom.

Bolničarka ga je pogledala in v očeh ji je bilo brati osuplost in grozo; nato se je naglo ozrla proč. Od vratu do senc je zardela kot kuhan rak.

»Peljite me k njej,« je rekel Divjak in se trudil, da bi govoril tako kot ponavadi.

Bolničarka ga je, še vedno vsa rdeča od sramu, peljala po dvorani. Obrazi bolnikov so bili še vedno neuveli (zakaj staranje je tako bliskovito napredovalo, da ni utegnilo postarati lic — prizadelo je samo srce in možgane) in so se obračali, ko sta šla mimo. Njuno pot so spremljali s praznimi, neradovednimi očmi drugega otroštva. Divjaka je kar zazeblo, ko jih je pogledal.

Linda je ležala v zadnji izmed dolge vrste postelj, tik poleg stene. Oprta na blazine je gledala polfinalno tekmo za prvenstvo Južne Amerike v Riemanovem površinskem tenisu, ki so jo prikazovali v tihi in pomanjšani reprodukciji na zaslonu televizijskega sprejemnika ob vznožju postelje. Postavice so neslišno švigale sem in tja po svojem kvadratu razsvetljenega stekla kakor ribe v akvariju — tihi, toda razvneti prebivalci drugega sveta.

Linda je gledala in gledala ter se medlo in brez razumevanja smehljala. Na njenem bledem, nabuhlem obrazu je lebdel izraz bedaste sreče. Kdaj pa kdaj so se njene veke zaprle in je bilo videti, kakor da bi za nekaj trenutkov zadremala. Nato pa se je malce zdrznila in prebudila — prebudila v akvarijske norčije teniških prvakov, v glasove iz glasbenega avtomata Super-Vox-Wurlitzer, ki je predvajal Stiskaj me, stiskaj, da bom pijana, prebudila se je v topli vonj verbene, ki ga je pihal v dvorano ventilator nad njeno glavo — prebudila se je v vse to, ali bolje rečeno v svoje sanje, katerih čudovite sestavine so bile vse te reči, saj jih je spreminjala in polepšavala somav njeni krvi, in spet ji je zaigral na ustnicah skrivljen in brezbarven nasmešek otročjega zadovoljstva.

»Zdaj moram iti,« je rekla bolničarka. »Kup otrok me čaka. Poleg tega pa moram paziti na številko tri.« Pokazala je nekam v dvorano. »Vsako minuto lahko izdihne. No, kar udobno se namestite.« Urnih korakov je stopila proč.

Divjak je sedel poleg postelje.

»Linda,« je zašepetal in jo prijel za roko.

Obrnila se je, ko je zaslišala svoje ime. Spoznala ga je !    in njene blodne oči so se razveselile. Stisnila mu je roko,

nasmehnila se je, njene ustnice so se premaknile; nato pa ji je glava kar na lepem omahnila nazaj. Zaspala je. Sedel je in jo opazoval — iskal skozi utrujeno meso, iskal in našel tisti mladi, svetli obraz, ki se je nagibal nad njegovim otroštvom v Malpaisu; spominjal se je njenega glasu (in zaprl oči), njenih gibov, vseh dogodkov njunega skupnega življenja. »Streptokok Ge — gremo na vece...« Kako j    lepo je pela! In tisti otroški verzi, kako čarobno tuji in skrivnostni so bili!

A, B, C, vitamin D —

tolščo zbirajo jetra, ribe hrani morje.

Čutil je, kako so mu izza vek privrele vroče solze, ko se je spomnil besed in Lindinega glasu, s katerim jih je ponavljala. In kako ga je učila brati. Jed je v loncu, muc je v kotu; in elementarnega pouka za delavce kaste beta v skladišču embriov. In dolgih večerov ob ognju ali pa poleti na strehi male hiše, ko mu je pripovedovala tiste zgodbe o Drugem kraju zunaj rezervata, o tistem krasnem Drugem kraju, spomin na katerega je kakor spomin na nebesa, pristan dobrote in lepote, še vedno ohranil neokrnjen in nedotaknjen, saj ga ni omadeževal stik z resničnostjo tega resničnega Londona, s temi resničnimi civiliziranimi ljudmi.

Nenadoma je zaslišal rezke glasove; odprl je oči, si naglo obrisal solze in se ozrl okoli sebe. V dvorano se je začela stekati — kakor se mu je zdelo — neskončna reka povsem enakih osemletnih dvojčkov moškega spola. Dvojček za dvojčkom, dvojček za dvojčkom — kakor privid v mučnih sanjah. Njihovi obrazi, njihov ponovljeni obraz — zakaj zdelo se mu je, da vidi enega samega — so mopsasto bolščali, same nosnice so jih bile in blede, izbuljene oči. Njihova uniforma je bila rumenkasto rjava. Odprta usta so se jim povešala. Cvileč in brbljajoč so stopili v dvorano. Zdelo se mu je, da jih je v hipu kar mrgolelo kakor črvov. Gomazeli so med posteljami, lezli čeznje, se plazili podnje, kukali v televizijske sprejemnike, se spakovali bolnikom.

Ko so zagledali Lindo, so se začudili in kar prestrašili. Skupina se je zbrala ob vznožju njene postelje ter bolščala vanjo s prestrašeno in bedasto radovednostjo živali, ki se nenadoma znajdejo pred neznanim.

»Oh, poglejte, poglejte!« Njihovi glasovi so bili tihi in zbegani. »Kaj pa ji je? Zakaj je tako debela?«

Takšnega obraza, kakor je bil njen, niso videli še nikoli, nikoli še niso videli obraza, ki ne bi bil mlad in katerega koža ne bi bila napeta, telesa, ki ne bi bilo vitko in zravnano. Vse te umirajoče šestdesetletnice so bile videti kakor dekleta, ki so se pootročila. Linda pa je bila — ravno narobe — pri štiriinštiridesetih letih pravo strašilo, tako je bila spačena in starikava.

»Ali ni grozna?« so šepetali. »Poglej, kakšne zobe ima!«

Nenadoma je smuknil izpod postelje dvojček z mopsastim obrazom, se pokazal med Johnovim stolom in steno ter začel zijati v Lindin speči obraz.

»Kaj takšnega ...« je začel; a stavek je prezgodaj zaključil z vriščem. Divjak ga je zagrabil za ovratnik, ga dvignil kar čez stol in mu prisolil tako krepko zaušnico, da je zatulil in zbežal.

Njegovi kriki so vzbudili pozornost glavne bolničarke,  da mu je prihitela na pomoč.

»Kaj ste pa storili z njim?« je srdito vprašala. »Ne dovolim vam, da bi tepli otroke.«

»Prav, potem jim pa prepovejte, da bi hodili k tej postelji.« Divjaku je glas drhtel od ogorčenja. »Kaj imajo sploh te male nesnage tu opraviti? To je prava sramota!«

»Sramota? Kaj vendar mislite? Prilagajamo jih smrti. In povem vam,« ga je srdito posvarila, »če boste še dalje motili njihovo prilagajanje, bom poslala po strežnike, da vas bodo vrgli ven.«

Divjak je vstal in stopil dva koraka proti njej. Njegove kretnje in izraz so bili tako grozeči, da se je bolničarka vsa prestrašena umaknila. Stežka se je obvladal, se brez besede obrnil proč in spet sedel na posteljo.

Bolničarka se je pomirila in rekla z dostojanstvom, ki je bilo malce rezko in negotovo: »Posvarila sem vas, torej pazite.« Vendar pa je preveč zvedave dvojnike le odpeljala in jim velela, naj se pridružijo igl i Inv na zadrgo’, ki jo je priredila ena izmed njenili tovarišu na drugem koncu sobe.

»Zdaj pa steci in popij skodelico raztopine kofeina,« je rekla drugi bolničarki. Ko je izvajala svojo oblast, ji je spet zraslo zaupanje vase in odleglo ji je. »Pojdimo, otroci,« je vzkliknila.

Linda se je nelagodno premaknila, za hip odprla oči, zablodila z njimi okoli sebe, nato pa se spet pogreznila v spanje. Divjak je sedel poleg nje in si zelo prizadeval, da bi spet ujel razpoloženje, ki ga je občutil malo prej. »A, B, C, vitamin D,« je ponavljal sam pri sebi, ko da bi bile te besede urok, ki bi lahko mrtvo preteklost obudil v življenje. A urok ni nič zalegel. Krasni spomini niso in niso hoteli oživeti; samo nevoščljivost, grdobija in tegobe so se mu mrzko prebujale v zavest. Pope s krvjo, ki se mu je cedila z rane na plečih; Linda v svojem ostudnem spanju, in muhe, ki so brenčale po razlitem mescalu na tleh poleg postelje; in dečki, ki so jo obmetavali z vzdevki, ko je šla mimo. Ah, ne, ne! Zamižal je, zmajal z glavo, tajil samemu sebi te spomine, kar se je dalo. »A, B, C, vitamin D ...« Skušal je pomisliti, kako je bilo tedaj, ko ji je sedel na kolenih, ona pa ga je objela in mu prepevala, mu nenehno pela vedno isto, ga zibala, zazibavala v spanje. »A, B, C, vitamin D, vitamin D, vitamin D ...«

Zvok glasbenega avtomata je narasel v ihteči crescendo; in nenadoma se je vonj po verbeni v sklopu obtoka vonjav umaknil močnemu vonju po pačuliju. Linda se je zganila, prebudila, se za nekaj sekund osuplo zastrmela v polfinaliste, nato pa dvignila obraz, enkrat ali dvakrat povohala nanovo odišavljeni zrak in nenadoma ji je zaigral na ustnicah nasmešek otroške blaženosti. »Pope,« je zamrmrala in zatisnila oči. »Ah, tako mi je všeč, tako ...« Vzdihnila je in spet omahnila na blazine.

»Ampak, Linda!« jo je rotil Divjak. »Me ne poznaš?« Tako zelo se je trudil, storil je vse, kar je mogel; zakaj mu ne pusti, da bi pozabil? Malone silovito je stisnil njeno mlahavo roko, kakor da bi jo hotel s silo prebuditi iz teh sanj o nizkotnih užitkih — jo spet priklicati v sedanjost, v resničnost; v strahotno sedanjost, v grozno resničnost — a vendar vzvišeno, vendar pomenljivo; vendar obupno važno prav zaradi bližine tistega, zaradi česar sta bila ta resničnost in ta sedanjost tako strašni. »Me ne poznaš, Linda?«

Začutil je, kako mu je v odgovor šibko stisnila roko. Solze so mu privrele v oči. Sklonil se je čeznjo in jo poljubil.

Njene ustnice so se zganile. »Pope!« je spet zašepetala, in bilo mu je, kakor da bi mu bil kdo zlil vedro nesnage v obraz.

Nenadoma je v njem vzkipela jeza. Strast njegove žalosti, že drugič zajezena, si je dala duška drugače, spremenila se je v strast trpečega srda.

»Jaz sem vendar tu, John!« je kriknil. »John sem!« In v svoji srditi žalosti jo je celo pograbil za ramo in jo stresel.

Lindine oči so trznile in se odprle, videla ga je, spoznala ga je: »John!« — vendar je prestavila resnični obraz, resnične in nasilne roke v umišljeni svet — med tisto, kar je bilo v njej sami in samo za njo enakovredno pačuliju in glasbi iz avtomata, med poveličane spomine in čudno preoblikovane občutke, ki so sestavljali vesolje njenih sanj.

Spoznala je, da je to John, njen sin, .1 vendar ga je videla v domišljiji kot vsiljenca v tistem rajskem Malpaisu, v katerem je preživljala svoj somskidopust s Popijem. John je bil hud, ker je imela rada Popeja, stresal jo je, ker je bil Pope tu v postelji, kakor da bi bilo v tem kaj slabega, kakor da ne bi vsi civilizirani ljudje tega počenjali. »Sleherni človek pripada vsakemu ...« Njen glas je nenadoma zamrl v skoraj neslišno, zasopljeno hrešeanje. Usta so se ji sunkovito odprla: obupno se je trudila, da bi napolnila pljuča z zrakom. A podoba je bilo, da ne zna več dihati. Skušala je krikniti — a slišati ni bilo nobenega glasu; samo groza njenih srepečih oči je razodevala, kaj jo muči. Roke so segle h grlu, nato pa začele grabiti zrak — zrak, ki ga ni mogla več dihati, zrak, ki ga zanjo ni bilo več.

Divjak je planil na noge in se sklonil čeznjo. »Kaj ti je, Linda? Kaj ti je?« Njegov glas je bil roteč; bilo je videti, kakor da bi jo za božjo voljo prosil, naj ga potolaži.

Pogledala ga je in ta pogled je bil poln neizrekljive groze — groze in kakor se mu je zdelo, očitka. Skušala se je dvigniti v postelji, a se je zgrudila nazaj na blazine. Njen obraz je bil strahotno spačen, ustnice modre.

Divjak se je obrnil in stekel po dvorani.

»Hitro! Hitro!« je zakričal. »Hitro!«

Glavna bolničarka je stala sredi kroga dvojčkov, ki so lovili zadrgo; ozrla se je okoli sebe. Prvi hip se je začudila, nato pa se je začela zgražati. »Nikar ne kričite! Pomislite na malčke,« se je namrgodila. »Utegne se zgoditi, da boste zmotili njihovo prilagajanje ... Kaj vendar počnete?« Divjak je vdrl skozi obroč otrok. »Pazite vendar!« Neki otrok se je začel dreti.

»Hitro! Hitro!« Zagrabil jo je za rokav in jo vlekel za seboj. »Hitro! Nekaj se je pripetilo. Ubil sem jo.«

A ko sta prispela do konca sobe, je bila Linda že mrtva.

Divjak je za hip obstal v otrpli tišini, nato pa je padel poleg postelje na kolena, si z rokami pokril obraz in zaihtel kakor otrok.

Bolničarka pa je ostala, kjer je bila; sama ni vedela, kaj naj stori; zdaj je pogledala ob postelji klečečo postavo (sramotno razkazovanje čustev!) zdaj spet (ubogi otroci!) dvojčke, ki so nehali loviti zadrgo in so buljih vanjo z drugega konca bolniške sobane, buljih s široko odprtimi očmi in nosnicami v pohujšljivi prizor, ki se je odigraval ob postelji številka dvajset. Naj mu kaj reče? Mar naj mu skuša spet vcepiti čut za spodobnost? Naj ga opomni, kje je? Opozori, kako usodno lahko škoduje tem nedolžnim revčkom? Saj jim s tem gnusnim kričanjem lahko uniči ves koristni učinek prilagajanja smrti — kakor da bi bila smrt nekaj groznega, ko da bi bil res kdorkoli tako zelo važen? Takšno vedenje bi otrokom lahko vcepilo pogubne nazore o smrti in jih čisto iztirilo, tako da bi reagirali na smrt povsem nepravilno, skrajno nesocialno.

Stopila je k njemu, se z roko dotaknila njegove rame. »Se res ne morete spodobno vesti?« je rekla po tihem in srdito. Ko pa se je ozrla, je opazila, da je bilo kakih šest dvojčkov že na nogah in da so jo ucvrli po dvorani. Obroč je razpadel. Se malo, pa ... Ne, preveč bi bilo tvegano, trud šestih ali sedmih mesecev prilagajanja bi bil za vso to skupino izgubljen. Pohitela je nazaj k svojim ogroženim varovancem.

»No, kdo bi rad imel čokoladni kolaček?« je glasno in veselo vprašala.

»Jaz,« se je zadrla v zboru vsa skupina dvojčkov Boka-novskega. Cisto so pozabili na posteljo številka dvajset.

»Oh, bog, bog, bog ...« je venomer sam pri sebi ponavljal Divjak. V zmedi žalosti in kesa, ki mu je polnila dušo, je bila to edina razločna beseda. »Bog!« je zašepetal na glas. »Bog!«

»Kaj vendar govori?« je prav blizu rekel neki glas, razločno in rezko, da ga je bilo slis.iti skozi zvrgolenje glasbenega avtomata.

Divjak se je silovito zdrznil, odkril obraz in sc ozrl okoli sebe. Pet dvojčkov v rumenkasto i javili oblekah je stalo v vrsti in mopsasto buljilo vanj, in vsak izmed njih je držal v desnici štrcelj kolačka, njihovi identični obrazi pa so bili zamazani s čokolado — ta bolj, oni manj.

Spogledali so se z njim in se vsi hkrati zarežali. Eden izmed njih je pokazal s svojim koncem štrclja na Lindo.

»Je mrtva?« je vprašal.

Divjak se je za hip zastrmel vanje. Nato pa je tiho vstal in tiho počasi krenil k vratom.

»Je mrtva?« je ponovil radovedni dvojček, ki je skakljal ob njem.

Divjak ga je pogledal in ga, še vedno molče, pahnil od sebe. Dvojček je padel na tla in takoj začel tuliti. Divjak pa se ni niti ozrl.

V bolnišnici za umirajoče v Park Lanu so stregli same delte, sto dvainšestdeset jih je bilo. Razdelili so jih v dve skupini Bokanovskega, v eni je bilo štiriinosemdeset rdečelasih primerkov ženskih, v drugi pa oseminsedemdeset primerkov moških dolihokefalnih dvojčkov. Ob šestih, ko je bilo delovnega dne konec, sta se obe skupini zbrali v preddverju bolnišnice in pomočnik blagajnika jim je postregel z brezplačnim obrokom some.

Divjak je iz dvigala stopil naravnost mednje. A njegova misel je bila drugje — mislil je na smrt, na svojo žalost in na svoj kes, in samogibno, ne da bi se bil zavedal, kaj počne, se je začel prerivati skozi gnečo.

»Kam se prerivate? Kam pa vendar silite?«

Iz množice posameznih grl je bilo slišati samo dva glasova, ki sta, ta visoko, oni nizko, cvilila in vreščala. Dva obraza, ki sta se ponavljala v nedogled, kakor da bi se odbijala v vrsti zrcal: pegasta luna brez las, obdana z oranžnim sijem, pa suha, kljukasta ptičja maska s strniš-čem dva dni stare brade. Njihove besede in ostri sunki s komolci, ki jih je čutil v rebrih, so predrli njegovo otrplost. Spet se je prebudil v zunanjo resničnost, se ozrl okoli sebe, spoznal tisto, kar je videl, spoznal z občutkom groze in odpora, v katerega se je kar pogrezal, spoznal nenehno ponavljajočo se moro svojih dni in noči, moro gomazeče nerazločljive istosti. Dvojčki, dvojčki ... Gomazeli so kakor črvi prek skrivnosti Lindine smrti in jo oskrunjali. In tu so spet kakor črvi, samo da večji, docela odrasli, lezli čez njegovo žalost in njegovo kesanje. Ustavil se je in se osuplo in prestrašeno zastrmel v drhal, oblečeno v rumenkasto rjavo, sredi katere je stal in jo za celo glavo prekašal. »Koliko tu je čednih bitij!« Spevne besede so se mu rogale, ga zasmehovale.

»Kako je lep človeški rod! O, krasni novi svet!«

»Somo delimo!« je zavpil neki glas. »Vsi lepo po vrsti, prosim. Podvizajte se!«

Odprli so neka vrata in prinesli v vežo mizo in stol. Glas, ki ga je zaslišal, je bil glas nekega čilega alfe, ki je vstopil s črno železno blagajno v roki. Pričakujoči dvojčki so zadovoljno zamrmrali. Čisto so pozabili na Divjaka. Vsa njihova pozornost je veljala črni blagajni, ki jo je mladi mož položil na mizo in jo pravkar odklepal. Dvignil je pokrov.

»Oh! Oh!« je vzkliknilo vseh sto dvainšestdeset dvojčkov, ko da bi bili zagledali ognjemet.

Mladi mož je vzel iz blagajne perišče škatlic za zdravila. »No,« je odločno ukazal, »zdaj pa stopite, prosim, naprej. Posamič in brez prerivanja.«

Posamič in brez prerivanja so dvojčki stopili naprej. Najprej dva moška, nato neka ženska, nato spet moški, nato tri ženske, nato ...

Divjak je obstal, kjer je bil, in jih še vedno gledal. »O, krasni novi svet, o, krasni novi svet...« Zdelo se mu je, da so te spevne besede v njegovi duši zdaj drugače zazvenele. Rogale so se mu ves čas, ko je bil nesrečen in skesan, rogale in še kako ostudno, kako cinično zasmehljivo! Te besede so se mu prej satansko režale in še poudarjale umazano nizkotnost, vso gnusno grdoto hudih sanj, zdaj pa so mu zadonele kakor trobenta, ga pozvale k boju. »O, krasni novi svet!« Miranda je oznanjala možnost lepote, možnost, da se celo mora hudih sanj spremeni v nekaj lepega in plemenitega. »O, krasni novi svet!« To je bil izziv, to je bilo povelje.

»Nobenega prerivanja,« je srdito kričal pomočnik blagajnika. Zaloputnil je pokrov blagajne. »Ce se ne boste lepo obnašali, bom nehal razdeljevati!«

Delte so zamrmrali, drug drugega malce dregnili, nato pa obstali tiho in mirno. Grožnja je zalegla. Da bi morali ostati brez some — grozna misel!

»Tako, tako,« je rekel mladi mož in spet odprl blagajno.

Linda je bila sužnja, Linda je umrla; drugi pa naj žive svobodno in svet naj postane lep. To naj bi bilo povračilo, to je bila dolžnost. In nenadoma je v Divjaku zažarelo spoznanje, kaj mora storiti; bilo je tako, kakor da bi bil kdo odprl oknice, odmaknil zastor.

»Naprej,« je rekel pomočnik blagajnika. Predenj je spet stopila neka ženska. Oblečena v rumenkasto rjavo.

»Stojte!« je kriknil Divjak naglas, da je kar odmevalo. »Stojte!«

Prerinil se je do mize; delte so vsi osupli zijali vanj.

»Ford!« je rekel čisto po tihem pomočnik blagajnika. »Divjak je.« Obšel ga je strah.

»Prosim vas, poslušajte me,« je resnobno vzkliknil Divjak. »Prisluhnite vendar ...« Dotlej še ni nikdar javno nastopil in se mu je zdelo težko izraziti tisto, kar je hotel povedati. »Ne jemljite te strašne reči. Strup je, strup.«

»Čujte, gospod Divjak,« je s prikupljivim nasmeškom rekel pomočnik blagajnika, »bi me hoteli pustiti ...«

»Strup za dušo, pa tudi za telo.«

»Da, toda dovolite mi, da delim dalje. Ste že pridni.« S previdno nežnostjo človeka, ki poboža žival, o kateri ve, da je nevarna, je potrepljal Divjaka po roki. »Samo pustite me ...«

»Nikoli!« je kriknil Divjak.

»Ampak, čujte, človek ...«

»Vrzite vse to proč, ves ta st rasni sirup!« Besede 'vrzite vse to proč’ so predrle plasti razumevanja, ki so obdajale deltam zavest, in zadele v živo. Iz množice se je začulo nejevoljno mrmranje.

»Prinašam vam prostost,« je rekel, ko se je obrnil spet k dvojčkom. »Prinašam vam ...«

Pomočnik blagajnika ni slišal niče sar vei; izmuznil se je iz veže in je iskal v telefonskem imeniku neko številko.

»V njegovem stanovanju ga ni,« je rekel Bernard. »Pri meni ga ni, in pri tebi tudi ne. V Aphroditaeumu ga ni; v zavodu in na inštitutu pa tudi ne. Le kam je šel?«

Helmholtz je skomignil z rameni. Ko sta se vrnila z dela, sta upala, da ju bo Divjak čakal na enem ali drugem mestu, kjer so se navadno sestajali, pa ni bilo o njem ne duha ne sluha. To ju je jezilo, saj sta predvidevala, da bodo s Helmholtzevim štirisedežnim helikopterjem vsi trije skočili v Biarritz. Ce ne bo kmalu prišel, bodo zamudili večerjo.

»Še pet minut ga počakajva,« je rekel Helmholtz. »Če ga dotlej ne bo, potem ...«

Besedo mu je pretrgalo brnenje telefona. Dvignil je slušalko. »Halo, tu sem, pri telefonu.« Nato je dolgo poslušal in zatem rekel: »Ford v avtu!« se je pridušil. »Takoj pridem!«

»Kdo pa je?« je vprašal Bernard.

»Neki znanec iz bolnišnice v Park Lanu. Divjak je tam. Menda je znorel. Skratka, nujna zadeva. Greš z menoj?«

Skupaj sta pohitela po hodniku do dvigal.

»Toda ali ste radi sužnji?« je vpraševal Divjak, ko sta stopila v bolnišnico. V obraz je bil rdeč, oči so se mu kar svetile od ihte in ogorčenja. »Ste radi otročaji? Da, otročaji.

Otročaji, ki se cmerijo in bruhajo,« je dodal, saj ga je njihova živalska topost tako ujezila, da je začel obmetavati z žaljivkami tiste, ki jih je prišel rešit. A žaljivke so se odbijale od debele lupine njihove neumnosti; zijali so vanj, v njih očeh pa je bil prazen izraz tope in čemerne nejevolje. »Da, bruhajo!« je Divjak že skoraj zavpil. Žalost in kes, sočutje in dolžnost — vse to je bilo zdaj kakor pozabljeno, vse to je vsrkalo vase silno sovraštvo, sovraštvo do teh neljudi, ki res niso bili več človeški, sovraštvo, močnejše od vseh drugih čustev. »Mar nočete biti svobodni, ljudje? Mar sploh ne razumete, kaj sta možatost in svoboda?« Jeza mu je razvezala jezik; beseda mu je tekla zlahka in ,    govoril je hitro. »Mar nočete?« je vprašal še enkrat. A odgovoril mu ni nihče. »No, prav,« je srdito nadaljeval. »Vas j    bom pa jaz naučil, osvobodil vas bom, najsi hočete ali ne.« Odpahnil je okno, ki je gledalo na notranje dvorišče bolnišnice, in začel metati skozenj škatlice s tabletami some, kolikor jih je mogel pograbiti.

Drhal v rumenkasto rjavih oblekah je ob pogledu na to, iz objestnosti zagrešeno svetoskrunstvo, za hip utihnila in kar okamnela od groze.

»Blazen je,« je zašepetal Bernard, strmeč vanj s široko odprtimi očmi. »Ubili ga bodo. Ubili ...« Množici se je mahoma iztrgal silen krik, razgibal jo je val in jo grozeče, gnal k Divjaku. »Ford mu pomagaj!« je rekel Bernard in pogledal drugam.

»Ford pomaga tistim, ki si pomagajo sami.« In Helmholtz Watson si je s smehom, celo z navdušenim smehom, začel utirati pot skozi gnečo.

»Svobodni boste, svobodni!« je vpil Divjak in z eno roko še dalje metal somo na dvorišče, z drugo pa kar povprek mlatil po obrazih napadalec v, saj jih ni mogel razločevati. »Svobodni!« In nenadoma je stal

ob njem — »Dobri stari Helmholtz!« — in prav tako mlatil okoli sebe. »Končno ste le ljudje!« vmes pa je tudi on metal cela perišča strupa skozi odprto okno. » a, ljudje! Ljudje!« in strupa ni ostalo nič več. Pobral je blagajno in jim pokazal njeno črno praznino. »Svobodni ste!«

Delte so ju rjoveč naskočili s podvojenim srdom.

Bernard se je dotlej obotavljal na robu bojišča. »Izgubljena sta!« si je mislil in nenadoma jc začutil v sebi nagib, da bi jima priskočil na pomoč, in je že stekel proti njima; nato se je premislil in ustavil; potem pa ga je postalo sram in je spet stopil naprej, pa se je spet premislil in obstal v muki osramočene neodločnosti — misleč, da ju utegne biti konec, če jima ne bo pomagal, če jima pa bo, utegne biti njega konec. A tedaj (Ford bodi zahvaljen!) so pridrveli v bolnišnico policisti, bolščavi in kakor da bi imeli pod plinskimi maskami svinjske rilce.

Bernard jim je planil naproti in zakrilil z rokami; to je bilo dejanje, zdaj je vendarle nekaj počel. Večkrat zaporedoma je čedalje glasneje kriknil: »Na pomoč!« Sam sebi je hotel vzbuditi utvaro, da tudi on pomaga. »Na pomoč! Na pomoč! NA POMOČ!«

Policisti so ga potisnili vstran in se lotili dela. Trije možje z razpršilniki, ki so jih imeli pripete na ramah, so pošiljali v ozračje goste oblake hlapov some. Dva sta si dajala opravka s prenosno skrinjo za sintetično glasbo. Štirje drugi pa so se, noseč vodne pištole, nabite z močnim anestetičnim sredstvom, prerivali skozi množico in smotrno izločali srditejše izmed pretepačev. Vsak brizg je pokosil enega izmed njih.

»Hitro! Hitro!« se je drl Bernard. »Pobili se bodo, če Ine pohitite. Pobili ... Oh!« Enemu izmed policajev je že presedalo njegovo brbljanje, pa je izstrelil vodno pištolo proti njemu. Bernard je kak hip ali dva še ostal pokonci, a se je majal, zdelo se mu je, kakor da v nogah nima več kosti, kit in mišic, da so postale želatina, in celo to nič več — voda: tedaj se je prekopicnil v kup, ki je že ležal na tleh.

Nenadoma je iz skrinje za sintetično glasbo spregovoril Glas. Glas razuma, glas dobrohotnosti. Zvitek zvočnega traku se je razvil v sintetični protiuporniški govor št.2 (srednja jakost). Prav iz globin srca, ki ga nikjer ni bilo, je Glas rekel: »Prijatelji! Prijatelji!« tako vzneseno, s tako neznansko nežnim očitkom, da so celo policistom za hip solze zameglile oči. »Kaj naj vse to pomeni? Zakaj niste vsi srečni in dobri drug do drugega? Srečni in dobri,« je  ponovil Glas. »V miru, v miru.« Glas je zadrhtel, se znižal v šepet in za hip utihnil. »Oh, tako zelo si želim, da bi bili srečni,« jim je začel spet prigovarjati s hrepenečo tesno  bo. »Tako zelo si želim, da bi bili dobri. Prosim, prosim,

bodite dobri in ...«

Čez dve minuti so Glas in hlapovi some dosegli nameravani učinek. Delte so se začeli, vsi v solzah, poljubljati in objemati — po pol ducata dvojčkov se je hkrati stiskalo v skupen objem. Celo Helmholtz in Divjak toliko da se nista zjokala. Iz blagajniške pisarne so prinesli novo zalogo škatlic some, v naglici so jih začeli spet razdeljevati, in ob zvoku nadvse čustvenega, v baritonu izrečenega poslavljanja so se dvojčki razpršili, ihte, kakor da bi se jim trgalo srce. »Zbogom, moji najdražji prijatelji, Ford z vami! Zbogom, moji najdražji, najdražji ...«

Ko je odšel še zadnji izmed delt, je policist odklopil tok. Angelski glas je utihnil.

»Boste šli mirno z nami?« je vprašal narednik, »ali vas bomo morali omamiti?« Grozeče je naperil proti njim vodno pištolo.

»Oh, saj bomo šli mirno z vami,« jc odgovoril Divjak, ki si je izmenoma otipaval ranjeno ustnico, opraskan vrat in ugriznjeno levo roko.

Helmholtz je v potrdilo prikimal; še vedno si je tiščal robec k nosu, iz katerega mu je tekla kri.

Bernard se je prebudil; ker je zdaj že spet lahko hodil, si je izbral ta hip, da bi se čim bolj neopaženo zmuznil k vratom.

»Hej, vi tam!« je vzkliknil narednik in neki policist s svinjskim rilcem je pohitel prek sobane in položil roko mlademu možu na ramo.

Bernard se je obrnil k njemu z izrazom ogorčene nedolžnosti. On da bi jo pobrisal? Niti v sanjah ne. »Čeprav si zares ne morem predstavljati,« je rekel naredniku, »čemu vendar potrebujete prav mene.«

»Vi ste prijatelj aretiranca, ali ne?«

»Hm ...« je obotavljaje se rekel Bernard. Ne, tega res ni mogel zanikati. »Zakaj pa ne bi bil?« je vprašal.

»Potem pa kar z nami,« je rekel narednik in jih peljal do policijskega avtomobila, ki je že čakal pred vrati.

Vse tri so peljali v nadzornikovo delovno sobo.

»Njegovo fordstvo pride takoj,« jim je sporočil strežaj iz vrst kaste gama in jih nato pustil same.

Helmholtz se je na glas zasmejal. »To je bolj podobno povabilu na kofeinsko raztopino kakor sodni razpravi,« je dejal in se spustil v najrazkošnejšega izmed pnevmatičnih naslanjačev. »Pogum, Bernard,« je dodal, ko je zagledal zeleni in nesrečni prijateljev obraz. A Bernard se ni maral opogumiti; Helmholtzu sploh ni odgovoril, še pogledal ga ni, pač pa je sedel v najbolj neudoben stol, ki ga je našel v sobi; premišljeno si ga je izbral v nejasnem upanju, da bo s tem malce utolažil srd višjih sil. Divjak pa je medtem nemirno blodil po sobi in si z brezciljno, površno radovednostjo ogledoval knjige na policah, zvitke zvočnih trakov in vretena bralnega stroja v oštevilčenih predalih. Na mizi pod oknom je ležala zajetna knjiga, vezana v surogat mehkega črnega usnja, v platnice pa je bil vtisnjen veliki zlat T. Vzel jo je v roke in jo začel brati: MOJE ŽIVLJENJE IN DELO. Napisal NAŠ FORD. Knjigo je izdala v Detroitu Družba za propagando fordovskega znanja. Divjak je lenobno obračal strani, prebral tu kak stavek, tam kak odstavek, in ravno ko je dognal, da ga knjiga ne zanima, so se vrata odprla in v sobo je urno stopil namestnik svetovnega nadzornika za Zahodno Evropo.

Mustafa Mond je vsem trem stisnil roko; nagovoril pa je Divjaka.

»Vam torej civilizacija ni posebno všeč, gospod Divjak,« je rekel.

Divjak ga je pogledal. Pripravil se jc bil, da bo lagal,

se širokoustil ali pa ostal čemerno zaprt vase, a dobrovoljna razumnost nadzornikovega obraza je tako pomirila, da mu je sklenil povedati resnico kar v obraz. »Ne,« je odkimal.

Bernard se je zdrznil in se očitno zgrozil. Le kaj si bo nadzornik mislil? Strašno se mu je zdelo, da ga bodo označili kot prijatelja človeka, ki je sam rekel, da ne mara civilizacije — rekel odkrito in celo samemu nadzorniku v brk. »Ampak, John,« je začel. A Musiala Mond ga je samo pogledal in Bernard je skrušeno umolknil.

»Seveda,« je nato priznal Divjak, »imate tudi nekaj prav mičnih reči. Vsa tale glasba v zraku na primer.«

»Včasih mi tisoč bo glasbil brenkljalo okrog ušes.«

Divjakov obraz je nenadoma zasijal od veselja. »Ste tudi vi to brali?« je vprašal. »Mislil sem, da te knjige tu v Angliji nihče ne pozna.«

»Skoraj nihče. Jaz sem eden izmed zelo redkih. Prepovedana je, veste. Ker pa tu zakone izdajam jaz, jih lahko tudi kršim. Brez kazni, gospod Marx,« je dodal in se obrnil k Bernardu. »A bojim se, da vi tega ne smete.«

Bernard se je še globlje pogreznil v brezupno potrtost.

»Zakaj pa je prepovedana?« je vprašal Divjak. Tako je bil razburjen, ker je srečal človeka, ki je bral Shakespeara, da je za hip pozabil na vse drugo.

Nadzornik je skomignil z rameni. »Ker je star; to je poglavitni razlog. Tu si s starimi rečmi ne moremo nič pomagati.«

»Niti tedaj ne, če so lepe?«

»Če so lepe, pa še celo ne. Lepota je privlačna, mi pa nočemo, da bi ljudi privlačevale stare reči. Hočemo, da bi jih mikale nove.«

»A nove reči so tako bedaste in strašne. Tiste igre, v katerih samo helikopterji letajo po zraku in v katerih čutite, kako se ljudje poljubljajo.« Nakremžil se je. »Koze in opice!« Samo z Othellovimi besedami je lahko izrazil svoj prezir in sovraštvo.

»No, to so pač prijazne in krotke živali,« je kakor mimogrede zamrmral nadzornik.

»Zakaj pa raje ne pustite, da bi gledali Othella?«

»Saj sem vam že povedal: star je. Poleg tega ga ljudje ne bi razumeli.«

Da, to je bilo res. Spomnil se je, kako se je Helmholtz smejal Romeu in Juliji. »No, potem pa jim dajte kaj novega,« je rekel, »kar bi bilo podobno Othellu, a bi ljudje lahko razumeli.«

»Saj, kaj takšnega bi vsi radi napisali,« je rekel Helmholtz, ki se že dolgo ni nič oglasil.

»A nikoli ne boste napisali,« je rekel nadzornik. »Zakaj če bi bilo zares podobno Othellu, potem tega ne bi nihče razumel, najsi bi bilo še tako moderno. In če bi bilo novo, ne bi moglo biti podobno Othellu.«.

»Zakaj ne?«

»Saj res, zakaj ne?« je ponovil Helmholtz. Tudi on je že malone pozabil na nevšečnosti in na položaj, v katerem so se znašli. Samo Bernard, ves zelen od bojazni in skrbi, se ga je zavedal; drugi se niso zmenili zanj. »Zakaj ne?«

»Ker naš svet ni več tisti svet, v katerem je živel Othello. Avtomobilov ne moreš delati brez jekla, brez družbene nestalnosti pa ne tragedij. Svet je zdaj ustaljen. Ljudje so srečni, saj dobijo vse, kar si poželijo, in si nikoli ničesar ne poželijo, česar ne morejo dobiti. Dobro se jim godi; ne grozi jim nobena nevarnost; nikoli niso bolni; smrti se ne bojijo; živijo v srečni nevednosti, saj ne vedo za strasti ali starost; ni se jim treba otepati z materami ali z očeti; žen nimajo, otrok tudi ne ali ljubezenskih i.rzmcrij, ki bi jih močno prevzela; tako so prilagojeni, da skoraj ne morejo drugače vesti, kakor se morajo, četudi bi hoteli. Ce pa je vendarle kaj narobe, si lahko pomagajo s v orno. In to somo ste v imenu svobode pometali skozi okno, gospod Divjak! Svoboda«. Zasmejal se je. »Kako hi mogel človek pričakovati, da bodo delte razumeli, kaj je svoboda! Ali pa še celo, da bodo razumeli Othella,  moj dragi!«

Divjak je nekaj časa molčal. »A vendarle,« je trmoglavil, »je Othello dober, boljši od tistih čutnih filmov.«

»Seveda je,« mu je pritrdil nadzornik. »A takšno ceno moramo pač plačati za stabilnost. Izbirati je treba med srečo in med tistim, čemur so ljudje včasih rekli visoka umetnost. Žrtvovali smo visoko umetnost. Namesto nje imamo čutne filme in dišavne orgle.«

»A ti nimajo nikakršnega pomena.«

»Sami sebi so namen; pomenijo pač veliko prijetnih občutkov, ki jih doživlja občinstvo.«

»Zgodba, ki jo pove kreten ...« Nadzornik se je zasmejal. »Niste ravno posebno vljudni do svojega prijatelja, gospoda Watsona. On je vendar eden izmed naših najodličnejših inženirjev za čustva ...«

»Čisto prav ima,« je mračno dejal Helmholtz. »Saj je res kretensko. Pisati, ko nimaš ničesar povedati ...«

»Res je tako. A prav to zahteva izredno domiselnost. Izdelujete pač avtomobile iz skrajno majhne količine jekla — umetnine skoraj samo iz čistih občutkov.«

Divjak je zmajal z glavo. »Vse to se mi zdi zares strašno.«

»Seveda se človeku tako zdi. Resnična sreča je v primerjavi z razkošno odškodnino za nesrečo vedno videti kaj borna. In očitno stalnost nikoli ne napravi takšnega vtisa kakor nestalnost. Zadovoljstvo nima tistega bleska kakor boj z zlo usodo, ni tako slikovito, kakor je spopad s skušnjavo ali pa usoden poraz spričo udarcev strasti in dvoma. Sreča ni nikoli veličastna.«

»Menda res ni,« je po kratkem premolku rekel Divjak. »Toda mar mora biti res tako hudo, kakor so ti dvojčki?« Pomel si je oči, ko da bi hotel izbrisati sliko dolgih vrst natanko enakih pritlikavcev ob montažnih mizah, pa tistih čred dvojčkov, ki so stali v vrsti pri vhodu na postajo enotirne železnice v Brentfordu — človeških črvov, ki so gomazeli ob Lindini smrtni postelji, izbrisati v neskončnost ponavljajoči se obraz svojih napadalcev. Ozrl se je na svojo obvezano levico in zazeblo ga je. »Strašno!«

»Toda kako koristno! Vidim, da vam naše skupine Bokanovskega niso všeč, a zagotavljam vam, da so temelj, na katerem stoji vse drugo. Giroskop so, ki skrbi za ravnotežje našega državnega raketnega letala, da ne zavije vstran s predpisane poti.« Globoki glas je presunljivo drhtel; roka, ki je delala kretnje, je zajemala ves prostor in orisavala zagon neustavljivega stroja. Govorniška sposobnost Mustafe Monda je dosegla malone sintetično raven.

»Čudim se,« je rekel Divjak, »zakaj sploh pustite, da so takšni, ko vendar lahko spravite iz tistih steklenic, karkoli hočete. Zakaj vendar ne naredite samih primerkov alfa dvojni plus, če ste se že lotili takšnega posla?«

Mustafa Mond se je zasmejal. »Ker nas nič ne mika, da bi nam prerezali vratove,« je odgovoril. »Mi verujemo v srečo in stalnost. Družba samih alf pa bi bila nestalna in nesrečna. Predstavljajte si tovarno, v kateri bi bili zaposleni sami alte, to se pravi ločeni in nesorodni posamezniki z dobro dedno osnovo in prilagojeni tako, da bi bili sposobni (v določenih mejah) svobodno izbirati in prevzemati odgovornost. Predstavljajte si!« je ponovil.

Divjak si je skušal predstavljati, a se mu ni posebno obneslo.

»To je nesmisel. Alfa iztočeni, alfam prilagojeni človek bi ponorel, če bi moral opravljati delo, ki ga nalagamo na pol slaboumnim epsilonom — ponorel bi ali pa začel razbijati reči. Alfe je mogoče docela socializirati — a samo tedaj, če jim naložite primerno delo. Samo od epsi-lona lahko pričakujemo, da bo prenašal epsilonske žrtve, saj zanj sploh niso žrtve; zanj je to linija najmanjšega odpora! Njegova prilagoditev mu je položila tračnice, po katerih mora teči. Ne more si pomagati, njegova usoda je določena vnaprej. Tudi potem, ko ga iztočijo, tiči še vedno v steklenici — v nevidni steklenici infantilnih in embrijskih fiksacij. Seveda je res, da sleherni izmed nas,« je zamišljeno nadaljeval nadzornik, »prebije vse življenje v steklenici. A če slučajno pripadamo alfam, so naše steklenice — sorazmerno — velikanske. Hudo bi trpeli, če bi nas utesnili v manjši prostor. Nadomestka za šampanjec, ki pripada višjim kastam, seveda ne morete natočiti v steklenice, v katerih vzgajamo nižje kaste. To je teoretično povsem očitno. A to smo dokazali tudi v praksi. Rezultat na Cipru opravljenega poskusa je prepričljiv.«

»Kaj pa je bilo tam?« je vprašal Divjak.

Mustafa Mond se je nasmehnil.

»No, temu lahko rečete poskus s ponovnim ustekleničenjem, če hočete. Začel se je v letu Fordovem 473. Nadzorniki so z otoka Cipra izselili vse prebivalce in otok ponovno poselili z nalašč v ta namen pripravljeno zalogo dvaindvajset tisoč alf. Izročili so jim vse poljedelske in industrijske naprave in jih pustili, da so gospodarili, kakor so vedeli in znali. Rezultat je docela opravičil vse teoretične napovedi. Zemlja ni bila obdelana tako, kakor bi bilo treba; v vseh tovarnah so stavkali; zakone so razveljavili, odredb ni nihče upošteval; vsi tisti, ki so jim začasno odredili preprosto delo, so neprestano spletkarili, da bi se dokopali do boljših služb, vsi ljudje na boljših mestih pa so spletkarili proti njim, saj so hoteli za vsako ceno ostati tam, kjer so bili. V šestih letih so imeli takšno državljansko vojno, da je bilo veselje. Ko so pobili devetnajst tisoč izmed dvaindvajset tisoč prebivalcev, so preživeli soglasno zaprosili svetovne nadzornike, naj spet prevzamejo vlado na otoku. Ustregli so jim. To pa je bil tudi konec edine družbe alfa, ki jo je svet kdaj videl.«

Divjak je globoko zavzdihnil.

»Najbolj primerni sestavi prebivalstva,« je rekel Mustafa Mond, »je zgled ledena gora — osem devetin je je pod vodno gladino, ena devetina pa nad njo.«

»Pa so tisti, ki so pod vodno gladino, srečni?«

»Srečnejši, kakor so tisti nad njo. Srečnejši, kakor je na primer tale vaš prijatelj tu.« Pokazal je Helmholtza.

»Kljub strašnemu delu?«

»Strašnemu? Njim se ne zdi. Nasprotno, všeč jim je. Lahko je, otročje preprosto. Nič naprezanja uma ali mišic. Sedem in pol ur prizanesljivega dela, ki človeka ne izčrpa, potem pa obrok some in igre in neomejeno parjenja. Le kaj drugega si lahko še poželijo? Res je,« je dodal, »da bi se lahko potegovali za krajši delovni čas. In ta krajši delovni čas bi jim seveda lahko dali. V tehničnem pogledu bi bilo čisto preprosto skrčiti vse delo, ki ga opravljajo nižje kaste, na tri ali štiri ure dnevno. Toda ali bi bili ti ljudje zato kaj srečnejši? Ne, ne bi bili. Čez več kot poldrugim stoletjem so ta poskus že napravili. V vsej liski so uvedli štiriurni delavnik. In kaj so dosegli? Nemire in znatno povečanje potrošnje some, drugega tri ure in pol dodatnega brezdelja je tako malo osretevalo ljudi, da so si morali vzeti po njih poseben dopust. Urad za patente je nabito poln načrtov za postopke, s katerimi bi si lahko prihranili delo. Na tisoče jih je.« Mustala Mond je s kretnjo nakazal vse to obilje. »In zakaj jih ne izvedemo? Zaradi delavcev samih; prava krutost bi bila, če bi jim naložili preveč prostega časa. Isto je s poljedelstvom. Ce bi hoteli, bi lahko sleherni grižljaj hrane pridobivali sintetično. Vendar tega nočemo. Raje obdržimo tretjino prebivalstva na deželi. Ljudem samim na ljubo — saj je bolj zamudno, če hrano pridobivaš iz zemlje, kakor če jo delaš v tovarni. Poleg tega moramo skrbeti za stalnost. Vsaka sprememba ogroža stalnost. Zato smo tako previdni, kadar začnemo izkoriščati kako novo iznajdbo. Vsako odkritje na področju čiste znanosti ogroža družbeni red, celo z znanostjo moramo včasih ravnati kakor z možnim sovražnikom. Da, celo z znanostjo.«

Znanostjo? Divjak se je namrgodil. To besedo je poznal. Ne bi pa mogel povedati, kaj pravzaprav pomeni. Shakespeare in starci v pueblu znanosti niso nikoli omenili, po vsem tem, kar je izvedel od Linde, pa je kvečjemu lahko ugibal: znanost je bila tisto, s čimer je človek lahko delal helikopterje, tisto, zaradi česar se je človek smejal žitnim plesom, tisto, zaradi česar so se ljudje lahko ubranili gub in izgube zob. Obupno se je trudil, da bi dognal, kaj ima pravzaprav nadzornik v mislih.

»Da,« je rekel Mustafa Mond, »tudi znanost je treba prišteti k ceni, s katero moramo plačati stalnost. Ni samo umetnost nezdružljiva s srečo, znanost je tudi. Nevarna je; skrbno moramo paziti, da je uklenjena in da ima nagobčnik.«

»Kaj?« je rekel Helmholtz ves začuden. »Saj vendar vedno trdimo, da je znanost vse. To je že prava hipnopedična puhlica.«

»Trikrat na teden med trinajsto in sedemnajsto,« je zinil vmes Bernard.

»In propaganda za znanost, ki jo delamo na inštitutu?«

»Že, a kakšna vrsta znanosti je to?« je porogljivo vprašal Mustafa Mond. »Vi nimate nobene znanstvene izobrazbe, zato ne morete soditi. Svojčas sem bil sam dober fizik. Še preveč dober — tako dober, da sem se zavedel, da je vsa naša znanost samo kuharska knjiga in da vsebuje pravoverno teorijo kuhanja, o kateri ne sme nihče dvomiti, in vrsto receptov, katerim ni dovoljeno nič dodajati, razen če to posebej dovoli šef kuhinje. Sef kuhinje sem zdaj sam. Nekoč pa sem bil mlad in zvedav kuharski vajenec. Začel sem malo po svoje kuhati. Nepravoverno in nedovoljeno kuhanje je bilo to. Skratka, malce resnične znanosti.« Umolknil je.

»In kaj se je zgodilo?« je vprašal Helmholtz Watson.

Nadzornik je vzdihnil. »Malodane to, kar se bo zgodilo z vama, prijatelja. Toliko da me niso poslali na kak otok.«

Te besede so Bernarda spodbudile, da se je odzval silovito in nespodobno. »Mene boste poslali na otok?« Skočil je pokonci, stekel prek sobe, obstal pred nadzornikom in mahal z rokami sem in tja. »Mene ne morete poslati. Jaz nisem nič zagrešil. Ta dva sta kriva. Prisegam, da sta ta dva kriva.« Obtožujoče je pokazal na Helmhol-tza in na Divjaka. »Oh, prosim, ne pošljite me na Islandijo. Obljubim vam, da bom storil vs«, kar bo treba. Dajte mi še enkrat priložnost, da se izkažem.« Usule so se mu solze. »In ne na Islandijo. Oli, prosim vas, vaše fordstvo, prosim ...«Do kraja skrušen se je vrgel pud nadzornikom na kolena. Mustafa Mond ga je skušal pregovoriti, da bi vstal, a Bernard je še kar naprej tožil in tarnal; neizčrpen tok besed je drl iz njega. Končno je moral nadzornik telefonirati svojemu četrtemu tajniku.

»Pokličite tri moške,« je velel, »in odpeljite gospoda Manca v spalnico. Temeljito ga oškropite z razpršeno somo, nato pa ga spravite v posteljo in pustite samega.«

Četrti tajnik je odšel in se vrnil s tremi povsem enakimi strežaji v zelenih uniformah.

Bernarda, ki je še vedno vpil in ihtel, so odnesli iz sobe.

»Človek bi si mislil, da mu bodo prerezali vrat,« je rekel nadzornik, ko so se vrata spet zaprla. »A če bi imel le troho soli v glavi, bi razumel, da je njegova kazen pravzaprav nagrada. Poslali ga bomo na otok. To pomeni, da ga pošiljamo nekam, kjer bo srečal najbolj zanimive ljudi, kar jih je sploh mogoče najti na svetu. Vse tiste ljudi,    I ki se iz tega ali onega razloga preveč zavedajo svoje osebnosti, da bi bili prikladni za življenje v skupnosti. Vse tiste ljudi, ki niso zadovoljni s pravovernostjo, ki imajo lastne, neovržene nazore. Skratka, vse ljudi, ki sploh kaj pomenijo. Skoraj zavidam vam, gospod Watson.«

Helmholtz se je zasmejal. »Zakaj pa niste potem tudi vi sami na otoku?«

»Ker mi je bilo končno le ljubše to, kar sem zdaj,« je odvrnil nadzornik. »Dali so mi na izbiro; ali me bodo poslali na kak otok ali pa sprejeli v nadzorniški svet z upanjem, da bom sčasoma sam postal naslednik katerega izmena nadzornikov. Sprejel sem ponudbo in pustil znanost ...« Za hip je umolknil, nato pa še dodal: »Včasih mi je kar malo žal, da sem pustil znanost. Sreča je trd gospodar, zlasti še sreča drugih. Mnogo trši gospodar kakor resnica, če človek ni prilagojen, da jo brezpogojno sprejema.« Vzdihnil je in pomolčal, nato pa živahneje nadaljeval: »No, dolžnost je pač dolžnost. Človek se ne more ozirati na to, kaj mu je osebno ljubše. Mene resnica zanima, znanost mi je pri srcu. A resnica ljudi ogroža, znanost pomeni javno nevarnost. Prav tako kakor je koristna, je tudi lahko nevarna. Omogočila nam je najtrdnejše ravnotežje, ki ga pozna zgodovina. Kitajska je bila, če jo primerjamo z nami, obupno malo varna; celo primitivni matriarhati niso bili bolj ustaljeni od nas. Za to gre hvala, ponavljam, znanosti. Ne smemo pa dopustiti, da bi znanost razdrla svoje lastno lepo delo. Zato tako skrbno omejujemo področje njenih raziskav — zato je le malo manjkalo, da niso tudi mene poslali na otok. Znanost se sme ukvarjati samo s čisto neposrednimi problemi sedanjosti, drugega ji ne dovolimo. Drugačno znanstveno prizadevanje najdosledneje preganjamo. Zanimivo je,« je čez nekaj časa nadaljeval, »brati, kaj so ljudje v času našega Forda pisali o napredku v znanosti. Menda so si predstavljali, da lahko znanost napreduje brez konca in kraja, se ne ozira ne na desno ne na levo. Znanje jim je bilo najvišja dobrina, resnica najdragocenejši zaklad; vse drugo pa je bilo drugotnega in podrejenega pomena. Res je, da so te nazore začeli že tedaj spreminjati. Celo naš Ford sam si je veliko prizadeval, da bi se ljudje trudili predvsem za udobje in srečo, namesto za resnico in lepoto. To spremembo je zahtevala množična proizvodnja. Vesoljna sreča skrbi za to, da se kolesa neprestano vrtijo; resnica in lepota pa tega ne z.moreta. Kadarkoli so se množice polastile politične oblasti, jc- postala sreča seveda važnejša od resnice in lepote. A kljub vsemu temu so še vedno dopuščali neomejeno znanstveno raziskovanje. Ljudje so še vedno govorili tako, ko da sta resnica in lepota vrhovni dobrini. Pri tem je ostalo prav do devetletne vojne. Tedaj pa so morali hočeš nočeš ubrali drugo pot. Kaj ti pomagajo resnica in lepota in znanje, če okoli tebe eksplodirajo antraksove bombe? Tedaj so spravili znanost prvič pod nadzorstvo — po devetletni vojni.  Judje so bili nared za vse, celo za to, da jim bodo drugi predpisovali, kaj jim tekne in kaj ne. Vse, samo da bi lahko živeli v miru. In odtlej je ostala znanost vedno pod nadzorstvom. To resnici seveda ni bilo posebno v prid. Pač pa je zelo koristilo sreči. Vsako reč je treba plačati. Tudi srečo. Vi boste zdaj plačali ceno zanjo, gospod Watson — plačali zato, ker vam je preveč pri srcu lepota. Mene je preveč zanimala resnica; tudi jaz sem moral plačati ceno.«

»A vi le niste šli na otok,« je rekel Divjak po dolgem premolku.

Nadzornik se je nasmehnil. »Jaz sem plačal tako, da skrbim za srečo. Za srečo drugih — ne za svojo lastno. To je še dobro,« je dodal čez nekaj časa, »da je na svetu toliko otokov. Res ne vem, kaj bi počeli brez njih. Menda bi vas bilo vse treba poslati v celico smrti. Mimogrede, gospod Watson, bi vam morda prijalo tropsko podnebje? Marki-zini otoki na primer, ali Samoa? Ali morda kaj ostrejšega?«

Helmholtz je vstal s svojega pnevmatičnega stola. »Všeč bi mi bilo kako prav ostro podnebje,« je odvrnil. »Prepričan sem, da bi človek v ostrem podnebju bolje pisal. Če bi bilo na primer veliko vetrov in viharjev ...«

Nadzornik je prikimal. »Všeč mi je vaša miselnost, gospod Watson. Zares mi je všeč. Prav tako všeč, kot jo moram uradno grajati.« Nasmehnil se je. »Kaj pa Falklandski otoki?«

»Da, mislim, da bi bili kar primerni,« je odvrnil Helmholtz. »Zdaj bom pa pogledal, če dovolite, kako je z našim ubogim Bernardom.«

»Umetnost — znanost — vidci i je, da sle svojo srečo kar drago plačali,« je rekel Divjak, ko m.i ostala sama. »Se kaj drugega?«

»No, religija, seveda,« je odvrnil nadzornik. »Pred devetletno vojno je bilo nekaj, čemur so rekli Bog. Toda pozabil sem; saj menda veste vse o lem, kako je bilo z Bogom?«

»Hm ...« Divjak se je pomišljal. Rad bi bil povedal nekaj o samoti, o noči, o mesi, ki leži bleda v mesečini, o prepadu, skoku v senčno temo, o smrti. Rad bi bil govoril, a za to ni bilo besed. Še v Shakespearu ne.

Nadzornik pa je medtem stopil na drugo stran sobe in odklenil velik predal, vgrajen v steno med policami za knjige. Težka vratca so se sunkoma odprla. »Ta stvar,« je rekel, »me je vedno zanimala.« Potegnil je ven veliko debelo črno knjigo. »Tegale na primer še niste nikoli brali.«

Divjak je vzel knjigo v roke. »Sveto pismo stare in nove zaveze,« je prebral na glas z naslovne strani. »Tega tudi ne.« Mala knjižica je že izgubila platnice.

» Hoja za Kristusom.«

»Tega tudi ne.« Dal mu je v roko knjigo.

»Variacije religioznega doživetja.« Napisal William James.

»Imam še veliko drugih,« je nadaljeval Mustafa Mond in spet sedel. »Celo serijo pornografskih starih knjig. Bog na varnem, v predalu, in Ford na policah.« Zasmejal se je in pokazal na svojo priznano knjižico — na police knjig, na police, polne vreten za bralni stroj in zvitkov zvočnih trakov.

»A če veste za Boga, zakaj jim tega ne poveste?« je ogorčeno vprašal Divjak. »Zakaj jim ne daste v roke teh knjig o Bogu?«

»Vzrok je prav isti kakor pri Othellu: te knjige so stare, govore o Bogu, kakršen je bil pred stoletji. Ne pa o Bogu, kakršen je sedaj.«

»Toda Bog se vendar ne spreminja.«

»Pač pa se ljudje.«

»In kaj potem? Je zato kaj drugače?«

»Povsem drugače,« je rekel Mustafa Mond. Spet je vstal in krenil k skrivnemu predalu. »Nekoč je živel človek, ki se je imenoval kardinal Newman,« je rekel. »Kardinal,« je vzkliknil v pojasnilo, » je bil nekakšen višji vodja občestvenega petja.«

»Jaz, Pandulf, iz lepega Milana, kardinal! Bral sem o njih v Shakespearu.«

»Seveda ste. No, kot sem rekel, nekoč je živel neki kardinal Newman. Ah, tu je knjiga.« Potegnil jo je ven. »In ko smo že pri tem, vam bom pokazal še tole. Napisal jo je neki Maine de Biran. Bil je filozof, če veste, kaj to pomeni.«

»Človek, ki sanja o manj rečeh, kot jih je na nebu in na zemlji,« se je odrezal Divjak.

»Tako je. Prebral vam bom eno izmed reči, o katerih je nekoč vendarle sanjal. Še prej pa poslušajte, o čem je J    pisal ta stari višji vodja občestvenega petja.« Odprl je knjigo na strani, ki je bila zaznamovana s koscem papirja, in začel brati. »Mi nič bolj ne pripadamo samim sebi, kakor nam pripada to, kar imamo. Nismo se sami ustvarili in oblast nad nami nam ne pritiče. Nismo gospodarji nad seboj. Božja last smo. Ali nismo srečni, če tako mislimo? Mar je sreča, mar je tolažba v tem, če menimo, da pripadamo sami sebi? Tako morda mislijo mladi in srečni ljudje. lem se nemara zdi od sile imenitno, če imajo vse, kakor se jim zdi, če lahko počnejo, kat hočejo — če niso od nikogar odvisni in jim ni treba mislili na nič, česar ne vidijo na lastne oči, da jim ni treba venomer priznavati, venomer moliti, venomer upoštevati volje drncih pri vsem, kar počnejo. Sčasoma pa bodo kakor vsi ljudje tudi oni spoznali, da ljudem ni namenjena neodvisnost, da je nekaj nenaravnega, da nam nekaj časa lahko služi, vendar ne pripelje človeka do srečnega konca ... Mustala Mond je premolknil, odložil knjigo in vzel v roke drugo ter listal po njej. »Tole poslušajte, na primer,« je rekel in začel znova brati s svojim globokim glasom: »(človek se postara; v samem sebi začuti tisto globoko slabost, brezbrižnost in neudobje, ki spremljajo staranje, pa si domišlja, da gre zgolj za bolezen, uspava svoje bojazni z domnevo, da ima to klavrno stanje določen vzrok, in upa, da ga bo minilo, kakor človek preboli bolezen. Kako se vara! Ta slabost je starost; in ta bolezen je strašna. Pravijo, da se človek, ko se stara, oklene vere zaradi strahu pred smrtjo in pred tem, kar pride po smrti. Toda po svojih lastnih izkušnjah sem spoznal, da se v nas z leti čedalje bolj razvija religiozno čustvo, ne glede na strah, ki nam ga vzbujajo takšne predstave. Razvija se zato, ker naš razum dela bolj nemoteno, ko se umirijo strasti, ko se uneseta domišljija in objestnost, saj ju ne vznemirjajo več podobe, poželenje in zabave, ki se jim je prej predajal; zatem pa se mu kakor izza oblaka prikaže Bog; naša duša to začuti, zagleda vir vse luči, pa se obrne tja; obrne kar sama po sebi, neizbežno, kajti zdaj, ko se nam začne odmikati vse tisto, kar je svetu občutkov podeljevalo življenje in čar, tedaj ko našega obstoja v svetu pojavov nič več ne podpirajo notranji in zunanji vtisi, začutimo potrebo, da se opremo na nekaj, kar je trajno, na nekaj, kar se nam nikoli ne izneveri — na resničnost, na absolutno in neminljivo resnico. Da, tedaj se nujno obrnemo k Bogu; zakaj to religiozno čustvo je po svojem bistvu tako čisto in prinaša duši, ki ga doživlja, tako veselje, da nas odškoduje za vse druge izgube.« Mustafa Mond je zaprl knjigo in se naslonil nazaj v naslanjaču. »Ena izmed številnih reči na nebu in na zemlji, o katerih se tem filozofom ni sanjalo, je bilo tole (zamahnil je z roko), smo mi, naš sodobni svet! ‘Od Boga je človek lahko neodvisen samo toliko časa, dokler je mlad in se mu dobro godi; neodvisnost ne pripelje človeka do srečnega konca.’ No, zdaj smo do konca življenja mladi in se nam dobro godi. Očitno smo zato lahko neodvisni od Boga. ‘To religiozno čustvo nas bo odškodovalo za vse naše izgube.’ A danes ni več nobenih izgub, da bi nas bilo treba zanje odškodovati; versko čustvovanje je zato odveč. In zakaj naj bi iskali nadomestek za mladostne želje, če nas te želje nikoli ne pustijo na cedilu? Nadomestek za razvedrilo, ko si lahko prav do konca življenja privoščimo vse stare norčije? Čemu počitek, ko nam duh in telo uživata v dejavnosti? Pa tolažba, ko imamo somo? Čemu nam bo kaj neizpremenljivega, ko imamo naš družbeni red?«

»Potemtakem mislite, da ni Boga?«

»Ne, zdi se mi prav verjetno, da je.«

»Zakaj potem?«

Mustafa Mond mu ni pustil spregovoriti do kraja. »A razodeva se različnim ljudem različno. V predsodobnih časih se je razodeval kot bitje, kakršno opisujejo tiste knjige. A zdaj ...«

»Kako se pa razodeva zdaj?« je vprašal Divjak.

»Razodeva se pač kot odsotnost, ko da ga sploh ne bi bilo.«

»Čega ste krivi vi.«

»Raje recite, da je tega kriva civilizacija. Bog ni združljiv s stroji in znanstveno nu dit in«> in vesoljno srečo. Treba je izbrati eno ali drugo. Nasa civilizai ij.i si je izbrala stroje in medicino in srečo. Zato mor.im hraniti te knjige pod ključem, zaklenjene v predalu. Za nespodobne veljajo. Ljudje bi bili ogorčeni, če ...«

Divjak mu je segel v besedo. » Ibda mai ni občutek, da Bog je, nekaj naravnega?«

»Prav tako bi lahko vprašali, ali je naravno, zapenjati hlače z zadrgo,« se je porogal nadzornik. »Spomnili ste me na nekoga drugega izmed tistih starih ljudi, na nekega Bradleyja. Zanj je bila filozofija v tem, da človek najde slab razlog za tisto, v kar nagonsko veruje. Ko da bi človek nagonsko sploh v kaj veroval. Človek veruje v to ali ono, ker je bil tako prilagojen. Iskati slabe razloge za tisto, v kar človek veruje iz drugih slabih razlogov — to je filozofija. Ljudje verujejo v Boga, ker so bili prilagojeni, da verujejo vanj.«

»A kljub temu,« je vztrajal Divjak, »je naravno, da človek veruje v Boga, če je sam, čisto sam, ponoči, in premišlja o smrti ...«

»A ljudje sedaj niso nikoli sami,« je rekel Mustafa Mond. »Vzgojimo jih tako, da sovražijo samoto; življenje jim uredimo tako, da skoraj nikoli ne morejo biti sami.«

Divjak je mračno prikimal. V Malpaisu je trpel, ker se ni smel udeleževati skupnih dejavnosti puebla, v civiliziranem Londonu pa je trpel zato, ker tem občestvenim dejavnostim ni mogel nikoli ubežati, nikoli biti čisto sam.

»Se spominjate nekega mesta iz Kralja Leara?«je končno vprašal Divjak. »‘Bogovi so pravični, prijetni naši grehi so kazni, s katerimi nas tepo; kraj temni, gnusni, kjer te je spočel, mu je oči pogubil,’ in Edmund odgovori — saj se spominjate, ranjen je, umira — ‘Prav si povedal, kolo se je zasukalo do kraja, tu sem!’ No, kaj pravite? Mar ni videti, kakor da je nekje Bog, ki upravlja svet, Bog, ki kaznuje in nagrajuje?«

»Hm, ali je res tako?« je vprašal tudi nadzornik. »Z jalovim dekletom si lahko privoščiš prijetnih pregreh, kolikor hočeš, ne da bi tvegal, da ti ljubica tvojega sina iztakne oči. ‘Kolo se je zasukalo do kraja. Tu sem.’ A kje bi bil Edmund dandanes? Sedel bi v pnevmatičnem stolu, objemal bi kako dekle čez pas, žvečil gumi z dodatkom spolnih hormonov in gledal čutni film. Bogovi so pravični. O tem ni dvoma. A njihov zakonik jim narekujejo navsezadnje ljudje, ki organizirajo družbo. Previdnost se ravna po ljudeh.«

»Ste prepričani, daje res tako?« je vprašal Divjak. »Ste res čisto prepričani, da ne bi bil Edmund v pnevmatičnem stolu prav tako hudo kaznovan, kakor je bil Edmund, ko je bil ranjen in mu je bilo usojeno, da bo izkrvavel? Bogovi so pravični. Ali niso iz njegovih prijetnih pregreh napravili sredstva za njegovo ponižanje?«

»Ponižali so ga — a kaj je bil prej? Kot srečen, delaven, dobrine trošeč državljan je popoln. Seveda, če si izberete kakšno drugačno merilo, kakor je naše, potem bi nemara res lahko rekli, da je ponižan. Vendar se morate držati enih in istih osnov. Elektromagnetskega golfa ne morete igrati po pravilih, ki veljajo za sredobežno igro Čmrlj in ščene.«

»Vrednost, ta ni odvisna le od nas,« je rekel Divjak. »Stvari imajo ceno in pomen same na sebi, ne glede na to, kaj misli njihov cenilec.«

»Čujte vendar,« je ugovarjal Mustafa Mond, »se vam ne zdi, da greste le malo predaleč?«

»Če bi si dovolili misliti o Bogu, ne bi dovolili samemu sebi, da bi vas poniževale prijetne pregrehe. Imeli bi razlog, da bi potrpežljivo prenašali življenje, razlog za pogumna dejanja. To sem videl pri Indijancih.«

»Rad vam verjamem,« je rekel Musiala Mond. »Vendar mi nismo Indijanci. Civiliziranemu človeku ni prav nič treba, da bi prenašal kaj zares neprijetnega. Kar pa se tiče pogumnih dejanj, naj nas Ford varuje, tla bi si mi, civiliziranci, zapičili kaj takšnega v glavo. Ves družbeni red bi bil porušen, če bi ljudje začeli delati po svoje.«

»Kaj pa samozatajevanje? Ce bi imeli Boga, bi imeli tudi razlog za zatajevanje samega sebe.«

»Industrijska civilizacija je vendar mogoča samo tedaj, če ljudje ne zatajujejo svojih želja. Privoščiti si morajo prav vse užitke, ki jih dopuščata gospodarstvo in higiena. Drugače bi se naša kolesa ustavila.«

»Imeli bi razlog za spolno vzdržnost,« je rekel Divjak in malce zardel, ko je spregovoril ti besedi.

»A vzdržnost pomeni strast, vzdržnost pomeni živčnost. Strast in živčnost pa povzročata nestalnost. Trajna civilizacija ni mogoča brez številnih prijetnih pregreh.«

»A v Bogu je razlog za vse, kar je plemenitega, lepega in junaškega. Če bi imeli Boga ...«

»Ljubi moj mladi prijatelj,« je rekel Mustafa Mond, »civilizacija prav nič ne potrebuje plemenitosti ali junaštva. Vse to nas opozarja, da naši politični ukrepi niso uspeli.

V pravilno organizirani družbi, kakor je naša, nima nihče priložnosti, da bi bil plemenit ali junaški. Razmere morajo biti zares nestalne, preden je kaj takšnega sploh mogoče. Tam, kjer so vojne in so ljudje razdeljeni na različne tabore, kjer se je treba upirati skušnjavam, si pridobiti ali pa braniti tisto, kar človek ljubi, tam sta — to je očitno — plemenitost in junaštvo na mestu. A dandanašnji ni nobenih vojn več. Vse storimo, kar je v naših močeh, da nebi nihče koga drugega preveč vzljubil; ljudje so tako prilagojeni, da hočeš nočeš ravnajo tako, kakor je treba. In tisto, kar je treba storiti, je v splošnem tako prijetno, toliko je naravnih nagibov, ki se lahko neovirano izživijo, da pravzaprav ni nobenih skušnjav več, ki bi se jim bilo treba upirati. A če se po nesrečnem naključju vendarle kdaj pripeti komu kaj neprijetnega, si še vedno lahko s somo privošči oddih od resničnega življenja. Vedno je na voljo soma, da ti utolaži jezo, da te spravi s sovražnikom, ti pomaga, da z vsem potrpiš in vse preneseš. Svoje čase je bilo mogoče vse to doseči le z velikim naporom in po več letih vztrajnega moralnega utrjevanja. Zdaj pa pogoltneš dve ali tri polgramske tablete some, pa si takšen, kakor je treba. Dandanes je vsak človek lahko kreposten. Vsaj pol svoje morale lahko sedaj človek nosi s seboj v svoji stekl nici. Krščanstvo brez solza — to je soma.«

»A solze so potrebne. Se ne spominjate, kaj je rekel

Othello? Ko vsak vihar prinesel bi tak mir — naj kar le  piha, da se zdrami smrt.’ Star Indijanec nam je pripovedoval zgodbo o dekletu iz Mataskija. Mladeniči, ki so se potegovali za njeno roko, so morali celo jutro kopati v  njenem vrtu. Videti je bilo lahko, a v tem vrtu so strašili komarji in čarobne muhe. Večina mladih mož njihovega pikanja ni prenesla. A tisti, ki je zdržal — je dobil dekle.«

»Kako mično je to! A v civiliziranih deželah,« je rekel nadzornik, »lahko dobite dekle, ne da bi se morali zato ubadati z rovnico; pa tudi muh in komarjev ni, da bi pikali človeka. Ze pred stoletji smo se jih znebili.«

Divjak se je namrščil in prikimal. »Znebili ste se jih.

Da, to vam je čisto podobno. Znebite se vseh neprijetnih reči, namesto da bi se jih navadili prenašali. ‘Kavna bolj žlahtno, kdor trpi, ko puščic pis proži n oza slišana usoda, ali kdor prime za orožje zoper morje tegob in vso konča?’ A vi ne storite ne enega ne drugega. Niti no trpite niti se ne uprete. Vi zanke in strelice kar odstranite. To je vse prelahko.«

Nenadoma je umolknil, pomislil jo na svojo mater. Linda je v svoji sobi v sedemintridesetem nadstropju plavala v morju pojočih luči in odišavljenih ljubkovanj odplavala je iz prostora in časa, iz ječe svojih spominov in svojih navad, iz ječe svojega starega in napihnjenega telesa. In Tomakin, bivši direktor Zavoda za razplajanje in prilagajanje, je bil še vedno na oddihu — oddihoval si je od ponižanja in bolečine v svetu, v katerem ni slišal tistih besed in tistega porogljivega smeha, v svetu, v katerem ni videl tistega grdega obraza, čutil tistih vlažnih in mlahavih rok okoli vratu, bil je na oddihu v čudovitem svetu ...

»Za spremembo bi vam bilo potrebno nekaj,« je nadaljeval Divjak, »kar bi zahtevalo solze. Tu nobena reč dovolj ne stane.«

(»Dvanajst in pol milijona dolarjev,« je ugovarjal Hen-ry Foster, ko je tudi njemu Divjak to povedal. »Dvanajst milijonov in pol — toliko je stal naš novi Zavod za prilagajanje. Niti centa manj.«)

»Izpostavite vse, kar je umrljivo in negotovo, vsem muham usode, smrti in nevarnosti, čeprav za prazen nič. Ni nekaj na tem?« je vprašal Divjak in pogledal Mustafo Monda. »Ne glede na Boga — dasi bi bil seveda tudi Bog razlog za to. Je brez pomena, če živi človek nevarno?«

»To ima celo velik pomen,« je odvrnil nadzornik. »Ljudem je treba kdaj pa kdaj spodbuditi žleze, ki izločajo adrenalin.«

»Kaj?« je vprašal Divjak, saj ni vedel, kaj to pomeni.

»To je eden izmed pogojev za trdno zdravje, zato smo uvedli obvezna zdravljenja z NSS.«

»NSS?«

»Nadomestkom za silovito strast. Redno enkrat na mesec. Ves organizem preplavimo z adrenalinom. To je popoln fiziološki ekvivalent za strah in jezo. Ima vse tiste krepilne učinke, kakor če bi človek umoril Desdemono ali se pustil umoriti Othellu — ne da bi iz tega nastale kake nevšečnosti.«

»Meni so neprilike všeč.«

»Nam pa niso,« je rekel nadzornik. »Raje živimo udobno.«

»A jaz nočem udobja. Jaz hočem Boga, hočem poezijo, hočem resnično nevarnost, hočem prostost, hočem dobroto. Hočem greh.«

»Zares,« je rekel Mustafa Mond, »vi zahtevate zase pravico, da ste nesrečni.«

»Prav, pa naj bo tako,« je izzivalno dejal Divjak. »Zahtevam pravico, da sem lahko nesrečen.«

»Da ne omenimo pravice postarati se, postati grd in zgubiti spolno moč, pravice do sifilisa in raka; pravice do prepičle hrane; pravice do uši, pravice živeti v večnem  strahu pred tem, kaj bo jutri, pravice do tifusa; pravice

do neizrekljivih in vsakovrstnih muk.«

Dolgo sta oba molčala.

»Vse to zahtevam zase,« je končno izjavil Divjak Mustafa Mond je skomignil z rameni. »Izvolite,« je rekel.

Vrata so bila priprta; vstopila sla.

»John!«

Iz kopalnice je bilo slišati neprijeten in značilen zvok.

»Se je kaj zgodilo?« je zaklical I lelmholiz.

Nič odgovora. Neprijeten zvok sc je še enkrat ali dvakrat ponovil; nato je bilo vse tiho. Potem je šklepnilo, vrata kopalnice so se odprla in prikazal se je Divjak; bil je hudo bled.

»Veš kaj,« je skrbljivo vzkliknil 1 lelmholtz, »ti si pa videti zares bolan, John!«

»Si kaj zaužil, kar ti ni prijalo?« ga je vprašal Bernard.

Divjak je prikimal. »Civilizacijo sem užival.«

»Kaj?«

»Zastrupil sem se z njo; onečedil sem se. In potem,« je tiše dodal, »sem se naužil svoje lastne pregrešnosti.«

»Da, a česa pravzaprav ... ? Hočem reči, da si bil pravkar ...«

»Zdaj sem očiščen,« je rekel Divjak. »Popil sem nekaj gorčice in tople vode.«

Onadva sta osuplo strmela vanj. »Hočeš reči, da si to storil nalašč?« ga je vprašal Bernard.

»Tako se vedno očiščujejo Indijanci.« Sedel je, zavzdihnil in si pomel čelo. »Malo si bom odpočil,« je rekel. »Nekam utrujen sem.«

»No, to ni nič čudnega,« je dejal Helmholtz čez nekaj časa. »Prišla sva se poslovit,« je nadaljeval z drugačnim glasom. »Jutri zjutraj kreneva na pot.«

»Da, jutri zjutraj greva,« je rekel Bernard; Divjak je opazil na njem nov izraz odločne odpovedi. »In mimogrede rečeno, John,« je nadaljeval, se nagnil naprej in položil roko Divjaku na koleno: »Rad bi ti povedal, kako mi je žal zaradi vsega tistega, kar se je zgodilo včeraj.« Zardel je. »Kako me je sram,« je nadaljeval, kljub temu da se mu je glas šibil, »kako zares ...«

Divjak ga je prekinil, ga prijel za roko in mu jo toplo stisnil.

»Helmholtz mi je bil čudovito v pomoč,« je čez nekaj časa povzel Bernard. »Če ne bi bilo njega, bi me ...«

»Daj no, daj,« je ugovarjal Helmholtz.

Umolknili so. Kljub svoji žalosti — ali pa prav zaradi nje, saj je bila znamenje ljubezni, ki so jo čutili drug do drugega — so bili vsi trije srečni.

»Davi sem obiskal nadzornika,« je končno spregovoril Divjak.

»Čemu pa?«

»Prosil sem ga, če grem lahko z vama na otoke.«

»In kaj je rekel?« je hlastno vprašal Helmholtz.

Divjak je zmajal z glavo. »Ne pusti me.«

»Zakaj ne?«

»Rekel mi je, da bi rad nadaljeval poskus. Ampak naj me vrag vzame,« je dodal Divjak in nenadoma je vzkipela v njem jeza, »naj me vrag vzame, če mu bom pustil be dalje delati poskuse z menoj. Niti vsem nadzornikom na ljubo ne, kar jih je na svetu. Tudi jaz bom jutri krenil na pot.«

»Kam pa?« sta ostala dva vprašala v en glas.

Divjak je skomignil z rameni. »Kamorkoli. Vseeno mi  je. Samo da bom lahko sam.«

Od Guilforda je zračna proga za spust sledila dolini reke Wey do Godalminga, nato pa je potekala prek Millorda in Whitleyja in dalje do Haslemera in se naprej skozi Petersfield proti Portsmouthu, za vzpon, približno vzporedna z njo, pa je šla čez Woi Worplesden, Puttenham, Elstead in Grayshott. Med Greyshottom in  Tonghammom sta bili na šestih mestih obe progi samo šest do sedem kilometrov oddaljeni med seboj, ta razdalja je bila za nepazljive voznike premajhna zlasti ponoči in kadar so zaužili kak gram preveč. Dogajale so se nesreče. Hude nesreče. Zato so oblasti sklenile premakniti zgornjo progo za nekaj kilometrov proti zahodu. Mi ti Greyshottom in Tonghamom so štirje opuščeni zrač ni svetilniki označevali smer nekdanje ceste, ki je vodila iz Portsmoutha v London. Nebo nad njimi je bilo tiho in zapuščeno. Helikopterji so zdaj nenehoma brneli in grmeli čez Selbourne, Bordon in Farnham.

Divjak si je izbral za svoje puščavniško bivališče stari svetilnik, ki je stal na grebenu griča med Puttenhamom in Elsteadom. Stavba je bila iz železobetona in izvrstno ohranjena — skoraj preveč udobna, si je mislil Divjak, ko jo je pregledal, skoraj preveč civilizirano razkošna. Potolažil pa si je vest s tem, da je samemu sebi sklenil naložiti še strožjo disciplino, še popolnejše in temeljitejše očiščevanje. Zato je prvo noč v svojem puščavniškem bivališču hote prebedel. Cele ure je klečal in molil, zdaj se je obračal na tisto nebo, od katerega si je grešni Klavdij hotel izprositi oproščenje, zdaj se je v zunjijščini obračal na Avvo-navvilono, pa spet na Jezusa in na Pookonga in na svojo varovalno žival, orla. Kdaj pa kdaj je iztegnil roke tako, kakor da bi bil pribit na križ, in dolge minute prenašal bolečino, ki je bila čedalje hujša, dokler ni postala drhteča in žgoča muka; tako je držal roke, prostovoljno križan, in ponavljal skozi stisnjene zobe (pot pa mu je kar lil po obrazu): »Oh, odpusti mi! Oh, očisti me! Oh, pomagaj mi, da bom dober!« To je počel toliko časa, da je malone omedlel od bolečine.

Ko se je zasvitalo, je začutil, da si je zaslužil pravico prebivati v svetilniku; da, čeprav je bilo še vedno steklo v skoraj vseh oknih, čeprav je bil s ploščadi tako lep razgled. Zakaj prav isti razlog, zaradi katerega si je bil izbral svetilnik, je postal malone takoj tudi razlog, da bi odšel j    kam drugam. Odločil se je, da se bo nastanil tu, kjer je bil razgled tako lep in lega tako ugodna, da je od tod videl — kakor se mu je zdelo — utelešenje božanstva. Toda mar je prav, da se mehkuži s tem, da vsak dan in vsako uro gleda I    to lepoto? Je res vreden, da živi v vidni navzočnosti Boga? Saj zasluži, da bi živel v kaki nesnažni staji, v kakšni slepi luknji v tleh. Še vedno ga je vse bolelo, ko se je vso dolgo noč mučil, a prav tako je bil na znotraj pomirjen, ko je ves trd zlezel na ploščad svojega stolpa ter se ozrl po svetu, ki ga je obsijalo pravkar vzšlo sonce, saj si je zdaj spet pridobil pravico, da v tem svetu biva. Na severu je zapirala pogled dolga apnenčasta veriga Hogs Backa, izza njenega skrajnega konca na severu pa so kipeli kvišku stolpi sedmih nebotičnikov; to je bilo mesto Guildford. Ob pogledu nanje se je Divjak nakremžil; a sčasoma se bo že sprijaznil z njimi; zakaj ponoči so veselo mežikali geomepravilnim ozvezdjem ali pa so, preplavljeni z lučjo, slovesno iztegovali bleščeče se prste (s kretnjo, katere pomena zdaj v Angliji razen Divjaka nihče več ni razumel) proti neizmerljivim skrivnostim neba.

V dolini, ki je ločevala Hogs Back od peščenega griča,na katerem je stal svetilnik, je bil Puttenham, skromna vas — saj je imela samo devet nadstropij — s silosom, farmo za perutnino in majhno tovarno za vitamin D. Onstran svetilnika pa se je proti jugu spuščal svet v blagih, z reso poraslih pobočjih proti verigi ribnikov.

Še dalje se je iznad gričev, ki so se raztezali vmes, dvigal štirinajstnadstropni stolp Elsteada, Hindheada in Selborne, komaj vidna v mrčastem angleškem zraku, pa sta vabila oko v modro romantično daljo. Vendar Divjaka ni privabil v svetilnik samo oddaljeni svet; bližnja okolica ni bila nič manj zapeljiva. Gozdovi, odprle poljane rese in rumeno cvetočega bodičevja, skupine škotskih borovcev, iskreči se ribniki z brezami, ki vise čez bregove, vodne lilije, grede bičja, vse to je bilo kar prelepo in več kot presenetljivo očesu, ki je bilo navajeno na jalovo sušo ameriške puščave. In pa samota! Po več dni skupaj ni videl žive duše. Svetilnik je bilo mogoče doseči s Stolpa Charing-T z letalom v četrt ure; a malpaiški griči skorajda niso bili bolj zapuščeni kakor ta surreyjska pušča. Množice, ki so vsak dan odhajale iz Londona, so hodile samo igrat elektromagnetski golf ali tenis. V Puttenhamu pa ni bilo nobenih igrišč; najbližje Riemannove površine so bile v Guilfordu. Edina privlačnost kraja so bile cvetlice in pokrajina. In ker ni bilo pravega razloga za obisk, tudi nihče ni prišel. V prvih dneh je živel Divjak sam in nemoten.

Večino denarja, ki ga je John ob prihodu prejel za osebne izdatke, je porabil za opremo. Preden je zapustil London, si je kupil štiri odeje iz viskozne volne, uro in vrvico, žeblje, klej, nekaj orodja, vžigalice (dasi si je nameraval sčasoma napraviti durgelj za ogenj), nekaj loncev in ponev, dva ducata zavojčkov semen in deset kilogramov pšenične moke. »Ne, ne sintetičnega škroba in nadomestka za moko iz bombažnih odpadkov,« je vztrajal. »Pa četudi je tisto drugo morda bolj redilno.« Ko pa je šlo za večžlezni prepečenec in za vitaminizirani nadomestek govedine, je vendarle podlegel prodajalčevemu prepričevanju. Ko je zdaj ogledoval vse te konzerve, si je bridko očital popustljivost. Gnusni izdelki civilizacije! Sklenil je, da teh reči nikoli ne bo poskusil, pa čeprav bi stradal. »To jih bo izučilo,« si je maščevalno mislil. Pa tudi njega samega bo izučilo.

Preštel je denar. Upal je, da bo tisto malo, kar mu je še ostalo, dovolj, da bo prebil zimo. Prihodnjo pomlad bo pa že na svojem vrtu pridelal toliko, da ne bo več odvisen od zunanjega sveta. Dotlej mu ostane še vedno divjačina. Opazil je polno zajcev, na ribnikih pa vodne race.

Takoj je začel delati lok in puščice.

V bližini svetilnika so rasli jeseni, za puščice pa cela gošča, polna krasnih, povsem ravnih leskovih mladik. Začel je podirati mlad jesen, izsekal šest čevljev dolg kos debla brez vej, odklestil lubje ter luščil in luščil in obrezaval beli les, kakor ga je bil naučil stari Mitsima, dokler ni imel pred seboj palice, visoke, kot je bil sam, toge v odebeljenem središču, žive in prožne na tankih koncih. Delo ga je navdalo z velikim veseljem. Po vseh tistih tednih brezdelja v Londonu, ko ni imel kaj početi, pritisnil je lahko samo na kako stikalo ali zavrtel kak ročaj, je začutil čisto radost, ko je spet delal nekaj, kar je zahtevalo spretnost in potrpljenje.

Ze je palico skoraj obrezal, ko se je s strahom zavedel, da poje — poje! Zdelo se mu je, kakor da bi se spotaknil nad samim seboj, nenadoma zalotil samega sebe pri pregrešnem dejanju. Zardel je, ker se je zavedel krivde.  Saj končno ni prišel sem zato, da bi pel in užival. Prišel je zato, da ga ne bo še bolj okužila nesnaga civiliziranega življenja; tu naj bi se očistil in poboljšal, se z delom spokoril. Ves potrt pa jc dognal, da jc, zatopljen v rezljanje loka, pozabil na tisto, česat naj bi sc večno spominjal, kakor je samemu sebi prisegel: na ubogo I indo, na njegovo trdosrčnost do nje, ki jo je ubila, in na tiste gnusne dvojčke, ki so mrgoleli kakoi uši prek skrivnosti njene smrti in s svojo navzočnostjo niso sramotili samo njegove žalosti in kesanja, temveč celo bogove. prisegel je, da tega ne bo pozabil, prisegel, da se bo nenehoma pokoril. A zdaj je tu in sedi ves srečen ob svojem loku, poje, celo poje ...

Stopil je v svetilnik, odprl škatlo z grenčico in p lista vil nekaj vode k ognju, da bi zavrela.

Pol ure kasneje so se trije dninarji kaste delta minus, člani ene izmed skupin Bokanovskega iz Puttenhama, peljali v Elstead, pa so z vrha griča vsi začudeni opazili, da stoji poleg opuščenega svetilnika mlad človek, gol do pasu, in si zadaja udarce z bičem iz spletenih vrvi. Njegov hrbet je bil čez in čez škrlatno progast in od ene modrice do druge so se cedili tanki curki krvi. Voznik tovornjaka je ustavil vozilo ob robu ceste in se z obema tovarišema vred z odprtimi usti zastrmel v nenavadni prizor. Šteli so udarce — eden, dva, tri. Po osmem je mladi mož nehal bičati samega sebe, stekel je do roba gozda in začel močno bruhati. Ko se je olajšal, je spet pograbil bič in začel znova udrihati po sebi. Devet, deset, enajst, dvanajst ...

»Ford!« je zašepetal šofer. In njegova dvojčka sta bila istega mnenja.

»Pri Fordu!« sta vzkliknila.

Tri dni kasneje so kakor jastrebi, ki se spustijo na truplo, prispeli novinarji.

Lok je bil že narejen, Divjak ga je posušil in utrdil nad počasi gorečim ognjem zelenega lesa. Zdaj se je ukvarjal s puščicami. Olupil in posušil je trideset leskovih šib, jim pritrdil na konec ostre žeblje in jih skrbnozarezal. Neko noč je vdrl v farmo za perutnino v Puttenhamu in je imel zdaj dovolj peres, da bi lahko z njimi opremil celo orožarno. Pravkar je natikal peresa na puščice, ko ga je odkril prvi izmed reporterjev. Neslišno je na pnevmatičnih čevljih mož od zadaj stopil k njemu.

»Dobro jutro, gospod Divjak,« je rekel. »Jaz sem predstavnik časopisa The Hourly Radio.«

Divjak se je zdrznil, kakor da bi ga bila pičila kača; planil je pokonci ter razmetal puščice, peresa, lonček s klejem in čopič na vse strani.

»Oprostite, prosim,« je zares skesano rekel reporter,  »nisem vas hotel ...« Dotaknil se je klobuka — klobuka z aluminijasto cevjo, v kateri je nosil radijski sprejemnik in oddajnik. »Oprostite, da se nisem odkril,« je rekel. »Moj klobuk je malce težak. No, kakor sem rekel, jaz sem predstavnik časopisa ...«

»Kaj bi radi?« je vprašal Divjak in se namrgodil. Reporter pa se mu je nasmehnil — kar je le mogel prikupljivo.

»No, naše bralce bi seveda zelo zanimalo ...« Nagnil je glavo na stran, njegov nasmešek je postal malone spogledljiv. »Samo nekaj besed povejte, gospod Divjak.« In naglo, z vrsto obrednih kretenj, je razmotal dve žici, ki sta bili povezani s prenosno baterijo, pripeto ob pasu, in ju hkrati vključil v stranici svojega aluminijastega klobuka, se dotaknil vzmeti na vrhu klobuka — in v zrak sta švignili anteni; dotaknil se je druge vzmeti na vrhu krajevca in izskočil je mikrofon in obvisel tam, drhteč šest palcev pred njegovim nosom; nato je potegnil čez ušesa par slušalk, pritisnil na stikalo na levi strani klobuka — in od znotraj se je začulo slabotno osje brenčanje; zasukal je neki gumb na desni — in stetoskopsko hropenje in prasketanje, kolcanje in nenadno cviljenje je prekinilo brenčanje. »Halo,« je rekel reporter v mikrofon, »halo,halo ...« V njegovem klobuku se je nenadoma oglasil zvonec. »Si ti tam, Edzel? Tu Primo Mellon. Da, dobil sem ga. (lospod Divjak bo zdaj stopil pred mikrofon in povedal nekaj besed. Saj jih boste, kaj, gospod Divjak?« Ozrl se je k Divjaku in se mu spet tako prikupljivo nasmehnil kot prej. »Našim bralcem povejte samo to, zakaj ste prišli sem. Zakaj ste tako nenadoma zapustili London (drži zvezo, Edzel!). In pa seveda o biču.« (Divjak se je zdrznil. Le kako so zvedeli za bič?) »Silno radi bi izvedeli, kako je z bičem. In še nekaj besed o civilizaciji. Saj poznate te reči. ‘Moje mnenje o civiliziranem dekletu. Samo nekaj besed, čisto malo ...«

Divjak je ubogal, ubogal tako dobesedno, da je spravil reporterja kar v zadrego. Izrekel je pet besed in nič več — pet besed, istih, ki jih je rekel Bernardu o vrhovnem vodji občestvenega petja v Canterburyju: »Hani!Sons eso tse-nak Pograbil je reporterja za ramo, ga zasukal (izkazalo se je, da je mladi mož vabljivo lepo zalit), pomeril in mu z vso močjo in natančnostjo prvaka v nogometu zadal čudovito brco v zadnjico.

Osem minut kasneje je bila na londonskih ulicah na prodaj nova izdaja časopisa The Hourly Radio. SKRIVNOSTNI DIVJAK BRCNIL REPORTERJA NAŠEGA LISTA V TRTICO, je pisalo z velikimi črkami na prvi strani. SENZACIJA V SURREYJU.

»Senzacija celo za London,« si je mislil reporter, ko je ob vrnitvi bral napise. In še celo zelo boleča senzacija. Prav previdno se je usedel in se lotil obeda.

Štirje drugi reporterji, ki jih ni oplašila svarilna bula na trtici njihovega kolega in so zastopali newyorški Times, frankfurtski Stiridimenzionalni kontinuum, Glasnik Fordove vede in Delta Mirror, so se oglasili tisto popoldne v svetilniku in vsak je bil sprejet suroveje od svojega prednika.

Zastopnik Glasnika Fordove vede je vzkliknil iz varne razdalje in si pri tem še vedno drgnil ritnici: »Presneti norec, zakaj vendar ne vzameš nekaj somei«

»Izgini!« Divjak mu je zagrozil s pestjo.

Oni se je res premaknil nekaj korakov nazaj, nato pa se je spet obrnil. »Zlo je neresnično, če vzameš nekaj gramov some.«

»Kohakwa iyathtokyaiz« Divjakov glas je bil grozeče porogljiv.

»Muka je utvara!«

»Oh, ali je res?« je rekel Divjak, pobral debelo leskovo šibo in stopil proti njemu.

Poročevalec lista Glasnik Fordove vede je planil k svojemu helikopterju.

Nato so Divjaka nekaj časa pustili pri miru. Kdaj pa kdaj je prifrčal kak helikopter in radovedno obvisel nad stolpom. Divjak je izstrelil puščico v tistega, ki se mu je najbolj nadležno približal. Predrla je aluminijasta tla kabine; zaslišal se je rezek krik, nato pa je helikopter odvršel kvišku z vsem pospeškom, ki ga je bil zmožen njegov supermotor. Odtlej so ostajali helikopterji v spoštljivi razdalji.

Divjak se ni več zmenil za njihovo nadležno brenčanje (samega sebe je v domišljiji zagledal kot enega izmed snubcev device iz Natsakija, ki ga krilati mrčes ni mogel premotiti, da ne bi vztrajno delal dalje), kopal je zemljo, ki naj bi postala njegov vrt. Čez nekaj časa se je mrčes očividno naveličal nadlegovanja in jc odletel; tele ure je bilo nato nebo nad njim prazno in tiho, samo škrjanci so peli.

Vreme je bilo dušljivo vroče in pogimevalo je. Divjak je ves dopoldan kopal; zdaj se je iztegnil po tleh in počival. In nenadoma se mu je misel na Lenino spremenila v živo navzočnost, naga in otipljiva je stala preti njim ter mu prigovarjala: »Objemi me! Ljubi moj!« Na sebi je imela samo čevlje in nogavice, in vsa je bila odišavljena. Vlačuga brez sramu! Toda, oh, oh, njene roke okoli njegovega vratu, prsi, ki jih je privzdignila, njena usta! Večnost je bila v njenih ustnicah in očeh. Lenina ... Ne, ne, ne, ne! Skočil je pokonci in na pol nag stekel iz hiše. Na robu gošče je stalo več bodečih brinovih grmov. Vrgel se je vanje in objel, ne gladko telo, ki si ga je poželel, temveč kup zelenih trnov. S tisoč bodicami so se mu ostro zajedli v meso. Skušal je misliti na ubogo Lindo, nemo in brez sape, z rokami, ki so grabile okoli sebe, in z neizrekljivo grozo v očeh. Uboga Linda, saj je samemu sebi prisegel, da se je bo spominjal. A navzočnost Lenine mu še vedno ni dala miru. Lenine, ko je vendar obljubil, da bo pozabil nanjo. Še ko so ga zbadale igle brinovega grma in se boleče zadirale vanj, se je njegovo drhteče meso zavedalo Lenine, saj je bila tako živo prisotna, da ni mogel nikamor pobegniti pred njo. »Ljubi, ljubi ... In če si si me tudi ti poželel, zakaj potem nisi ...«

Poleg vrat je na žeblju visel bič, nared, če bi spet prišli novinarji. Divjak je ves divji stekel nazaj v hišo, ga pograbil in zavihtel. Vozlaste vrvi so se mu zagrizle v meso.

»Vlačuga! Vlačuga!« je zavpil pri vsakem udarcu, ko da bi bila to Lenina (in kako vroče, ne da bi se bil sam tega zavedal, si je želel, da bi bila!), bela, topla, odišavljena, nesramna Lenina, ki jo zdaj tako biča. »Vlačuga!« Nato pa z glasom, iz katerega je zvenel obup: »Oh, Linda, odpusti mi. Odpusti mi, o Bog! Slab sem. Hudoben sem ... Ne, ne, ti vlačuga, ti vlačuga!« Danvin Bonaparte, najspretnejši fotograf za lov na veliko divjad iz Korporacije čutnih filmov, je v svojem skrbno zagrajenem skrivališču v gozdu ves ta dogodek opazoval iz daljave tristo metrov. Njegovo potrpljenje in spretnost sta bila zdaj nagrajena. Tri dni je pretičal v deblu umetnega hrasta, se tri noči plazil po trebuhu skozi vresje, skrival mikrofone v grmovju, zakopaval žice v mehki sivi pesek. Dvainsedemdeset hudo neudobnih ur. A zdaj  je napočil veliki trenutek — naj večji izmed vseh, je Danvin Bonaparte še utegnil pomisliti, ko se je sukal med svojimi napravami, največji trenutek, odkar je posnel tisti znameniti stereoskopski čutni film, samo rjovenje od začetka do konca — o gorilji poroki. »Sijajno,« je rekel sam pri sebi, ko je začel Divjak svoj presenetljivi nastop. »Sijajno!« Pazil je, da so bile njegove stereoskopske kamere ves čas namerjene natanko na cilj — prilepljene na predmet, ki se je venomer premikal; nato je vključil večjo jakost, da bi dobil bližnji posnetek tega divjega in spačenega obraza (čudovito!); za pol minute je vključil počasno gibanje (to bo izvrsten komični učinek, si je rekel); vmes je   poslušal udarce, ječanje, divje in nore besede, ki jih je zabeležil na zvočni trak ob robu filma, preskusil je, kakšen bo učinek, če je predvajanje nekoliko ojačil (da, tako je bilo odločno bolje); ko je za hip nastopila tišina, je ves vesel slišal presunljivo žvrgolenje škrjanca; zaželel si je, da bi se Divjak obrnil, da bi lahko napravil natančen posnetek krvi na njegovem hrbtu — in skoraj koj nato (kakšna presenetljiva sreča!) se je ustrežljivi možak res obrnil in je lahko fotograf napravil dovršen posnetek iz bližine.

»No, to je bilo pa imenitno!« je rekel samemu sebi, ko je bilo predstave konec, »zares imenitno!« Obrisal si je obraz. Ko bodo v studiu vkljiu ili se čutne efekte, bo to čudovit film. Skoraj prav tako dober, si je mislil Darvvin Bonaparte, kakor je bil Kitovo ljube-rusko življenje — in s tem, pri Fordu, ni bilo malo rečeno!

Dvanajst dni kasneje so začeli predvajan Divjaka iz Surreyja, in ga je bilo mogoče videli, slišali in čutiti v vseh prvovrstnih dvoranah za čutne filme v za hod ni Evropi.

Učinek filma, ki ga je napravil Darwin Bonaparte, je bil takojšen in velikanski. Že naslednje popoldne po premieri je Johnovo podeželsko samoto nenadoma pretrgal prihod velikega roja helikopterjev.

Divjak je kopal na svojem vrtu — kopal pa je tudi v svoji duši, marljivo preobračal jedro svoje misli. Smrt — in vnovič je zasadil lopato v zemljo, in še enkrat. Vsi naši dnevi včerajšnji svetili norcem so v trohljivo smrt. Prepričljiv grom se je razlegel skozi besede. Privzdignil je še eno lopato zemlje. Zakaj je Linda umrla? Zakaj so dopustili, da je sčasoma padla niže od človeka in da je končno ... Zgrozil se je. Mrhovina, dobra za poljubljanje. Položil je nogo na lopato in jo srdito potisnil v trdo zemljo. Kot muhe paglavcem — to smo mi bogovom. Za zabavo nas ubijajo. Spet se je oglasil grom; besede, ki so razglašale svojo resnico — ki so bile nekako celo resničnejše od resnice same. In vendar jih je isti Gloucester imenoval večno blage bogove. Poleg tega najboljši je počitek spanje, in često si ga izzval; a smrti se tako bojiš, čeprav ni nič več kakor to. Umreti se pravi spati. Nemara sanjati. Lopata je zadela ob kamen; pripognil se je, da bi ga pobral. Kakšnih sanj nam da smrt spanec? ...

Brnenje nad njim se je spremenilo v bobnenje; in nenadoma je bil v senci, nekaj je bilo med soncem in njim. Sredi kopanja in misli se je prestrašen ozrl kvišku; ozrl se je kvišku ves zmeden in osupel, njegov duh je še vedno taval po onem drugem svetu, resničnejšem.od resnice, še vedno je bil zamaknjen v neizmernost smrti in božanstva; ozrl se je kvišku in videl tik nad seboj roj letal, malone nepremičnih letal. Bližala so se kakor kobilice, obvisela v zraku, se vsenaokoli spuščala na vresje. In iz trebuhov teh velikanskih kobilic so stopali moški v oblekah iz bele viskozne flanele, ženske (zakaj bilo je vroče) v hlačah iz acetatnega šantunga ali v kratkih žametnih hlačah in j majicah brez rokavov in z na pol odpetimi zadrgami. V nekaj minutah jih je bilo na desetine, stali so v širokem krogu okoli svetilnika, zijali, se smejali, prožili kamere, mu metali (kakor opici) ameriške lešnike, zavojčke žvečilnega gumija s spolnimi hormoni in večžlezne piškote. In l| z vsakim trenutkom — zakaj prek Hogs Backa se je zdaj neprenehoma prelival tok prometa —jih je bilo več. Kakor v mučnih sanjah — najprej jih je bilo na ducate, nato desetine, nato stotine.

Divjak se je umaknil proti svojemu zavetišču in je obstal kot žival, ki nima več kam uteči, se s hrbtom uprl ob zid svetilnika in bolščal zdaj v ta, zdaj v oni obraz v nemi grozi, kakor človek, ki se mu je omračil um.

Ko je začutil, da ga je zadel v lice dobro namerjen

zavojček žvečilnega gumija, se je prebudil iz otopelosti in ostreje dojel resničnost. Bolečina ga je pretresla, da se je zdrznil — in bil je docela prebujen, prebujen in divje srdit

»Poberite se!« je zavpil. Opica je spregovorila; ljudje so se hrupno zasmejali, zaploskali: »Bravo, Divjak! Hura! Hura! « in skozi zmešnjavo glasov je zaslišal krike: »Bič, bič, bič!«

Ravnal se je po njihovih besedah, snel bič iz zvozlanih vrvi z žeblja za vrati in zažugal z njim svojim mučiteljem.

Začul se je vrišč posmehljivega odobravanja.

Grozeče se jim je približal. Neka ženska je zakričala od strahu. Vrsta gledalcev se je žam.ij.il.i n.i najbolj ogroženem mestu, nato pa se spet strnila in osiala trdna. Zavest, da so v silni premoči, je izletnikom vlivala pogum, ki ga Divjak ni pričakoval. Zaprepaden se je ustavil in se ozrl okoli sebe.

»Zakaj me ne pustite pri miru?« je malone potožil kljub svoji jezi.

»Hočete nekaj mandljev z magnezijevimi solmi?« je rekel človek, ki bi bil prvi napaden, če se Divjak ne bi bil ustavil. Molil mu je zavojček. »Zares so dobri, veste,« je dodal, a njegov spravljivi nasmešek je bil malce plašen. »In magnezijeve soli vam bodo pomagale, da boste ostali mladi.«

Divjak se ni zmenil za njegovo ponudbo. »Kaj hočete od mene?« je vprašal in se obračal od enega režečega se obraza k drugemu. »Kaj hočete od mene?«

»Bič,« je vsevprek odgovorilo sto glasov. »Pokaži nam, kako se bičaš. Radi bi videli bičanje.« Nato pa je z enim glasom in v počasnem, težkem ritmu zavpila skupina ob koncu vrste: »Ho — čemo — bič! Ho — čemo — bič!«

Drugi so takoj pritegnili in začeli ponavljati stavek kakor papige, a glasneje, dokler ni po sedmi ali osmi ponovitvi nihče več izrekel kake druge besede. »Ho — čemo

— bič!«

Vsi so kričali obenem; in zdelo se je, da bi — pijani od hrupa, enodušnosti in občutka ritmičnega spokorjenja — lahko vreščali še cele ure, skoraj brez konca in kraja. Toda približno ob petindvajseti ponovitvi je njihovo početje pretrgal dogodek, ob katerem so se vsi zdrznili. Prek Hogs Backa je prispel še en helikopter, obvisel nad množico, nato pa se spustil na zemljo nekaj metrov od tam, kjer je stal Divjak, na odprti svet med vrsto izletnikov. V hrupu zračnih vijakov je vpitje množice takoj potonilo; ko pa je nato helikopter pristal in so motorji utihnili, se je brž spet začul isti glasni in enolični krik: »Ho — čemo — bič; ho — čemo — bič!«

Vrata helikopterja so se odprla in izstopil je najprej plavolas, rdečeličen mlad moški, za njim pa mlada ženska v kratkih hlačah iz zelenega žameta, v beli srajci in jahalni čepici.

Ko je Divjak zagledal mlado žensko, se je zdrznil, odskočil in prebledel.

Mlada ženska je stala in se mu smehljala — in ta nasmešek je bil negotovo moledujoč, malone skrušen. Poteklo je nekaj sekund. Njene ustnice so se zganile, nekaj je rekla; a zvok njenega glasu je zagrnil glasno ponovljeni refren izletnikov:

»Ho — čemo — bič! Ho — čemo — bič!«

Mlada ženska si je pritisnila obe roki k levemu boku in na njenem kakor breskev svetlem in kot lutka lepem obrazu se je pokazal čudno neskladen izraz hrepeneče žalosti. Podoba je bilo, ko da so njene modre oči postale večje in svetlejše; in nenadoma sta se ji po licih potočili dve solzi. Spet je neslišno spregovorila; nato pa je z naglo, strastno kretnjo iztegnila roke proti Divjaku in stopila naprej.

In povsem nenadoma so dobili, kar so želeli.

»Vlačuga!« Divjak jc planil nanjo kakor norec. »Diliur!« Kakor norec je sekal po njej s svojim bičem, spletenim iz vrvi.

Vsa prestrašena se je obrnila, da bi zbežala, a se je spotaknila in padla v vresje. »I lenry! I lenry!« je kriknila. A njen rdečelični spremljevalec je bil medtem ze zbežal na varno in se skril za helikopterjem.

Črta gledalcev se je s krikom veselega razburjenja pretrgala; z vseh strani so ljudje navalili proti temu magne-tičnemu središču privlačnosti. Bolečina je bila mamljiva strahota.

»Cvri se, pohota, cvri!«

Zeljno so se zbrali okoli njega, se gnetli in prerivali kakor svinje okoli korita.

»Oh, meso!« Divjak je škripal z zobmi. Tokrat se je bič spustil na njegove rame. »Ubij ga! Ubij ga!«

Ljudi je mamil k sebi mik strahote, združene z bolečino, hkrati pa jih je gnala k njej navada sodelovanja, tista želja po enodušnosti in spokoritvi, ki jo je neiztreb-ljivo zasadilo vanje prilagajanje, pa so začeli oponašati njegove besne kretnje, tolči drug drugega, kakor je Divjak svoje lastno uporno meso ali pa tisto utelešenje grdote, ki se je zvijalo v vresju ob njegovih nogah.

»Ubij ga! Ubij ga! Ubij ga ...!« je kričal in kričal Divjak.

Nato pa je nenadoma nekdo zapel: »Orgy-porgy,« in v hipu so vsi povzeli odpev in začeli med petjem plesati. Orgy-porgy. Skakali so naokrog in tolkli drug drugega v šestosminskem taktu. Orgy-porgy ...

Sele po polnoči je odletel poslednji izmed helikopterjev. Divjak je spal v vresju, omamljen od some, izčrpan od dolgotrajnega besnenja čutnosti. Sonce je bilo že visoko na nebu, ko se je prebudil. Za hip je še poležal in mežikal v luč, zmeden kakor sova; nato pa se je nenadoma spomnil — vsega.

»Oh, moj bog, moj bog!« Z rokami si je zakril oči.

Tistega večera je bil videti roj helikopterjev, ki je pribrenčal čez Hogs Back kot temen, deset kilometrov dolgoblak. Opis spokorne orgije v prejšnji noči so objavili vsi časopisi.

»Divjak!« so klicali prvi obiskovalci, ko so stopili iz  svojega vozila. »Gospod Divjak!«

Odgovora ni bilo.

Vrata svetilnika so bila priprta. Odrinili so jih in vstopili v mrak spuščenih oknic. Skozi obokan prehod na nasprotni strani sobe so videli vznožje stopnic, ki so vodile v zgornja nadstropja. Tik pod vrhom oboka je bingljal par nog.

»Gospod Divjak!«

Počasi, prav počasi, kakor kompasni igli, ki se jima nikamor ne mudi, sta se nogi obračali na desno; proti severu, severovzhodu, vzhodu, jugovzhodu, jugu, jugojugozahodu; nato sta malo počili, čez nekaj sekund pa sta se prav tako brez naglice zasukali nazaj na levo. Od jugojugozahoda proti jugu, jugovzhodu, vzhodu ...

Predgovor k izdaji leta 1946

Vsi moralisti sc strinjajo, da jc kronično kesanje najbolj nedobrodošlo čustvo. Če ste storili kaj slabega, sc pokesajte, popravite, kar seda, in si prizadevajte, da napake ne boste več ponovili. Vsekakor pa ne pogrevajte svojega dejanja. Polivanje z gnojnico ni ravno najboljši način, da se očistite.

Tudi umetnost ima svojo moralo, ki je v glavnih obrisih enaka ali vsaj analogna pravilom vsakdanje etike. Kesanje zaradi slabe umetnosti je na primer prav tako nedobrodošlo kot kesanje zaradi grdega vedenja. Slabosti se je treba zavesti, jih priznati in se jim — če je le mogoče — v bodoče izogniti. Premlevanje literarnih pomanjkljivosti izpred dvajsetih let, prizadevanje, da zakrpaš luknje, ki si jih po prvem pisanju pustil za sabo, žrtvovanje srednjih let za popravilo umetniških grehov človeka, ki si nekoč bil, je nedvomno prevzetno, predvsem pa jalovo početje. Zato je tale izdaja Krasnega novega sveta natanko taka kot prva. S stališča umetnosti lahko knjigi nedvomno marsikaj očitamo. Toda napake, ki so v njej, bi lahko popravil le tako, da bi Krasni novi svet še enkrat napisal. Težava je seveda v tem, da bi zdaj, ko sem starejši, poleg napak iz izvirnika nedvomno odstranil tudi nekatere odlike. Zato ne bom podlegel skušnjavi in se vdajal umetniškemu kesanju, ampak bom vse skupaj pustil lepo pri miru in se ubadal s pametnejšimi stvarmi.

Kljub temu pa bi se na tem mestu vsaj na hitro dotaknil najresnejše pomanjkljivosti zgodbe. Divjak lahko izbira le med dvema možnostma: med blaznim življenjem v Utopiji in primitivnim življenjem v indijanski vasi, ki je v določenih pogledih sicer veliko bolj človeško, po drugi strani pa nič bistveno manj čudaško in nenormalno. V času pisanja knjige se mi je zamisel, da lahko ljudje svobodno izbirajo med neprisebnostjo in norostjo, zdela izjemno zabavna, predvsem pa verjetna. Toda zaradi dramatičnega učinka sem Divjaku pogosto dovolil, da govori veliko bolj racionalno, kot bi smel glede na odraščanje med pripadniki religije, ki je zmes kulta plodnosti in divjaštva Penitentesov. Tudi poznavanje Shakespearja v resničnosti ne bi upraviči lo nekaterih njegovih izjav. In na koncu je Divjak, seveda,   prisiljen, da se umakne iz prisebnosti; v njem prevlada rodno penitentstvo, Divjak po maničnem mučenju samega  sebe pokonča. »In tako so nesrečno umirali na veke vekov« — v veliko veselje piranskega esteta, ki si je zgodbo izmislil.

Danes nimam nikakršne želje dokazovati, da zdravo pamet ni mogoča. Se vedno sem sicer prepričan, da sta zdrava pamet in prisebnost izjemno redka pojava, toda zdaj verjamem, da ju je mogoče doseči, in prav rad bi večkrat naletel nanju. In ker sem to v svojih zadnjih delih tudi jasno zapisal, še zlasti pa ker sem uredil antologijo izjav o prisebnosti in njenem doseganju izpod peresa pri sebnih, me je eminenten akademski kritik obtožil, da sem  žalosten simptom neuspešnega soočanja intelektualnega razreda s kriznimi razmerami. Med vrsticami je bilo mogoče razbrati, da so profesor in njegovi kolegi seveda radostni simptomi uspešnega soočanja s krizo. Ti dobrotniki človeštva si zaslužijo vse dolžno spoštovanje in spomin. Zgradimo jim panteon. Postavimo ga sredi ruševin

enega izmed izmaličenih evropskih ali japonskih mest in nad vhod kostnice obesimo ogromen tri- ali štirimetrski napis:

POSVEČENO SPOMINU NA ŠOLNIKE SVETA SI MOMENTUM REQUIRIS CIRCUMSPICE

Toda vrnimo sc v prihodnost ...  (če bi knjigo pisal še enkrat,bi Divjaku ponudil tretjo možnost. Med utopične in primitivne glasove njegove dileme hi uvrstil klic prisebnosti, ki je do neke mere že predvidena v skupnosti tistih, ki so pobegnili — ali pa so jih izgnali iz Krasnega novega sveta in živijo v rezervatu. V tej skupnosti bi bilo gospodarstvo decentralizirano v henry-georgijskem smislu, politika pa kropotkinizirana in kooperativna, znanosi in tehnologija bi bili — kot sabat — v službi človeka, in ne (kot dandanes in še bolj v Krasnem novem svetu) nasprotno. Religija bi bila zavestno in inteligentno iskanje človekovega Konca, enotno in združujoče zavedanje in poznavanje imanentnega Taaali Logosa, transcendentnega Boga ali Brahme. Prevladujoča življenjska filozofija bi bila različica visokega utilitarizma, v kateri bi bil princip Največje Sreče podrejen principu Konca. Vprašanje, ki bi si ga morali v vsakem življenjskem položaju najprej zastaviti in nanj odgovoriti, bi bilo: Kako bo ta misel ali dejanje vplivalo tako na moje kot na kar najsplošnejše doseganje človekovega Konca?

V hipotetični novi različici knjige bi se Divjak znašel v Utopiji šele, ko bi na lastni koži spoznal naravo družbe posameznikov, ki svobodno sodelujejo, zavezanih iskanju prisebnosti in zdravega razuma. S to spremembo bi Krasni novi svet dosegel umetniško in (če za nekaj, kar zraste iz domišljije, lahko uporabimo tako veliko besedo) filozofsko popolnost, ki tako očitno manjka izvirniku.

Toda Krasni novi svet)z knjiga o prihodnosti in je kot taka — ne glede na siceršnjo umetniško in filozofsko kakovost — zanimiva le, če se napovedi zdijo verjetne. Kako je z mojimi napovedmi izpred petnajstih let? Kateri dogodki, ki so se zgodili vmes, potrjujejo ali zavračajo napovedi iz leta 1931?

Najočitnejša in največja pomanjkljivost mojih takratnih predvidevanj je seveda takoj na dlani. Krasni novi svet se nikjer ne nanaša na jedrsko vizijo. Pravzaprav je čudno, da se ne; o možnostih atomske energije se je veliko razpravaljalo, še preden sem se lotil pisanja knjige. Moj stari prijatelj Robert Nichols je na to temo celo napisal zelo uspešno dramo in spominjam se, da sem atomsko energijov romanu, izdanem konec dvajsetih let, mimogrede omenil tudi sam. Zato se zdi res čudno, da raket in helikopterjev v sedmem stoletju po Fordu ne poganja energija razcepljajočih se jeder. Za to na prvi pogled najbrž res ni opra vičila, obstaja pa zelo preprosta razlaga. Tema Krasnega novega sveta ni napredek znanosti kot take, ampak napre dek znanosti v smislu učinka, ki ga ima na posameznike. Dosežki s področja fizike, kemije in tehnike so sami po sebi umevni. V delu opisujem le tiste znanstvene dosežke, ki bodo v prihodnosti neposredno zaznamovali človeška bitja, se pravi raziskave s področja biologije, fiziologije in |psihologije. Le vede, ki proučujejo življenje, lahko bistveno spremenijo kakovost življenja. Tiste, ki se ukvarjajo zgolj  s snovjo, življenje sicer lahko uničijo ali pa življenje zara di njih postane neznosno kompleksno in neudobno, vendar šele potem, ko postanejo orodje v rokah biologov in psihologov: same po sebi naravnih oblik in načinov življenja ne morejo spreminjati. Možnost uporabe energije atoma je seveda revolucionarno zgodovinsko odkritje, ni pa ne dokončno ne najpomembnejše (razen če seveda sa mih sebe ne razstrelimo in s tem zgodovino končamo). Zares revolucionarna revolucija se ne bo zgodila v zunanjem svetu, ampak v dušah in mesu človeških bitij. Za markiza de Sada, ki je živel v obdobju revolucije, je bila seveda ta teorija najbolj priročno sredstvo za racionalizacijo zanj značilne vrste norosti. Robospierre je dosegel najbolj površinsko obliko revolucijo, politično. Nekoliko globlji je bil Babeufov poskus gospodarsko revolucije. De Sade je sebe imel za apostola zares revoltu ionarne revolucije, revolucije onkraj politiko in ekonomijo revolucije posameznikov, moških, žensk in otrok, katerih telesa naj postanejo javna spolna lastnina, duh pa naj so očisti naravne spodobnosti in omejitev, ki jih je vanj z muko vsadila tradicionalna civilizacija. Sadizem in zares revolucionarna revolucija seveda nista nujno ali neobhodno povezana. Sade je bil norec, ki se je bolj ali manj zavedal, tla jo cilj njegove revolucije vsesplošni kaos in uničenje. Ljudje, ki vladajo krasnemu novemu svetu, morda niso prisebni (v absolutnem pomenu besede); niso pa norci, njihov cilj ni anarhija, ampak družbena stabilnost. Dokončno, osebno, res revolucionarno revolucijo s pomočjo znanosti izpeljejo prav zato, da bi to stabilnost dosegli.

Vse kaže, da smo zdaj v prvi fazi predzadnje revolucije. Naslednja faza bo morda atomska vojna, kar bi pomenilo, da se nam ni treba ubadati z napovedmi za prihodnost. Ni pa nemogoče, da bomo vendarle premogli malce pameti in pokazali vsaj toliko racionalnosti kot naši predniki iz 18. stoletja, če že vojskovanja ne bomo znali povsem ukiniti. Nepredstavljive grozote tridesetletne vojne so bile očitno dobra lekcija, in več kot sto let so se evropski politiki in generali zavestno upirali skušnjavi, da svoja vojaška sredstva uporabijo za uničevanje oziroma (v primerih večjih konfliktov) popolno iztrebljenje sovražnika. Bili so agresorji, seveda, lačni denarja in slave; hkrati pa so bili konzervativci, odločeni, da svoj svet za vsako ceno ohranijo tak, kakršen je. V zadnjih tridesetih letih ni bilo konzervativcev; le nacionalistični radikalci desnice in nacionalistični radikalci levice. Peti markiz Lansdownski je bil zadnji konzervativni državnik; in ko je v pismu časopisu The limes omenil, da bi se morala prva svetovna vojna končati s kompromisom tako kot večina vojn v 18. stoletju, mu urednik nekoč konzervativnega časopisa pisma ni hotel objaviti. Nacionalističnim radikalcem je uspelo, posledice pa poznamo vsi: boljševizem, fašizem, inflacija, gospodarska kriza, Hitler, druga svetovna vojna, opustošenje Evrope in tako rekoč vsesplošna lakota.

Če se bomo torej iz Hirošime sposobni naučiti toliko, kolikor so se naši dedje iz Magdeburga, se lahko veselimo obdobja, v katerem vojne sicer še ne bodo izkoreninjene, bodo pa lokalizirane in le delno uničevalne. Uporaba jedrske energije bo najverjetneje omejena na industrijo. Tak položaj bo sprožil vrsto gospodarskih in družbenih sprememb, ki jim po hitrosti in popolnosti v znani zgodovini ni para. Spremembe se bodo dotaknile vseh znanih vzorcev človeškega obstoja in treba bo razviti nove, take, ki bodo v skladu z nečloveškim faktorjem atomske energije. Prokrust prihodnosti, jedrski znanstvenik, bo človeštvu postlal posteljo, na kateri bo moralo ležati; če ne bo znalo — hja, škoda za človeštvo. Nekatere stvari bo treba raztegniti, druge odrezati, natanko tako, kot se razteguje in reže že od vzpona uporabnih znanosti, le da bodo tokratni posegi nekoliko bolj drastični kot poprej. Te vsekakor boleče operacije bodo opravljale strogo centralizirane totalitaristične vlade. Drugače ne gre; bližnja prihodnost bo najverjetneje podobna bližnji preteklosti, in v bližnji preteklosti so hitre tehnološke spremembe, ki so se dogajale v okviru gospodarstva množične proizvodnje in pretežno revne populacije, vedno povzročile ekonomsko in družbeno zmedo. To lahko rešita le centralizacija moči in povečan nadzor vlade. Vse svetovne vlade bodo najverjetneje bolj ali manj povsem totalitaristične, še preden bo atomska energija na vajetih; skoraj gotovo je, da bodo totalitaristične tako meti procesom prevzemanja nadzora kot rudi potem. Obstoječe težnje k cen-tralističnosti lahko spremeni le vsesplošno ljudsko gibanje za decentralizacijo in samopomoč. Vendar za zdaj še nič ne kaže, da bo do takega gibanja res prišlo.

Seveda ni nobenega razloga, zakaj bi moral novi totalitarizem spominjati na starega. Vladanje s pendreki in strelskimi vodi, umetno povzročeno lakoto, množičnim zapiranjem in izgoni ni le nehumano (kar danes pravzaprav nikogar ne zanima), ampak dokazano neučinkovito — in v dobi visoke tehnologije je neučinkovitost greh zoper Svetega Duha. Zares učinkovita totalitaristična država bi bila tista, v kateri bi vsemogočni politični šefi in njihova vojska upravnikov nadzorovali populacijo sužnjev, ki pa jih k delu ne bi bilo treba siliti, saj bi uživali v služenju. V dandanašnjih totalitarističnih državah je ustvarjanje ljubezni do služenja stvar ministrstev za propagando, časopisnih urednikov in učiteljev. Toda njihove metode so še vedno zelo osnovne in neznanstvene. Bahanje dobrih starih jezuitov, da bi odgovarjali za verska prepričanja moža, če bi jim zaupali šolanje otroka, je bilo bolj ali manj pobožna želja. In moderni pedagogi so pri prilagajanju svojih učencev najbrž še manj učinkoviti kot sveti očetje, ki so izobraževali Voltaira. Propaganda je najučinkovitejša takrat, ko česa ne stori. Resnica je sicer čudovita, zamolčana resnica pa je s praktičnega stališča še veliko učinkovitejša. S preprostim neomenjanjem določenih stvari, s spuščanjem tega, čemur g. Churchill pravi »železna zavesa« med množicami in tistimi dejstvi ali mnenji, ki jih lokal    ni politični šefi ne odobravajo, so politični propagandisti vplivali na javno mnenje veliko učinkoviteje kot s še tako spretnim zanikanjem. A tišina ni dovolj. Če se želimo izogniti preganjanju, likvidacijam in drugim simptomom družbenih trenj, potem je nujno, da so pozitivne plati propagande prav tako učinkovite kot negativne. Največji manhattanski projekt prihodnosti bo obsežna raziskava tega, kar bodo politiki in sodelujoči znanstveniki imenovali ‘problem sreče’, se pravi načina, kako ljudi pripraviti do tega, da bodo uživali v služenju. Prvi pogoj za uživanje v služenju je ekonomska varnost; predvidevam, da bo vsemogočni oblasti uspelo rešiti problem trajne varnosti.

Toda varnost kmalu postane sama po sebi umevna. Revolucija, ki jo povzroči, je površinska in zunanja. Ljubezen do služenja se lahko oblikuje le kot posledica globoke, osebne revolucije v glavah in telesih ljudi. Za tako revolucijo med drugim potrebujemo tale odkritja in izume. Prvič, izboljšave na področju sugestivnih tehnik, ki bi predvidevale prilagajanje v otroštvu in uporabo mamil, kakršno je skopolamin, pri odraslih. Drugič, razvoj znanosti, ki bi se ukvarjala z razlikami med ljudmi, kar bi oblasti zagotavljalo, da vsakemu posamezniku določi primerno mesto v družbeni in ekonomski hierarhiji. (Okrogli količki v kvadratnih luknjah so tisti, ki imajo nevarne pomisleke glede obstoječega družbenega sistema in lahko kvarno delujejo na druge.) Tretjič (ker je pač resničnost ne glede na svojo utopičnost nekaj, od česar si ljudje pogosto radi odpočijejo), nadomestek za alkohol in druge narkotike, nekaj manj škodljivega, a bolj prijetnega, ko sta džin in heroin. In četrtič (čeprav gre za dolgotrajen projekt, ki bo končan šele čez nekaj generacij totalitarne oblasti), popolnoma zanesljiv sistem evgenike, namenjene standardizaciji človeških proizvodov in lajšanju dela izvršnih oblasti. V Krasnem norem svetu je taka standardizacija prignana do fantastičnih skrajnosti, ali pa niso povsem nemogoče. V tehničnem in ideološkem smislu smo najbrž še zelo daleč od zarodkov v stekleničkah in bokanovskificiranih skupin polbebcev. Toda kdo ve, kaj se bo dogajalo 600 let po Fordu. Druge značilnosti srečnejšega in stabilnejšega sveta — približki some, hipnopedije in kastnega sistema znanstvenikov — bodo najbrž del vsakdana že čez tri ali štiri generacije. Tudi spolna promiskuiteta, ki jo opisujem v Krasnem novem svetu, ni več daleč. V nekaterih mestih v Ameriki že dandanes število ločitev ustreza številu porok. Čez nekaj let se bodo poročna dovoljenja prodajala kot dovoljenja za pse: veljavnost 12 mesecev, v tem času psa lahko zamenjamo ali pa imamo več psov. Z zmanjševanjem politične in ekonomske svobode bo na njuno mesto stopila spolna svoboda. In diktator (razen če seveda ne bo potreboval vojakov ali družin, s katerimi bi naseljeval zavojevana območja) bo to svobodo spodbujal. S spomočjo svobodne spolnosti v povezavi z mamili, filmi in radiem se bodo subjekti sprijaznili z uslužnostjo, ki je njihova usoda.

Vse kaže, da je Utopija veliko bližje, kot si je pred 15 leti kdorkoli sploh lahko predstavljal. Takrat sem takšno prihodnost predvidel čez 600 let. Danes se zdi, da nas te grozote lahko doletijo že v roku stotih let — seveda se prej ne smemo razstreliti v prafaktorje. Če se ne odločimo za decentralizacijo in uporabo tehnologije kot sredstva za proizvodnjo svobodnih posameznikov, lahko izbiramo le med dvema možnostma: med številnimi nacionalnimi, militariziranimi totalitarističnimi režimi, ki bodo temeljili na grožnji atomske bombe in posledičnem uničenju civilizacije (oziroma vsaj nenehnimi vojnimi stanji), in enim nadnacionalnim totalitarističnim sistemom, ki bo nastal zaradi družbenega kaosa, povzročenega s hitrim tehnološkim razvojem in zlasti atomsko revolucijo, in ki se bo zaradi potrebe po učinkovitosti in stabilnosti prej ali slej razvil v cvetočo diktaturo, kakršna je Utopija. Plačaj in izberi.

Prevedla Mojca Krevel