Jack London

Kralj Alkohol

PRVO POGLAVJE

DRUGO POGLAVJE

TRETJE POGLAVJE

ČETRTO POGLAVJE

PETO POGLAVJE

ŠESTO POGLAVJE

SEDMO POGLAVJE

OSMO POGLAVJE

DEVETO POGLAVJE

DESETO POGLAVJE

ENAJSTO POGLAVJE

DVANAJSTO POGLAVJE

TRINAJSTO POGLAVJE

ŠTIRINAJSTO POGL AVJE

PETNAJSTO POGLAVJE

ŠESTNAJSTO POGLAVJE

SEDEMNAJSTO POGLAVJE

OSEMNAJSTO POGLAVJE

DEVETNAJSTO POGLAVJE

DVAJSETO POGLAVJE

ENAINDVAJSETO POGLAVJE

DVAINDVAJSETO POGLAVJE

TRIINDVAJSETO POGLAVJE

ŠTIRIINDVAJSETO POGLAVJE

PETINDVAJSETO POGLAVJE

ŠESTINDVAJSETO POGLAVJE

SEDEMINDVAJSETO POGLAVJE

OSEMINDVAJSETO POGLAVJE

DEVETINDVAJSETO POGLAVJE

TRIDESETO POGLAVJE

ENAINTRIDESETO POGLAVJE

DVAINTRIDESETO POGLAVJE

TRIINTRIDESETO POGLAVJE

ŠTIRIINTRIDESETO POGLAVJE

PRVO POGLAVJE

Tole se mi je zgodilo vse na dan nekih volitev. Tisti  topli, pravi kalifornijski popoldan sem odjezdil v neko  majhno vas v Dolini meseca, da bi glasoval za ali zoper celo vrsto izboljsevalnih predlogov, predlaganih k ustavi  države Kalifornije. Ker je bil dan vroč, sem se okrepčal  s pijačo, preden sem oddal svoj glas, in sem spil nekaj   kozarcev tudi potem, ko sem glasoval. Nazaj sem jezdil med griči, pokritimi z vinogradi, in valovitimi pašniki kmetij in sem prišel domov ravno ob času, da sem  lahko spil še en kozarec pred večerjo.

»Kako si glasoval o predlogu glede ženske volilne pravice?« me je vprašala Charmian.   »Glasoval sem za predlog!«    Žena je od začudenja vzkliknila. Povedati moram namreč, da sem bil v mladih letih zoper žensko volilno   pravico, čeprav sem bil vnet zagovornik ljudskih pravic. V poznejših letih, ko sem postal bolj strpen, pa  sem se z navdušenjem zavzemal zanjo ko za neizbežen   socialen pojav.

»Povej mi vendar, kako je to, da si glasoval za predlog,« meje vprašala Charmian.   Odgovoril sem ji. Odgovoril sem ji brez ovinkov. Odgovoril, sem ogorčeno. Čim več sem odgovoril, tem bolj   sem postal nejevoljen. (To ne, da bi bil pijan. Konju, ki  sem ga bil jezdil, je bilo po pravici ime Hudournik. Rad  bi poznal pijanega človeka, ki bi ga mogel iahati.)   A vendar - kako naj se izrazim - bil sem lahke glave, dobro sem se počutil, bil sem razigran.

»Ko dobe ženske volilno pravico, bodo glasovale za prepoved alkoholnih pijač,« sem rekel. »Žene in sestre in matere, in samo one bodo zabile žeblje v rakev kralja Alkohola ...«

»Jaz sem pa mislila, da si prijatelj kralja Alkohola,« mi je Charmian segla v besedo.

»Sem. Sem bil. Nisem. Nikakor nisem. Nikdar mu nisem manj prijatelj kot takrat, kadar je v moji družbi in kadar se zdi, da sem mu največji prijatelj. Kralj vseh lažnivcev je. Najbolj odkritosrčen oznanjevalec resnice je. Vzvišen tovariš; in človek hodi z njim kakor v družbi bogov. Njegova pot drži do čiste resnice in v smrt. Podeljuje jasen vid in motne sanje. Sovražnik življenja je in učitelj modrosti, ki je večja od življenjske modrosti. Zločinski ubijalec je, ubija mladost.«

Žena me je debelo gledala in jaz sem vedel, da je ugibala, odkod imam vse to.

Govoril sem dalje. Kakor pravim, bil sem navdihnjen. V mojih možganih so bile vse mogoče misli. Vsaka misel je v svoji celici ždela opravljena pri vratih kakor jetnik, ki čaka polnoči, da uide iz ječe. In vsaka misel je bila privid, v svetli obliki, ostro izrazita, jasna. Možgane mi je razsvetljevala jasna, bela svetloba alkohola. Kralj Alkohol je z vso vnemo govoril resnico in izdajal največje skrivnosti o sebi. Jaz pa sem govoril v njegovem imenu. Pred menoj so se gibale množice spominov iz mojega preteklega življenja, vse lepo po vrsti razvrščene, kakor vojaki pri veliki paradi. Po volji sem lahko izbiral in volil. Bil sem gospod misli, gospodar svojega besednega zaklada in vseh svojih izkušenj ter sem mogel nezmotljivo izbirati podatke in graditi svoje izjave. Tako namreč krali Alkohol mami, skuša in pridobiva, naganja črve razuma, da glodajo, prišepetava svoja usode polna razumevanja resnice ter vpleta pisane prigode v enoličnost tvojega življenja.

Očrtal sem ženi svoje življenje in ji obrazložil ustroj svojega telesa. Nisem bil alkoholik po svojih starših. Rodil sem se brez vsakega organskega, kemičnega nagnjenja do alkohola. Glede na to sem bil po rodu povsem pravšen. Nagnjenje, da mi je alkohol dišal, je bilo pridobljeno. To nagnjenje je bilo pridobljeno s trpljenjem. Alkohol mi je bil od sile zoprna reč, bolj mrzek kot vsako zdravilo. Celo zdaj ne maram za njegov okus. Pil sem ga samo zavoljo njegove spodbudne moči. V vsej dobi od svojega petega do petindvajsetega leta ga nisem vzljubil zavoljo njegove spodbudne moči. Treba je bilo dvajset let neprostovoljnega učenja, daje moje telo postalo uporniško strpno za alkohol, da sem postal v srcu in notranjosti željan alkohola.

Opisal sem ji svoje prve stike z alkoholom, ji pravil o svojih prvih opitjih in nenadnem studu zoper njega in venomer poudarjal to, kar meje končno pridobilo zanj, namreč to, da se mi je povsod ponujal in nastavljal. Pa ne samo, da se mi je vedno ponujal, ampak tudi vsaka doba mojega razvijajočega se življenja meje kar silila k njemu. Kot mlad prodajalec časopisov na ulici, kot mornar, rudar, potnik po daljnih deželah, sem vselej videl, kjer so se shajali možje, da bi se kaj pomenili, se zabavali, bahali in razkazovali pogum, da bi se odpočili in okrepčali, da bi pozabili na pusti trud zoprnih dni in noči; vedno so se shajali pri alkoholu. In krčma jim je bila shajališče. Možje so se zbirali v njej, kakor so se prvotni možje zbirali okoli prostora, kjer so po navadi čepeli, ali okoli ognja pred vhodom v svoje vo-tlinsko stanovanje.

Spomnil sem ženo na hiše po južnem Tihem oceanu, zgrajene na čolnih, v katere ona ni smela, kamor so kodrolasi ljudožerci ubežali svojim ženam in se gostili ter pili sami zase, na tiste skrivnostne prostore, ki so pod smrtno kaznijo prepovedane ženskam. Kot mladenič sem se po krčmi otel iz ozkosti ženskega sveta v širni, prosti svet moških. Vsa pota so držala v krčmo.

Vsa nešteta pota romantičnih in pustolovskih doživetij so se stekala v krčmi in so vodila odtod ven in dalje v svet.

»Resnica je,« sem zaključil svoj govor, »daje ravno to, ker se mi je alkohol povsod nastavljal in ponujal, naredilo, da mi alkohol diši. Prej se nisem zmenil zanj. Smejal sem se mu. In vendar sem navsezadnje obseden od pivskega poželenja. Dvajset let je trajalo, da se mi je to poželenje vcepilo, in nadaljnjih deset let je to poželenje raslo. In učinek tega, da sem ugodil poželenju, je vse prej kot dober. Po svoji čudi sem zdravega srca in vesele narave. A vendar trpim vse prekletstvo duševne potrtosti, kadar sem v družbi kralja Alkohola.«

»Ampak,« sem se podvizal pristaviti (jaz se vedno podvizam kaj pristaviti), »kralj Alkohol mora dobiti, kar mu gre. On govori resnico. In prav to je prekletstvo.

Tako imenovane življenjske resnice niso resnične. Bistvene so laži, ob katerih življenje živi, in kralj Alkohol jih postavlja na laž.«

»Kar pa življenja ne pospešuje,« je rekla žena.

»Čista resnica,« sem odgovoril. »In prav to je najgrša plat vsega. Kralj Alkohol pospešuje smrt. Zavoljo tega sem danes glasoval za oni predlog. Ozrl sem se nazaj v svoje življenje in sem spoznal, kako je prav dostopnost do alkohola vzbudila v meni nagnjenje do njega. Znano ti je, da se v enem rodu rodi razmeroma malo alkoholikov. In z besedo alkoholik mislim človeka, čigar telesni ustroj koprni po alkoholu in ga žene k njemu, ne da bi se mu mogel upirati. Velika večina onih, ki pijejo iz navade, se ne rodi samo brez poželenja po alkoholu, ampak s pravim gnevom do njega. Ne prvemu, ne dvajsetemu, tudi stotemu kozarcu še ne uspe, da bi jim vzbudil ljubezen do alkohola. Toda oni so se naučili piti kakor se nauče kaditi, čeprav je vse laže naučiti se kaditi kot piti. Naučili pa so se, ker je bilo tako lahko dobiti alkohol. Ženske dobro poznajo vso reč. One trpe za to - žene, sestre, matere. In kadar bodo dosegle volilno pravico, bodo glasovale za to, da se alkohol prepove. Najboljše pri vsej tej stvari je, da s tem ne bodo nakopale nobene nadloge bodočemu rodu. Ker ta rod ne bo imel priložnosti priti do alkohola, ker ne bo že spočetka nagnjen k alkoholu, ne bo alkohola nikdar pogrešal. Posledica tega bo življenje, ki bo bogatejše za moško dobo rojenih in rastočih mladih fantov - ja, življenje, ki bo bogatejše za rojena in rastoča dekleta, ki bodo deležne zdravega življenja mladih mož.«

»Zakaj ne bi napisal vsega tega v prid mladim fantom in mladim dekletom, ki se bodo rodili?« je vprašala žena. »Zakaj ne bi napisal vsega tega, da bi pomagal ženam in sestram in materam, kako naj glasujejo?«

»To bi bili spomini alkoholika,« sem se rogal, ali bolje rečeno, se je rogal kralj Alkohol. Sedel je namreč za mizo pri meni, pri mojem prijaznem človekoljubnem brbljanju. Kralj Alkohol je tako prebrisan, da na mah spremeni smeh v roganje, in niti ne veš kdaj.

»Ne tako,« je rekla Charmian, prezirajoč grobost kralja Alkohola, kakor znajo mnoge ženske.

Saj se vendar nisi pokazal, da bi bil alkoholik ali da bi imel bolestno hrepenenje po alkoholu, temveč si zgolj pivec iz navade, človek, ki se je seznanil s kraljem Alkoholom, ker se je dolgo vrsto let družil z njim. Zato napiši vse to in daj spisu naslov: Spomini na alkohol.

DRUGO POGLAVJE

Pet let mi je bilo, ko sem se prvikrat upijanil.

Bilo je nekega vročega dne in moj oče je oral na polju. Poslali so me z doma, kake pol milje daleč po vrč piva. »Ampak pazi, da ga ne poliješ,« so mi naročili, ko sem šel.

Posoda je bila zgoraj široka in brez pokrova, in kakor se spominjam, prvotno namenjena za loj. Ko sem tako korakal s pivom, se mi je razlivalo preko roba po nogah. In ko sem koracal, sem premišljeval. Pivo je bilo prav dragocena stvar. In če sem dobro pomislil, je moralo biti tudi čudovito dobro. Če ne, zakaj mi ga potem doma nikdar niso dovolili piti? Spoznal sem, da so bile druge stvari, ki so mi jih odrasli branili, prav dobre. Potemtakem je bila ta tudi dobra. Odraslim se mora zaupati. Oni že vedo. Povrh tega je bil vrč prepoln. Pijača se mi je razlivala po nogah in po tleh. Čemu ta potrata? In živa duša ne bi vedela, ali sem jo razlil ali popil.

Bil sem tako majhen, da sem sedel, če sem jo hotel prav prijeti, in jo vzdignil v naročje. Najprej sem po-srebal pene. Bil sem razočaran. V njih nisem našel nič posebnega. Očitno ni bilo nič posebnega v penah. Povrh vsega okus ni bil dober. Nato se spomnim, da sem videl, kako so odrasli odpihovali pene, preden so pili. Zagrebel sem obraz v pene in srkal pravo tekočino pod njimi. Nič ni bila dobra. Kljub temu sem pil. Odrasli so že vedeli, kaj so delali. Glede na mojo malo postavo, velikost vrča v mojem naročju in glede na to, da sem pil iz nje zadrževaje sapo in imel obraz do ušes zakopan v pene, je bilo precej težko preceniti, koliko sem spil. Požiral sem tudi kakor kako zoprno zdravilo v naglici, da bi bil že konec težke preizkušnje.

Zdrznil sem se, ko sem jo mahnil dalje, in sem si dejal, da se dobri okus pozneje pojavi. Na tisti dolgi polovici milje sem še nekolikokrat pokusil. Tedaj se začudim, koliko je manjkalo piva. Ko pa sem se spomnil, da sem videl, kako so postano pivo spet spenili, sem vzel prot in mešal pivo, kolikor gaje ostalo, dokler se ni penilo prav do vrha.

In oče ni nič opazil. Izpraznil je vrč z veliko žejo potečega se orača, mi ga vrnil in prijel spet za oralo. Skušal sem stopati vštric konj. Spominjam se, kako sem se spotaknil ob kopita, padel pred blesteči se le-mež in kako je oče tako močno potegnil vajeti, da so konji skoraj sedli. Pozneje mi je pravil, da je za las manjkalo, da mi ni trebuha razparalo. Megleno se tudi spominjam, kako me je oče v naročju odnesel do konca polja in kako se je ves svet vrtel in sukal, in zavedal sem se, da mi je bilo na smrt slabo, in sem si bil svest, da sem storil strašen greh.

Popoldan sem prespal pod drevjem in ko me je ob sončnem zahodu oče zbudil, sem se vzdignil na moč bolan in se s težavo vlekel domov. Bil sem ves izmučen, udje so mi bili težki in v želodcu sem čutil neko drgetanje, ki se je raztezalo do grla in možganov. Podoben sem bil človeku, ki je prestal borbo s strupom. Resnično, zastrupil sem se bil.

Tedne in mesece po tem mi je bilo prav tako malo do piva, kakor do železnega ognjišča v kuhinji, na katerem sem se opekel. Odrasli so imeli prav. Pivo ni za otroke. Odraslim ni nič storilo, ampak njim tudi ni bilo nič, kadar so jemali kroglice in ricinovo olje. Kar se mene tiče, sem lahko popolnoma dobro živel brez njega. Ja, in lahko bi brez njega popolnoma dobro živel prav do smrti. Ampak okoliščine so nanesle drugače. V tistem svetu, v katerem sem živel jaz, je na vsakem vogalu stal kralj Alkohol in mi migal. Uteči mu ni bilo mogoče. Vsa pota so vodila do njega. In dvajset let druženja in pozdravljanja z njim in pogumnega govorjenja je bilo treba, da je v meni zraslo neopravičljivo nagnjenje do tega lopova.

TRETJE POGLAVJE

Drugič sva se poskusila s kraljem Alkoholom, ko mi je bilo sedem let. To pot je bila kriva moja domišljija in me je strah pognal v borbo z njim. Moji starši so se preselili na pusto, žalostno obalo v okrožju San Matea, južno od San Francisca, kjer so kmetovali dalje.

Pokrajina je bila tiste čase divja, malo obdelana; in pogosto sem slišal mater, kako se je bahala, da smo starega ameriškega rodu in ne priseljeni Irci ali Italijani kakor naši sosedje. V vsem našem okolišu je bila samo še ena stara ameriška družina.

Neko nedeljsko jutro, ne spomnim se več, kako ali zakaj, meje našlo na Morriseyevi kmetiji. Tam se je bilo zbralo več mladih ljudi z bližnjih kmetij. Tudi starejši so bili tam in so popivali od ranega jutra, nekateri celo že od prejšnjega večera. Morriseyevi so bili ogromna družina in med njimi je bilo mnogo vnukov in stricev, sami hrusti z velikimi škornji, mogočnimi pestmi in surovimi glasovi.

Zdajci so dekleta zavreščala in kričala: »Tepejo se!«

Vse je bilo pokonci. Moški so planili iz kuhinje. Dva hrusta z zardelim obrazom in osivelimi lasmi sta se spoprijela. Eden je bil črni Mat, ki je svoje dni ubil dva

človeka, kot so govorili. Zenske so tiho cvilile, se križale ali zdaj pa zdaj molile, zakrivale oči in kukale skozi prste. Ampak jaz ne. Pošteno govorim, bil sem najbolj pozoren gledalec. Mogoče sem hotel videti tisto čudo, kako ubijejo človeka. Vsekakor pa sem hotel videti boj med moškimi. Moje razočaranje je bilo veliko. Črni Mat in Morriseyev Tom sta samo držala drug drugega in privzdigovala v nerodne škornje obute noge na čuden način, kakor bi plesala dva slona. Bila sta preveč pijana, da bi se borila. Nato so se jih lotili mirilci ter ju odpeljali v kuhinjo, da bi znova utrdila prijateljstvo.

Kmalu sta govorila oba hkrati, grmela in rjovela kakor radi delajo v prosti naravi živeči možje z mogočnimi prsi, kadar žganje prežene njihovo molčečnost. Jaz pa, majhen sedemleten paglavec, ves razburjen in tresoč se po vsem životu kakor srna, ki hoče zdaj zdaj zbežati, sem radovedno kukal skozi odprta vrata v hišo in spoznal še več čudnih človeških navad. In občudoval sem Črnega Mata in MorriseyevegaToma, ki sta se široko naslanjala na mizo, se držala okrog vratu in od ljubezni jokala.

Popivanje v kuhinji se je nadaljevalo in dekleta zunaj so postala boječa. Vedele so, kaj je tako popivanje, in bile so prepričane, da se bo zgodilo nekaj strašnega. Rekle so, da ne želijo biti zraven, kadar se bo, in ena je sprožila misel, da bi šle na veliko italijansko, štiri milje oddaljeno kmetijo, kjer bi lahko plesale. Kakor bi trenil je bilo vse v parih in rinili so po peščeni poti. Vsak fantje šel s svojo drago - kolikor se da na sedemletnega otroka zanesti, da je prestregel in poznal vse ljubezenske zadeve domače okolice. In glejte, tudi jaz sem bil fant s svojo punco. Meni so bili dali majhno irsko deklico mojih let v par. Midva sva bila edina otroka pri tej prostovoljni nenadni prireditvi. Naj-starejšemu paru je bilo morebiti dvajset let. Po večini so bile dekline še ne povsem dorasle, štirinajstih in šestnajstih let, ki so hodile s svojimi fanti. Midva pa, mala irska deklica in jaz, sva bila posebno mlada in sva se vodila za roke, časi sem jo pa tudi po zgledu starejših držal okoli pasu. Samo da mi je bilo to kaj nerodno. Bil pa sem od sile ponosen tisto vedro nedeljsko jutro, ko sem stopal po dolgi puščobni poti med peščenim gričevjem. Saj sem tudi jaz imel dekle in sem bil majhen možak.

Na tisti italijanski kmetiji so bili sami neoženjeni moški. Radostno so pozdravili naš obisk. Natočili so nam vsem rdečega vina v kozarce in uredili dolgo jedilnico za ples. In mladi fantje so pili in na harmoniko plesali z dekleti. Zame je bila godba nekaj nebeškega. Še nikdar nisem slišal tako krasne. Mladi Italijan, ki je godel, je včasih celo vstal in plesal objemaj e svojega dekleta in obenem je igral za njenim hrbtom. Vse to je bila prečudovito zame, ki nisem plesal, ampak sem sedel za mizo in zijaje strmel na čudo življenja.

Bil sem samo majhen fantek in bilo se mi je še toliko učiti v življenju. Sčasoma so si jeli irski fantje streči z vinom in zavladalo je splošno veselje in navdušenje. Opazil sem, da so se nekateri opotekali in padali med plesom in daje eden šel v kot spat. Nekatera dekleta so se tudi začela pritoževati in so hotele oditi, druge pa so se samozadovoljno hahljale in so bile pripravljene na vse.

Ko so mi italijanski gostitelji, kakor vsakemu, ponudili vina, sem ga odklonil. Skušnja s pivom mi je bila dovolj in kar nič me ni bilo volja, da bi se vnovič seznanil z njim ali s katerokoli stvarjo, ki mu je bila sorodna. Na nesrečo je neki mlad Italijan, Peter po imenu, brezbožna duša, videl, da sedim sam, mahoma ga je ugriznila neka muha in natočil je kozarec do polovice in mi ga ponudil. Sedel je na drugi strani mize meni poševno nasproti. Odklonil sem. Peter je grdo pogledal in mi znova ponudil vina. Tedaj pa meje obšla grozanska groza, ki jo moram razložiti.

Moja matije imela svoje posebne sodbe in misli. Predvsem je trdovratno trdila, daje vsa temnolasa in vsa temnooka človeška zalega lokava. Ni mi treba omenjati, daje mati imela plave lase. Potem je bila prepričana, da so temnooka latinska plemena vseskozi občutljiva, vseskozi izdajalska in vseskozi morilska. Ko sem z njenih ustnic pil zgodbe, kako čuden in strašen je svet, sem jo slišal znova in znova zatrjevati, da se Italijan človeku, ki ga razžali, in najsi še tako neznatno in brez namena, gotovo maščuje tako, da ga zabode v hrbet. Njen stalen izrazje bil: v hrbet te zabodem.

Čeprav sem bil tisto jutro tako željan videti, kako bo Črni Mat ubil Morriseyevega Toma, me ni bila kar nič volja, nuditi plesalcem priložnost, da bi videli nož v mojem hrbtu. Nisem se še naučil razločevati med dejstvi in mislimi. Neomajno sem veroval v materine besede o italijanskem značaju. Vrh tega se mi je nekoliko sanjalo o svetosti gostoljubja. Naučili so me verjeti, da bi me sunil z nožem, če bi ga razžalil, popolnoma tako kakor udari konj človeka, če pride preblizu njegovih kopit in ga draži. Potem je ta mladi Italijan Peter imel tudi tiste strašne črne oči, o katerih sem slišal govoriti mater. Te oči so bile drugačne od oči, ki sem jih poznal, različne od modrih, sivih, rjavih oči naše rodovine, od bledih in vedrih oči Ircev. Morebiti je bil Peter že spil nekoliko kozarcev. Vsekakor so bile njegove oči žareče črne in so se iskrile od zlobe. Bile so skrivnostne, nekaj neznanega, kakor sem jih jaz, sedemleten deček mogel presoditi in spoznati njihovo hudobnost. V njih sem videl nenadno smrt in skoraj boječe sem odklonil vino. Izraz v njegovih očeh se je spremenil. Postale so resnobne, ukazujoče, ko je porinil kozarec z vinom bliže k meni.

Kaj mi je bilo storiti? Od tedaj sem v svojem življenju dostikrat zrl smrti v obličje, toda nikdar nisem občutil takega strahu. Prinesel sem kozarec do ustnic in Petru so se oči ublažile. Bil sem prepričan, da me ne bo pri tej priči ubil. To mi je bilo v uteho. Toda vino ne. Bilo je ceneno, novo vino, grenko in kislo, narejeno iz ostankov, pobranih z vinogradov in sodov in imelo je veliko slabši okus kot pivo. Samo na en način se vzame zdravilo in ta je, da se kar izpije. In na ta način sem tudi jaz izpil tisto vino. Nagnil sem glavo nazaj in ga pogoltnil. Moral sem znova goltniti, da sem obdržal strup v sebi - kajti to vino je bilo strup za moje otroško telo.

Ko se zdaj oziram nazaj, si lahko mislim, kako je Peter ostrmel. Natočil mi je kozarec drugič do polovice in ga porinil preko mize. Odrevenel od strahu, obupan nad usodo, ki meje zadela, sem pogoltnil drugi kozarec kakor prvega. To je bilo za Petra preveč. Pokazati je moral še drugim otroško čudo, ki gaje našel. Poklical je Dominika, mladega Italijana z brki, da bi videl, kako znam piti. To pot so mi dali poln kozarec. Človek je pripravljen storiti vse, da bi živel. Zbral sem ves pogum, potlačil slabosti, ki so mi silile v grlo, in stlačil brozgo vase.

Dominik še nikoli ni videl mladiča takih junaških zmožnosti. Še dvakrat mi je natočil, vsakokrat do vrha, in gledal, kako mi je vino izginilo po grlu.

Moja junaštva so zdaj vzbujala zanimanje. Obdali so me srednje stari italijanski delavci, kmetje iz starega kraja, ki niso znali angleško in niso mogli plesati z irskimi dekleti. Bili so temne polti in divjega pogleda. Nosili so pasove in rdeče srajce. Vedel sem, da so imeli tudi nože in obkrožili so me kakor tolpa morskih razbojnikov. In Peter in Dominik sta mejim kazala, kak junaški pivec sem.

Če bi ne imel domišljije, če bi bil topoglav in bi se trdovratno držal svoje, ne bi bil nikdar prišel v te škripce. In fantje in dekleta so plesali in nikogar ni bilo, da bi me rešil. Koliko sem pil, ne vem. Spominjam se samo, da sem bil celo večnost v strahu sredi krvoločne tolpe, daje romalo neskončno število kozarcev rdečega vina čez gole deske z vinom polite mize in izginilo po mojem žgočem grlu. Vino je bilo slabo, a nož v hrbtu bi bil še slabši, in jaz sem za vsako ceno moral ostati živ.

Če se danes z vso pivsko izkušenostjo oziram nazaj na tisti dan, vem, zakaj se nisem omamljen zrušil pod mizo. Bil sem, kakor rečeno, odrevenel, omrtvel od strahu. Edino moje gibanje je bilo, da sem nosil tisto neskončno procesijo kozarcev k ustnicam. Bil sem nepremična, uravnovešena posoda za vso tisto količino vina. Ležala mi je brez moči in učinka v želodcu, nedelavnem od strahu. Bil sem preveč prestrašen, da bi se mi bil želodec obrnil. In vsa tista italijanska svojat je gledala in zijala ter občudovala to otroško čudo, ki je požirala vino hladnokrvno kakor avtomat. Ne baham se, če se drznem trditi, da niso še nikoli videli kaj takega.

Prišel je čas odhoda. Pijane burke fantov so pripravile večino trezneje mislečih deklet, da sojih prisilile k odhodu. Znašel sem se pri vratih poleg svoje male deklice. Ona ni imela mojih izkušenj in zato je bila trezna. Očaralo jo je štorkljanje fantov, ki so skušali stopati poleg deklet in jih je pričela oponašati. Mali se je zdelo to imenitna zabava. Tudi jaz sem se začel pijano opotekati. A moja deklica ni pila vina, medtem mi je moje gibanje hitro pognalo vinske duhove v glavo. Še ko smo odhajali, sem bil bolj naraven kot ona. Čez nekaj minut pa sem se sam sebi čudil. Videl sem nekega fanta, ki se je majal pet, šest korakov, ustavil ob robu ceste, resnobno zrl v obcestni jarek ter resnobno in po očividnem resnobnem premišljanju padel vanj. Meni se je zdelo to neznansko burkasto. Opotekal sem se do roba jarka s trdnim namenom, da se na robu ustavim. Zavedel pa sem se v jarku, ravno ko me je več deklet s skrbnimi obrazi vleklo iz njega.

Zdaj me ni bila več volja delati se pijanega. Nobene šaljivosti ni bilo več v meni. Vrtelo se mi je pred očmi in s široko odprtimi usti sem lovil zrak. Neka deklica meje peljala za roko, toda moje noge so bile svinčene. Alkohol, ki sem ga bil spil, meje butal po srcu in možganih kakor s kolom.

Da sem bil slabič, sem prepričan, da bi me bil usmrtil. Pa tudi tako vem dobro, da sem bil bliže smrti, nego se je kateri preplašenih deklet sanjalo. Slišal sem jih, kako so se pričkale med seboj, kdo je kriv tega; nekatere so jokale - zavoljo sebe, zavoljo mene in zavoljo grdega vedenja svojih fantov. A mene vse to ni zanimalo. Dušilo me je in lovil sem sapo. Gibanje je bilo smrtna muka in srce mi je utripalo še huje. A vendar so dekleta po vsej sili hotela, da bi hodil. In do doma je bilo štiri milje. Štiri milje! Spominjam se, da so moje blodeče oči videle v neskončni dalji majhen most preko ceste. V resnici ni bil sto čevljev daleč. Ko smo prišli do njega, sem se zgrudil in hropeč obležal na hrbtu. Dekleta so me skušala vzdigniti, toda bil sem brez moči in se dušil. Njihovi klici na pomoč so privabili Laryja, pijanega sedemnajstletnega fanta; ki meje oživljal s tem, da mi je skakal po prsih. Megleno se spominjam na to in na vrišč deklet, ko so se prerivale z njim in ga vlekle z mene. Potem pa ne vem nič več, vendar sem pozneje zvedel, daje Larry obležal pod mostom in tamkaj prespal noč.

Ko sem se zavedel, je bilo temno. Nezavestnega so me nesli štiri milje daleč in me spravili v posteljo. Bil sem ves bolan in navzlic strašnemu naporu mojega srca in ustroja sem se venomer pogrezal v blazne blodnje. Vse, kar je bilo groznega in strašnega v mojem mladem duhu, se mi je bledlo. Najstrašnejši prividi so mi bili resnica. Videl sem izvrševati umore in morilci so me zasledovali. Kričal sem in besnel in se boril. Moje trpljenje je bilo neznansko. Ko se mi je nehalo blesti, sem slišal materin glas: »Le fantovi možgani! Ob pamet bo!« Ko pa sem se spet pogreznil v blodnje, me je spremljala njena misel in videl sem se zazidanega v blaznicah, kjer so me strežaji pretepali in vpijoči norci obdajali.

Kar je na mojega mladega duha močno vplivalo, je bilo pripovedovanje mojih staršev o zloglasnih beznicah v kitajskem delu mesta San Francisca. V svojem deliriju sem taval globoko pod zemljo po tisočerih teh beznicah in sem za zaklenjenimi železnimi vrati pretrpel in umrl tisočerih smrti. In ko sem hotel do očeta, ki je sedel za mizo v teh podzemskih grobnicah in igral s Kitajci za velike kupe zlata, sije vse moje ogorčenje dalo duška v najgrših kletvicah. Vstajal sem na postelji, se boril zoper roke, ki so me držale, in preklinjal očeta, da se je tramovje treslo. Vse nepojmljive umazanosti, ki jih sliši od moških otrok, ki prosto leta po preprosti deželi, mi je prišlo na jezik, in čeprav se nisem nikdar upal ziniti takih kletvin, so zdaj kar vrele iz mene, ko sem na vse grlo preklinjal očeta, ki je sedel tam pod zemljo in igral z dolgolasimi in dolgonohtimi Kitajci.

Čudež je, da mi tisto noč ni razneslo srca ali možganov. Žile in živčna središča sedem let starega otroka težko Dreneseio strahovite napade, v katerih sem se zvijal. Tisto noč ni nihče spal v slabotni leseni hiši, ko meje kralj Alkohol imel v oblasti. Larry tam pod mostom pa ni bil imel delirija kot jaz. Prepričan sem, da je bilo njegovo spanje omamljeno in brez sanj in da se je drugi dan prebudil samo s težko glavo in čemeren in da se nič več ne spominja tiste noči, če še živi, tako malenkosten je bil zanj ta dogodek. Ampak meni je tista izkušnja za vedno ožgala možgane. In še zdaj, ko pišem te vrstice, trideset let potem, vidim vse tako razločno, tako ostro začrtano in čutim vsako bolečino tako živo in strašno kakor v tisti noči.

Potem sem bil bolan več dni in mi ni bilo treba nobenega materinega opomina, naj se v bodoče izogibam kralja Alkohola. Mati je bila silno ozlovoljena. Trdila je, da sem napak, zelo napak ravnal in da sem storil ravno narobe, kakor me je učila. In kako sem mogel jaz, ki nisem nikdar smel ugovarjati staršem, ki mi je manjkalo prav tistih besed, s katerimi bi izrazil svojo dušo, kako sem mogel dopovedati materi, da so bili ravno njeni nauki neposredno krivi moje pijanosti. Da nisem bil slišal njenih nazorov o temnih očeh in značaju Italijanov, si ne bi bil nikoli zmočil ustnic s kislim, grenkim vinom. Šele ko sem prišel v moška leta, sem ji razodel pravo bistvo tiste nesrečne prigode.

V tistih dneh po svoji bolezni sem bil glede nekaterih reči zmeden, glede drugih pa zelo bistrega uma. Čutil sem krivdo greha, obenem pa bolest, da se mi je delala krivica. Ni bila moja krivda, a vendar sem napačno ravnal. Zelo jasen pa je bil moj sklep, da se nikoli več ne dotaknem alkoholne pijače. Noben stekel pes nima takega strahu pred vodo kot sem ga jaz imel pred alkoholom.

Vendar pa moram povedati, da me ta skušnja, kakor je bila strašna, naposled ni mogla splašiti, da ne

bi bil sklenil s kraljem Alkoholom prav tesnega tovarištva. Povsod okrog mene so bile že tedaj sile, ki so me gnale k njemu. Dozdevalo se mi je, da so razen moje matere, ki je bila vedno zelo stroga v svojih nazorih, vsi odrasli gledali to zadevo s prizanesljivimi očmi. Bilo je šala, nekaj smešnega, kar se je zgodilo. Nobene sramote ni bilo zavoljo tega. Celo fantje in dekleta so se hahljali in hihitali nad deležem, ki so ga imeli pri tej stvari, in so z užitkom pripovedovali, kako mi je Larry skakal po prsih in spal pod mostom, kako se je ta in ta tisto noč prespal na peščenem gričevju in kaj se je pripetilo tistemu fantu, ki je padel v jarek. Kakor pravim, nikjer ni bilo nobene sramote, kolikor sem opazil. Bilo je nekaj ščegetavega in vražje imenitnega - svetla, sijajna prigoda v enoličnosti življenja in dela na oni pusti, z meglo obrobljeni obali.

Irski kmetje so me dobrodušno oštevali zavoljo mojega junaškega dejanja in so me trepljali po hrbtu, dokler nisem čutil, da sem storil nekaj zares junaškega. Peter in Dominik in ostali Italijani so bili ponosni na mojo pivsko junaštvo. Nravnost se nad pitjem ni spotikala. Saj je vse pilo. V vsej občini ni bilo niti enega abstinenta. Celo učitelj naše majhne podeželske šole, petdesetletni možak, ki so mu že siveli lasje, nam je dal prosto ob priložnostih, ko se je sam metal s kraljem Alkoholom in gaje le-ta vrgel. Tako me ni nihče duševno strašil pred njim. Moj gnev zoper alkohol je izviral iz zgolj telesne zoprnosti: ta vražja snov se mi je gabila.

ČETRTO POGLAVJE

Tega naravnega občutka zoprnosti do alkohola se nisem nikoli otresel. Premagoval sem ga in ga do današnjega dne vsakokrat premagam, kadar pijem kak kozarec. Goltanec se nikdar ne neha upirati in na goltanec se lahko zanesemo, da ve, kaj je dobro za telo. Toda ljudje ne pijejo zavoljo učinka, ki ga ima alkohol na telo, temveč pijejo zavoljo učinka na možgane; ker pa more priti alkohol do možgan le skozi telo, toliko slabše za vse telo.

In vendar so kljub mojemu naravnemu občutku zoprnosti do alkohola naj svetlejši kraji v mojem otroškem življenju bile krčme. Kadar sem sedel na težkem vozu za krompir, zavit v meglo, in so me noge bolele od nedelavnosti, konji pa so počasi in s težavo stopali po globoki cesti med peščenim gričevjem, mi je ena sama svetla prikazen skrajšala pot. Ta svetla prikazen je bila krčma v Kolmi, kamor je moj oče, ali kdorkoli je vozil, vselej stopil po kak požirek. Tudi jaz sem zlezel z voza, da se pogrejem pri veliki peči in dobim kak po-klič (eksploziven bonbon) - samo en poklic, a ta je bil bajno razkošje! Krčme so bile vendar za nekaj dobre. Zadaj za počasi stopajočimi konji sem včasih celo uro užival tisti poklič.

Glodal sem kolikor mogoče po malem in nisem nikoli izgubil niti drobtinice in lizal košček, tako da se je spremenil v tenko in okusno slaščico. Te slaščice nisem nikdar hote použil. Samo okušal sem jo, venomer okušal, jo obračal z jezikom, jo zmastil ob notranjosti enega lica, potem ob notranjosti drugega lica, dokler se mi končno ni izmuznila in v majhnih kapljicah in slinicah zdrknila in odkapljala po grlu navzdol.

Rad sem imel krčme. Posebno rad sem imel krčme v San Franciscu. Imele so najokusnejše oblizke - čudne kruhe in bonbone, sire, klobase, sardine - čudovite jedi, kakršnih nisem videl nikdar na naši borni mizi. In spominjam se, da mi je nekoč krčmar zmešal iz sirupa in sodavice sladko pijačo brez alkohola. Oče je ni plačal. Krčmar jo je dal zastonj in zato sem videl v njem vzor dobrega, prijaznega možaka. Leta in leta sem še podnevi sanjal o njem. Čeprav mi je bilo takrat sedem let, mi je še zdaj v nezmanjšani jasnosti pred očmi, čeprav ga potem nisem videl nikoli več. Krčma je bila južno od Tržne ceste v San Franciscu. Stala je na zahodni strani ulice. Ko si vstopil, je bila točilna miza na levi. Na desni ob zidu je bila miza za brezplačni prigrizek. Soba je bila dolga in ozka in v ozadju, onstran nastavljenih sodčkov za pivo so stale majhne, okrogle mize in stoli. Krčmar je bil modrook možak in je imel svetle, svilnate lase, ki so mu kukali izpod črne svilene čepice. Spominjam se, da je nosil pleten volnen jopič, in še zdaj natančno poznam ono mesto sredi dolge vrste steklenic, kjer je vzel steklenico z rdečim sirupom. Dolgo časa se je pogovaijal z očetom, jaz pa sem srebal svojo sladko pijačo in ga spoštoval. In še leta pozneje sem se ga s spoštovanjem spominjal.

Kljub mojima nesrečnima izkušnjama je bil vsemogočni in lahko dostopni kralj Alkohol tisti, ki me je vabil in vlekel k sebi. Bili so znaki krčme, ki so močno vplivali na otroškega duha. Bil je otrok, ki sije ustvarjal prve sodbe o svetu in spoznal krčmo za prijeten in zaželen kraj. Ne prodajalne, nejavna poslopja, ne človeška bivališča sploh mi niso nikdar odpirala vrat in mi pustila, da bi se grel ob njihovem ognju ali mi dovolila, da bi užival božanske jedi z ozkih polic ob steni. Njihova vrata so mi bila vedno zaprta, a vrata krčme so bila vedno odprta. In vedno in povsod sem našel krčme ob glavnih in stranskih potih, v ozkih ulicah in ob obljudenih prometnih cestah, svetlo razsvetljene in vesele so bile, pozimi tople, poleti senčne in hladne. Res: krčma je bila silno imeniten kraj in bila je še več kot to!

Ko mi je bilo deset let, so moji starši opustili kmetovanje in se preselili v mesto. Tukaj sem z desetimi leti začel delati na cesti kot prodajalec časopisov. To pa zato, ker smo potrebovali denar, in zato, ker sem jaz potreboval vaje.

Našel sem pot do javne knjižnice in sem toliko bral, da mi je šlo na živce. Na revnih kmetijah, kjer sem prej živel, ni bilo knjig. Na zares čudežen način sem dobil tekom časa štiri čudovite knjige na posodo in te sem kar požrl. Ena je bila življenjepis predsednika Garfiel-da, druga: Pavla du Chailluja Potovanje po Afriki, tretja: neka povest pisateljice Ouida brez zadnjih štiridesetih strani, in četrta: Irvingova Alhambra. To poslednjo mi je bila posodila neka učiteljica. Kot otrok nisem bil drzen. Bil sem ves drugačen od Oliverja Twista in nezmožen, da bi prosil drugih knjig. Ko sem vrnil učiteljici Alhambro, sem upal, da mi posodi drugo knjigo. Ker pa mi je ni - bržkone je menila, da ne znam ceniti knjige - sem jokal vso tri milje dolgo pot od šole do doma. Čakal sem in koprnel, da bi mi posodila novo knjigo. Neštetokrat sem se ojunačil, tako da je malo manjkalo, daje nisem prosil, vendar nisem nikdar dosegel potrebne odločnosti.

In nato je prišlo mesto Oakland; na policah tamkajšnje javne knjižnice sem odkril ves svet onstran obzorja. Tukaj je bilo na tisoče knjig, ki so bile tako dobre kot moje štiri čudežne knjige, nekatere celo boljše.

Tiste čase knjižnice niso bile urejene za otroke in doživel sem čudne prigode. Spominjam se, da sem v seznamu našel knjigo: Pustolovščine Peregrina Pickla, ki je precej vplivala name. Izpolnil sem prijavni listek in knjižničar mi je izročil zbrana in popolnoma neokrajšana dela Tobije Smolletta v eni sami ogromni knjigi. Bral sem vse, predvsem pa zgodovino in prigode in vsa potovanja po suhem in po moiju. Bral sem kar po cele dopoldneve, popoldneve in noči. Bral sem v postelji, bral pri mizi, bral spotoma v šolo in iz šole in bral med odmori, ko so se drugi fantje igrali. Sitnost je lezla vame. Vsakemu sem odgovoril: »Izgini! Delaš me nervoznega!«

In tako sem bil z desetimi leti na ulici in sem prodajal časopise. Za branje nisem imel časa. Marljivo sem se vadil in učil, kako se je treba boriti, marljivo sem se učil širokoustenja, predrznosti, prešernosti. Imel sem silno domišljijo in sem bil zelo radoveden. Med rečmi, ki so me zanimale, je bila tudi krčma. Stopil sem v marsikatero in šel spet ven. Spominjam se, daje bila tiste čase na vzhodni strani Broadwaya med Šesto in Sedmo ulico od vogala do vogala ena sama vrsta krčem.

Po krčmah je bilo življenje drugačno. Možje so govorili na ves glas, se krohotali na vse grlo in vse je bilo nekam imenitno. Tukaj je bilo nekaj več kot navadna vsakdanjost, v kateri se nič ne zgodi. Tukaj je bilo življenje vedno zelo živo; kadar so padali udarci in je tekla kri in so prišli veliki policaji, je bilo celo burno. To so bili zame veliki trenutki in glava mi je bila polna vseh mogočih divjih, hrabrih bojev srčnih pustolovcev na morju in na kopnem. Nobenih velikih trenutkov ni bilo, ko sem se vlačil po ulicah in metal časopise skozi

vrata v hiše. Toda po krčmah so mi bili celo pijanci, ki so se omamljeni valjali po mizah ali po tleh, skrivnostni in občudovanja vredni.

In še več: krčme so imele pravico. Mestni očetje so  jih odobrili in jim dali dovoljenje. Torej niso bile krčme  tako strašne, kakor sem slišal praviti o njih one dečke, ki niso imeli priložnosti, da bi jih poznali, kakor  sem jih jaz. Mogoče so res bile strašne, a to je samo pomenilo, da so bile strašno čudovite, in tisto, kar je strašno čudovito, želi prav mlad fant spoznati. Na isti način so bili strašni morski razbojniki, raztreščene ladje in bitke. In kateri zdrav fant ne bi dal svoje nesmrtne duše, da bi bil pri takih stvareh zraven. Poleg tega sem videl v krčmah reporterje, urednike, odvetnike, sodnike, ki sem jih poznal po imenu in obrazu. Ti so pritisnili krčmi žig družabnega priznanja in krčma je bila zame še bolj mikavna. Tudi ti so našli najbrž nekaj posebnega v njej, nekaj nenavadnega, kar sem občutil in iskal jaz. Kaj je bilo, nisem vedel, a moralo je biti tam, saj so se tam zbirali možje tako, kakor brenčeče muhe okoli lonca z medom. Žalosti nisem poznal in svet se mi je zdel veder, zato si nisem mogel misliti, da so tisti možje iskali pozabljenja napornega dela in davnih žalosti.

Ne, da bi bil tisti čas pil! Od desetega do petnajstega leta sem le redkokdaj okusil alkoholno pijačo; bil sem pa v tesnih stikih s pivci in pivnicami. Pil pa le zato nisem, ker mi pijača ni prijala. Nekaj časa sem delal kot pomočnik pri razvažanju ledu po krčmah, potem sem postavljal keglje na kegljišču poleg neke gostilne in sem pometal krčme po nedeljskih izletiščih.

Debela, vesela Josie Harper je imela krčmo na vogalu Brzojavne in Devetintridesete ceste. Tjakaj sem  vse leto nosil neki večerni časopis, dokler mi niso dali druge poti ob nabrežju in po zloglasnem delu oaklandskega mesta. Ko sem pobiral naročnino za prvi mesec, mi je krčmarica natočila kozarec vina. Sram meje bilo zavrniti ga in sem ga izpil. Pozneje pa sem vedno prežal, da nje ni bilo, in sem pobral naročnino pri točaju.

Ko sem prvič delal na kegljišču, je krčmar, kakor je bila navada, sklical nas postavljače, da bi nam dal piti, ker smo že nekaj ur postavljali. Drugi so prosili piva, jaz pa sem rekel, da bi rad ingverjevo pivo. Fantje so se hihetali in opazil sem, da meje krčmar počastil s čudnim, zvedavo prodornim pogledom. Pa je le odprl steklenico z ingverjevim pivom. Pozneje, ko smo se vrnili na kegljišče, so mi fantje v odmoru med igrami pojasnili vso stvar. Razžalil sem krčmaija. Steklenica ingverjevega piva velja krčmarja mnogo več kot kozarec navadnega piva in moja dolžnost je, če hočem obdržati svoje mesto, da pijem pivo. Poleg tega je pivo hranilno. Po njem bom laže delal. Ingverjevo pivo nima prav nič hranilnega. Pozneje sem res pil pivo, kadar se nisem mogel izmuzniti, in sem se čudil, kaj najdejo ljudje v njem, da jim diši. Vedno sem bil prepričan, da mi v njem nečesa manjka.

Kar mi je bilo zares po godu, so bili bonboni. Za pet centov sem lahko kupil pet topovskih krogel - debele, zelo okusne in dolgo trajajoče kepe. Celo uro sem lahko žvečil eno samo in jo mečkal po ustih. V bližini je bil neki Mehikanec, ki je prodajal velike, sladke tablice za žvečenje po pet centov eno. Četrt dneva je bilo treba, daje človek pospravil eno. In marsikateri dan mi je bila ena taka tablica edini zajtrk. V njej sem zares našel hrano, v pivu pa ne.

PETO POGLAVJE

Toda z naglico se je bližal čas, ko se mi je bilo znova meriti s kraljem Alkoholom. Ko mi je bilo štirinajst let in sem imel glavo napolnjeno s pripovedkami starih popotnikov, domišljijo pa s tropskimi otoki in daljnimi obrežji, sem se prevažal z majhno enojadrnico po zalivu San Francisca in Oaklanda. Želel sem iti na morje, proč iz enoličnosti in vsakdanjosti. Bil sem v cvetu mladosti, prežet z romantičnostjo in pustolovščinami in sanjal sem o divjem življenju na divjem človeškem svetu. Niti malo pa si nisem mislil, kako je vse dejanje in nehanje tistega človeškega sveta prežeto z alkoholom.

Ko sem nekega dne razvijal jadro na svojem čolnu, sem se seznanil s Scottyjem. Bil je mlad korenjak sedemnajstih let, mornarski vajenec, ki je pobegnil v Avstraliji z neke angleške ladje, kakor mi je pravil. Pravkar je prišel kot mornar neke druge ladje v San Francisco in zdaj bi se rad dal najeti za mornarja na kako kitolovsko ladjo. Onstran zaliva, blizu tam, kjer so ležale kitolovske ladje, je bila jahta Idler. Njen varuh je bil harpunač, ki je nameraval odjadrati na naslednjo pot na kitolovski ladji Bonanza. Bi hotel njega, Scottyja, prepeljati s svojim čolnom do tega harpunača?

Če bi ga hotel! Mar nisem slišal zgodb in govoric o Idlerju - oni veliki jahti, ki je prišla s Sandwiških otokov, kjer se je ukvarjala s tihotapstvom opija? In har-punač, ki je bil njen varuh! Kolikokrat sem ga videl in mu zavidal njegovo prostost! Nikdar mu ni bilo treba zapustiti vode. Vsako noč je spal na krovu jahte, medtem, ko sem jaz moral iti spat domov na kopno. Har-punač je imel šele devetnajst let (jaz nisem imel drugega kot njegovo besedo, daje bil harpunač), vendar je le bil zame preimenitna in slavna osebnost, da bi ga ogovoril, ko sem v hrepeneči razdalji jadral okoli jahte. Ali bi hotel peljati Scottyja, pobeglega mornarja, da obišče harpunača na tihotapski ladji? Ali bi hotel!

Harpunač je prišel na palubo, da se odzove najinemu klicu, in naju je povabil na krov. Jaz sem igral mornarja in možaka ter sem odrival svoj čoln tako, da ne bi odrgnil bele barve jahte, pustil čoln na dolgi vrvi ob krmi ladje in privezal vrv z dvema malomarnima vozloma. Šli smo v ladjo. To je bila prva ladja, ki sem jo videl od znotraj. Obleka na steni je dišala po plesni. Pa kaj zato? Mar ni bila to mornarska oprava možakov? Usnjati jopiči podloženi z grobo bombaževino, modri plašči iz pilotskega blaga, krmarski klobuki, pomorski škornji, oprave iz povoščenega platna! In vsepovsod je bila jasno vidna varčna uporaba prostora -ozka ležišča, nihajoče mize, neverjetne skrinje. Tam je bil zgovorni kompas, pomorske svetilke v pripravah za ravnovesje, zemljevidi z modrim hrbtom, malomarno zaviti in zloženi, signalne zastave po abecednem redu in mornarsko merilno šestilo, zataknjeno v lesovje, da je držalo koledar. Naposled sem živel! Tam sem sedel notri na prvi ladji, ki sem jo videl, v tihotapski ladji, kjer sta me kot tovariša sprejela harpunač in ubežen angleški mornar, ki je rekel, da mu je ime Scotty.

Prvo, s čimer sta se harpunač, ki mu je bilo devetnajst let, in mornar, ki je štel sedemnajst let, pokazala možaka, je bilo, da sta se moško vedla. Harpunač je sprožil misel, da bi bilo prav umestno, če bi imeli kaj pijače, in Scotty je izbrskal iz svojih žepov nekoliko denarja. Nato je harpunač odšel z bledo rdečo steklenico, da bi jo napolnil v kaki skrivni beznici, ker v tisti okolici krčme niso bile dovoljene. Pili smo poceni žganje iz kozarcev. Mar sem bil jaz manj močan, manj pogumen kot harpunač in mornar? Onadva sta bila možaka. Dokazala sta s tem, kako sta pila. Pitje je bil znak možatosti. Torej sem pil z njima kozarec za kozarcem, nemešanega in brez pomisleka, čeprav se vražja tekočina ni mogla primerjati s tablico slaščice za žvečenje ali z okusno topovsko kroglo. Stresel sem se in pogoltnil z vsakim požirkom iz želodca vzdigujočo se snov, vendar sem možato prikrival vse take pojave.

Tisto popoldne smo nekajkrat napolnili steklenico. Vsega skupaj sem imel dvajset centov premoženja; dodal sem jih skupnemu kupčku kot možak, čeprav mi je bilo skrivaj žal za ogromno množino bonbonov, ki bi si jo lahko kupil za ta denar. Žganje nam je šlo vsem v glavo in razgovor med Scottyjem in harpunačem se je sukal o vožnji ob vzhodni obali, o viharjih pri predgorju Horn, o nevihtah pri La Plati, o južnih vetrovih, o viharjih v severnem Tihem morju in o razbitih kitolov-skih ladjah v Severnem ledenem morju.

»V tisti ledeni vodi ti ni mogoče plavati,« mi je dejal harpunač zaupno. »V eni minuti se zviješ v dve gubi in se pogrezneš. Kadar ti kit razbije čoln, moraš leči s trebuhom preko vesla, tako da lahko po vrhu plavaš, kadar te prevzame mraz.«

»Seveda,« sem rekel, hvaležno prikimal in se delal, kakor da bom gotovo tudi jaz lovil kite in plaval v razbitih čolnih po Ledenem morju. In res sem si zapomnil njegov nasvet za posebno dragoceno navodilo in si ga shranil v glavi, kjer se vztrajno drži do današnjega dne.

Toda govoriti nisem mogel - vsaj na začetku ne. Za Boga! Imel sem komaj štirinajst let in svoje žive dni nisem bil še nikoli na oceanu! Samo poslušal sem lahko ta dva stara morska medveda in izpričeval svojo možatost s tem, da sem pil z njima pošteno in pravično, kozarec za kozarcem. Žganje me je prevzelo, govorjenje Scottyja in harpunača je vršalo po ozkem prostoru ladijske kabine in po moji glavi kakor veliki sunki daleč segajočega, prostega vetra, inv svoji domišljiji sem preživel bodoča leta in se gibal po divjem, krasnem svetu v številnih pustolovščinah.

Postali smo domači. Vsa naša zavrtost in zaprtost je izginila. Bili smo, kakor da se že leta in leta poznamo, in dali smo si besedo, da se bomo v prihodnje leta in leta skupaj vozili. Harpunač je pripovedoval o nesrečnih in skrivnih sramotnih prigodah. Scotty je objokoval svojo ubogo staro mater v Edinburghu - ki je bila gospa gosposkega rodu, kakor je zatrjeval, - ki živi zdaj v revščini, ki si je od trgala ust, da je plačala lastnikom ladje vso veliko učnino za njegovo vajeništvo in je s to žrtvijo sanjala, da ga bo nekoč videla kot častnika trgovske ladje in gospoda, a ji zdaj poka srce, ker je on zapustil v Avstraliji svojo ladjo in se udinjal na drugi kot navaden mornar. In Scotty je dokazal svoje besede. Iz žepa je privlekel njeno zadnje žalostno pismo in jokal nad njim, ko gaje na glas bral. Harpunač in jaz sva jokala z njim vred in prisegla, da se vsi trije udinjamo na kitolovski ladji Bonanza za veliko plačo in na koncu lova vsi trije skupaj poromamo v Edinburgh in položimo ves naš denar cenjeni gospe v naročje.

In ko mi je kralj Alkohol razgrel možgane, otajal molčečnost, stopil mojo skromnost, govoril po meni, z menoj in kakor jaz, kot moj dvojček in dober prijatelj, sem tudi jaz povzdignil svoj glas, da pokažem, da sem tudi jaz možak in pustolovec, in sem na dolgo in široko bahavo pripovedoval, kako sem se s svojim odprtim čolnom v tulečem viharju prepeljal čez zaliv pri San Franciscu, ko so celo izkušeni mornarji velikih ladij dvomili, da se mi posreči. Naprej sem jaz - ali pa kralj Alkohol, kar je bilo precej vseeno - pripovedoval Scot-tyju, da bi ga jaz, pa čeprav je on mornar za visoko morje in pozna sleherno vrv na velikih ladjah za visoko morje, če bi prišlo do kosanja z jadranjem v majhnem čolnu, gotovo potolkel, držeč roke navzkriž in v krogih vozeč okoli njega.

Najlepše pri vsej stvari je bilo, daje bilo moje zatrjevanje in bahanje resnično. Da bi bil molčeč in ponižen, kakor po navadi, se ne bi bil nikdar upal Scottyju povedati, kako cenim njegovo spretnost v vožnji z majhnim čolnom. Kralj Alkohol pa ima že to navado, da razveže jezik in izrablja skrivne misli.

Scotty, ali kralj Alkohol, ali oba, je bil seveda po mojih besedah užaljen. Meni ni bilo nič do tega. Saj sem lahko premikastil vsakega pobeglega mornarja, ki mu je bilo sedemnajst let. Vzrojila sva in divjala kakor dva petelinčka, dokler ni harpunač natočil znova kozarcev, da bi nama omogočil, da drug drugemu odpustiva in se spet sprijazniva. To se je tudi zgodilo; objela sva se in si prisegala večno prijateljstvo - prav kakor Črni Mat in Morriseyjev Tom tam v kuhinji v San Mateu, kakor sem se spomnil. In ob tem spominu sem se zavedel, da sem naposled vendarle možak -kljub svojim borim štirinajstim letom - možak, taka velik in tako možat kot onadva korenjaška hrusta, ki sta se tisto davno znamenito nedeljsko jutro sprla in pobotala.

V tem času smo prišli do onega stanja, ko se začne peti, in zdaj pa zdaj sem se v presledkih pridružil Scot-tyju in harpunaču, ki sta prepevala mornarske pesmi in pesmice. Tukaj v kabini na tej jahti sem prvikrat slišal: Oblaki beže in Žganja, Janez in druge. Ej, bilo je imenitno! Začenjal sem razumevati pomen življenja. Tukaj ni bilo vsakdanjosti, ne oaklandskega zaliva, ne nadležnega raznašanja časopisov po hišah, oddajanja ledu in postavljanja kegljev. Ves svet je bil moj, vsa njegova pota so mi bila odprta in kralj Alkohol je ukanil mojo domišljijo in mi omogočil, da sem zaslutil pustolovsko življenje, po katerem sem hrepenel.

Mi trije nismo bili navadni ljudje. Bili smo trije pijani mladi bogovi, neverjetno modri, neznansko pogumni in nismo poznali meja svojih moči. Ej - in to pravim zdaj, po letih - da bi kralj Alkohol mogel vzdržati človeka v takih višavah, nikdar več ne bi dihal trezen! Toda na tem svetu ni nič zastonj. Človek plača po železnih pravilih - za vsako moč enako veliko slabost, za vsako višino primemo nižino, za vsako domišljavo božanskost enak čas v blatu plazilcev. Za vsako krčenje dolgih dni in tednov življenja v blazne, sijajne trenutke mora človek plačati s skrajšanim življenjem in pogosto tudi z divje oderuškimi obrestmi.

Napor in trajnost sta si tako starodavna sovražnika kakor ogenj in voda. Uničujeta drug drugega in drug poleg drugega ne moreta obstati. In čeprav je kralj Alkohol mogočen čarovnik, je prav tako suženj organizma kakor mi umrjoči ljudje. Mi plačamo za vsak maratonski tek svojih živcev in kralj Alkohol ne more posredovati in odvrniti pravega plačila. On nas more povesti v višave, ne more pa nas tam obdržati, drugače bi bili mi vsi njegovi vdani častilci. In ni ga častilca, ki ne bi plačal za blazne plese, pri katerih kralj Alkohol gode!

Toda vse to pravkar povedano je govorjeno v poznejši modrosti. Tega ni niti deloma vedel fant, ki mu je bilo štirinajst let in je sedel v kabini na jahti med harpu-načem in mornarjem, vdihaval skozi nosnice zrak, poln plesnivega vonja mornarske oprave, in rjovel v zboru mornarske pesmi.

Postali smo okajeni in govorili smo vsi hkrati in kričali. Jaz sem imel sijajno naravo in želodec, da bi prebavil staro železo, in sem bil še vedno pri najboljših močeh, ko je Scotty začel giniti in popuščati. Njegovo govorjenje se je zmešalo. Iskal je besed, a jih ni mogel najti, tistih pa, katere je našel, njegova usta niso mogla izgovoriti. Njegova zastrupljena zavest ga je zapuščala. Vedrost mu je zginila iz oči in gledal je tako abotno, kakor so bili abotni njegovi poskusi, da bi spregovoril. Obraz in telo sta mu lezla na kup kakor tudi njegova zavest. Človek ne more sedeti pokonci, razen kadar ima za to voljo. Vrtoglavi Scottyjevi možgani niso mogli obvladati njegovih mišic. Vsi medsebojni odnosi v njem so se rušili. Skušal je izpiti še en kozarec, a gaje tako slabo držal, da mu je padel na tla. Nato se jev moje veliko začudenje bridko zjokal, se zvalil vznak na ležišče in mahoma zasmrčal.

Harpunač in jaz pa sva pila dalje in se vzvišeno režala drug drugemu nad Scottyjevo revščino. Odprla sva zadnjo steklenico in jo izpraznila ob spremljavi Scottyjevega smrčanja. Kmalu je tudi harpunač izginil na svoje ležišče in na bojišču sem ostal sam, nepremagan.

Bil sem od sile ponosen in kralj Alkohol je bil ponosen z menoj vred. Nesel sem svojo pijačo.

Bil sem možak. V pijači sem premagal dva možaka, da sta bila brez zavesti, čeprav smo pili enako kozarec za kozarcem. In jaz sem še vedno stal na svojih dveh nogah in stopal na palubo, da bi dobil svežega zraka v žgoča pljuča. V tem popivanju na jahti sem spoznal, kako dober želodec in kako dobro glavo sem imel za pijačo - košček znanja, ki mi je bilo v naslednjih letih vir ponosa, a sem naposled moral priti do spoznanja, da je hudo gorje. Srečen je edino človek, ki ne more spiti več kot nekaj kozarcev, ne da bi se upijanil. Nesrečen pa je, kdor lahko izpije mnogo kozarcev, ne da bi se mu kaj poznalo, ki mora izpiti brez števila čaš, da jih čuti.

Sonce je zahajalo, ko sem stopil na palubo. Spodaj v ladji je bilo obilo ležišč. Domov mi ni bilo treba hoditi. Vendar sem hotel sam sebi dokazati, koliko me je bilo možaka. Ob krmi je plaval moj čoln. Moije je odtekalo v končujoči se močni oseki proti krepkemu vetru, ki je s hitrostjo kakih štirideset milj na uro pihal z oceana. Videl sem velike peneče se valove, in sesajoče odtekanje tokaje bilo na grebenu in v dolini vsakega vala jasno vidno.

Razvil sem jadro, odrinil od ladje, se postavil h krmilu, držeč vrv jadra v roki, in se odpeljal preko zaliva. Čoln se je nagnil po strani in odletel z divjo brzino naprej. Curki morske vode so jeli pljuskati na čoln. Bil sem na višku vzhičenosti.

Jadrajoč sem zapel neko mornarsko pesem. Zdaj nisem bil štirinajst letni deček, ki je živel srednje življenje zaspanega mesta, ki mu je bilo ime Oakland. Bil sem možak, bog, in sami elementi so se mi klanjali, ko sem jih brzdal po svoji volji.

Oseka je bila končana. Med vodo in krajem, kjer so pristajali čolni, je bilo mehko blato dobrih sto jardov daleč. Zavozil sem z vso brzino v blato, zvil jadro in sem stoje na krmi začel riniti čoln z veslom naprej, kakor sem že pogostokrat storil ob oseki. Takrat pa se je zgodilo, da so se tudi v meni medsebojna razmerja jela rušili. Izgubil sem ravnotežje in štrbunknil na glavo v blato. Takrat, ko sem se poln blata skobacal na noge in mi ie no roki tekla kri. ker sem se bil ODrasnil ob školjkovit kol v blatu, tedaj šele sem se zavedel, da sem pijan. Pa kaj za to! Onstran zaliva sta v svojih ležiščih ležala nezavestna dva čvrsta mornarja, ki sem ju bil premagal v pijači. Bil sem v resnici možak. Še vedno sem stal na nogah, čeprav do kolen v blatu. Nazaj v čoln nisem maral. Bredel sem po blatu, potiskal čoln pred seboj in prepevajoč oznanjal svetu svojo možatost.

Pa sem hudo plačal za to. Bil sem bolan več dni, grdo bolan, in moje roke so me močno bolele od zastrupitve po praskah. Dober teden jih nisem mogel uporabljati in mučno mi je bilo obleči in sleči se.

Zaklel sem se: »Nikdar več!« Vse skupaj ni bilo vredno tega. Cena je bila previsoka. Očitkov vesti res nisem imel. Moje spreobrnjenje je izviralo iz bolezni. Nobeni vzvišeni trenutki niso bili vredni teh ur tolike bednosti in gorja. Ko sem se spet povrnil v svoj čoln, sem se izogibal jahte. Da sem jo obšel, sem se rajši prepeljal čez nasprotno stran zaliva. Scotty je izginil. Harpunač je še vedno hodil okoli, a sem se mu izmikal. Ko je nekoč v pristanišču za čolne stopil na suho, sem se mu skril v neko kolibo, da me ni videl. Bal sem se, da me ne bi spet zvabil do pijače, da ne bi imel morebiti polne steklenice žganja v žepu.

A vendar je - in tukaj se prične čarovnija kralja Alkohola - bila pijanost tistega popoldneva na jahti svetla točka v enoličnosti mojega življenja. Bila je vredna spomina. Moj duh se je neprestano ukvarjal z njo. Spet in spet sem v duhu pregledal vse podrobnosti. Med drugim sem bil dobil vpogled v nagibe in vzroke delovanja in nehanja ljudi. Videl sem Scottyja, ki se je zjokal nad svojo ničvrednostjo in žalostnim položajem svoje matere v Edinburghu, ki je bila gosposkega stanu. Harpunač mi je pravil strašno čudne stvari o samem sebi. Dano mi je bilo brez števila vabljivih in podžigajočih pogledov v svet, ki je bil nad mojim svetom in za katerega sem bil gotovo prav tako sposoben kakor onadva fanta, ki sta z menoj pila. Doumel sem dušo ljudi. Doumel sem svojo lastno dušo in našel v njej moč in veličino, kakršne sam nisem pričakoval.

Ja, tisti dan je bil bolj znamenit kot vsi drugi. Še danes mi je tako pomemben. Spomin nanj mi je globoko vtisnjen v dušo. Toda cena, ki sem jo plačal za to, je bila previsoka. Branil sem se družbe s kraljem Alkoholom, branil sem se plačati zanjo in sem se rajši vrnil k svojim topovskim kroglam in sladkim tablicam za žvečenje. Bistveno je, da meje ves notranji ustroj mojega zdravega normalnega telesa odganjal od Alkohola. Tista brozga mi ni prijala. Bila je odvratna. Toda kljub temu so bile vse okoliščine take, da so me neprestano gnale h kralju Alkoholu, me priganjale spet in spet, dokler ni po dolgih letih imel priti čas, ko sem iskal kralja Alkohola na vsakem kraju, kjer so se ljudje zbirali - ga iskal in z veseljem pozdravljal kot dobrotnika in prijatelja. Hkrati pa ga ves čas mrzil in sovražil. Res, čuden prijatelj je ta kralj Alkohol!

ŠESTO POGLAVJE

Napolnil sem petnajsto leto in delal v neki tovarni pločevinastih škatel. Dnevno delo je bilo dolgo in mesec za mesecem sem delal najmanj po deset ur na dan. Če se prišteje k desetim uram pravega dela pri stroju opoldanska ura, pot na delo in pot z dela domov, čas za vstajanje, oblačenje in zajtrk, večerja, slačenje in leganje v posteljo, ne ostane od štiriindvajsetih ur več kot devet ur, kijih potrebuje zdrav mladič za spanje. Od teh devetih ur se mi je posrečilo ukrasti nekoliko časa za branje, potem ko sem bil že v postelji in preden so se mi zaprle zaspane oči.

Marsikateri večer pa nisem do polnoči odšel z dela. Bili so dnevi, ko je naneslo, da sem delal osemnajst, dvajset ur brez prestanka. Nekoč sem delal pri svojem stroju nepretrgoma šestintrideset ur. In naposled so bili tedni, ko nisem nehal delati pred enajsto uro, ko sem prišel šele ob pol ene po polnoči domov in v posteljo, in so me drugo jutro poklicali ob pol šestih, da sem se oblekel, zajtrkoval, odšel na delo in stal točno ob sedmih, ko je piščalka zažvižgala, pri svojem stroju.

Ta čas ni bilo mogoče ukrasti nobene ure za moje priljubljene knjige. Kaj pa je imel kralj Alkohol opraviti s takim marljivim, stoičnim dečkom, ki je pravkar napolnil petnajsto leto? Vse je imel opraviti z njim. Dovolite, da vam dokažem. Vprašal sem samega sebe, ali je to namen življenja - da bom tovorna živina? Zavedal sem se, da noben konj v oaklandskem mestu ne dela toliko ur kot jaz. Če je to življenje, potem nisem niti malo zaljubljen vanj. V spomin mi je prišel moj čoln, ki je brez ležal v pristanišču, da so se ga školjke oprijemale. V spomin mi je prišel veter, ki je vsak dan pihal po zalivu, sončni vzhodi in zahodi, katerih zdaj nikdar nisem videl, morski zrak, ki meje skelel v nosnicah, in morska voda, ki me je skelela po životu, kadar sem se prevrnil vanjo; v spomin mi je prišla vsa lepota, vsa čudovitost in vse sladkosti sveta, ki jih nisem mogel biti deležen. Samo na en način sem se mogel rešiti tega garanja, ki mi je spodjedalo življenje: moral sem proč iz tovarne in na morje! Moral sem si služiti kruh na vodi. Pot na morje pa je neizogibno vodila do kralja Alkohola. Tedaj še nisem vedel tega. Ko pa sem to spoznal, sem bil tako pogumen, da se nisem vrnil k živinskemu življenju pri stroju.

Hotel sem biti tam, kjer je pihal veter pustolovščine. In vetrovi pustolovščine so gnali barke gusarjev - ostrigarjev po zalivu pri San Franciscu sem in tja, od oplenjenih ostrižišč in bojev po plitvinah in sipinah, vse do jutranjega trga ob mestnih nabrežjih, kamor so krčmarji in krošnjarji hodili kupovat ostrige. Vsaka oplenitev gojišča za ostrige je bila zločin. Kazen je bila državna ječa in progasta j etniška obleka ter hoja v sklenjeni vrsti. Pa kaj za to! Možje v jetniški obleki so na dan delali manj časa kot jaz pri svojem stroju. In vse bolj romantično je bilo biti gusar-ostrigar ali kaznjenec kakor suženj stroja. Za vsem tem, za vso mojo naravo, prekipevajočo od mladosti, sta me vabila romantičnost, pustolovstvo.

Zato sem se napotil k svoji stari dojilji Mammy Jennie, ki me je dojila na svojih črnih prsih. Živela je v boljših razmerah kot moji. Stregla je bolnikom za dobro tedensko plačo. Bi hotela posoditi denarja svojemu belemu otroku? Bi hotela? Vse, kar ima, je moje!

Nato sem poiskal Frencha Franka, gusarja - ostrigarja, ki je nameraval prodati svojo šalupo z imenom Razzle Dazzle. Našel sem ga zasidranega na alamedski strani zaliva v bližini mosta pri Webster Streetu; na krovu je imel obiskovalce, ki jih je gostil s popoldanskim vinom. Prišel je na palubo zaradi mojega posla. Bil je pripravljen prodati barko. Toda bila je nedelja. Vrh tega je imel goste. Drugi dan da pa rade volje napiše prodajno pogodbo in potem lahko prevzamem barko. Nato sem moral doli v ladjo in v družbo njegovih prijateljev. V kabini pa sta bili dve sestri Mamie in Tess, neka gospa Hadley, ki je bila njihova varuhinja, Whisky-Bob, mlad gusar-ostrigar šestnajstih let, in Spider-Healey, dvajsetletna pristaniška podlasica s črnimi zalizci. Gospodični Mamie, ki je bila Spiderjeva nečakinja, so rekli kraljica gusarjev-ostrigarjev in je predsedovala pri njihovih gostijah, kadar je priložnost nanesla. French Frank je bil zaljubljen vanjo, čeprav jaz tega tačas nisem vedel, a ona se je vztrajno branila poročiti se z njim.

French Frank je natočil kozarec rdečega vina iz velike pletenke, da se najina kupčija zalije. Spomnil sem se rdečega vina na italijanski kmetiji in zdrznil sem se. Žganje in pivo mi ni bilo povsem tako zoprno. Toda kraljica gusarjev-ostrigarjev je zrla vame, držeč deloma izpraznjeno čašo v roki. Imel sem svoj ponos. Čeprav mi je bilo samo petnajst let, vendar nisem mogel pokazati, da meje manj možaka kot nje. Poleg tega so bili zraven še njena sestra in gospa Hadley, mladi gusar - ostrigar pa pristaniška podlasica z zalizci, vsi s kozarci v roki. Mar sem bil mlekolizec in vodopivec? Ne, tisočkrat ne, in če bi bilo treba izpiti tisoč kozarcev! Kakor pravi možak sem izpil polni kozarec.

French Frank je bil Židane volje zaradi prodaje, ki sem jo bil odobril z zlatnikom za dvajset dolarjev. Natočil je še več vina. Jaz sem se zavedal svoje dobre glave in izbornega želodca in sem bil prepričan, da sem zmerno lahko pil z njimi, ne da bi se spet zastrupil za ves teden. Prenesel sem lahko toliko kot oni, poleg tega pa so oni že nekaj časa pili.

Začeli smo peti. Spider je zapel pesmi Bostonski fant in Črna Lulu. Kraljica je zapela: Rada bi bila ptičica, njena sestra Tess pa: Oj, ravnajte s hčerko mi prijazno. Zabava je bila brž bolj in bolj glasna in bučna. Spoznal sem, da sem se lahko odtegnil pijači, ne da bi me opazili ali poklicali na odgovor. In ko sem stopil s kozarcem v roki na stopnice kabine, tako da sem imel glavo in pleča zunaj, sem lahko izlil vino čez krov.

Moje misli so bile nekako take: čudno je, daje tem ljudem vino slabega okusa po godu. No, pusti jih! Zavoljo njihovega okusa se ne morem pričkati. Moja možatost meje, po njihovih čudnih nazorih primorala, da bi se delal, kakor da mi je vino všeč. Dobro. Se bom pač delal tako. Toda pil ne bom več kakor je neizogibno potrebno.

Kraljica meje začela zaljubljeno pogledovati, mene, poslednjega novinca med brodovjem gusaijev-ostrigar-jev, ki nisem bil samo pomagač, ampak gospodar in lastnik svoje barke. Odšla je na palubo na sveži zrak in me vzela s seboj. Seveda je dobro vedela, meni se pa sanjalo ni, kako je French Frank spodaj v kabini robantil zavoljo tega. Sedela sva na kabini, ko se nama je pridružila Tess, za njo Spider in Bob in nazadnje gospa Hadley in French Frank. In sedeli smo tam s kozarci v roki in prepevali, velika pletenka pa je neprestano krožila; jaz sem bil edini, ki sem bil popolnoma trezen in tiste trenutke sem užival, kakor jih nobeden izmed njih ni mogel uživati. Tukaj v tem ozračju prostosti in brezskrbnosti si nisem mogel kaj, da ne bi primerjal teh trenutkov in tega življenja s prejšnjim dnevom, ko sem sedel pri svojem stroju v dušečem, zatohlem ozračju in ponavljal, ponavljal z največjo hitrostjo, brez konca in kraja vrsto svojih mehaničnih kretenj. Zdaj pa sem sedel tukaj s kozarcem v roki, v toplo žareči tovarišiji z gusarji-ostrigarji, pustolovci, ki niso hoteli biti sužnji malenkostnega rednega dela, ki so se rogali omejitvam postave in so tako rekoč nosili svoje življenje in svojo prostost v svojih rokah.

Da pa sem se mogel pridružiti tej krasni družbi svobodnih ljudi brez sramu in brez strahu, mi je pomagal kralj Alkohol.

Popoldanska morska sapa mi je polnila pljuča s svojim vonjem in dvigala valove sredi zaliva. Pred njim so plavale ladje z razpetimi jadri in trobile, da bi jim odprli dvižne mostove. Mimo nas so drveli vlačilci z rdeče barvanim dimnikom in zibali našo barko v valovih svoje brazde. S sladkorjem naložena barka je vozila proti odprtem morju. Sonce se je kopalo na rahlo valujoči vodi in življenje je bilo veličastno. Zdajci je Spider zapel:

»Ej, to je Lulu, črna Lulu, moja draga, ej, kje, povej, kje si tak dolgo bila?

Čepela sem v ječi, čakala rešitve,

ko bi moj dragi pome prišel!«

Evo ga, duha upornosti, pustolovstva, romantičnosti, stvari, ki so bile prepovedane, a kljubovalno in imenitno izvršene! In zavedal sem se, da drugo jutro ne grem k svojemu stroju. Drugi dan sem hotel biti gusar- ostrigar, tako svobodno dihajoč gusar, kakor je dopuščalo stoletje in vode zaliva pri San Franciscu. Spi-der se je že pogodil z menoj, da se bo vozil kot moj edini mornar in tudi kot kuhar, medtem bi jaz opravljal delo na palubi. Zjutraj sva se hotela preskrbeti z živežem in vodo, razviti veliko glavno jadro (ki je bilo tako veliko, da pod takim še nisem vozil) in odriniti iz zaliva, čim bi potegnil veter z morja in bi se oseka nagibala h koncu. Nato sva hotela zrahljati vrvi jadra in se ob začetku plime odpeljati po zalivu do otočja Aspa-ragus, kjer sva hotela milje daleč od obrežja vreči sidro. In slednjič se mi bodo uresničile sanje: spal bom na vodi. Drugo jutro se bom prebudil na vodi in potem bom vse svoje dni in noči preživel na vodi.

Kraljica meje prosila, naj jo peljem s svojim čolnom na suho, ko se je French Frank ob sončnem zahodu pripravljal, da bi prepeljal svoje goste na obalo. Nisem razumel, kaj je pomenila nenadna sprememba njegove namere: pozval je namreč Boba, da naj z njegovim čolnom izvrši njegovo nalogo, sam pa je ostal na krovu svoje barke. Tudi nisem razumel Spiderja, ki mi je reže se rekel po strani: »Hoho! Ti pa nisi počasen!« Kako je moglo priti meni, dečku, na misel, daje bil osivel možak petdesetih let ljubosumen name?

SEDMO POGLAVJE

Sešla sva se, kakor je bilo dogovorjeno, v ponedeljek zarana, da skleneva kupčijo. Bila sva pri Zadnji priložnosti Johnnyja Neinholda - v krčmi kajpada, kjer ljudje sklepajo kupčije. Plačal sem pogojeno vsoto, prejel pobotnico in French Frank je gostil. Zdelo se mi je, daje to samo po sebi umevna šega in razumljiva - da oni, ki proda in prejme denar, spremeni del denarja v pijačo v krčmi, kjer je bila kupčija sklenjena. V moje veliko začudenje pa je French Frank gostil vso krčmo. Pila sva on in jaz, kar je bilo pravično videti; ampak zakaj naj bi bil povabljen na pijačo tudi Johnny Nein-hold, ki je bil lastnik krčme in je stregel? Mahoma sem izračunal, daje imel dobiček celo pri onem kozarcu, ki gaje pil. Razumljivo je bilo, da sta bila povabljena na pijačo Spider in Bob, saj sta bila prijatelja in tovariša z iste ladje. Toda zakaj je povabil še težaka Billa Kelleyja in Soupa Kennedyja?

V krčmi je bil še Pat, brat Kraljice, tako da nas je bilo osem. Bilo je zgodaj zjutraj in vsi so naročili žganja. Kaj sem mogel storiti jaz v tej družbi velikih možakov, ki so vsi pili žganje? »Žganja,« sem rekel tako malomarno, kakor da bi ga že tisočkrat pil. In tako žganje! Zvrnil sem kozarec. Br-r-r! Še zdaj imam tisti okus v ustih.

Osupnil sem, kakšno vsoto je French Frank plačal -osemdeset centov. Osemdeset centov! Za mojo varčno dušo ie bilo to nekai nezaslišanega. Osemdeset centov - toliko, kolikor sem zaslužil z osem ur dolgim delom pri stroju - je šlo po našem grlu, je izginilo kakor bi mignil, pustivši samo slab okus v ustih. Niti govoriti ni bilo treba, daje bil French Frank razsipnik.

Jaz bi bil rad odšel ven na sonce, preko zaliva, na svojo krasno barko. Toda nobeden ni hotel oditi. Niti moj pomočnik Spider ni hotel iti. Noben migljaj ni pomagal moji zabiti glavi, da bi se spomnila, zakaj so ostajali. Odtlej sem večkrat mislil, kako so morali gledati mene, prišleka, ki so me sprejeli v svojo družbo in sem stal z njimi pri točilnici in se nisem zganil, da bi odrinil samo za rundo.

French Frank, ki je bil, ne da bi bil jaz vedel zakaj, že požrl svojo jezo prejšnjega dne, se je začel zdaj, ko je imel denar za svojo barko v žepu, prav čudno vesti proti meni. Čutil sem spremembo v njegovem vedenju, opazil odvratno iskrenje v njegovih očeh in se čudil. Čim bolj sem spoznaval ljudi, tem bolj čudni so se mi zazdeli. Johnny Heinhold se je sklonil preko mize in mi zašepetal na uho: »Piko ima nate. Pazi se!«

Prikimal sem, da sem razumel njegove besede in jim potrdil, kakor bi prikimal človek, ki dodobra pozna ljudi. Sam pri sebi pa sem bil osupel. Za Boga! Kako sem mogel jaz, ki sem trdo delal in prebiral knjige o pustolovščinah in sem imel komaj petnajst let, ki mi niti v sanjah ni bilo prišlo na misel, da bi bil dal Kraljici gusarjev - ostrigarjev povod za kakšne druge misli, in ki nisem vedel, daje bil French Frank noro in do ušes zaljubljen vanjo - kako sem si jaz mogel misliti, da sem mu prizadejal sramoto? In kako sem mogel jaz misliti, daje bila zgodba o tem, kako gaje bila Kraljica na njegovi lastni barki zavrgla v tistem hipu, ko sem se jaz prikazal, že predmet živahne govorice po vsem obrežju? In kako sem iz istih vzrokov močel misliti, da je bila odbojnost njenega brata Pata od mene kaj drugega kot prirojena otožnost?

Bob me je za trenutek poklical na stran. »Imej oči odprte, fant,« je zašepetal. »Vzemi si moje svarilo k srcu. Frank je od vraga. Jaz se odpeljem z njim po reki navzgor, da dobiva večjo ladjo za lov na ostrige. Ker pride spet na ostrižišča, se pazi! Pravi, da te bo potopil. Kadar bo kje tam okoli, zamenjaj sidrišče, ko se stemni, in ugasni svojo luč. Razumeš?«

Ej, to se ve, da sem ga razumel. Prikimal sem in se mu kot možak možaku zahvalil za opozorilo. Nato pa sem se pridružil onim pri točilnici. Ne, jaz nisem gostil. Niti sanjalo se mi ni, da so pričakovali, da bom tudi jaz gostil. Odšel sem s Spiderjem in še danes mi šumi po ušesih, ko skušam uganiti reči, ki sojih morali govoriti o meni.

Vprašal sem Spiderja tako tja v en dan, kaj je grizlo Frencha Franka. »Kot nor je ljubosumen nate,« se je glasil odgovor.

»Ali res?« sem rekel in pustil zadevo, kakor da ne bi bila vredna, da bi razmišljal o njej.

Toda prepuščam vsakemu, da si predstavlja porast moje petnajstletne možatosti, ko sem zvedel, daje bil French Frank, petdeset let stari pustolovec, mornar, ki je prevozil vsa moija vsega sveta, ljubosumen name, ljubosumen zavoljo dekleta, ki so mu prav romantično nadeli ime Kraljica gusarjev - ostrigarjev! O takih rečeh sem že bral v knjigah in menil, da jih utegnem v daljni zreli dobi osebno resnično doživeti. Ej, počutil sem se, kakor da bi bil imeniten mlad vražič, da mu ni enakega, ko sva tisto jutro razvila veliko glavno jadro, potegnila sidro iz vode in odrinila v privetrni smeri na tri milje dolgo pot v zaliv.

Na tak način sem se rešil morečega dela pri stroju

in stopil v vrsto gusaijev - ostrigarjev. Res, ta vstop se je začel s pijačo in vse življenje je obetalo, da se bo nadaljevalo s pijačo. Toda ali naj bi se zavoljo tega obračal od nje? Kjerkoli je bilo življenje svobodno in imenitno, tam so ljudje pili. Romantičnost in pustolovščina sta vedno hodili po cesti, vodeči se za roke s kraljem Alkoholom, kakor je bilo videti. Če sem se hotel seznaniti z onima dvema, sem se moral seznaniti s tretjim. Sicer sem se moral vrniti h knjigam iz javne knjižnice in brati v njih o dejanjih drugih možakov, ne da bi jih sam doživljal in izvrševal, in garati kot suženj v tovarni pri stroju za deset centov na uro.

Ne; dejstvo, da so imeli stanovalci na vodi čudno in drago poželenje po pivu, vinu in žganju, me ni smelo odvrniti od tega prekrasnega življenja na vodi. Kaj pa, če bi njihovi nazori o sreči obsegali tudi čudno poželenje, da bi mene videli piti? Ej, če bi trdovratno kupovali pijačo in mi jo silili, jo bom pač pil! To ceno sem bil pripravljen plačati za njihovo tovarištvo. In pri tem se mi ne bi bilo treba upijaniti. Saj se tudi v nedeljo popoldne nisem opil, ko sem uredil nakup barke, in to kljub temu, da niti eden izmed ostalih ni bil trezen.

No, na tak način sem se lahko podal v bodočnost, da bi pil tisto tekočino, kadar bi jim bilo v zabavo, da bi jo pil, ampak pri tem bi budno pazil, da ne bi preveč pil.

OSMO POGLAVJE

Čeprav je bil moj razvoj v velikega pivca med gusarji - ostrigarji postopen, je pravo močno pitje prišlo vendarle nenadoma in je bilo posledica ne hrepenenja po alkoholu, temveč razumskega prepričanja.

Čim več življenja sem videl, tem bolj sem bil vanj zaljubljen. Nikdar ne bom pozabil, kako me je čudno spreletavalo po vsem životu v prvi noči, ko sem se udeležil dogovorjenega skupnega pohoda na ostrige, ko smo se zbrali na krovu barke Annie - sami veliki, divji možje brez strahu in mršave pristaniške podlasice, med katerimi so bili nekateri bivši kaznjenci, vsi pa sovražniki zakona, zreli za ječo, v mornarskih škornjih in mornarski obleki, ter se pogovarjali s surovimi, debelimi glasovi, njim na čelu veliki George, ki je imel za pasom več samokresov, da bi pokazal, daje stvar resna.

Ej, ko se oziram zdaj nazaj, vem, daje bilo vse skupaj nizkotno in trapasto. A nisem se oziral nazaj tiste dni, ko sem prišel v dotik s kraljem Alkoholom in začenjal sklepati z njim prijateljstvo. Življenje je bilo krasno in divje in doživljal sem pustolovščine, o katerih sem toliko bral.

Nelson, ki so mu rekli Mladi hudič, da so ga razločevali od Starega hudiča, njegovega očeta, je bil družabnik nekega Clama, s katerim sta se vozila na barki Reindeer. Clam je bil drzen človek, Nelson pa je bil norec brez strahu. Bilo mu je dvajset let in je imel telo kakor Herkules. Ko le bil nekaj let pozneje v Beniciji ustreljen, je mrtvaški oglednik dejal, da ni še nikoli videl tako plečatega možaka v mrtvašnici.

Nelson ni znal ne brati ne pisati. Oče gaje gor spravil v zalivu pri San Franciscu in pomorstvo mu je bila druga narava. Njegova moč je bila ogromna in njegov sloves ob obali glede nasilnosti je bil vse prej kot ugoden. Divjal je kot zverina in uganjal naravnost blazne, strašne stvari. Seznanil sem se z njim, ko sem prvič križaril s svojo barko Razzle Dazzle; videl sem ga, ko je vozil s svojim Reindeerom ob močnem vetru in lovil ostrige okrog nas, ki smo se bili zasidrali z dvema si-droma, ker smo se bali iti na suho.

To vam je bil pravi možak, ta Nelson! In ko me je nagovoril, idočega mimo Zadnje priložnosti, sem bil od sile ponosen. Poskusite pa si predstavljati moj ponos, ko meje naravnost povabil na kozarec piva! Stal sem pri točilnici in pil z njim, govoril moško o ostrigah in barkah in o skrivnostni zadevi, kako je nekdo pognal naboj debelih šiber skozi glavno jadro barke Annie.

Pogovarjala sva se in ostala pri točilnici. Meni se je čudno zdelo, da sva ostala. Pivo sva bila že izpila. Toda kako sem jaz mogel prvi iti iz krčme, ko se je velikemu Nelsonu zljubilo sloneti še dalje ob točilnici. Čez nekaj minut meje v veliko moje začudenje, povabil še na čašo, čemur sem se odzval. In še sva se pogovarjala in Nelson ni na noben način pokazal, da bi rad zapustil točilnico.

Potrpite z menoj, da razložim svoje misli in svojo nedolžnost. Predvsem sem bil zelo ponosen, da sem bil v družbi Nelsona, ki je bil največji junak med gusarji - ostrigarji in pustolovci vsega zaliva. Na nesrečo za moj želodec in sluznice je Nelsona prijela čudna muha, da se mu je zazdelo zabavno napajati me s pivom.

Odpora do piva nisem imel, a samo zato, ker mi okus in učinek piva ni bil všeč, se nisem maral odreči časti njegove družbe. Bila je pač njegova muha, da je pil pivo in jaz pijem z njim. Dobro, pripravljen sem bil, za dobro vzeti kratko nevšečnost.

Tako sva se pri točilnici dalje pogovarjala in pila pivo, ki gaje Nelson naročal in plačeval. Zdaj, ko se oziram nazaj na tisti dan, mislim, daje bil Nelson radoveden. Hotel je dognati, kakšne vrste tič sem jaz. Hotel je spoznati, kolikokrat ga bom pustil plačati, ne da bi tudi jaz plačal.

Ko sem bil spil šest kozarcev, sem sklenil, da imam zaenkrat dovolj. Zato sem mu dejal, da moram na svojo barko, ki je takrat ležala ob mestnem pomolu kakih sto korakov daleč.

Poslovil sem se od Nelsona in odšel po nabrežju. Toda z menoj je šel kralj Alkohol v izmeri šestih kozarcev. V glavi mi je zvenelo in duh mi je živahno deloval. Zavest možatosti me je povzdigovala. Jaz, pravi pravcati gusar -ostrigar, sem bil na poti na svojo lastno barko, potem ko sem prijateljsko pil pri Zadnji priložnosti z Nelsonom, ki je bil največji gusar -ostrigar izmed nas vseh! V duhu sem jasno videl, kako sva slonela ob točilnici in pila pivo. Čudno je, sem si dejal, ta muhavost, ki osreči ljudi, če trošijo lepe denarce za pivo za takega dečka, kakršen sem jaz.

Ko sem tako preudarjal, sem se domislil, da je nekajkrat stopilo po več možakov skupaj v krčmo pri Zadnji priložnosti in daje plačal najprej eden, potem drugi za vse. Prišlo mi je v spomin tisto pitje na barki Idler in kako smo Scotty, harpunač in jaz izbrskali iz žepov ves denar, da smo si kupili žganja. Tedaj sem se spomnil na zakone med nami fanti: če je kak dan eden izmed nas dal drugemu topovsko kroglo in lep košček sladke tablice za žvečenje, je drugi dan pričakoval od tovariša povračila.

Zaradi tega je Nelson postajal pri točilnici. Potem, ko je on dal za pijačo, je čakal, da še jaz dam zanjo. Pustil sem ga, daje dal šestkrat za pijačo, jaz pa se nisem zmenil, da bi le enkrat plačal! In on je bil tisti veliki Nelson! Čutil sem, kako sem zardel od sramote, sedel sem na privezni kol na nabrežju in si zakril z rokama obraz. Vročina moje sramote me je žgala na tilniku in v lica in čelo. Pogosto sem v svojem življenju zardel, a nikdar nisem doživel, da bi mi tako strašna rdečica zalila lica kakor takrat.

In ko sem sedel tam v svoji sramoti, sem razmišljal marsikaj in preračunaval vrednote. Rodil sem se v revščini. V revščini sem živel. V časih sem stradal. Nikdar nisem imel igrač kakor drugi otroci. Prve moje spomine na življenje je tlačila revščina. Revščina je bila kronična. Bilo mi je osem let, ko sem nosil prvo majhno spodnjo srajco, ki je bila res kupljena v prodajalni. In še tisto je bila samo majhna spodnja srajca. Ko se mi je umazala, sem moral spet nositi tiste strašne doma narejene reči, dokler ni bila oprana. Bil sem tako ponosen nanjo, da sem jo po vsej sili nosil brez drugega vrhnega oblačila. Takrat sem se prvič spuntal materi - razburil sem se do blaznosti, dokler mi ni pustila nositi tisto kupljeno srajco tako, da jo je ves svet videl.

Samo človek, ki je trpel lakoto, zna ceniti jed. Samo mornarji in puščavarji poznajo vrednost sveže vode. Samo otrok se more z otroško domišljijo sčasoma naučiti spoznavati vrednost stvari, ki jih dolgo ni imel. Že zgodaj sem spoznal, da sem lahko imel samo tiste stvari, ki sem sijih sam pridobil. Iz borne mladosti se ie razvila bornost. Prva stvar, ki sem si io mogel sam pridobiti, so bile cigaretne slike, cigaretni plakati in cigaretni albumi. Ni me bila volja zapravljati denar, ki sem ga zaslužil, in zavoljo tega sem za te zaklade prodajal posebne izdaje časopisov. Barantal sem z drugimi fanti za te dvojnike in ker sem obhodil vse mesto, sem imel večjo priložnost za barantanje in pridobivanje zakladov. Ni trajalo dolgo in imel sem popolno zbirko slik, ki sojih izdali izdelovalci cigaret, tako zbirko slik slovitih dirkalnih konj, pariških lepotic, žensk vseh narodov, zastav vseh narodov, znamenitih gledaliških igralcev, najslavnejših rokoborcev itd. In vsako tako zbirko sem imel v treh različnih vrstah: kot sliko iz zavoja cigaret, kot plakat in kot album. Nato sem začel zbirati dvojnike posameznih skupin, dvojnike albumov. Barantal sem za druge reči, ki so jih fantje cenili in ki sojih navadno kupili za denar, ki so ga jim dali starši. Seveda oni niso imeli tako bistrega čuta za vrednote, kot sem ga imel jaz, ki mi nikdar nihče ni dal denarja, da bi si kaj kupil. Barantal sem s poštnimi znamkami, rudninami, redkimi spominki, ptičjimi jajci, nikami. Imel sem lepšo zbirko ahatov kot vsi drugi fantje in jedro te zbirke je bilo nekaj ahatov, vrednih najmanj tri dolarje, ki sem jih vzel kot jamstvo za dvajset centov, posojenih nekemu raznašalcu pisem, ki so ga poslali v poboljševalno šolo, preden mi jih je lahko vrnil.

Barantal sem z vsako in sleherno stvarjo za vsako drugo in jo vnovčal v spet drugih kupčijah, dokler se ni spremenila v nekaj, kar je bilo vredno. Slovel sem kot barantač. Bil sem na glasu kot lakomen skopuh. Celo kitajskega mornarja sem lahko pripravil v jok, kadar sem imel kako kupčijo z njim. Drugi fantje so me klicali k sebi in mi zaupali prodajo svojih zbirk steklenic, cuni. starega železa, žita, vreč iz jute in po pet galon držečih kant za olje - resnica, za kar so mi dajali odstotke!

In ta varčni in stiskaški dečko, ki je bil vajen garati pri stroju za deset centov na uro, je zdaj sedel na nabrežju in razmišljal o pivu, ki je veljalo po pet centov čaša in je izginilo kakor bi trenil, ne da bi se kje kaj poznalo! Zdaj sem se družil z možmi, ki sem jih občudoval. Ponosen sem bil, da sem bil v njihovi družbi. Vendar mi je vse moje skopaijenje in štedenje prineslo enako vrednost za eno mnogih vzhičenj, ki sem jih bil užil, odkar sem prišel med gusarje - ostrigarje! In potem, kaj je bilo več vredno - denar ali vzhičenja? Ti možje se niso bali zapraviti denarja! Bilo jim je neznansko malo za denar in so povabili tudi po osem možakov pit žganje po deset centov kozarček, kakor je bil storil French Frank. In Nelson je pravkar dal šestdeset centov za pivo za naju dva!

Kaj je bilo storiti? Zavedal sem se, da je odločitev resna. Odločal sem med denarjem in možmi; med sko-parjenjem in romantičnostjo. Sem se moral odpovedati svojemu nekdanjemu cenjenju denarja in ga imeti za nekaj, kar se lahko troši in razmetava, ali pa sem se moral odreči tovarištvu s temi možmi, ki so včasih imeli posebne muhe, da so ljubili močno pijačo.

Vrnil sem se po obali proti Zadnji priložnosti, kjer je Nelson še vedno stal zunaj.

»Pridi z menoj na pivo,« sem ga povabil. Spet sva stala pri točilnici in se pogovarjala, a to pot sem jaz plačal deset centov! Celo uro garanja pri stroju za dva kozarca snovi, za katero nisem maral in je imela slab okus. Toda stvar ni bila težka. Prišel sem do spoznanja. Denar ni več imel vrednosti. Tovarištvo je bilo nekaj vredno.

»Rova še ene^a?« sem vnrašal In rrila sva vsak se kozarec in jaz sem plačal pijačo. Nelson je kot vešči pivec dejal točaju:

»Meni mali kozarec, Johnny.« Johnny je prikimal in mu natočil kozarec, ki je držal samo tretjino tega kot kozarci, iz katerih sva pila doslej. Vendar je bila cena ista - pet centov.

Obšlo me je prijetno veselje, zavoljo tega me taka potrata ni zelo bolela. Poleg tega sem se učil. V tem plačevanju pijače je bilo vse več kot sama količina. Dodobra sem doumel vso reč. Tukaj pivo sploh ni prišlo do veljave, ampak duh tovarištva, ker sva skupaj pila! In, ha - še nekaj! Tudi jaz sem lahko naročil majhen kozarec in za dve tretjini zmanjšal zoprno breme, s katerim je tovarištvo težilo človeka.

»Moral sem na barko po denar,« sem pripomnil kar tako, ko sva pila, v upanju, da bo Nelson razumel, zakaj sem ga pustil plačati šestkrat zapored.

»E, ni bilo prav nič treba,« je odgovoril. »Johnny že zaupa človeku kot si ti - kajne, Johnny!«

»Gotovo,« je pritrdil Johnny in se nasmehnil.

»Koliko pa že znaša moj račun?« je vprašal Nelson. Johnny je vzel knjigo izza točilnice, poiskal Nelsonovo stran in seštel ves račun, ki je znašal več dolarjev. Mahoma me je obšlo hrepenenje, da bi zavzemal kako stran v tisti knjižici. To se mi je zdelo, da je končni znak možatosti.

Ko sva popila še nekaj kozarcev, za katere sem hotel jaz plačati, se je Nelson odločil za odhod. Ločila sva se resnično tovariško in jaz sem jo mahnil po nabrežju proti svoji barki.

Spider je pravkar netil ogenj za večerjo.

»Kje si se ga pa nalezel?« se mi je zarežal skozi odprto kajuto.

»E, bil sem z Nelsonom,« sem odvrnil malomarno in skušal prikriti svoj ponos.

Tedaj mi je šinila neka misel v glavo. Tukaj je bil tudi eden izmed tistih. Zdaj, ko so se mi bile oči odprle, sem se lahko temeljito izobrazil.

»Pridi,«sem rekel, »greva k Johnnyju na kozarec!«

Ko sva stopala po obali, sva srečala Clama. Clam je bil Nelsonov družabnik. Bil je krasen, pogumen, zal, brkat možak tridesetih let.

»Greš z nama,« sem mu dejal, »bomo spili kozarec, dva.« In šel je z nama. Ko smo zavili k Zadnji priložnosti, je ravno prihajal iz krčme Kraljičin brat, Pat.

»Kam se ti tako mudi,« sem ga pozdravil. »Gremo na kozarček. Pojdi z nami.«

»Pravkar sem pil,« je ugovarjal.

»Kaj potem - mi bomo pa zdaj,« sem odvrnil. In Pat se nam je pridružil in jaz sem se mu z nekoliko kozarci piva prikupil. Ej, marsikaj sem tisto popoldne spoznal

o kralju Alkoholu. V njem je bilo vse kaj več kot slabi okus, ki si ga použil. Tukaj se je za abotno ceno desetih centov čemeren, neprijazen človek, ki mi je grozil postati sovražnik, spremenil v dobrega prijatelja. Še ogrel se je, njegovi pogledi so bili prijazni in najini glasovi so se v dobri volji skupno omehčali, ko sva rešetala govorice z nabrežja in z ostrižišč.

»Meni mali kozarec, Johnny,« sem dejal, ko so ostali naročili naj večje. Res, te besede sem izrekel kot izkušen pivec malomarno, kar tako, kot misel, ki mi je bila pravkar sama od sebe prišla v glavo. Ko se oziram nazaj, sem prepričan, daje bil med vsemi edini krčmar Johnny Neinhold, ki je vedel, da sem bil začetnik v pitju pri točilnici.

»Kje se gaje pa nalezel?« sem slučajno slišal Spider-ja, ki je zaupno vprašal krčmarja.

»Tukaj, vse popoldne je popival z Nelsonom,« se je glasil krčmarjev odgovor.

Jaz nisem nikdar pokazal, da sem slišal te besede, a navdal me je silen ponos. Res, celo krčmar mi je dajal priznanje, da sem možak.

»Vse popoldne je pil z Nelsonom.« Čarobne besede! Potrdilo viteštva, ki mi ga je dal krčmar s kozarcem piva!

Spomnil sem se, da je French Frank tisti dan, ko sem kupil barko od njega, gostil tudi krčmarja. Kozarci so bili natočeni in mi smo bili pripravljeni piti.

»Daj še ti kaj, Johnny,« sem dejal, kakor da bi bil nameraval že ves čas reči, a sem zanemaril to radi zanimivega razgovora, ki sem ga imel s Clamom in Patom.

Krčmar meje bistroumno pogledal; spoznal je, prepričan sem, veliko napredovanje v moji vzgoji in si natočil žganja iz svoje zasebne steklenice. To je za hip neprijetno dregnilo mojo varčnost. Vzel je pijačo, ki je veljala deset centov, med tem, ko smo mi pili pijačo po pet centov! Toda užaljenost je trajala samo trenutek. Otresel sem se je kot nekaj sramotnega, se spomnil svojega spoznanja in nisem pokazal svojih misli.

»Tole rundo mi, prosim, kar napiši v knjižico,« sem rekel, ko smo izpili. In jaz sem imel to zadoščenje, da sem bil priča, kako je mojemu imenu posvetil novo stran in zapisal s svinčnikom svojo terjatev za eno rundo pijače v znesku trideset centov. In kakor skozi zlato meglico sem videl pred seboj prihodnost, ko bo tista stran zelo popisana, prečrtana in spet popisana.

Plačal sem še enkrat, nato pa se je v moje silno začudenje Johnny odkupil za tisto pijačo, ki je veljala deset centov. Pogostil nas je izza točilnice in jaz sem dejal sam pri sebi, daje bil natančno in prav lepo zravnal naš račun.

»Pojdimo v krčmo St. Louis,« je sprožil Spider, ko smo bili zunaj. Pat, ki je ves dan z lopato metal premog, je odšel domov, Clam pa se je podal na svojo barko, da bi skuhal večerjo.

Tako sva sama s Spiderjem šla v St. Louis. Šel sem prvič tja - ogromno krčmo, kjer je bilo zbranih morda petdeset možakov, večinoma pristaniških delavcev. Tam sem se drugič srečal s Soupom Kennedyjem in Billom Kelleyem. Priromal je tudi Smith z barke Annie - tisti, ki je imel samokrese za pasom. Tudi Nelson se je prikazal. Našel sem še več drugih, med njimi brata Vigy, ki sta krčmarila tam, predvsem pa Joa Goosa, ki je imel zlobne oči, postrani nos in rožast telovnik in je igral na harmoniko kakor kak zavržen angel in je spravljal vase take strahovite množine pijače, kakršnih celo oaklandsko nabrežje ni moglo doumeti in gaje vse občudovalo.

Ko sem plačal pijačo - drugi so tudi plačevali - mi je šinila v glavo misel, da Mammy Jennie pač ne bo dobila mnogo posojila povrnjenega od zaslužka z mojo barko tisti teden.

»Pa kaj zato!« sem si mislil ali pravzaprav kralj Alkohol je mislil zame. »Zdaj si možak in se seznanjaš z možmi. Mammy Jennie gotovo ne potrebuje denarja tako točno kot vse te zadeve. Saj ne strada. Dobro veš.

V banki ima še denarja. Naj počaka; vrni ji počasi!«

Tako se je zgodilo, da sem spoznal še drugo značilno potezo kralja Alkohola. On ovira nravnost. Malopridno ravnanje, ki ga je trezen človek nezmožen, je zelo lahko človeku, kadar ni trezen. Pravzaprav je to edino, kar more kdo storiti, kajti ovira kralja Alkohola se vzdigne kakor stena med neposrednimi željami človeka in davno spoznano nravnostjo.

Otresel sem se misli na svoi dole uri Mammv Jennie in se še naprej seznanjal z možmi z majhnimi stroški, za nekaj malega denarja in pijanosti, ki je postajala neprijetna. Sam ne vem, kdo meje tisto noč pripeljal na krov in spravil v posteljo, mislim pa, daje bil najbrž Spider.

DEVETO POGLAVJE

In tako sem si pridobil priznanje svoje možatosti. Moj položaj ob obali in med gusarji -ostrigarji je na mah zrasel. Imeli so me za dobrega tovariša, ne za pri-huljenca. In tako se je kar na lepem zgodilo, da se nisem od tistega dne dalje, ko sem sedel na kolu na obali oaklandskega mesta in prišel do tistega spoznanja, nikdar dosti zmenil za denar. Nihče me ni več imel za skopuha, medtem je moja malomarnost glede denarja vir skrbi in trpljenja nekaterim, ki me poznajo.

Tako dodobra sem se ločil od svoje varčne preteklosti, da sem pisal domov materi, naj skliče fante iz soseščine in jim razda vse moje zbirke. Nikdar se nisem pobrigal, da bi zvedel, kateri fantje sojih dobili in katere zbirke. Zdaj sem bil mož in se popolnoma otresel vsega, kar meje vezalo na moja deška leta.

Moj ugled je rasel. Ko se je po obali razvedela zgodba, kako meje bil French Frank poskusil s svojo ladjo potopiti in kako sem jaz z napeto dvocevko v roki stal na palubi svoje Razzle Dazzle, krmaril z nogami in držal barko v njenem teku ter ga primoral, da je zasukal krmilo in se umaknil, je obala razsodila, da je kljub moji mladosti nekaj v meni. In jaz sem jim še nadalje kazal, kaj je bilo v meni. Bili so časi, ko sem pripeljal svojo barko z večjim tovorom ostrig kakor vsaka druga ladja z dvema možema; bil je čas, ko smo ropali ostrige daleč v Spodnjem zalivu in moja barka je bila edina, ki se i e bila ob svitu vrnila na sidrišče ne daleč od otoka Asparagus. Prišla je ona četrtkova noč, ko smo  dirkali, kdo bo prvi prišel na trg, in sem se jaz pripeljal s svojo Razzle Dazzle - čeprav brez krmila - prvi izmed vsega brodovja in posnel smetano petkove jutranje kupčije. In bil je čas, ko sem pripeljal svojo barko iz Zgornjega zaliva samo s sprednjim malim jadrom, ker mi je Scotty sežgal glavno jadro. Da; to je bil Scotty, s katerim sem doživel tisti dogodek na Idlerju. Irec je bil   Spiderjev naslednik na krovu moje barke, ko pa se je    prikazal Scotty, je prevzel Irčevo mesto.  A tisto, kar sem storil na vodi, je bilo samo delnega  pomena. Kar je izpolnilo vse in mi pridobilo naslov Kneza    ostrižišč je bilo to, da sem bil na kopnem dober tovariš s  svojim denarjem in dajal za pijačo kakor mož. Niti sanjalo se mi ni. da pride čas, ko se bo oaklandska obala, nad katero sem se sprva jaz spotikal, zdaj spotikala nad menoj in se vznemirjala zaradi burk, ki sem jih počel.  Vedno pa je bilo življenje povezano s pitjem. Krčme so klubi revnih ljudi. Krčme so zbirališča. Zmenili smose, da se snidemo v krčmi. V krčmi smo praznovali dobro srečo in objokovali nesrečo. V krčmi smo se tudi seznanjali. Mi je mogoče pozabiti ono popoldne, ko sem se nameril na Starega hudiča, Nelsonovega očeta. Bilo je pri Zadnji priložnosti. Johnny Heinhold naju je seznanil. Daje bil Stari hudič Nelsonov oče, je bilo že dovolj znano. Ampak bilo je vse več nego to. Bil jelastnik in gospodar ladje Annie Mine in utegnilo bi sekdaj zgoditi, da bi se udinjal pri njem za mornarja. Še več, bil je živa romantičnost. Bil je modrook, rumenolas, koščat Viking, velikega života in čvrstih mišic kljub svojim letom. In on je bil v nekdanjih divjih časih, ko  so poznali samo jadra, prevozil vsa morja na ladjah   vseh narodov.

Slišal sem mnoge čudne zgodbe o njem in sem ga od daleč oboževal. Krčma naju je povezala. A tudi tako bi najino poznanstvo ne bilo več, kakor da bi si podala roko in spregovorila besedo, dve - starec je bil namreč redkobeseden - da bi ne bilo pijače.

»Pijva, jaz dam zanj!« sem rekel po premoru, ki je bil po pivskih predpisih znak dobrega vedenja, kakor sem se ga naučil. Ko sva pila, je bila seveda njegova dolžnost, da meje poslušal in govoril z menoj. In Johnny je kot pravi krčmar delal preudarne opazke, ki so nama omogočale, da sva našla skupne snovi za razgovor.

In ker sva pila pivo, za katerega sem jaz dal, je bila zdaj na kapitanu Nelsonu vrsta, da da za pivo. Posledica tega je bilo nadaljevanje pogovora in Johnny se je umaknil, daje stregel drugim gostom.

Čim več piva sva popila s kapitanom Nelsonom, tem bolj sva se seznanila. Našel je v meni spoštljivega poslušalca, ki je iz prebiranja knjig mnogo vedel o mornarskem življenju, kakršnega je živel on. Tako se je vrnil v svoje burne mlade dni in mi povedal marsikatero posebno zgodbo, med tem pa sva vse božje poletno popoldne zlivala pivo po grlu in je plačal zdaj ta zdaj drugi. In samo kralj Alkohol je omogočil, da sem prebil tisto dolgo popoldne v družbi s starim morskim medvedom.

Johnny Neinhold je bil, ki meje preko točilnice skrivaj opozoril, da mi je začela iti pijača v glavo, in mi je svetoval, naj pijem male kozarce. Toda dokler je kapitan Nelson pil iz velikih kozarcev, mi je moj ponos branil piti iz drugačnih kot velikih. Šele ko je kapitan prvi naročil mali kozarec, sem naročil tudi jaz takega. Ko pa sva se po prijaznem poslavljanju, ki je nekaj časa trajalo, ločila, sem bil pijan. Imel pa sem zadoščenje, ko sem videl, da ie bil Stari hudič, prav tako piian kot jaz. V svoji mladostni skromnosti sem si komaj upal misliti, daje bil utrjeni stari mornar celo še bolj pijan.

In pozneje so Spider in Pat in Clam in Johnny Neinhold in drugi pravili, da me je Stari hudič rad videl in daje imel samo dobre besede zame, ker sem bil tako vrl dečko, kar je bilo toliko bolj pomembno, ker je bil znan kot divji, star prepirljivec, ki nikdar nikogar ni maral. Da pa sem si bil pridobil njegovo prijateljstvo, gre vsa zahvala kralju Alkoholu. Ta mali dogodek sem omenil samo zato, da podam zgled, kako številne so vade, vabe in usluge, s katerimi si kralj Alkohol pridobiva privržence.

DESETO POGLAVJE

Še vedno ni vzklilo v meni nobeno poželenje po alkoholu, telo ga ni zahtevalo. Čeprav sem leta in leta močno pil, vendar pitje ni rodilo poželenja. Pitje je bilo način življenja, ki sem ga živel, je bilo način življenja mož, s katerimi sem živel. Kadar sem križaril po zalivu, nisem vzel nobene pijače s seboj, in dokler sem bil zunaj v zalivu, me poželenje po pijači ni nikdar prevzelo. Šele potem, ko sem privezal svojo barko v pristanišču in stopil na kopno ter krenil v zbirališča mož, kjer je pijača tekla, mi je plačevanje pijače za druge in sprejemanje pijače od drugih postalo družabna dolžnost in obred moštva.

Takrat se je časih tudi zgodilo, ko sem ležal s svojo barko ob mestnem pomolu ali onstran zaliva ob peščenem rtiču, da so prišli k meni na krov Kraljica, njena sestra, njen brat Pat in gospa Hadley. Ladja je bila moja, jaz sem bil gostitelj in jaz sem lahko izkazal gostoljubje samo v oni obliki, kakor so ga oni razumeli. Takrat sem poslal Spiderja ali Irca ali Scottyja ali kogarkoli, ki je bil moj pomočnik, z vrčem po pivo, z veliko pletenko pa po rdeče vino. Včasih, ko sem ležal ob obali in prodajal svoje ostrige, so se v poznem mraku prikradli na krov mogočni policaji v uniformi in civilu. In ker smo živeli v senci policije, smo zanje odpirali ostrige in jih prednje polagali s kanci poprove omake ter, da se odkrižamo sitnežev, jadrno poslali po pivo ali po kako močnejšo robo v steklenicah.

Pa najsi sem pil kakor sem hotel, kralja Alkohola nisem mogel vzljubiti. Cenil sem ga na moč visoko radi njegovih zvez, toda ne zaradi njegovega okusa. Ves čas sem si prizadeval, da bi bil mož med možmi, in ves čas sem gojil skrivno, sramotno poželenje po bonbonih. Toda rajši bi prej umrl, nego dal komu kaj takega domnevati. Stregel sem temu naslajanju na samem, v nočeh, ko sem vedel, daje šlo moje moštvo na kopno spat. Takrat sem šel v javno knjižnico, zamenjal knjige, si kupil za celo četrtinko dolarja vsakovrstnih bonbonov, ki so se dali žvečiti in so dolgo trpeli, se splazil nazaj na Razzle Dazzle, se zaklenil v kabino, legel v posteljo in preležal dolge srečne ure, prebirajoč knjige in žvekajoč bonbone. To so bili edini časi, ko sem se zavedal, da sem v resnici užil, kolikor je bil tisti denar vreden. Dolaiji in dolaiji, izdani pri točilnici, mi niso mogli kupiti takega zadovoljstva kakor tistih petindvajset centov v trgovini slaščic.

Čim bolj sem pil, tem bolj sem začel opažati, da so se ravno pri takem popivanju pojavljala sijajna doživetja. Pijanost je bila vedno znamenita. Ob takih priložnostih se je marsikaj zgodilo. Možje kakor Joe Goose so računali svoje življenje od pijanosti do pijanosti. Pristaniški delavci so vsi težko pričakovali svoje običajne sobotne pijanosti. Mi z ostrigarskih ladij smo čakali, dokler nismo razprodali svojih tovorov, preden smo zares šli pit, čeprav sta časih kak priložnosten kozarec ali kako srečanje slučajnega prijatelja nenadoma povzročila ne nameravano pijanost.

V nekaterih pogledih je bila taka slučajna pijanost najboljša. Takrat so se zgodile najbolj čudne in bolj vznemirljive reči. Kakor tisto nedeljo, ko so Nelson,

French Frank in kapitan Spink izmaknili Whisky Bobu in Grku Nickviu ukradeni čoln za lov na losose.     Med moštvom ostrigarskih bark so se izvršile spremembe. Nelson se je na krovu barke Annie stepel z Billom Kelleyjem in je dobil kroglo skozi svojo levico. Ker se je sprl tudi s Clamom in razdrl družabništvo, je vodil svojo barko z levico, visečo v obvezi, z moštvom dveh visoko-morskih mornarjev. Vozil je tako blazno, da ju je strah prepodil na kopno. In širila sta take govorice o njegovi neverjetni predrznosti, da niti eden z vse obale ni hotel voziti z Nelsonom. Tako je barka Reindeer ležala brez posadke ob peščenem rtiču onstran zaliva. Poleg nje je bila moja Razzle Dazzle s zažganim glavnim jadrom ter s Scottyjem in menoj na krovu. Whisky Bob se je sprl s French Frankom in odšel z Grkom Nic-kyjem (po reki navzgor) na neki pohod.

Uspeh tega pohoda je bil čisto nov čoln za lov na losose, ki sta ga ukradla nekemu italijanskemu ribiču. Italijan gaje šel iskat in je obiskal nas gusarje -ostrigarje vse po vrsti, in mi smo bili prepričani po tem, kar smo vedeli o Whisky Bobu in Grku Nickyju, da sta onadva bila krivca. A kje je bil ukradeni čoln?

Stotine grških in italijanskih ribičev je preiskalo ob reki in po zalivu vsako lužo in vsako luknjo v trstju, da bi ga našli. Ko pa je lastnik ves obupan ponudil nagrado petdeset dolarjev, je naše zanimanje naraslo in skrivnost se je poglobila.

Neko nedeljo zjutraj me je obiskal stari kapitan Spink. Pogovor je bil zaupen. Pravkar je v svojem čolnu lovil ribe pri starem alamedskem brodu. Ko je nastopila oseka, je opazil vrv, ki je bila privezana h kolu pod vodo in držala navzdol. Zaman je skušal vzdigniti stvar, ki je bila privezana na drugem koncu. Malo naprej je bila podobna vrv privezana k drugemu kolu, ki je tudi držala navzdol in se ni dala dvigniti. Ni dvoma, da je bil tam pogrešani čoln. Če bi ga vrnila pravemu lastniku, bi dobila petdeset dolarjev. Toda jaz sem imel čudne nazore o časti med tatovi in nisem hotel imeti nič opraviti s to zadevo.

A French Frank se je skregal z Whisky Bobom in Nelson mu je bil tudi sovražnik. (Ubogi Whisky Bob! Bil je brez zlobe, dobre duše in narave, rojen slabič, vzgojen v revščini; imel je nepremagljiv pohlep po alkoholu in je še vedno opravljal svoj poklic kot gusar -ostrigar; njegovo truplo so kmalu potegnili poleg nekega doka iz vode, kjer se je, vse preluknjano od šiber, potopilo.) Uro potem, ko sem odklonil ponudbo kapitana Spinka, sem ga videl, kako se je vozil z Nelsonom na barki Reindeer po zalivu. Tudi French Frank se je s svojo ladjo peljal mimo.

Ni trajalo dolgo, ko so se pripeljali nazaj in – čudno - barki sta pluli vštric. Ko sta zavili proti peščenem rtiču, sem lahko videl pogreznjen čoln, ki je bil do vrha stranic v vodi in so ga samo vrvi, privezane k obema barkama, držale na površini, da se ni potopil. Bibavica je napol minila in moža sta obrnila svoji barki naravnost proti pesku in zavozila nanj v eni vrsti s čolnom na sredi.

Kakor bi mignil je skočil Hans, eden French Frankovih mornarjev, v čoln in urno odveslal proti severni obali. Velika pletenka na krmi čolna je oznanjala namen njegove poti. Niso mogli strpeti niti trenutek, da ne bi praznovali tistih petdeset dolarjev, ki sojih tako zlahka zaslužili. Taka je pač navada častilcev kralja Alkohola! Kadar jim je sreča mila, pijejo. Če nimajo sreče, pijejo v upanju, da jim bo mila. Če jih je zadela nesreča, pijejo, da bi jo pozabili. Če srečajo prijatelja, pijejo. Če se spro s prijateljem in ga izgube, pijejo. Če je njihovo ljubimkanje uspešno, so tako srečni, da morajo piti. Če so zavrnjeni, pijejo iz nasprotnega vzroka.

In če nimajo sploh nobenega dela, pijejo, dobro vede, da jim bodo črvi začeli gomazeti po možganih, kadar bodo izpili dovolj kozarcev, in da bodo imeli roke polne dela. Kadar so trezni, hočejo piti, in kadar so pijani, hočejo piti še več.

Razume se, da sva bila s Scottyjem kot sotovariša povabljena na pijačo. Pomagala sva jim delati luknjo v onih petdeset dolarjev, kijih še niso dobili. Tisto popoldne se je spremenilo iz povsem navadnega poletnega nedeljskega popoldneva v grenko sijajno popoldne. Vsi smo govorili in prepevali, se širokoustili in bahali, in French Frank in Nelson sta venomer točila. Ležali smo popolnoma vidni vsej oaklandski obali in hrup našega pirovanja je privabil prijatelje. Čoln za čolnom se je prepeljal preko zaliva in pristal ob peščenem rtiču, in Hans je imel samo en posel - da je venomer veslal na suho po pijačo.

Nato sta prišla Whisky Bob in Grk Nicky trezna, razjarjena, razkačena, ker so jima tovariši gusarji izmaknili plen. French Frank je s pomočjo kralja Alkohola imel licemerski govor o kreposti in poštenju in je kljub svojim petdesetim letom vrgel Whisky Boba na pesek in ga mikastil. Ko je Grk Nicky z lopato na kratkem držaju priskočil Whisky Bobu na pomoč, gaje Hans na kratko odpravil. In ko so naložili krvaveče ostanke Boba in Nickyja brez vseh nepotrebnih formalnosti v njun čoln, se je dogodek moral seveda praznovati z nadaljnjim popivanjem.

Ker je prišlo mnogo obiskovalcev, nas je bila velika družba mnogih narodnosti in različnih čudi, ki je vse podžigal kralj Alkohol, da so se otresli vseh ovir. Stari spori so oživeli, starodavna sovraštva so vzplamtela. Boj je bil v ozračju. In kadar se je kak pristaniški delavec SDomnil. da ima kai zoper kakega mornaria ali obratno, ali kadar se je kak gusar - ostrigar spomnil kaj takega, ali se je kdo drug spomnil kaj zoper njega, je švignila pest in znova je oživel boj. In vsak boj se je poravnal s pijačo in pri tem so se borci s pomočjo in prigovarjanjem nas ostalih objemali in si prisegali prijateljstvo do smrti.

In ravno ta čas sije izbral Soup Kennedy, daje prišel in zahteval staro srajco, ki jo je pustil na barki Reindeer takrat, ko je vozil s Clamom. V prepiru z Nelsonom je stopil na Clamovo stran. V krčmi St. Louis je že pil, tako daje bil pravzaprav kralj Alkohol, ki ga je pripeljal do peščenega rtiča poiskat si svojo staro srajco. Malo besedi je povzročilo metež. V najspodnejšem delu barke Reindeer se je spoprijel z Nelsonom in se je v metežu komaj rešil, da mu ni glave razbil železni drog, ki gaje nad njim zavihtel razjarjeni French Frank - ki se je bil razkačil, ker je mož z dvema rokama napadel moža z eno roko. (Če Reindeer še plava po vodi, se mora udarec z železnim drogom še vedno poznati na trdem lesu spodnjega dela barke.)

Nelson pa je potegnil obvezano prestreljeno roko iz zanke in jokal, med tem, ko smo ga mi držali, in tulil v svoji divji veri, da more z eno roko premlatiti Kenned-yja. In spustili smo ju na pesek. Tedaj, ko je bilo videti, da stvar za Nelsona slabo stoji, sta French Frank in kralj Alkohol nepošteno posegla v boj. Scotty je ugovarjal in segel po French Franku, ki je planil nadenj; sprijela sta se, bila se s pestmi in sukala po pesku dvajset čevljev daleč, kjer je French Frank padel na Scottyja. Pri prizadevanju, da bi ta dva ločili, je nastalo še pol ducata novih ravsov med nami ostalimi. Ti boji so se končali na ta ali drug način ali pa smo borce ločili s pijačo, medtem sta se Nelson in Kennedy ves ta čas borila. Zdaj pa zdaj smo se vrnili k njima in jima dajali nasvete. Ko sta izmučena ležala v pesku in bila nezmožna udariti: »Vrzi mu peska v oči!« In metala sta si drug drugemu pesek v oči, prišla spet do moči in se bila, dokler se nista spet upehala.

In zdaj naj kdo skuša pomisliti, kaj je vse to, kakor je bilo smešno in živalsko, pomenilo za mene, še ne šestnajstletnega mladeniča, ki je v njem gorel pustolovski duh, čigar domišljija je bila napolnjena z zgodbami o morskih razbojnikih in roparjih, o plenjenju mest in o bojih oboroženih mož, in čigar misli so pobesnele od slabe pijače, ki jo je pil! To je bilo življenje, surovo in golo, divje in svobodno - edino življenje one vrste, kakršnega sem mogel po svojem rojstvu v tistem času in na tistem kraju doseči. In še več nego to!

V njem je bilo neko zagotovilo za prihodnost. Bil je začetek. Od tistega peščenega rtiča je držala pot skozi zlata vrata do neizmernih pustolovščin vsega sveta, kjer se vrše boji, ne za stare srajce in ukradene čolne, ampak za visoke namene in romantične cilje.

In ker sem povedal Scottyju kaj sem mislil, ker se je dal užugati od takega starca kot je bil French Frank, sva se tudi midva spoprijela in pripomogla k slavju na pesku. In Scotty mi je odpovedal službo pomočnika in jo popihal še tisto noč z dvema odejama, ki sta bili moji. Ponoči, ko so gusarji - ostrigarji, omamljeni od pijače, spali v svojih ležiščih, sta obe barki plavali na visoki vodi in se zibali ob svojih sidrih. Lososarski čoln je ležal na dnu, še vedno napolnjen s kamenjem in vodo.

Zjutraj zarana zaslišim divje klice z Reindeerja in se skobacam iz postelje v mrzlo sivino, da vidim prizor, zaradi katerega se je vsa obala več dni smejala. Lepi čoln za lov na losose je ležal na trdem pesku plosko potlačen kakor ocvrtniak, na niem pa sta ležali Fren-ch Frankova ladja in Reindeer. Na nesrečo je močni hrastovi rilec lososarskega čolna vdrl dve deski Rein-deeija. Naraščajoča plima je tekla skozi špranjo in zbudila Nelsona, ko mu je voda vdrla v ležišče. Šel sem pomagat in izčrpali smo vodo in popravili škodo.

Nato je Nelson skuhal zajtrk in med jedjo smo analizirali položaj. Njegovi žepi so bili prazni. Moji tudi. Za tiste bedne razbitine na pesku pod nami je bilo nemogoče dobiti nagrado petdeset dolarjev. Nelson je imel ranjeno roko in nobenega mornarja. Jaz sem imel sežgano glavno jadro in bil brez pomočnika.

»Kaj praviš, če bi ti in jaz skupaj stopila?« je vprašal Nelson.

»Pridružim se ti,« se je glasil moj odgovor. In tako sem bil družabnik Mladega hudiča, Nelsona, ki je bil najbolj divji in noroglav med vsemi. Pri Johnnyju Neinholdu sva si izposodila denar, da si nakupiva živeža in napolniva sodčke z vodo. Še tisti dan sva odjadrala proti ostrižiščem.

ENAJSTO POGLAVJE

Nikdar mi ni bilo žal tistih mesecev divjega življenja, ki sem jih preživel v družbi z Nelsonom. Ta človek je res znal jadrati, čeprav je spravil v strah vsakega, ki se je vozil z njim. Tako krmariti, daje komaj, komaj utekel pogubi, je bilo njegovo veselje. In njegov ponos je bil, daje storil nekaj, kar si nihče drug niti poskusiti ni upal. Njegova blazna strast je bila, da ni nikdar zvil jader in ves čas, kar sem ga prebil pri njem, ni na Reindeerju nikdar zvil jader, najsi je bil veter rahel ali močan. Barka pa tudi nikdar ni bila suha. Uporabljala sva jo odprto in vozila z njo odprto zmeraj in povsod. Zapustila sva oaklandsko obalo in krenila daleč ven za pustolovščinami.

Ves ta prekrasni del mojega življenja mi je omogočil kralj Alkohol. Tole pa je moja pritožba zoper kralja Alkohola. Žejalo meje po divjem pustolovskem življenju in edina pot zame, da ga dosežem, je bila pot s posredovanjem kralja Alkohola. To je bil način mož, ki so živeli tako življenje. Če sem hotel tudi jaz živeti tako življenje, sem ga moral živeti na način, kakor so ga živeli oni. S pitjem sem si pridobil tovarištvo in družabništvo Nelsona. Če bi pil samo pivo, ki je plačal on, ali bi se sploh branil piti, bi me nikdar ne izbral za družabnika. Hotel je dobiti družabnika, ki bi opravičil njegova pričakovanja glede družabne kakor tudi glede delovne plati življenja.

Vdal sem se temu živlieniu in pri tem sem prišel do napačnega nazora, daje bila skrivnost kralja Alkohola v tem, da sem se vdajal blaznim pijanostim, ki so postajale od stopnje do stopnje vedno hujše in ki jih je mogla prenesti samo železna narava do končne otopelosti in živinske nezavesti. Okus mi ni prijal; zavoljotega sem pil samo zato, da bi se upijanil, da bi se brezupno, do nemoči upijanil. In jaz, ki sem prejšnje čase varčeval in grabil, barantal kakor Shylock in sem spravil  kitajskega mornarja v jok; jaz, ki sem bil ves osupel, ko je French Frank naenkrat dal osemdeset centov za žganje osmim možem, jaz sem se zdaj razbrzdal in bolj  nezmerno preziral denar kot katerikoli izmed njih.  Spominjam se, da sem šel neko noč z Nelsonom na  suho. V žepu sem bil imel sto osemdeset dolarjev. Moj  namen je bil, da si najprej kupim obleko, potem pa    nekoliko pijače. Obleko sem potreboval. Vse, kar sem  imel, sem nosil na sebi, in to je bilo: par mornarskih    škornjev, ki so prav tako hitro puščali vodo, kakor je    tekla noter, vrhnje delovne hlače za petdeset centov,    bombažano srajco za štirideset centov in krmarski klobuk. Pravega klobuka nisem imel, zato sem moral nositi krmarski klobuk, in bralec je gotovo opazil, da nisem naštel ne spodnjega perila ne nogavic. Tega sploh    I nisem imel. Da bi prišla do prodajaln, kjer bi si kupil obleko,  sva morala mimo ducata krčem. Tako sem si najprej  kupil pijače. Do prodajaln oblek sploh nisem prišel.  Zjutraj sem se suh, zastrupljen, a zadovoljen vrnil na krov, in razvila sva jadro. Imel sem samo tisto obleko,  v kateri sem šel na suho, in od sto osemdesetih dolarjev mi ni ostal niti en cent. Ljudem, ki niso nikdar kaj  takega doživeli, bi se v resnici zdelo nemogoče, da lahko mlad fant v dvanajstih urah potrošiti vseh sto osemdeset dolarjev za pijačo. Jaz vem drugače.

In prav nič se nisem kesal. Bil sem ponosen. Pokazal sem jim, da sem znal razsipati denar kot najboljši med njimi. Med močnimi možmi sem se izkazal močnega. Ohranil sem si, kakor že večkrat, pravico do naslova knez. Moje vedenje se lahko deloma tudi smatra za reakcijo bornosti moje otroške dobe in prekomernega dela v mladih letih. Morda je bila moja nerazvita misel: boljše je biti knez med pijanimi pretepači, kot garati ob stroju dvanajst ur na dan po deset centov na uro. Pri garanju ob stroju ni bilo sijajnih dogodkov. Če pa to, da sem pognal sto osemdeset dolarjev v dvanajstih urah, ni sijajno, bi rad vedel, kaj je!

Preskočiti moram veliko podrobnosti svojega druženja s kraljem Alkoholom in omeniti hočem samo dogodke, ki osvetljujejo ravnanje kralja Alkohola. Tri stvari so bile, ki so mi omogočale nadaljevati to močno popivanje: sijajna narava, daleč boljša od povprečne; drugič, zdravo življenje na prostem zraku in na morju, in tretjič, dejstvo, da nisem pil redno. Kadar smo bili na morju, nismo nikdar vozili nobene pijače s seboj.

Svet se mi je odpiral. Poznal sem že več sto milj vodnih poti, mest in ribiških vasic ob obali. Začul sem šepet, da bi šel dalje. Svojega sveta še nisem našel. Za tem, kolikor sem ga poznal, gaje bilo vse več. Toda za Nelsona je bilo celo toliko sveta preveč. Hrepenel je po svoji ljubljeni oaklandski obali in ko se je odločil, da se vrne tja, sva se ločila v vsem prijateljstvu.

Zdaj sem si izbral staro mesto Benicia ob prelivu Carquinez za svoj glavni stan. V kopici ribiških pokritih čolnov, zasidranih ob obali, je bivala meni podobna prijazna družba pivcev in klatežev in tem sem se pridružil. Ostajal sem dlje časa na suhem, se motil z lovom na losose in delal kot pomožni ribiški čuvaj pohode po zalivu in po rekah, pil vedno več in se učil popivanja vedno bolje. V pijači sem se lahko kosal z vsakim, in sem pogosto pil več kot mi je prijalo, da bi pokazal silo svoje možatosti. Ko so neko jutro izmotali moje nezavestno telo iz mrež, visečih na drogovih za  sušenje, med katere sem v minuli noči neumno, slepo zlezel, in ko je vsa obala govorila o tem, se hahljala in smejala in spet pila, sem bil v resnici ponosen. To je bilo junaštvo.

In ko nekoč kar tri tedne neprenehoma niti trenutek nisem bil trezen, sem bil prepričan, da sem dosegel višek. Res, v tej smeri človek ni mogel dalje. Čas je bil, da odrinem odtod. Kajti vedno, najsi sem bil pijan ali trezen, mi je nekaj v ozadju moje zavesti šepetalo, da to popivanje in to pustolovsko življenje po zalivu sploh ni bilo življenje. Ta šepet je bila moja sreča. Slučajno sem bil tako ustvarjen, da sem slišal ta šepet, ki se je glasil, venomer glasil preko vsega sveta. To ni bila pamet. Bila je radovednost, želja po spoznanju, neka nemirnost in iskanje stvari, ki so bile čudovite, ki sem jih po vsej sili nekako slutil ali uganil. Čemu je bilo vse to življenje, sem se vprašal, če je to bilo vse? Ne, daleč za tem je bilo nekaj več. In v zvezi z mojim mnogo poznejšim razvojem v pivca se mora ta šepet, ti obeti stvari v ozadju življenja upoštevati, ker jim je bi lo usojeno, da so imeli strašen pomen za moje poznejše spopade s kraljem Alkoholom.

Kar pa meje neposredno potrdilo v sklepu, da odidem odtod, je bilo nekaj, kar mi je napredel kralj Alkohol - nekaj strašnega in neverjetnega, kar mi je pokazalo do tedaj neslutene prepade pijanosti. Ob eni zjutraj sem se po silnem popivanju primajal na krov svoje barke na koncu pristanišča spat. Bibavica je drla po prelivu Carquinez kakor po mlinskem koritu in oseka ie bila že Dri kraiu. ko sem štrbunknil čez krov. V Pristanišču ni bilo nikogar, nikogar na barki. Morski tok meje nesel naprej. Nisem bil osupel. Nezgoda se mi je zdela imenitna. Bil sem dober plavalec in v mojem razvnetem stanju meje dotikanje vode z mojo kožo ohlajalo kakor hladno platno. Še malo se nisem zmenil za vso smrtno nevarnost.

In tedaj mi je kralj Alkohol zaigral svojo blazno pesem. Nenadoma me je obšla neka sanjava misel, da me morski tok odnaša. Bolestnih čustev nisem imel nikoli. Misli na samomor mi niso nikdar šinile v glavo. Zdaj pa, ko so mi šinile, so se mi zdele krasen, sijajen vrhunec, popoln zaključek moje kratke, a nemirne življenjske poti. Jaz, ki nisem nikoli poznal ljubezni dekleta, ne ljubezni žene in ne ljubezni otrok, ki se nisem nikdar igral po širnih, radostnih poljanah umetnosti, niti plezal v zvezdno hladne višave modroslovja, niti na lastne oči videl več kot za ost bucike površine prekrasnega sveta - jaz sem dognal, daje bilo to vse, da sem videl vse, živel vse, bil vse, kar je bilo vredno življenja, in daje zdaj čas, da končam. To je bilo tisto delo kralja Alkohola, ki mi je zajel domišljijo in me v omotnih sanjah vlekel v smrt.

Ej, znal je prepričevati! V resnici sem okusil vse, kar nudi življenje, in to ni bilo mnogo. Živinska pijanost, v kateri sem mesece preživel (spremljala stajo čut ponižanja in staro čustvo zaveti greha) je bila poslednje in najboljše od vsega in koliko je bilo to vredno, sem lahko sam sprevidel. Pred seboj sem videl vse propadle postopače in barabe, katerim sem dajal za pijačo. To je bilo vse, kar je ostalo od življenja. Sem hotel postati podoben njim? Tisočkrat ne; in pretakal sem solze sladke žalosti nad svojo prekrasno mladostjo, ki je plavala z morskim tokom na odprto moije. (Kdo še ni videl jokajočega piianca, turobnega oiian-ca? Najdeš jih po vseh krčmah, ki pripovedujejo, če ne najdejo drugega poslušalca, svojo bedo točaju, ki je plačan, da posluša in s samim mrzlim poslušanjem tolaži njih bedno dušo.)

Voda je bila prijetna. To je bila smrt za mož. Kralj Alkohol je spremenil godbo, ki jo je igral v mojih, od pijače podivjanih možganih. Proč s solzami in kesanjem! To je bila smrt junaka, storjena z lastno roko in iz lastne volje. Tako sem zapel svojo mrtvaško pesem in jo radostno prepeval, dokler me ni klokotanje in pljuskanje valov morskega toka v ušesih opomnilo na moj bedni položaj.

Pod mestom Benicio, kjer sega pristanišče Solano v morje, se preliv razširi v Zaliv Turnerjevega doka, kakor mu pravijo pomorščaki, ki vozijo po zalivu. Bil sem v obalnem toku, ki je drl pod pristaniščem Solano in naprej v Turnerjev zaliv. Že od nekdaj sem poznal sesalno moč, ki nastane, ko tok zavije okoli Mrtvaškega otoka in dere naravnost proti pristanišču. Ni me bilo volja, da bi plaval skozi med tistimi koli. Ne bi bilo lepo in moja pot, če bi šel s tokom iz zaliva, bi se zavlekla za celo uro, ko bi plaval po zalivu naokoli.

Slekel sem se v vodi in krepko plaval čez morski tok v pravem kotu. In nisem odnehal, dokler nisem po pri-staniščnih lučeh spoznal, da me bo tok varno nesel mimo konca pristanišča. Nato sem se obrnil na hrbet in počival. Plavanje je bilo utrudljivo, in rabil sem nekaj časa, da sem prišel do sape.

Bil sem Židane volje, saj se mi je posrečilo izogniti se sesalni sili toka. Znova sem zapel svojo mrtvaško pesem - na licu mesta popolnoma izmišljeno mešanico od strupa zmešanega mladeniča.

»Nikar še ne poj,« je zašepetal kralj Alkohol. »V Solanu delaio vso noč. V Dristanišču so železničarji. Slišali te bodo, se pripeljali s čolnom in te rešili, ti pa nočeš biti rešen.«

Resje, nisem hotel. Kaj? Da bi me oropali junaške smrti? Nikdar! In ležal sem vznak v svetlobi zvezd, opazoval znane luči pristanišča, rdeče in zelene in bele, ko so se pomikale mimo, in jemal od vsake in vseh otožno slovo.

Ko sem bil spet proč od zemlje, sredi preliva, sem znova zapel. Zdaj pa zdaj sem naredil nekoliko sunkov, na splošno pa sem se zadovoljil s tem, da sem plaval na gladini in sanjal dolge, pijane sanje. Preden se je naredil dan, so me hladna voda in v njej prebite ure, dovolj streznile, da sem začel ugibati, v katerem delu zaliva sem, in ali me ne bi obrat toka zajel in me ponesel spet nazaj, preden bi priplaval v zaliv San Pablo.

Nato sem najprej spoznal, da sem bil močno utrujen, ves premražen in popolnoma trezen in da me niti najmanj ni bila volja, da bi utonil. Razločil sem topilnico Selby na obali Contra Costa in svetilnik na otoku Mare. Začel sem plavati proti Solanskemu obrežju; bil sem pa tako slab in premražen in sem tako malo napredoval in s tako muko, da sem nehal in sem bil zadovoljen, da meje voda sama nesla. Samo zdaj pa zdaj sem naredil kak sunek, da sem vzdržal ravnotežje v vrtincih toka, ki so se na vodni gladini vedno hitreje premikali. Začutil sem strah. Bil sem trezen in nisem hotel umreti. Našel sem nešteto vzrokov, da bi še živel. Čim več vzrokov sem našel, tem bolj verjetno se mi je zdelo, da bom le utonil.

Po štirih urah, ko sem bil v vodi, me je našel dan v žalostnem položaju v vrtincih ob svetilniku na otoku Mare, kjer sta se nagli plimi preliva Vallejo in preliva Carauinez trčili in kjer sta se ravno v tistem času borili zoper plimo, prihajajočo od zaliva San Pablo proti njima. Vzdignil se je močan veter in živahni valčki so mi venomer udarjali v usta in začel sem požirati morsko vodo. Kot izkušen plavalec sem dobro vedel, da me bo kmalu konec. Tedaj je prišla ladja - neka grška ribiška ladja, namenjena v Vallej o; in spet meje moja narava in telesna sila rešila pred kraljem Alkoholom.

Mimogrede naj omenim, da takšna mora, kakor jo je kralj Alkohol meni zagodel, ni nič nenavadnega. Popolna statistika, koliko odstotkov vseh samomorov gre na rovaš kralja Alkohola, bi bila strahovita. V mojem primeru, ko sem bil zdrav, normalen, mlad, poln življenja, je bila misel na samomor nekaj nenavadnega; a upoštevati je treba, da je sledila dolgemu popivanju, ko so mi bili živci in možgani strašno zastrupljeni, in daje bila dramatična, romantična plat moje domišljije, zblaznela po pijači do besnosti, vesela tega domisleka. In vendar izvršijo starejši, bolj bolestni pivci, bolj zdelani od življenja in bolj razočarani, samomor navadno po dolgem popivanju, ko so njihovi živci in možgani skoz in skozi prepojeni s strupom, ki jim ga je vbrizgal kralj Alkohol.

DVANAJSTO POGLAVJE

Tako sem zapustil Benicio, kjer meje kralj Alkohol skoraj zvil, in sem se podal dalje v svet za šepetom iz ozadja življenja. Kjerkoli sem hodil, je pot držala po cestah, namočenih z alkoholom. Možje so se povsod zbirali po krčmah. Krčme so bile klubi siromaka in so bile edini klubi, do katerih sem imel pristop. V krčmi sem se lahko seznanil. Stopil sem lahko v krčmo in govoril z vsakim človekom. Po tujih mestih, velikih in majhnih, je bila krčma edini kraj, kamor sem lahko šel. V trenutku, ko sem stopil v krčmo, nisem bil več tujec v nobenem mestu.

In prav na tem kraju mi bodi dovoljeno, da vpletem izkušnje, ki ne segajo dlje nazaj kot v minulo leto. Vpregel sem štiri konje v lahek voz, vzel s seboj Charmian in se vozil tri mesece in pol po najbolj divjih gorskih krajih držav Kalifornije in Oregona. Vsako jutro sem opravil svoje redno dnevno pisateljsko delo. Ko je bilo to gotovo, sem vozil dalje od poldneva naprej in vse popoldne do prihodnje postaje. Ker pa je bila razdalja med posameznimi postajami neenaka in je bilo stanje cest zelo različno, je bilo treba že dan prej narediti načrt za vožnjo naslednjega dne in za moje delo. Moral sem vedeti, kdaj naj odpeljem, da začnem pravočasno pisati, da opravim svojo vsakdanjo nalogo. Če se je namerilo, da je vožnja obetala biti dolga, sem vstal ob petih zjutraj in sedel k pisanju. Kadar pa se mi je obetala lažja pot, mi ni bilo treba začeti pisati pred deveto uro.

Toda kako narediti načrt? Čim sem prišel v kak kraj in postavil konje v hlev, sem na poti od hleva do hotela stopil v krčmo. Prva stvar je bila pijača - ja, hotel sem piti; pri tem pa se tudi ne sme pozabiti, da sem se bil ravno na ta način naučil potrebe po pijači, ker sem hotel zvedeti to in ono. No, prva stvar je bila pijača.

»Dajte še Vi kaj!« sem dejal točaju. In ko sva pila, sem začel spraševati po cestah in postajah za naprej.

»Čakajte, da pomislim,« je dejal točaj; »tu je cesta čez Tanvaterski prelaz. Po navadi je bila dobra. Pred tremi leti sem hodil po njej. A letošnjo pomlad so jo zaprli. Veste kaj, vprašam Jerryja...« In točaj se obrne in nagovori kakega možaka, ki sedi za mizo ali sloni ob točilnici bolj daleč proč in ki utegne biti Jerry ali Tom ali Bill.

»Ti, Jerry, kakšna pa je zdaj Tarwaterska cesta? Prejšnji teden si bil doli pri Wilkinsu.«

In medtem, ko Bill ali Jeny ali Tom poganja svoj stroj za mišljenje in govorjenje, ga povabim, naj pride še on z nama pit. Nato se razvije pogovor, ali bi bila ta cesta priporočljiva ali ona, katera postaja bi utegnila biti najboljša, koliko časa bi potreboval do tja, kje so najboljši potoki za postrvi in tako dalje, in v tem pogovoru se pridružijo drugi možje in nadaljnja pijača.

Še dve krčmi ali tri, pa se ga naberem malce in poznam skorajda vsakega v mestu, vem vse o mestu in precej o okolici. Poznam odvetnike, urednike, trgovce, domače politike in kmete, ki so prišli v mesto, lovce in rudarje, tako da se Charmian čudi, ko se sprehajava po glavni ulici gor in dol koliko znancev imam v tem popolnoma neznanem mestu.

Tu sem pokazal uslugo, ki jo izkazuje kralj Alkohol, uslugo, s katero povečuje svojo moč nad ljudmi. In povsod po vsem svetu, kjerkoli sem hodil vsa ta leta, je bilo isto. Naj je bil kak kabaret v Latinski četrti, kavarna v kaki zakotni italijanski vasi, beznica v mornarskem delu mesta ali pa v klubu pri škotskem žganju s sodavico, vedno in povsod, kjer se pajdaši kralj Alkohol, sem prišel precej v stik z ljudmi, se shajal in seznanjal z njimi. In v dobrih prihodnjih časih, kadar bo kralj Alkohol z ostalimi barbarizmi vred pregnan, bo treba dobiti namesto krčme kako drugo ustanovo, kako drugo zbirališče, kjer se bodo neznani shajali in se seznanjali s še bolj neznanimi možmi, kjer bo popotnik in kjer bo brezdružinski našel - ljudi...

Povrnem se k svoji povesti! Ko sem obrnil Benici hrbet, je moja pot držala skozi krčme. Zoper pitje si nisem bil ustvaril nobenih načel in okus te tekočine mi je bil zoprn kakor vedno. Toda postal sem spoštljivo nezaupljiv do kralja Alkohola. Nisem mogel pozabiti tistega, kar mi je bil zagodel - meni, ki nisem hotel umreti! Tako sem pil dalje in budno pazil na kralja Alkohola, trdno odločen, da se

postavim po robu vsem bodočim prišepetavanjem za samomor.

V tujih mestih sem sklepal v krčmi neposredna poznanstva. Ko sem se klatil po svetu in nisem imel s čim plačati postelje, je bila krčma edini kraj, ki meje sprejela in mi dala prostora pri ognju. Stopil sem lahko v krčmo, se umil, okrtačil in počesal. In krčme so šle vedno tako vražje na roke. V moji zahodni domovini sem jih povsod dobil.

Tako zlahka nisem mogel stopiti v stanovanje neznanih ljudi. Njihova vrata mi niso bila odprta; pri njihovem ognjišču ni bilo prostora zame. Tudi cerkva in duhovnikov nisem nikoli poznal. In ker jih nisem poznal, me ni nič vleklo k njim. Mimo tega ni bilo zame tedaj nobenega vabljivega čara na njih, nič romantičnega, nič, kar bi mi obetalo dogodivščine. Pri njih se pač ni nikdar nič zgodilo. Vedno so živeli in ostali na istem mestu, bili so bitja reda, ozkosrčni, sami zase.

Bili so brez veličine, brez burne domišljije, brez družabnosti. A ravno prave fante, naravne in duhovite, smele in divje, kadar priložnost nanese, sem želel spoznati,  fante z velikodušno roko in s plemenitim srcem in ne šlev.

In, nate, spet eno pritožbo, ki jo izrekam zoper kralja Alkohola. Pridobiva si namreč prav te dobre fante -fante, ki imajo ogenj in duha v sebi, velikost in toploto in najboljše vseh človeških slabosti. In kralj Alkohol jim ugasne ogenj, uleni delavnost, če pa jih ne umori kar takoj ali ne naredi iz njih blaznežev, jih posurovi in podivja, jim spači in skazi prvotno dobrotljivost in nežnost njihove narave.

O! - jaz govorim iz poznejše izkušnje - Bog me pa obvaruj povprečnih ljudi! Takih, ki niso dobri tovariši, tistih, ki so hladnega srca in hladnega uma; ki ne pijejo ne kadijo ne kolnejo ali ne store karkoli takega, kar je drzno in kar dobro de in kar uščene, ker v njihovih slabotnih živcih nikdar ni vrelo in kipelo življenje, da bi ušlo čez rob in bi bilo od vraga smelo! Na take ne naletiš v krčmi, niti da bi se pehali za izgubljene stvari, niti da bi se ognjevito zaživeli v pustolovstva, niti da bi ljubili blazno, kakor ljubijo blazno ljubimci po sami volji božji. Taki imajo preveč opravka s tem, da so jim noge suhe, da jim srce redno bije in da dosegajo s svojo duševno povprečnostjo uspehe, ki niso bog ve kako mikavni.

In tako mečem svojo obtožbo kralju Alkoholu v obraz.

Prav one, dobre tovariše, ki so kaj vredni, fante, ki imajo to slabost, da imajo preveč moči, preveč duha, ki imajo ogenj in plamen od samega vraga, a preveč, take on vabi in ugonablia.

Seveda ugonobi slabiče; toda s temi najslabšimi, ki jih rodimo, se tukaj ne ukvaijam. Menije važno, daje toliko najboljših, ki jih kralj Alkohol ubija. In vzrok, zakaj ubija te najboljše, je, ker stoji kralj Alkohol ob vsaki cesti in poti, je dostopen, zaščiten z zakonom, pozdravljan od policaja na uradni poti, in jih ogovarja, ter vede za roko v kraje, kjer se shajajo dobri in drzni tovariši in krepko pijo. Če ne bi bilo kralja Alkohola, bi se ti drzni ljudje še vedno rodili, toda kaj vse bi ustvarjali, namesto da poginjajo!

TRINAJSTO POGLAVJE

Ko sem prišel s svojih potovanj spet v Oakland, sem se vrnil na obalo in obnovil tovarištvo z Nelsonom, ki je živel zdaj ves čas na kopnem in še bolj divje kot prej. Tudi jaz sem preživel svoj čas z njim na kopnem, le da sem šel tu in tam za več dni v zaliv in pomagal na barkah, ki so imele premalo momaijev.

Posledica je bila, da se mi ni krepila moč, ker mi je manjkalo prostega zraka in zdravega dela. Pil sem vsak dan in kadarkoli je le priložnost nanesla, sem pil čez mero. Še vedno sem živel v napačnem mnenju, da je skrivnost kralja Alkohola v tem, da je človek pil do živinske nezavesti. V tej dobi sem postal skoraj skozi in skozi prepojen z alkoholom. Živel sem tako rekoč v krčmi; postal sem gostilniški postopač in še kaj hujšega.

In ravno takrat meje kralj Alkohol dobival v roke na bolj zvijačen, čeprav ne manj poguben način kot takrat, ko meje skoraj poslal z bibavico na odprto morje. Manjkalo mi je še nekoliko mesecev do sedemnajstega leta. Misel na kakršnokoli trajno delo mi je bila mrzka; bil sem prepričan, da sem precej žilav človek med temi precej žilavimi možmi, in sem pil, ker so ti možje pili in ker sem moral ohraniti svoj ugled pri njih. Pravih deških let nisem nikoli poznal in v tej svoji prezgodnji možatosti sem bil poln trde in bridke modrosti. Četudi nisem nikdar poznal ljubezni dekleta, sem se plazil po takih nižinah, da sem bil dodobra prepričan, da poznam vso abecedo ljubezni in življenja. In to znanje ni bilo prijetno. Ne da bi bil črnogled sem bil popolnoma prepričan, daje bilo življenje brez cene in brez vrednosti.

Vidite, kralj Alkohol me je otopil. Prejšnje ostrine mojega duha so se skrhale. Radovednost me je zapuščala. Kaj je bilo meni mar, kaj je bilo na drugi strani sveta? Moški in ženske pač, prav močno podobni moškim in ženskam, kakršne sem poznal jaz; ženijo in možijo se in vsa malenkost se suče okoli malenkostnih človeških zadev; in okoli pijače tudi. Toda druga stran sveta je bila predaleč, da bi šel tja po pijačo. Tukaj mi je bilo treba stopiti samo do vogala in v krčmi Joea Vigyja sem dobil vse, kar sem hotel. In Johnny Heinhold je še vedno vodil krčmo pri Poslednji priložnosti. In krčme so bile na vseh vogalih in med vogali.

Bolj ko sta mi duh in telo slabela, bolj je postajal šepet iz ozadja življenja nejasen. Nekdanja nemirnost je dremala. Saj sem tukaj v Oaklandu lahko prav tako zgnil in umrl kakor povsod drugod. In jaz bi skoraj tako zgnil in umrl in ob hitrosti, s katero me je kralj Alkohol vodil, niti ne v prav dolgem času, če bi bila stvar odvisna samo od njega. Učil sem se spoznavati, kaj se pravi biti brez teka. Učil sem se spoznavati, kaj se pravi zjutraj vstajati trepetaje, z drhtečim želodcem, z odrevenelimi prsti, in spoznavati tisto pijančevo potrebo po kozarcu žganja, da si opomore. (O, kralj Alkohol je čudovit čarovnik. Ožgani in zastrupljeni možgani in telo se vračajo, da bi prišli v red, ravno k onemu strupu, ki je povzročil škodo.)

Ukan kralja Alkohola ni ne konca ne kraja. Skušal meje zapeljati, da bi se sam usmrtil. Zdaj v tem času se ie nošteno trudil, da bi me ugonobil na Driiazno hiter način. Ker pa ni bil s tem zadovoljen, je poskusil z drugo zvijačo. Malo, malo je manjkalo, da me ni ujel, vendar ravno tedaj sem se nečesa naučil o njem - in postal sem bolj moder in bolj bistroumen pivec. Spoznal sem, daje moja sijajna narava imela svoje meje, da pa kralj Alkohol ni imel nobenih mej. Spoznal sem, da je lahko v eni kratki uri ali v dveh obvladal mojo močno glavo, moja široka pleča in moje mogočne prsi ter me položil na hrbet in mi z vražjim prijemom za grlo davil življenje iz telesa.

Nelson in jaz sva sedela v krčmi Overland. Bilo je zgodaj zvečer in edini vzrok, da sva bila tam, je bil, ker sva bila suha in ker je bil čas volitev. Gotovo vam je znano, da imajo politiki in pričakovalci javnih služb ob volitvah navado hoditi po krčmah, da si pridobe glasov. S suhim grlom sediš pri mizi in ugibaš, ali bo kdo prišel in ti kupil pijače, ali pa premišljaš, če imaš kredit v kaki drugi krčmi in ali bi bilo vredno hoditi tako daleč, prepričat se o tem, kar se vrata krčme od-pro na stežaj in v krčmo stopi družba dobro oblečenih mož, večinoma lepo rejenih in izžarevajočih ozračje sreče in tovarištva.

Ti možje imajo nasmeh in pozdrav za vsakogar - za tebe, ki nimaš za kozarec piva v žepu, za boječega klateža, ki preži v kotu in prav gotovo nima niti volilne pravice, toda kaj lahko odpre kako prenočišče. In kadar odpro ti politiki vrata na stežaj in pridejo v krčmo s širokimi pleči, mogočnimi prsi in obilnimi trebuhi, ki jih morajo narediti optimiste in gospodarje življenja, ej, tedaj vzdigneš glavo pokonci. Vse ti kaže, da bo večer navsezadnje vendarle prijeten in da boš v naj-slabšem slučaju malo dobre volje. In - kdo ve - bogovi utegnejo biti dobri, mogoče pride še druga pijača in se noč sijajno in krasno konča. Prvo pa, česar se zaveš, je, da stojiš v vrsti pri točilnici, zlivaš po grlu pijačo in spoznavaš imena gospodov in uradov, kijih upajo doseči.

V tej dobi, ko so politiki hodili po krčmah, sem dobival bridke mrvice vzgoje in spoznaval, da mi iluzije ginejo - jaz, ki sem drhte požiral knjige kakor Begunec iz ječ in Od sirote do predsednika. Res, spoznaval sem, kako imenitne stvari so politika in politiki.

No, tisti večer sva suha, žejna, a polna pijanske vere v nepričakovano pijačo sedela z Nelsonom v krčmi Overland in čakala, da se kaj prikaže, v prvi vrsti kak politik. In tedaj je vstopil Joe Goose - tisti, ki je imel neugasljivo žejo, zlobne oči, po strani nos in rožnat telovnik.

»Alo, fanta - pijača zastonj - kolikor jo hočeta. Vidva morata biti zraven.«

»Kje pa?« sva hotela vedeti.

»Kar z menoj! Spotoma vama povem. Niti minute ne smemo izgubiti.« In ko smo dirjali v mesto, je Joe Goose pravil:

»Gre za gasilsko društvo iz Hancocka. Drugega vama ni treba, kakor da oblečeta rdečo srajco, deneta čelado na glavo in vzameta baklo v roko. Gasilci se odpeljejo s posebnim vlakom v Haywards, kjer bo parada.«

Mislim, da je bil kraj, kamor so bili namer njeni, Haywards. Lahko da pa je bil tudi San Leandro ali Niles. In da se ne bom zmotil, povem, da se ne spominjam, ali je bilo gasilsko društvo iz Hancocka republikanska ali demokratska organizacija. Naj bo kakor hoče, politikom, ki so bili njeni voditelji, je primanjkovalo baklonoscev in vsakdo, ki se je hotel parade udeležili, se je lahko zastonj napil, če je le hotel.

»V mestu bodo pogostili vsakogar, ki pride z njimi,« je nadaljeval Joe Goose. »Če bo kaj pijače? Tekla bo kot voda. Politiki so pokupili vse zaloge po krčmah. Plačati ne bo treba nič. Samo k točilnici stopiš in naročiš, kar hočeš. Vse mesto bomo spravili pokonci.«

V gasilskem domu na Osmi cesti blizu Broadwaya smo oblekli gasilske srajce in nataknili čelade na glavo, dobili bakle, nato pa so nas nagnali v vlak, čeprav smo godrnjali, ker nam niso dali pred odhodom niti enega kozarca pijače! O, ti politiki so imeli že večkrat opraviti s tiči naše sorte. V Haywardsu tudi ni bilo pijače. Najprej parada, zaslužite si pijačo, je bilo geslo tistega večera.

Parada je bila pri kraju. Potem pa so se odprle krčme. Najeli so bili posebne točaje in pivci so se trli stoječ po šest drug za drugim pred čez in čez politimi in nepo-brisanimi točilnicami. Ni bilo časa, da bi brisali točilnice ali spirali kozarce ali storili to in ono, samo točili so. Oaklandska obala zna biti resnično žejna, kadar je treba.

To trenje in prerivanje pred točilnico nam je bilo prepočasno. Pijača je bila naša. Politiki sojo kupili nam. Mar nismo pomagali pri paradi in si jo zaslužili? Zato smo napravili napad od strani na točilnice, potisnili ugovarjajoče točaje v stran in si sami vzeli steklenice, seveda tiste, ki so bile napolnjene s pijačo.

Zunaj smo odbili steklenicam vratove ob robu cestnega tlaka in pili. Joe Goose in Nelson sta že vedela, kaj je čisto žganje, če ga piješ v veliki množini, jaz pa še ne. Jaz sem še vedno živel v napačni misli, da mora človek vse spiti, kar more dobiti - posebno, če nič ne stane. Delili smo svoje steklenice z drugimi, pili sami precej, jaz pa največ. In jaz nisem maral za tisto pijačo. Pil sem jo, kakor sem s petimi leti pil pivo in s sedmimi vino. Potlačil sem slabost, ki me je obhajala, in vlival pijačo kakor zdravilo. In če smo hoteli novih steklenic, smo šli v druge krčme, kjer je bila pijača zastonj, in smo si sami postregli.

Niti najmanj pojma nimam, koliko sem spil: sta bila dva litra ali jih je bilo pet. Vem samo toliko, da sem začel orgijo s požirki po četrt litra, ne da bi pil vodo na to, in si s tem izplaknil okus ali zredčil žganje.

Politiki pa so bili prerazumni, da bi pustili v mestu polno pijancev z oaklandske obale. Ko je prišel čas odhoda, so nas začeli zbirati po krčmah. Jaz sem že čutil moč žganja. Izgnali so naju z Nelsonom iz neke krčme in oba sva se znašla v zadnji vrsti zelo neurejene trume. Junaško sem se gnal naprej, zavest mi je ginila, noge so se mi šibile, v glavi se mi je vrtelo, srce mi je razbijalo, pljuča so hropeč lovila sapo.

Slabost se me je tako hitro lotevala, da so mi omotični možgani pravili, češ, zgrudil se bom in ne bom prišel do vlaka, če ostanem zadaj v sprevodu. Zapustil sem vrste in stekel po pločniku ob cesti pod košatim drevjem naprej, Nelson pa, krohotaje za menoj. Nekatere stvari so mi pri tem ostale živo v spominu, kakor spomin na hude sanje.

Posebno se spominjam na tista drevesa in kako sem obupno tekel pod njimi in kako se je vzdignil med ostalimi pijanci glasen krohot, kadar sem padel. Menili so, da se samo delam tako pijanega. Niti sanjalo se jim ni, da me je kralj Alkohol na smrt tiščal za grlo. Ampak jaz sem to vedel. Spominjam se na bežno grenkost, ki sem jo občutil, ko sem spoznal, da se borim s smrtjo in da oni drugi tega ne vedo. Bilo mi je, kakor da bi se potapljal v pričo množice gledalcev, ki so mislili, da v njihovo zabavo zbijam šale.

In ko sem tekel tam pod drevesi, sem padel in izgubil zavest. Kaj se je potem zgodilo, so mi morali razen ene nejasne izjeme šele povedati. Nelson meje s svojo silno močjo pobral, me vlekel dalje in spravil na vlak. Ko me je posadil na sedež, sem se boril za sapo in jo hropeč lovil tako silno, daje kljub svoji pijanosti spoznal, kako huda mi prede. Zdaj vem, da bi me lahko vsak trenutek zadela smrt. Pogostokrat se z grozo spominjam, da nisem bil nikoli bliže smrti kakor takrat. Samo iz Nelsonovega opisa vem, kako sem se takrat vedel.

Mene je žgalo, v menije žgalo od ognja ter zaduhe in treba mi je bilo zraka. Blazno sem si želel zraka. Moji napori, da bi odprl okno, so bili zaman, kajti vsa okna v vozu so bila pritrjena z vijaki. Nelson je že videl ljudi, ponorele od pijače, in je mislil, da se hočem vreči skozi okno. Skušal meje zadržati, a jaz sem se mu upiral. Pograbil sem neko baklo in razbil šipo.

Na oaklandski obali sta bili glede Nelsona dve stranki: ena zanj, druga zoper njega, in v vozu so bili pristaši obeh strank, ki so imeli v sebi več pijače kot je bilo prav. Ko sem razbil okno, je bilo to znamenje za Nelsonove nasprotnike. Eden izmed njih je segel po meni in me zvrnil po tleh in tako začel boj, o čemer se ne zavedam ničesar razen onega, kar so mi pozneje povedali, in da meje drugi dan bolela čeljust od udarca, ki me je podrl na tla. Možak, ki me je udaril, je padel name, Nelson pa nanj, in pravijo, da je po splošnem pretepu, ki se je na to začel, ostalo malo celih oken v razbitem vozu.

Da sem bil do nezavesti pobit, je bilo menda najboljše, kar se mi je moglo zgoditi. Moji silni napori bi bili samo pospešili že tako nevarno pospešeno utripanje srca in povečali potrebo kisika v dušečih se pljučih.

Ko je bil boj končan in sem se predramil, se nisem prav osvestil. Nič bolj se nisem zavedal kakor človek, ki se potaplja pa se še vedno napenja, čeprav je že izgubil zavest. Ne spominjam se, kaj sem delal, vpil sem: »Zraka! Zraka!« tako vztrajno, da se je Nelsonu posvetilo, da ne mislim na samomor. Zato je otrebil steklene črepinje iz okna in me pustil, da sem pomolil glavo in pleča ven. Spoznal je resnost mojega stanja in me držal okoli pasu, da ne bi še bolj zdrknil skozi okno. Vso ostalo vožnjo do Oaklanda sem držal glavo in rame skozi okno in se branil kot norec, kadarkoli me je kdo skušal potegniti v voz.

In takrat se je zasvetil v meni en sam nejasen žarek prave zavesti. Edino, kar pomnim od takrat, ko sem padel pod drevjem, pa do naslednjega večera, ko sem se prebudil, je to, da sem držal glavo skozi okno z obrazom proti vetru, ki ga je delal vlak, da so iskre letele vame, me pekle in slepile, jaz pa sem na vso moč skušal dihati. Vsa moja volja je bila osredotočena na dihanje - na vdihavanje zraka na vsa pljuča v kolikor mogoče najglobljih duških, da si načrpam v kar najkrajšem času kar največ zraka v pljuča. Ali dihaj ali umri! Bil sem plavalec in potapljač in sem to vedel. In v najne-znosnejših napadih dušenja sem se tega zavedal, obračal sem se proti vetru in iskram in dihal za življenje.

Vse drugo je mrak. Naslednji večer sem v nekem prenočišču na obali prišel k zavesti. Bil sem sam. Zdravnika niso bili poklicali. In jaz bi bil prav lahko tam umrl, kajti Nelson, ki je z ostalimi vred menil, da bom samo pijanost prespal, meje bil pustil sedemnajst ur ležati v nekaki mrtvičnosti. Marsikdo je že umrl od nenadnega učinka enega litra žganja ali več, kakor je znano vsakemu zdravniku.

Navadno se o vajenih pivcih bere, da so umrli take smrti, ko so pili za stavo. Ampak jaz tega še nisem vedel - takrat. Tako pa sem to spoznal. Ne po svoii zaslugi ali moči, temveč samo po dobri sreči in trdni naravi. Spet je moj čvrsti telesni ustroj zmagal nad kraljem Alkoholom. Znova sem se rešil groba, se zvlekel skozi novo močvirje in si tako s smrtno nevarnostjo pridobil spoznanje, ki mi je dalo sposobnost, da sem z razumom pil še mnogo let.

Sveta nebesa! To se je zgodilo pred dvajsetimi leti in jaz sem še vedno precej in prav pametno živ; in v tej kopi let sem veliko videl, veliko storil, veliko živel; in zgrozi me, kadar pomislim, s kakšno težavo sem utekel smrti, kako malo je manjkalo, da nisem bil ob ono prekrasno petino stoletja, ki je bila potem moja. O, pa ni bila kralja Alkohola krivda, da me ni končal tisto noč, ko sem delal za gasilsko društvo iz Hancocka.

ŠTIRINAJSTO POGL AVJE

Bilo je v zgodnji zimi leta 1892, ko sem sklenil, da grem na morje. Moja izkušnja z gasilskim društvom v Hancocku je bila kaj malo vzrok temu. Še vedno sem pil in zahajal v krčme - tam sem bil tako rekoč doma.

Žganje je bilo po mojih mislih nevarno, a nič napačno.

Žganje je bilo nevarno kakor vse druge nevarne stvari v naravnem svetu. Možje so umrli od žganja; ampak tudi ribiči so se prevrnili in utonili, klateži so prišli pod vlak, ki jih je raztrgal na kosce. Človek, ki se skuša z vetrovi in valovi, z vlaki in krčmami, mora rabiti pamet. upijaniti se po načinu mož, je že prav, ampak človek mora to storiti z razumom. Celih litrov žganja ne bom pil več.

Kar meje prav za prav spodbudilo, da grem na morje, je bilo to, da se mi je prvič prikazala smrtna pot, ki jo ima kralj Alkohol pripravljeno za svoje častilce. Vendar ta prikazen ni bila jasna in je bila sestavljena iz dveh delov, ki sta bila tačas nekam pomešana med seboj. Opazujoč može, s katerimi sem se družil, sem dobil vtis, daje bilo življenje, kakor smo ga živeli mi, bolj uničevalno kot ono, ki ga je živel povprečen človek.

Kralj Alkohol je, oviraje nravnost, zavajal v zločin. Vsepovsod sem videl, da so ljudje v pijanosti storili reči, ki jim treznim niti v sanjah ne prišlo na misel, da bi jih storili. Pa to še ni bilo najhujše. Najhujša je bila kazen, ki je morala biti plačana. Zločin je bil uničevalen. Pivski tovariši, ki so trezni bili dobri ljudje in nedolžni, so uganjali blaznosti in nasilja, kadar so bili pijani. In nato jih je pobrala policija in izginili so iz našega obzorja. Včasih sem jih obiskal v zaporu in se poslovil od njih, preden so odšli preko zaliva in oblekli obleko zločincev. Pa vedno in vedno sem slišal isti vzklik: »Če ne bi bil pijan, bi tega ne bi storil!« In včasih so se pod vplivom kralja Alkohola godile strašne reči -reči, ki so pretresle še mojo otrdelo dušo.

Drugi del smrtne poti je bila pot pijancev iz navade, ki so brez vidnega vzroka odšli na oni svet. Ko so zboleli, celo za malenkostno boleznijo, ki bi jo vsak navaden človek lahko prestal, so kar odšli v krtovo deželo. Včasih so jih našli mrtve v postelji, ne da bi se kdo pobrigal zanje; včasih so potegnili njihova trupla izvode, včasih pa jih je doletela navadna nezgoda, kakor na primer Billa Kelleya, ki je pijan razkladal tovore, pa mu je pri tem odtrgalo prst, ki bi bil ob priložnosti prav tako lahko glava.

Tako sem preudarjal svoj položaj in sem spoznal, da sem zašel na slaba pota življenja. Ta pot je prehitro vodila v smrt, da bi prijala moji mladosti in življenjski moči. In samo ena pot je držala: iz nevarnega življenja, strani od tod. V zalivu pri San Franciscu je prezimovalo brodovje za lov na morske leve in po krčmah sem naletel na kapitane, prve mornarje, krmarje, lovce in veslače. Seznanil sem se z lovcem na morske leve Pe-tom Holfom in se domenil z njim, da bom njegov veslač in se udinjal na isti ladji kakor on. In pri tisti priči sem moral s Petom Holfom izprazniti pol ducata kozarcev, da sva zapečatila dogovor.

In mahoma se je v meni zbudila vsa nemirnost, ki jo je kralj Alkohol uspaval. Mahoma se mi je življenje po krčmah oaklandske obale začelo zdeti zoprno, in čudil sem se, kaj sem sploh kdaj našel tako mikavnega v njem. Tudi misel o tisti smrtni poti, ki se mi je bila porodila v možganih, mi je začela vzbujati bojazen, da se mi ne bi kaj pripetilo, preden bi odpluli, ker je bil dan za odhod določen šele za januar. Živel sem bolj previdno, manj globoko sem gledal v kozarec in bolj pogosto zahajal domov. Kadar je postalo pitje predivje, sem izginil. Kadar je Nelson norel, sem gledal, da sem prišel proč od njega.

Dne 12. januarja 1893 sem izpolnil sedemnajsto leto in 20. januarja sem pri brodarskem posredniku podpisal pogodbo, s katero sem se udinjal na Sofiji Sut-herland, trojambornici za lov na morske leve, ki je bila namenjena na japonsko obrežje. Seveda smo morali piti na to. Joe Vigy je unovčil ček moje predplače in Pete Nolt je dal za pijačo in jaz sem dal za pijačo in Joe Vigy je plačal in drugi lovci so tudi dali za pijačo. Taka je bila pač navada mož, in kdo sem bil jaz, ki sem pravkar izpolnil sedemnajsto leto, da bi zavračal življenjske navade teh vrlih, prsatih, doraslih mož?

PETNAJSTO POGLAVJE

Na Sofiji Sutherland ni bilo nobene pijače in imeli smo enainpetdeset dni sijajne vožnje po južni poti s severovzhodnim pasatnikom do Boninov. To osamljeno otočje, ki pripada Japonski, so si zbrala kanadska in ameriška tjulnarska brodovja za zbirališče. Tukaj so ladje napolnile sode s pitno vodo in oskrbele popravila, preden so krenile na sto dni trajajoče zasledovanje tjulenskih čred ob severni obali Japonske tja noter do Behringovega morja.

Teh enainpetdeset dni krasne vožnje in popolne treznosti je spravilo moje telo v sijajno stanje. Delo mi je pregnalo ves alkohol iz života in od takrat, ko se je vožnja začela, nisem začutil poželenja po pijači. Dvomim, da bi le kdaj mislil na pijačo. V sprednjem kaste-lu (delu ladje) se je pogovor seveda večkrat sukal okoli pijače in možje so si pripovedovali o bolj živahnih ali veselih pijanostih, spominjaje se takih zgodb bolj živo, z večjim veseljem kot vseh drugih prigod svojega pustolovskega življenja.

V sprednjem kastelu je bil naj starejši med vsemi debeli, petdeset let stari Louis. Bil je nekdanji kapitan, ki je prišel na nič. Kralj Alkohol gaje vrgel, in zdaj je zaključeval življenje tam, kjer gaje začel, namreč v sprednjem kastelu. Njegova usoda je naredila name močan vtis. Kralj Alkohol je zmogel še druge reči ne samo umoriti človeka. Louisa ni umoril. Prizadejal mu je še vse kaj hujšega. Oropal ga je duševne sile, visokega mesta in udobnosti, križal njegov ponos in ga obsodil na preprosto, trdo delo navadnega mornarja, ki je imelo tako dolgo trajati kot njegovo zdravje, torej še dolgo.

Imeli smo pot čez Tihi ocean za seboj, zagledali vulkanske, porasle vrhove Boninov, zavozili med klečev-jem v luko, obdano od suhe zemlje, in zarožljali s sidri v bližini kakih dvajset ali več nam podobnih morskih ciganov. Vonj neznanega rastlinstva nam je pihal s tropske zemlje nasproti. Po zalivu so priveslali domačini v čudnih domačih čolnih in Japonci v še bolj čudnih sampanih in prišli na krov. To je bila prva tuja dežela, ki sem jo videl; prišel sem na drugi konec sveta in sem se hotel prepričati, ali je vse resnica, kar sem bral v knjigah. Strašno me je imelo, da bi prišel na suho in se čimprej prepričal.

Viktor, Šved, Aksel, Norvežan, in jaz smo sklenili, da se bomo držali skupaj. In res smo tako dobro držali skupaj, da smo bili vso preostalo vožnjo znani pod imenom Trije tički. Viktorje nama pokazal neko pot, ki je izginila v divjo sotesko, se prikazala spet na strmem obronku iz gole lave, nato spet izginila in se spet prikazala, vedno se dvigajoč med cvetlicami in palmami. Dejal je, da bi jo mahnili po tej poti, in nama je bilo prav, in da bomo tam imeli lep razgled in videli vasi domačinov in nazadnje doživeli sam Bog ve kakšne dogodivščine. Aksel bi na moč rad lovil ribe. Tudi v tem smo bili vsi trije enih misli. Vzeli bomo sampan in najeli nekaj japonskih ribičev, ki poznajo lovišča, in tako bomo imeli imenitno zabavo. Kar se mene tiče, sem bil za vse.

Ko smo napravili načrt, smo odveslali čez čeri iz živih koral na suho in potegnili čoln na belo obalo iz koralnega peska. Šli smo po obrežju pod kokosovimi palmami in prišli v mestece, kjer smo našli več sto razposajenih mornarjev z vseh vetrov, ki so neznansko pili, neznansko prepevali, neznansko plesali - in to vse na glavni ulici v silno nejevoljo peščice japonskih policajev, ki so bili brez moči.

Viktor in Aksel sta dejala, da bi spili en kozarček, preden krenemo na daljno pot. Sem mogel odreči takima vrlima tovarišema? Če skupaj pijemo, drže kozarce v rokah, zapečatimo svoje tovarištvo. Tako je bilo pač življenje. Našemu kapitanu smo se vsi posmehovali in rogali, ker je bil abstinent. Meni niti najmanj ni bilo do pijače, hotel pa sem biti fejst fant in dober tovariš. Tudi Louisov zgled me ni strašil, ko sem zlival pekočo in žgočo pijačo po grlu. Res daje kralj Alkohol Louisa ostudno vrgel, ampak jaz sem bil mlad. Moja krije bila vroča in rdeča, bil sem železne narave; in -no, mladina se vedno prezirljivo posmehuje podrtijam življenja. Čudna, močna alkoholna stvar je bila, ki smo jo pili. Nemogoče je bilo reči, kje ali kako je bila narejena -najbrž je bila kakšna doma zvarjena stvar. Ampak bila je žgoča kot ogenj, čista kot voda in v svojem učinkovanju hitra kot smrt. Z njo so napolnili prazne štirioglate steklenice, v katerih je bil nekoč holandski brinjevec in na katerih je bil že tedaj primerni napis: Žganca Sidro. Iz mesta sploh nismo prišli. Tudi v sampanu nismo šli rib lovit. In čeprav smo v tistem mestu ostali celih deset dni, nismo niti enkrat prehodili tiste divje poti ob čereh iz lave, ki vodi tesno ovinkasta med cvetlicami.

Naleteli smo se na stare znance z drugih ladij, fante, s katerimi smo se pred odhodom seznanili v San Franciscu. In vsako novo srečanje je pomenilo novo pijačo; in toliko smo si imeli povedati, pa spet pijača in pijača in pesmi, ki smo jih morali zapeti; in burke in šale, ki jih je bilo treba razdreti, dokler niso jeli gomazeti črvi domišljije in dokler se mi ni vse to zdelo krasno in čudovito; ti veseli, utrjeni morski voleje, h katerim sem tudi jaz spadal, zbrani na koralni obali v pirovanju. Na misel so mi prišle stare povesti o vitezih, sedečih v velikih dvoranah za mizo, o njihovih družinah in služabnikih in o Vikingih, ki so se gostili, pravkar dospevši z morja in pripravljeni za boj. In spoznal sem, da stari časi niso zamrli in da smo spadali tudi mi k temu starodavnemu rodu.

Sredi popoldneva je Viktor od pijače zdivjal in se je hotel tepsti z vsakomur in vsemi. Pozneje sem večkrat videl norce po celicah norišnic, ki se po nikakor niso vedli drugače kot Viktor, kvečjemu daje bil on še bolj divji. Aksel in jaz, ki sva posredovala kot mirilca, sva bila v metežu osuvana in tepena, naposled pa se je nama z neskončno opreznostjo in pijano prebrisanostjo vendar posrečilo, zvabiti prijatelja v čoln in ga odpeljati na našo ladjo.

Čim pa se je Viktor z nogo dotaknil palube, je začel vso ladjo obračati narobe. Bil je močan za več drugih in je kakor nor tekal okoli. Dobro se spominjam na mornarja, ki gaje stlačil v skrinjo za verige, a mu ni mogel nič žalega storiti, ker ga ni mogel zadeti. Možak se mu je umikal in počepal in Viktor si je polomil vse členke obeh pesti ob mogočnih sklepih sidrnih verig. Ko smo ga zvlekli stran, se je njegova norost obrnila v drugo smer in domišljal si je, da je velik plavalec; v naslednjem trenutku je skočil čez krov in kazal svoje plavalne spretnosti s tem, da je brcal z vsemi štirimi kot bolna želva in pogoltnil mnogo morske vode.

Rešili smo ga, ko pa smo ga privlekli v spodnji del ladje, slekli in spravili v posteljo, smo bili tudi sami zbiti. Toda z Akselom sva si hotela mesto še bolje ogledati in pustila sva Viktorja smrčati in odšla nazaj na suho. Čudna je bila sodba, ki sojo o Viktorju izrekli njegovi tovariši, ki so sami radi pili. Grajaje so zmajevali z glavo in mrmrali: »Tak človek ne bi smel piti.« Viktor je bil najboljši mornar in najbolj dobrovoljen tovariš v sprednjem kastelu. Bil je pravi primer nadarjenega mornaija; tovariši so priznavali njegovo vrednost, ga spoštovali in imeli radi. Toda kralj Alkohol ga je spremenil v nasilnega divjaka. In to je bilo tisto, kar so ti pivci mislili. Vedeli so, da jih pijača - in mornaiji pijejo čez mero - ponori, ampak samo v zmerni meri. Nasilno norenje je bilo nezaželeno, ker je drugim pokvarilo zabavo in se je pogosto končalo z žaloigro. Ti ljudje pa niso imeli nič zoper zmerno norenje. Ali ni s stališča vsega človeškega rodu vsako tako norenje nezaželeno? In ali je kje kdo, ki povzroča norosti vsake vrste v večji meri kot kralj Alkohol?

Povrnem k stvari. Ko sva prišla spet na suho in se lepo ustanovila v nekem japonskem zabavnem lokalu, sva si kazala bunke in se pri prijetni pijači pogovarjala o popoldanskih dogodkih. Pijača nama je ugajala in naročila sva jo še. Vstopil je tovariš, za njim več drugih in imeli smo še več te lahke pijače. Ko pa smo nazadnje najeli japonski orkester in so zadoneli prvi glasovi samisenov in taikov se je začulo skozi papirnate stene divje tuljenje s ceste. Spoznali smo ga. Še tuleč, ne meneč se za vrata, s krvavimi očmi in divje mahaje z mišičastimi rokami, je prilomastil Viktor skozi šibko steno. Lotila se gaje prejšnja besnost in hotel je krvi, krvi kogarkoli. Orkester je pobegnil, mi tudi. Zbežali smo skozi vrata in skozi papirnate stene kjerkoli, samo da smo jo odnesli.

Ko ie bil lokal nanol Dorušen in smo se zavezali plačati škodo, ter pustili Viktorja, ki je bil, deloma ugnan in je kazal znake, da bo kmalu otrpnil, sva šla midva z Akselom iskat kako bolj mirno pivnico. Glavna ulica je bila prava norišnica. Na stotine mornarjev se je divje razuzdano valilo gor in dol. Ker je bil načelnik policije s svojo majhno četo brez moči, je izdal guverner naselbine kapitanom ukaz, da morajo biti vsi njihovi mornarji ob sončnem zahodu na krovu.

Kaj? Da bi na tak način z nami ravnali?! Ko se je glas o tem povelju raznesel po ladjah, so se ladje hipoma izpraznile. Vse je drlo na suho. Mornarji, ki sploh niso imeli namena, da bi šli na suho, so splezali v čolne. Nesrečni guvernerjev ukaz je pospešil splošno žre-tje vseh moštev. Preteklo je že več ur po sončnem zahodu in mornarji so hoteli videti tistega, kijih bo poskusil spraviti na krov. Hodili so naokoli in pozivali oblasti, da naj jih poskusijo spraviti na ladje. Največ se jih je zbralo pred guvernerjevo hišo, kjer so tulili mornarske pesmi, si podajali štirioglate steklenice in plesali divje virginijske in stare narodne plese. Policija z rezervami vred je stala v majhnih bednih skupinah in čakala povelja, a guvernerje bil prerazumen, da bi ga dal. Meni so se te saturnalije zdele nekaj velikanskega. Bilo je, kakor da bi se vrnili stari časi španske veličine. To je bila prostost, to je bila prigoda! In jaz sem je bil deležen kot pravi morski razbojnik v skupni vezi z vsemi temi pravimi morskimi razbojniki med papirnatimi japonskimi hišami.

Guverner ni izdal povelja, da bi izpraznili ulice, in Aksel in jaz sva hodila od pivnice do pivnice. Čez nekaj časa pa sem ga, ko sem se ga sam nalezel, v direndaju izgubil. Taval sem, sklepal nova poznanstva, zlival vase še več pijače in postajal vedno bolj nasekan. Spominjam se, da sem nekje sedel z japonskimi ribiči, krmaiji čolnov z naših ladij in z nekim danskim mornarjem, ki je pravkar prišel iz Argentine, kjer je bil kavboj, in je imel posebno slabost za šege in obrede domačinov. In mi, kar nas je bilo v krogu, smo s pravimi in pristnimi in nad vse zamotanimi japonskimi ceremonijami pili iz drobnih porcelanastih skodelic bledi sake, lahko in mlačno pijačo.

Nekoliko pozneje sem zašel, tako se spominjam, v družbo pobeglih mornarskih vajencev, osemnajst do dvajsetletnih fantov iz družin angleških srednjih slojev, ki so zbežali v različnih lukah sveta s svojih ladij, pustili vajenstvo ter se potikali po sprednjih kastelih jadrnic. Bili so zdravi, gladkopolti, svetlooki, in bili so mladoletni kakor jaz, učeč se med svetom mož stati na lastnih nogah. Bili so v resnici možje. Zanje ni bil lahki sake, ampak štirioglate steklenice, nezakonito napolnjene z razjedajočim ognjem, ki jim je plamenel po žilah in izbruhal v požar v glavah. Spominjam se nežne, mehke pesmi, ki sojo peli in ki je imela pripev:

Le majhen prstan zlat je to; s ponosom ti ga dam, na ljubo mami nosi ga, ko boš na morju sam.

Jokali so, ko sojo peli, ti izprijeni mladi paglavci, ki so strli ponos svojih mater, in jaz sem pel z njimi in se jokal z njimi in užival njih ginjenost in nesrečo in se trudil, da bi v svoji megleni pijanosti na splošno govoril o življenju in romantiki... V spominu mi je zadnja slika, ki mi stopa v sredi med prejšnjo nejasnostjo in poznejšo temo, jasno in svetlo pred oči. Mi - mornarski vajenci in jaz se gugamo in oklepamo drug drugega pod zvezdami. Prepevamo veselo mornarsko pesem, vsi razen enega, ki sedi na tleh in se joka; in mi poudarjamo ritem s tem, da vihtimo štirioglate steklenice. S spodnjega in zgornjega konca ulice prihajajo glasovi zborov mornarskih glasov, ki prepevajo kot mi, in življenje je veličastno in krasno in romantično in prelestno blazno.

In potem, po temi, odprem ob rani zori oči in vidim neko Japonko, ki se v velikih skrbeh sklanja nad menoj. Žena pristaniškega pilota je in jaz ležim v njeni veži. Ves premražen sem in drhtim bolan od posledic popivanja. In čutim, da sem prav lahko oblečen. Ti lopovski vajeniški begunci! Pobeg jim je postal navada. Pobegnili so z mojimi stvarmi. Z njim je šla moja ura. Mojih malo dolarjev je šlo. Moj jopič je šel. Moj pas tudi. In, kajpak, moji čevlji!

In dan, ki sem ga pravkar opisal, je samo ena primera iz desetdnevnega življenja na Boninskih otokih. Viktorja je blaznost minila in pridružil se je Akselu in meni in potem smo veseljačili nekoliko bolj pametno. Nikdar pa nismo zlezli na tisto pot iz lave med cvetlicami. Mesto in štirioglate steklenice, to je bilo vse, kar smo videli.

Človek, ki gaje ogenj ožgal, mora pridigati o ognju. Jaz bi bil o Boninih dosti več vedel in če bi bil storil, kar bi bil moral storiti. Ampak po mojem ne gre za to, kaj bi človek moral storiti ali kaj ne bi bil moral in smel sioriti. Gre za to, kaj človek v resnici stori! To je večno, neovrženo dejstvo. Storil sem pač, kar sem storil. Storil sem, kar so storili vsi tisti možje na Boninih. Storil sem, kar so milijoni mož po vsem svetu ravno v istem času delali. Storil sem, ker je pot peljala do tega, ker sem bil samo človeček, bitje svoje okolice, in niti slabič niti bog. Bil sem samo človek in hodil sem po svetu po tisti poti, po kateri so hodili možje - možje, ki sem jih občudoval; prosim, polnokrvni možje, veseli, sposobni za življenje, prsati možje, prosti duhovi in vse prej kot stiskači v tem, kako so posnemali pene z življenja.

In pot je bila odprta. Bila je kakor nepokrit vodnjak na dvorišču, kjer se igrajo otroci. Malo pomena ima, če poveš vrlim malim dečkom, ki capljajo po poti v poznavanje življenja, da se ne smejo igrati blizu nepokritega vodnjaka. Kljub temu se bodo igrali v njegovi bližini. Vsi starši to vedo. In mi vemo, da jih bo nekaj gotovo padlo v vodnjak, in sicer najbolj živi in najbolj drzni. Edino, kar je treba storiti - mi vsi to dobro vemo

- je, da vodnjak pokrijemo. Prav tako je s kraljem Alkoholom. Vse govorjenje in pridiganje na svetu zoper njega ne bo pomagalo, da bi odvrnilo može in mladeniče, razvijajoče se v može, od kralja Alkohola, dokler je kralj Alkohol povsod dostopen in kjer se kralj Alkohol povsod istoveti z možatostjo in smelostjo in srčnostjo.

Edina pametna stvar, ki jo ljudstvo dvajsetega stoletja more storiti, je, da vodnjak pokrije, da naredi dvajseto stoletje v resnici dvajseto stoletje in da nažene v devetnajsto in v vsa prejšnja stoletja vse posebnosti tistih stoletij, kakor sežiganje čarovnic, nestrpnost, malike in - kot ne najneznatnejše med takimi barbarstvi -tudi kralja Alkohola.

ŠESTNAJSTO POGLAVJE

Od Boninov smo jadrali proti severu za čredo tjulnov, ki smo jo zasledovali sto dni proti severu v ledeno mrzlo zanohtljivo vreme in skozi velikanske megle, ki so nam po teden dni skupaj zakrivale sonce. Bilo je divje, težko delo, brez pijače, brez misli na pijačo. Nato smo vozili južno proti Yokohami z velikim plenom nasoljenih tjulenjih kož in bogatim plačilnim dnevom pred seboj.

Zelo sem si želel biti na suhem in videti Japonsko, toda prvi dan je bil določen za delo na ladji in šele zvečer smo šli mornarji na kopno. In tukaj je, kakor je bil ustroj stvari in vse življenje uravnano in so možje urejali medsebojne zadeve, kralj Alkohol iztegnil roko in me prijel pod pazduho. Kapitan je dal lovcem denar za nas mornarje in lovci so v neki japonski krčmi čakali na nas, da pridemo ponj. V rikšah smo se peljali do krčme. Naši fantje so jo bili kar zasedli. Pijača je tekla. Vsak je imel denar in vsak je plačal. Po sto dneh težkega dela in popolne vzdržnosti od pijače, v izbornem telesnem stanju in zdravju, prekipevajoč od dobre volje, ki sojo red in okoliščine dolgo dušile, je seveda vsak hotel spiti kozarček ali dva. In potem smo si hoteli ogledati mesto.

Bila je stara zgodba. Piti je bilo treba tolikokrat in tolikokrat, da nam je topli čar plal po žilah in nam razvezal glasove in čustva. Spoznali smo, da ni čas, da bi delali posamezne razlike, da bi s tem tovarišem pili, z onim pa se branili piti. Vsi smo bili tovariši, ki smo skupaj prestali napore in viharje, ki smo vlekli za iste vrvi, ki smo zamenjavali drug drugega pri krmilu, viseli drug ob drugem na isti prečki jadra, ko se je pogreznila v valove, in se ozirali, da bi videli, koga je zmanjkalo, ko se je spet vzdignila iz vode. Tako smo pili z vsemi in vsi so plačevali; naši glasovi so narasli in spominjali smo se neštetih dobrih del tovarištva in pozabili na svoje spore in prerekanja in vsakomur je bil vsak najboljši tovariš.

No, noč je bila še mlada, ko smo prišli v tisto krčmo, in tista krčma je bila vse, kar sem tisto prvo noč videl od Japonske. Krčma, ki je bila prav močno podobna krčmi doma ali kjerkoli drugje na svetu.

Dva tedna smo ležali v yokohamski luki in vse, kar smo videli od Japonske, so bile njene krčme, kjer so se shajali mornarji. Tu in tam je kdo izmed nas z bolj razburljivo pijanostjo spremenil enoličnost. V takem stanju sem nekoč izvršil pravo junaštvo, ko sem v neki temni noči splaval na ladjo in legel lepo spat, med tem pa je obrežna policija iskala moje truplo po vsej luki in kazala mojo obleko, da bi dognali, čigava je,

Morda - tako sem si domišljal - so se ljudje zavoljo takih reči upijanili. V majhnem krogu našega življenja je bilo to, kar sem storil, znamenit dogodek. Vse pristanišče je govorilo o njem. Več dni sem užival slavo med japonskimi čolnarji in po krčmah. To je bil znamenit dogodek. Bil je dogodek, ki si se ga moral spominjati in s ponosom govoriti o njem. Še danes, po dvajsetih letih, se ga spominjam s tajnim žarom ponosa. Bil je sijajna točka, prav kakor so bile sijajne točke, ko je Viktor podrl čajarno na Boninih in ko so pobegli mornarski vajenci oplenili mene.

Značilno je, da mi je bil mikavni čar kralja Alkohola še vedno nekaj skrivnostnega. Bil sem organsko tak nealkoholik, da me alkohol sam po sebi ni mikal; kemične reakcije, ki jih je povzročil v meni, me niso zadovoljevale, ker nisem imel nobene potrebe za tako kemično zadoščenje. Pil sem, ker so pili možje, s katerimi sem bil, in ker je bila moja narava taka, da si nisem mogel odreči, da bi bil manj mož kot drugi možje pri njihovi najljubši zabavi. Še vedno sem imel sladke reči rad in sem si o samotnih prilikah, ko ni bilo videti žive duše, kupil bonbonov.

Ob veselem petju smo dvignili sidro in odpluli iz yo-kohamske luke proti San Franciscu. Krenili smo po severni poti in smo s krepkim zahodnikom prevozili Tihi ocean v sedemintridesetih dneh dobre vožnje. Spet nas je čakal lep plačilni dan in sedemintrideset dni, ko smo bili brez pijače, ki bi nam mogla zmešati delovanje možganov, smo neprestano delali načrte, kako bomo porabili denar.

Prvi sklep vsakega moža - star sklep ljudi iz sprednjega kastela na poti proti domu - je bil: »Niti ficka ne za pristaniške pijavke...« Kajti žal jim je bilo, da so v Yokohami potrošili toliko denaija. Nato pa si je vsak slikal svoje najljubše privide v duši. Viktorje rekel, da jo bo takoj, ko stopi v San franciscu na suho, mahnil naravnost skozi pristanišče in Barbarsko obalo in dal oglas v časopise. S tem oglasom si bo poiskal stanovanje in hrano pri preprosti delavski družini.

»Nato,« je nadaljeval Viktor, »bom obiskoval teden ali dva kako plesno šolo, samo da se seznanim s fanti in dekleti. Potem bom dobil pristop do raznih plesnih družb in me bodo povabili na dom in k zabavam in tako bom z denarjem, ki ga dobim, lahko shajal noter do prihodnjega januarja, ko grem spet na tjulne.«

Ne, pil ne bo več. Zdaj je že vedel, kako je s to rečjo,

posebno kakor on pije: vino noter, pamet ven, in denar bi šel, kakor bi trenil. Na izbiro mu je bilo, to je vedel iz bridkih izkušenj, da voli med tridnevnim krokanjem med raznimi pijavkami in krvosesi na Barbarski obali in med vso zimo zdrave zabave in družabnosti; in nobenega dvoma ni bilo, katero pot naj si izbere.

Aksel Gunderson, ki mu ni bilo do plesa in družabnih sestankov, pa je dejal:

»Dobil bom lepo plačo. Zdaj grem lahko domov. Petnajst let je že, kar nisem videl matere in svojih. Ko bom izplačan, pošljem denar domov in tam naj počaka name. Nato se udinjam na dobro ladjo, namenjeno v Evropo, in pridem tja z novim zaslužkom. Če ga prište-jem prejšnjemu, bom imel toliko denarja kot še nikoli v svojem življenju. Doma bom kakor knez. Niti pojma

! nimate, kako je na Norveškem vse poceni. Vsakomur bom lahko kaj podaril in dajal denar, da se jim bo zdelo, kakor da sem milijonar, in tako bom živel doma vse leto, preden mi bo spet treba na morje.«

»Prav tako storim jaz,« je izjavil Rdeči John. »Tri leta je tega, kar sem dobil zadnje pismo od doma, in deset let, kar sem bil doma. Na Švedskem, Aksel, je vse prav tako po ceni kot na Norveškem in moji so pravi kmetje. Vso plačo, ki jo dobim, pošljem domov in se udinjam na isti ladji kot ti za vožnjo okrog rta Horn. Dobro ladjo si bova poiskala!«

In ko sta Aksel Gunderson in Rdeči John slikala radosti in praznične šege svoje domovine, se je vsak zaljubil v domačijo drugega in slovesno sta si dala besedo, da se bosta skupaj vozila in da bosta skupaj preživela tisto leto dni, šest mesecev na domu enega na Švedskem in šest mesecev na domu drugega na Norveškem. Ostali del vožnje sta bila nerazdružljiva, tako silno sta bila omamljena od svojih načrtov.

Dolgi John ni bil človek doma. Naveličal pa se je sprednjega kastela. Svojega denarja ne bo dal pijavkam pristanišč. Tudi on si bo najel sobo pri mirni družini in bo obiskoval navigacijsko šolo in študiral, da postane kapitan. In tako je šlo dalje pri vsakem. Vsak mornar se je zaklel, da hoče biti enkrat pameten in da ne bo razmetaval denarja. Nobenih pijavk pristanišč, nobenega koraka v mornarski del mesta, nobene pijače, je bilo geslo vsega sprednjega kastela.

Možje so postali stiskači. Nikdar ni bilo take varčnosti. Nobene stvari niso več hoteli kupiti iz ladijske zaloge. Stare cunje so morale držati, šivali so krpo na krpo in privlekli na dan za čuda ogromne krpe, ki se jim pravi krpe za domov. Štedili so pri vžigalicah in čakali, da so dva, trije imeli svoje pipe pripravljene in jih prižgali z isto vžigalico.

Ko smo vozili ob obali v San Franciscu, so pristali ob ladji ponujalci prenočišč v svojih čolnih, čim so nas pristaniški zdravniki odpustili. Prirojili so na ladjo in vsak je trobil slavo svojemu prenočišču in imel steklenico brezplačnega žganja za srajco. Toda mi smo jih z viška preklinjaje zavrnili. Nismo marali ne za njihova prenočišča ne za njihovo žganje. Bili smo trezni, varčni pomorščaki, ki smo znali bolje obrniti svoje denarce.

Nato je prišel odpust pri ladijskem agentu. Stopili smo ven na tlak s polnimi žepi denarja. Obsule so nas pijavke in krvosesi kakor kanje svoj plen. Spogledali , smo se. Sedem mesecev smo bili skupaj, zdaj pa so se naša pota ločila. Za slovo še poslednji obred tovarištva!

(Oj, taka je pač bila navada, šega!) »Naprej, fantje!« je rekel naš božman. Tik poleg je stala neizogibna krčma. Naokoli jih je bilo še kakih deset. In ko smo šli za božmanom v tisto, ki si jo je izbral on, so se pijavke kar trle na hodniku pred njo. Nekateri so prišli celo noter, ampak mi nismo hoteli imeti nič opraviti z njimi.

Razvrstili smo se ob dolgi točilnici - božman, prvi mornar, šest lovcev, šest čolnarskih krmarjev in pet veslačev. Teh zadnjih je bilo samo pet; enega smo namreč spustili v morje z vrečo premoga na nogah med dvema metežema v močnem viharju pri Rtu Jerimo. Bilo nas je devetnajst in zadnjič naj bi še skupaj pili. Po sedem mesecev trajajočem trdem delu ob mirnem ali viharnem morju naj bi zadnjič gledali drug drugega. To smo dobro vedeli, kajti pota mornarjev držijo daleč. In vseh devetnajst nas je pilo, ko je božman naročil. Tedaj se je prvi mornar ozrl po nas in naročil še eno rundo. Prvega mornaija smo imeli prav tako radi kot božmana - in oba smo imeli radi. Ali smo mogli piti z enim, z drugim pa ne?

In Pete Holf, moj lovec (ki se je naslednje leto ponesrečil z vsemi tovariši na ladji Mary Thomas), je tudi naročil pijačo za vse. Čas je mineval, pijača je venomer prihajala na mizo, glasovi so naraščali in črvi so jeli gomazeti. Lovcev je bilo šest in vsak je trdovratno zahteval v svetem imenu tovarištva, da morajo vsi piti z njim, pa samo po en kozarec. Krmarjev za čolne je bilo šest in pet veslačev in vsi so se držali iste logike. Imeli smo denar v žepu, vsi, in naš denar je bil prav toliko vreden kot vsakogar drugega in naša srca so bila prav tako prosta in velikodušna.

Devetnajst rund in kozarcev pijače! Kaj je kralj Alkohol hotel več, da bi prodrl pri teh možeh s svojo voljo? Bili so zreli, da pozabijo na vse svoje z ljubeznijo snovane načrte. Majali so se iz krčme in v roke pijavk in krvosesov. Njihov upor ni trajal dolgo. Trajalo je dva dni in bilo je konec njihovega denarja in gospodarji prenočišč sojih na vozeh prepeljali na ladje, namenjene na daljno pot. Viktorje bil krasen dečko, orjak, in s pomočjo prijateljev se mu je posrečilo, daje prišel k rešilni službi. Plesne šole ni nikoli videl in nikoli ni objavil svojega oglasa za sobo pri kaki delavski družini. Tudi Dolgi John ni prišel v navigacijsko šolo. Konec tedna je bil začasno zaposlen na nekem rečnem parniku kot kurjač. Rdeči John in Aksel nista poslala svojega denarja domov v staro domovino. Namesto tega so se vsi razkropili po jadrnicah, ki so bile namenjene na vse štiri vetrove sveta in na katerih so jih udinjali gospodarji prenočišč in na katerih so morali najprej odslužiti predujem, ki ga niso bili niti videli niti zapravili.

Mene je rešilo samo to, da sem imel v bližini dom in svoje, h katerim sem lahko šel. Prepeljal sem se čez zaliv v Oakland in se med drugim ozrl tudi po smrtni cesti. Nelsona ni bilo več - ustrelili so ga, ko se je v pijanosti ustavljal uradnim osebam. Njegov soudeleženec pri tej stvari je sedel v ječi. Whisky Bob je šel. Stari Cole, Stari Smoudge in Bob Smith so šli. Drugi Smith, tisti z barke Annie in z revolverji, je utonil. French Frank se je skrival nekje zgoraj ob reki, ker se je bal priti v mesto zaradi neke stvari, ki jo je storil. Drugi so nosili jetniško obleko v Saint Quentinu ali Folsomu. Veliki Alec, kralj Grkov, ki sem ga dobro poznal, ko sem bival v Benici, in ki sem z njim prepil cele noči, je bil ubil dva moža in pobegnil v tuje kraje. Fitzsimmous, s katerim sem vozil pri ribiški policiji, je bil skozi hrbet zaboden v pljuča in je umrl počasne smrti, potem ko je dobil še jetiko. In tako dalje; ta cesta smrti je bila zelo živahna in zelo obljudena; in, kolikor sem jaz poznal vse te ljudi, je, z edino izjemo Smitha z barke Annie, vse te nesrečneže imel na vesti kralj Alkohol.

SEDEMNAJSTO POGLAVJE

Moje navdušenje za oaklandsko obalo se je popolnoma ohladilo. Prijala mi ni niti njena zunanjost niti njeno življenje. Ni mi bilo do pijače niti do njene razbrzdanosti in spet sem se vrnil v oaklandsko javno knjižnico in z večjim razumevanjem prebiral knjige. Takrat mi je moja mati rekla, da sem se že dovolj na-norel in da je čas, da se primem rednega dela. Družina je tudi potrebna denaija. Dobil sem delo v tovarni jute - po deset ur na dan in deset centov na uro. Kljub temu, da sem postal močnejši in zmožnejši, nisem dobival nič več kakor pred sedmimi leti, ko sem delal v tovarni pločevinastih škatel. Vendar sem dobil zagotovilo, da mi bodo čez nekaj mesecev zvišali plačo na en dolar in četrt na dan.

In zdaj se je pričela doba nedolžnosti, kar se tiče kralja Alkohola. Mesec je prešel za mesecem in nisem videl pijače. Ne še osemnajst let star, zdrav, z mišicami, od dela utrjenimi, a ne poškodovanimi, sem bil kakor vsako drugo mlado bitje potreben razvedrila, vznemirjenja, česa, kar mi knjige in mehansko delo ni dalo.

Zatekel sem se v Družbo krščanskih mladeničev. Življenje v njej je bilo zdravo, združeno s telesnimi vajami, a preveč mladinsko. Zame je bilo vse to prepozno. Nisem bil deček, nisem bil mladenič kljub svojim mladim letom. Med možmi sem postal mož.

Skratka, z otroci nižje stopnje se nisem mogel igrati. Vse to čisto, prekrasno življenje mladosti, ki so ga živeli oni, meni ni bilo usojeno - prezgodaj sem prišel pod varuštvo kralja Alkohola. Premlad sem že preveč vedel.

V tovarni za juto sem delal deset ur na dan. Bilo je dolgočasno delo pri stroju. Želel sem si življenja. Udejstvovati sem se hotel na druge načine in ne pri stroju za deset centov na uro. Krčme mi je bilo dovolj. Želel sem si novega, rasel sem v moža. Neslutene in vznemirljive moči in nagnjenja so se razvijala v meni. In ravno v tem obdobju sem na srečo naletel na Louisa Schattucka in postala sva prijatelja.

Louis Schattuck ni imel niti ene slabe lastnosti in je bil resnično nedolžno vražji fant, ki pa je bil prepričan, daje bil pokvarjen mestni pobalin. Jaz pa sploh nisem bil iz mesta. Louis je bil zal, prijeten dečko, poln ljubezni do deklet. Njegova družba je bila zanimiva, spodbudna. Jaz nisem vedel o dekletih nič. Imel sem preveč posla s tem, da postanem mož. To je bila popolnoma nova doba življenja, ki mi je bila doslej neznana. Ko sem videl Louisa, ko se je poslovil od mene, kako je snel klobuk pred znanim dekletom in odšel z njo po hodniku, sem se vnel in obšla me je zavist. Tudi jaz sem si zaželel kaj takega.

»Dobro, za to je treba samo nekaj,« je dejal Louis, »dobiti si moraš dekle.«

To pa je težje, kot se sliši. Dovolite, da to dokažem, čeprav se nekoliko oddaljim od svojega predmeta. Louis ni poznal deklet v njihovi domačnosti. Ni imel pristopa na dom nobenega dekleta. Jaz seveda, ki sem bil tujec v tem novem svetu, sem bil v podobnih okoliščinah. In dalje, Louisu in meni ni bilo mogoče zahajati v plesno šolo ali na javne plese, kjer si se prav lahko seznanil. Denarja nisva imela. Louis je bil kovaški vajenec in je zaslužil samo nekaj malega več kot jaz. Oba sva živela pri starših in jim plačevala za hrano in stanovanje. Ko sva to plačala in si kupila cigaret pa neizbežnih čevljev in obleke, je ostala vsakemu izmed naju za osebne izdatke vsota, ki je kolebala vsak teden med sedemdesetimi centi in enim dolarjem. Ta denar sva zložila skupaj in ga razdelila na polovico, ali pa si gaje včasih eden naju vsega izposodil, če gaje potreboval za kako bolj imenitno pot z dekletom; tako za tramvaj do Blairovega parka in nazaj - kar je veljalo kar dvajset centov, in sladoled za dva - trideset centov; ali pa za kolač v slaščičarni, kar je bilo cenejše in je veljalo samo dvajset centov.

Nisem zmenil za to, da sem imel tako bore malo denarja. Preziranje denarja, ki sem se ga bil naučil med gusarji-ostrigarji, me ni nikdar zapustilo. Ni mi bilo kdove kaj do njega, da bi z njim zadostil osebnim potrebam, in v tej svoji filozofiji sem bil prav tako ravnodušen, če nisem imel kovanca za deset centov, kakor takrat, ko sem razsipal dolarske desetake, kadar sem povabil vse može in voglarje k točilnici pit.

Ampak kako priti do dekleta? Nobene družine ni bilo, kamor bi me Louis lahko peljal s seboj in kjer bi se lahko predstavil dekletom. Poznal tudi nisem nobene. In dekleta, ki jih je Louis imel, je hotel imeti sam, in človeška narava fantov in deklet je že taka, da mi ni mogel nobene odstopiti. Res da jih je pregovoril, da so pripeljale s seboj prijateljice za mene; ampak te so bile šibke, blede, puste v primeri z onimi, ki jih je imel on.

»Moraš narediti tako kot jaz,« je rekel nazadnje. »Jaz sem sijih kar vzel. Vzemi si tudi ti kakšno.«

In vpeljal me je v to skrivnost. Pomniti je treba, da sva z Louisom na živela tesnem. V resnici sva se morala boriti, da sva nlačala hrano in stanovanie in imela dostojno zunanjost. Shajala sva se zvečer po dnevnem delu na cestnem vogalu ali v neki majhni prodajalni bonbonov v neki stranski ulici, edini kraj, ki sva ga obiskovala. Tukaj sva si kupila cigaret in včasih tudi za groš klobasic.

Res, z Louisom sva jedla bonbone, sploh vse, kar sva mogla dobiti, ne da bi zardela. Nobeden od naju pa ni pil. Nobeden od naju ni nikdar stopil v krčmo.

Toda dekle! Louis mi je svetoval, naj si jo na docela preprost način izberem in se seznanim z njo. V zgodnjih večerih sva pohajala po ulicah. Dekleta so pohajala po dve in dve kakor midva. In pohajajoča dekleta se bodo vedno ozirala za pohajajočimi fanti, ki se ozirajo. In še dandanes, ko sem že v srednjih letih, gledam v vsakem mestu in v vsaki vasi, kjer se znajdem, z očmi, izvežbanimi v stari izkušnji in opazujem ljubko nedolžno igro, ki jo igrajo pohajajoči fantje in dekleta, ki pač morajo pohajati, kadar kličejo pomladanski in poletni večeri.

Neprijetno je bilo, da sem bil v tej arkadijski dobi svojega življenja, čeprav sem utrjen in brezčuten prišel z druge strani življenja, boječ in sramežljiv. Louis me je venomer spodbujal. Toda jaz nisem poznal deklet. Po mojem prezgodnjem življenju moža so mi bile nekaj tujega, čudovitega. Kadar je prišel odločilni trenutek, mi je zmanjkalo poguma in potrebne predrznosti.

Tedaj mi je Louis pokazal, kako je treba narediti -gotov, zgovoren pogled, nasmeh, pogumen dvig klobuka, besedica, dve, obotavljanje, hehetanje, sramežljiva nervoznost - in glej, Louis se je že seznanil in mi migal, da bi me predstavil. Ko pa smo nato v parih dalje pohajali, sem opazil, da sije bil Louis vselej izbral boljše dekle, meni pa pustil malo, hromo sestro.

Po izkušniah. ki so Dreštevilne. da bi iih našteval.

sem kajpada napredoval, tako daje bilo več deklet, pred katerimi sem privzdignil klobuk in ki so se v ranih večerih sprehajale z menoj. Toda ljubezen do deklet se ni takoj pojavila. Bil sem spodbujen, zanimal sem se in naprej iskal. Pijača pa mi ni nikdar prišla na misel.

Ni trajalo dolgo in spoznal sem ljubezen dekleta, vso njeno nežno ljubkost, vso njeno lepoto in čudovitost. Rekel ji bom Naydee. Bila je med petnajstim in šestnajstim letom. Krilce ji je segalo do čevljev. Sedela sva drug poleg drugega na nekem zborovanju Zveličavne armade. Ona sicer ni bila članica te družbe, enako ne njena teta. ki je sedela na drugi strani nje in ki je bila tukaj na obisku z dežele, kjer tisti čas še niso imeli Zveličavne armade, in je samo iz radovednosti stopila za pol ure na shod. Poleg mene je sedel Louis in opazoval - v resnici mislim, da ni delal nič drugega kot opazoval, ker Naydee ni bila po njegovem okusu.

Govorila nisva, ampak te znamenite pol ure sva se boječe pogledovala, boječe izogibala s pogledi, ki so se prav tako boječe spet vračali in najine oči so se več kot večkrat srečale. Imela je droben, ovalen obraz. Njene rjave oči so bile lepe.

Njen nos je bil kakor sen, enako njene mikavne sladke ustnice. Nosila je švedsko čepico in njeni rjavi lasje so bili po mojem najlepše rjavi, kar sem jih kdaj videl. In od doživetja te pol ure sem prepričan, daje ljubezen na prvi pogled nekaj resničnega.

Teta in Naydee sta vse prekmalu odšli. Shod me ni več zanimal in po primernem presledku nekaj minut sva z Louisom odšla. Ko sva zapuščala dvorano, mi je neka ženska v ozadju pomežiknila, vstala in mi sledila. Ne bom je opisoval. Bila je stara znanka z obale. Ko je bil Nelson ustreljen, je umrl v njenem naročju in v meni je spoznala njegovega tovariša. Morala mi je povedati, kako je Nelson umrl, in jaz sem hotel to vedeti; in tako sem šel z njeno povestjo skozi vse življenje, od vzbujajoče se deške ljubezni do rjavolasega dekleta s škotsko čepico pa nazaj do nekdanjega žalostnega divjaštva, v katerem sem živel.

Ko sem izvedel vso zgodbo, sem pohitel, da poiščem Louisa, boječ se, da sem izgubil svojo prvo ljubezen, ko sem jo bil komaj videl. Toda na Louisa sem se lahko zanesel. Njej je bilo ime Naydee. Vedel je, kje stanuje. Vsak dan je šla, grede v šolo ali iz nje, mimo kovačnice, kjer je on delal. Videl jo je tudi z Ruto, neko drugo učenko, in še dalje, Nita, ki nam je v prodajalni bonbonov prodajala vroče klobasice, je bila Rutina prijateljica. Treba je bilo samo stopiti v to prodajalno in ugotoviti, če bi mogli pregovoriti Nito, da bi dala Ruti listek za Naydee. Če bi se to dalo urediti, bi moral samo napisati listek.

In tako se je zgodilo. In pri ukradenih polurnih sestankih sem spoznal vso čistost deške in dekliške ljubezni. Po svojem obsegu sicer ni največja ljubezen na svetu, smelo pa trdim, daje najslajša. O, če se ozrem nanjo nazaj! Nikdar ni dekle imelo bolj nedolžnega ljubimca, kot sem bil jaz, ki sem bil tako brezbožno razumen in divji. Nisem vedel prav nič o dekletih. Jaz, ki sem slovel kot knez ostrigarjev - gusarjev, ki sem lahko šel kamorkoli na svetu kot mož med može, ki sem znal jadrati z vsakim čolnom, biti visoko na jamboru v temi in viharju, ali ki sem lahko stopil v najumaza-nejši lokal v mornarskem delu mesta, znal igrati svojo vlogo v vsaki beznici kjerkoli in vabiti vse prisotne pit -jaz nisem vedel, kaj bi rekel tej drobni punčki, ki ji je kratko krilce segalo komaj do roba čevljev in ki je tako neskončno malo vedela o življenju, kakor sem ga jaz temeljito poznal, ali si vsaj domišljal, da ga.

Spominjam se, kako sva sedela nekoč ob svetlobi zvezd na klopi. Med nama je bilo za dober čevelj prostora. Skrivaj sva pogledavala drug drugega in najina komolca sta slonela na naslonjalu; in enkrat, dvakrat sta se najina komolca za hip rahlo dotaknila. In ko sem ji ves čas blazno srečen govoril v naj nežnejših in najizbra-nejših besedah, da ji ne bi žalil občutljivih ušes, sem si belil glavo, da bi zaslutil, kaj pričakuje od mene.

O, bilo je modrejše od mene, - zdaj vem - to malo nedolžno dekletce v krilcu do roba čevljev. Vse svoje življenje je poznala fante. Spodbujala meje na dekliški način. Rokavice j e imela v roki, in spominjam se, kako meje navidezno karajoče zavoljo nečesa, kar sem rekel, s temi rokavicami narahlo in smelo udarila po ustnicah. Od sle sem skoraj omedlel. To je bilo najčudovitejše, kar se mi je bilo kdaj pripetilo. In še vedno mi je v spominu rahli vonj tiste rokavice, ki sem ga vdihnil v trenutku, ko se je dotaknila mojih ustnic.

Nato je prišel boj med bojaznijo in dvomom. Naj ujamem v roke tisto malo ročico s snetimi dišečimi rokavicami, ki so me pravkar udarile po ustnicah?

Ne, nisem se upal. Nič nisem storil. Samo še naprej sem sedel na svojem mestu in ljubil z vso svojo dušo. In ko sva se tisti večer ločila, je nisem poljubil. Še zdaj pomnim, kako sem jo neki drugi večer ob slovesu poljubil - bil je mogočen trenutek, ko sem zbral vso svojo srčnost in se upal. Nikdar nisva šla nikamor, niti k dopoldanski godbi, samo enkrat sva si skupno delila za pet centov vročih klobasic. Vedno pa sem trdno verjel, da me ljubi. Jaz vem, da sem jo ljubil; in sanjal sem o njej še leto in dan in še danes mi je drag spomin nanjo.

OSEMNAJSTO POGLAVJE

Kadar sem bil v družbi z ljudmi, ki niso pili, mi nikdar ni prišlo na misel, da bi pil. Louis ni pil. Sredstva niso dopuščala niti meni niti njemu. Bila sva zdrava, normalna, nealkoholika. Če bi bila alkoholika, bi pila, če bi nama sredstva dovoljevala ali ne.

Vsak večer po dnevnem delu sva se umila, preoblekla in povečerjala in se sešla na cestnem voglu ali v mali prodajalni bonbonov. Toda toplo jesensko vreme je minilo in ob neprijetnih mrzlih ali deževnih večerih cestni vogal ni bil ugodno shajališče. In prodajalna bonbonov ni bila zakurjena. Nita ali kdorkoli je stregel, se je mudila, če ni bilo kupcev, v sobi zadaj, ki je bila zakurjena. V to sobo midva nisva smela, v prodajalni pa je bilo mrzlo kot zunaj.

Louis in jaz sva pretuhtala položaj. Rešitev je bila samo ena: krčma, zbirališče mož, kraj, kjer so se možje družili s kraljem Alkoholom. Dobro mi je v spominu mokri, vetrovni večer, ko sva si z Louisom, drgetajoča od mraza, ker nisva imela površnikov, ki si jih nisva mogla kupiti, šla izbirat krčmo. V krčmi je vedno toplo in ugodno. Vedeti je treba, da nisva šla v krčmo, ker sva hotela piti. Vedela pa sva, da krčme niso bile dobrodelni zavodi. Človek ni mogel biti v krčmi, ne da bi si kaj naročil.

Denarja sva imela malo. Težko sva pogrešala vsak novec, če je imel tako moč v sebi, da sva plačala z njim tramvai zase in za dekle. (Sama se nisva nikdar vozila, šla sva peš.) V krčmi sva torej želela dobiti kar največ za svoj denar. Naročila sva karte, sedla k mizi in kartala eno uro in ta čas je Louis enkrat plačal, enkrat pa jaz, in sicer pivo - naj cenejšo pijačo, deset centov za oba. O, razsipnost! Kako težko je šel denar izpod palca!

Opazovala sva ljudi, ki so prišli v krčmo. Vsi so bili videti srednje stari in poštami delavci, večinoma Nemci, ki so se kot stari znanci zbirali v gručah sami zase in s katerimi sva mogla imeti samo najrahlejše stike. Odločila sva se proti tej krčmi in odšla potrta, v zavesti, da sva izgubila večer in zapravila dvajset centov za pivo, ki ga nisva marala.

Prihodnje večere sva iskala dalje in naposled sva prišla v National, neko krčmo na vogalu Desete in Franklinove ulice. Tukaj je bila družba bolj primerna. Louis se je nameril na enega, dva znanca, jaz pa sem našel nekaj fantov, s katerimi sem hodil v šolo, ko sem nosil še kratke hlače. Pogovarjali smo se o nekdanjih časih, kaj se je zgodilo s tem tovarišem in kaj dela zdaj oni sošolec, pogovarjali pa smo se kajpada pri pijači.

Oni so plačali in midva sva pila. Po pravilih, veljavnih pri pitju, sva na to morala plačati tudi midva. Bolelo naju je, kajti vsak žvenket kozarcev je veljal štirideset do petdeset centov.

Ko je bil kratki večer pri kraju, sva se počutila prav poživljena, hkrati pa sva bila tudi suha. Ves denar, ki sva ga imela ta teden za male potrebe, je šel. Uganila sva, daje to prava krčma za naju, da pa bova morala biti bolj previdna pri naročanju pijače. Ostali del tedna sva morala živeti skromno. Imela nisva niti za tramvaj. Morala sva odpovedati sestanek z dvema dekletoma iz West Oaklanda, s katerima sva poskušala začeti ljubezen. Dogovorjeno je bilo, da se snidemo drugi večer v mestu, a midva nisva imela denarja za tramvaj, da bi ju odpravila domov. Kakor mnogo drugih v denarnih stiskah sva morala tudi midva za nekaj časa izginiti s prizorišča - vsaj do plačilnega dne v soboto zvečer. Tako sva se z Louisom shajala v nekem najemnem hlevu; z zapetimi gumbi in šklepetajočimi zobmi sva kartala in čakala na konec najinega pregnanstva.

Nato sva se vrnila v krčmo National in nisva zapravila več, kot je bilo iz dostojnosti treba izdati za ugodnost in toploto. Tu in tam naju je doletela nezgoda, kakor ta, daje eden od naju dvakrat zapored izgubil, kadar smo v petero kartali za pijačo. Taka nesreča je veljala nekako od petindvajset do osemdeset centov; višina zneska je bila odvisna od tega, koliko pivcev si je naročilo pijačo po deset centov. Začasno sva se znala izogniti zlim posledicam take nesreče s tem, da sva si pri točilnici odprla račun. To je seveda samo zavleklo dan obračuna in naju zvabilo, da sva zapravila več, kakor bi bila zapravila, če bi plačala v gotovini. Ko sem naslednjo pomlad nenadoma zapustil Oakland in šel na pustolovščine, se dobro spominjam, da sem ostal krčmarju dolžan en dolar in sedemdeset centov. Ko sem se čez dolgo časa spet vrnil, ga ni bilo več. Še vedno sem mu dolžan tisti dolar in sedemdeset centov, in če bi slučajno bral te vrstice, ga obveščam, da mu jih takoj plačam, čim se oglasi.

Pravkar omenjeni dogodek v krčmi National navajam zavoljo tega, da znova pokažem, kako v človeški družbi, kakor je zdaj urejena, ko dobiš krčme na vseh vogalih, človeka vse vabi, vleče in sili h kralju Alkoholu. Louis in jaz sva bila dva zdrava, čvrsta mladeniča. Do pijače nama ni bilo. Tudi denarja nisva imela za pijačo. A vendar naju je mrzlo in deževno vreme prisililo, da sva iskala zavetja v krčmi, kjer sva morala zapraviti za pijačo del svoje krvave beračije. Nekateri kritiki bodo oporekli, da bi bila lahko šla v večerno šolo, v družabne krožke in domove za mlade ljudi. Edini odgovor na to je, da nisva šla. To je neizpodbitno dejstvo. Midva nisva šla. In še dandanes je v tem trenutku na stotine tisoče fantov, kakor sva bila Louis in jaz, ki delajo prav tako, kakor sva delala z Louisom, in jih kralj Alkohol, topel in prijeten, pozdravlja, jim namiguje, jih prijemlje pod pazduho in jih navaja na svoja udobna pota.

DEVETNAJSTO POGLAVJE

Tovarna jute se ni držala dogovora, da mi poveča plačo na en dolar in četrt na dan, in jaz, svoboden Američan, čigar neposredni predniki so se bojevali v vseh vojskah od nekdanjih pred revolucijskih vojsk z Indijanci naprej, sem se oprijel svoje neomejene pravice, ki jo daje prosta pogodba in sem pustil delo.

Še vedno sem bil odločen, da se kje ustalim, in sem se oziral po delu. Enoje bilo jasno. Delo, za katero ni treba izučenega delavca, se ni izplačalo. Moral sem se izučiti kake obrti in odločil sem se za električarsko. Potreba po električarjih je venomer naraščala. Ampak kako postati električar? Denarja nisem imel, da bi šel na kako tehniško šolo ali vseučilišče; povrh tega nisem dal na šole Bog ve kaj. Bil sem praktičen človek v praktičnem svetu. Še vedno sem verjel v stare bajke, ki so bile takrat, ko sem bil še deček, dediščina vsakega ameriškega dečka.

Preprost deček je lahko postal predsednik države. Vsak deček, ki je stopil v službo pri katerikoli tvrdki, se je lahko z varčnostjo, vztrajnosijo in treznostjo nauči svojega posla in se dviga od stopnje do stopnje, dokler ga tvrdka ni sprejela kot mlajšega družabnika. Potem je bila samo stvar časa, da je postal starejši družabnik. Zelo pogosto - se je glasila bajka - je deček radi svoje vztrajnosti in marljivosti poročil hčer svojega delodajalca. Tisti čas mi je občevanje z dekleti dalo toliko samozavesti, da sem bil prepričan, da se bom poročil s hčerjo svojega delodajalca. O tem ni bilo prav nobenega dvoma. Vsi majhni dečki v bajkah so to dosegli, čim so bili dovolj stari.

Tako sem za vedno dal slovo pustolovskemu življenju in se odpravil do elektrarne ene naših oaklandskih cestnih železnic. Stopil sem do samega ravnatelja v njegovi zasebni pisarni, ki je bila tako krasna, da sem bil skoraj ves omamljen. Vendar sem govoril odkrito in naravnost. Povedal sem mu, da želim postati praktičen električar, da se ne bojim dela, da sem vajen trdega dela in da me je samo treba pogledati, pa bo videl, da sem močan in sposoben. Povedal sem mu, da hočem začeti od začetka in se z delom povzdigniti više in da hočem vse svoje življenje posvetiti samo tej stroki in samo tej službi.

Ravnatelju je žarel obraz, ko me je poslušal. Dejal mi je, da sem iz pravega testa, da pridem kam, in da veruje v pogum ameriške mladine, ki se hoče povzpeti kvišku.

»Preden pa boste lahko šli na progo in se seznanili z bolj kompliciranimi in važnejšimi podrobnostmi tega poklica,« je rekel, »boste morali seveda delati v remizi z drugimi vred, ki opremljajo in popravljajo motorje.« (Ta čas sem bil že prepričan, da dobim njegovo hčer, in sem ugibal, koliko kapitala ima vloženega v podjetju.)

»Toda,« je nadaljeval, »kakor sami vidite, ne morete pričakovati, da bi začeli v remizi kot pomočnik električarjev. To pride sčasoma, ko se boste do tega povzpeli. Začeli boste v res prav od začetka. V remizi bo prvo vaše delo, da boste pometali, pomivali okna in skrbeli, da bo vse snažno. In potem, ko se bo pokazalo, da ste tega zmožni, utegnete postati pomočnik pri električarjih v remizi.«

Nisem mogel razumeti, kako naj bi bilo pometanje in čiščenje poslopja priprava za poklic električarja. Iz knjig pa sem vedel, da so vsi fantje začeli z najnižjimi deli in jih dobro opravljali in se naposled povzpeli tako visoko, da so postali lastniki celega podjetja.

»Kdaj pa naj pridem na delo?« sem ga vprašal ves željan nastopiti to blestečo pot.

»Ampak,« je dejal ravnatelj, »kakor sva se že domenila, začeti morate prav na začetku. V remizi ne morete nastopiti v nobeni vlogi. Prej morate priti še v strojnico kot mazalec strojev.«

Srce mi je za hip nekoliko upadlo, ko sem videl, da je pot do njegove hčere zmerom daljša; nato pa se mi je spet vzdignilo. Ko bi poznal parne stroje, bi bil še boljši električar. Bil sem prepričan, da bi meni kot ma-zalcu v veliki strojni dvorani, kar se tiče pare malo ušlo. Ljubi Bog! Pot pred menoj se je blestela bolj kot kdaj prej.

»Kdaj pa naj pridem na delo?« sem vprašal hvaležno.

»Toda,« je rekel ravnatelj, »ne pričakujte, da bi začeli takoj v strojnici. Za to so potrebne priprave. In pot gre seveda skozi kurilnico. E, vem, da razumete vso stvar. In spoznali boste, daje že samo opravek s premogom nekaj znanstvenega, kar ni, da bi se zasmehovalo. Vam je znano, da stehtamo vsak funt premoga, ki ga zažgemo? Tako spoznamo vrednost premoga, ki ga kupimo; mi vemo do zadnje pare, koliko nas velja vsaka postavka proizvajanja, in spoznamo, kateri kurjači so najbolj potratni in kateri kurjači bodisi iz zanikrnosti ali iz topoglavosti najmanj izkoristijo premog, s katerim kurijo.« Ravnatelju je spet zažarel obraz. »Iz tega spoznate, kako važna je ta malenkostna zadeva s premogom in čim bolj boste spoznavali to malenkostno zadevo, tem boljši delavec boste - več vreden za nas in več vreden za samega sebe. No, ste pripravljeni začeti?«

»Takoj,« sem pogumno odgovoril. »Čim prej, tem bolje.«

»Izvrstno!« je odgovoril. »Pridite torej jutri zjutraj ob sedmih.«

Peljal meje iz pisarne in mi razložil moje dolžnosti. Povedal mi je tudi pogoje moje službe: deset ur na dan, vsak dan v mesecu, vštevši nedelje in praznike, vsak mesec po en dan prost, plača - po trideset dolarjev na mesec. Prav nič nisem bil navdušen. Že pred leti sem bil v tovarni za pločevinaste škatle služil ob deset urnem delu po en dolar na dan. Potolažil sem se z mislijo, daje temu, da se moja pridobitnost z leti in močjo ni povečala, krivo to, ker sem ostal neizučen delavec. A zdaj je vseeno bilo nekoliko drugače. Začenjal sem delati za stroko, za poklic, za srečo in za ravnateljevo hčer.

In začenjal sem na pravem koncu - prav od začetka. To je bilo glavno. Podajal sem premog kurjačem, ki so ga metali v peči, kjer se je njegova sila spreminjala v paro, ki se je v strojnem prostoru spet spreminjala v elektriko, s katero so delali električarji. To podajanje premoga je bil res pravi prvi začetek - razen če bi se ravnatelj spomnil, da bi me poslal na delo v rudnike, od koder je premog prihajal, da bi si pridobil še popolnejše razumevanje, kako nastane elektrika za cestno železnico.

Začel sem delati! Jaz, ki sem delal z možmi, sem spoznal, da nisem niti najmanj vedel, kaj se pravi zares delati. In po deset ur na dan! Podajati sem moral premog za dnevni in nočni posad in čeprav sem delal opoldansko prosto uro, nisem nikoli pred dvajseto dokončal svojega dela. Delal sem na dan po dvanajst, trinajst ur in za nadure niti dobil plačila kakor v tovarni za škatle.

Takoj na tukaj lahko že izdam vso skrivnost. Opravljal sem delo dveh mož. Pred menoj sta isto delo opravljala dva zrela, čvrsta delavca, eden po dnevi in eden po noči. Vsak je dobival po štirideset dolarjev plače na mesec. Ravnatelj, ki je stremel za varčno upravo, me je pregovoril, da sem opravljal delo obeh mož za trideset dolarjev. Jaz sem menil, da dela iz mene elektrotehnika. Dejansko pa je družbi prihranil po petdeset dolarjev obratnih stroškov na mesec.

Nisem vedel, da sem nadomeščal dva delavca. Nihče mi ni tega povedal. Nasprotno, ravnatelj je vsem prepovedal praviti o tem. Kako pogumno sem prvi dan šel na delo. Delal sem z vso močjo, polnil železno samokolnico s premogom, jo prepeljal na tehtnico in stehtal tovor, nalo pa jo porinil v kurilni prostor in jo zvrnil na plošče pred ognjem.

Pot je tekel od mene, a jaz nisem odnehal, čeprav sem čutil, da pešam. Ob desetih dopoldne že sem pograbil od kosila debel kos kruha s sirovim maslom. Pogoltnil sem ga stoje, ves prašen od premoga in s šibečimi se koleni. Na ta način sem že ob enajstih použil vse svoje kosilo. Pa kaj zato? Spoznal sem, da mi bo tako mogoče nadaljevati z delom v poldansko uro. In jaz sem delal ves popoldan. Stemnilo se je in delal sem pri električni luči. Dnevni kuijač je odšel in prišel je nočni. Jaz pa sem garal naprej.

Ob pol osmih sem se sestradan, opotekaje se umil, preoblekel in vlekel trudno telo domov. Do doma sem imel tri milje; imel sem prosto vožnjo s omejitvijo, da sem lahko sedel toliko časa, dokler ni noben potnik potreboval sedeža. Ko sem se zgrudil na zunanji sedež v kotu, sem molil, da ne bi noben potnik potreboval mojega sedeža. Toda voz se je napolnil in na pol pota je vstopila ženska, za katero ni bilo sedeža. Hotel sem vstati, a sem v veliko svoje začudenje spoznal, da ne morem. Mrzel veter je vlekel in povzročil, da je moje izmučeno telo odrevenelo na sedežu. Ostali del vožnje sem porabil, da sem omehčal boleče sklepe in mišice in se postavil na spodnjo stopnico. Ko pa se je voz ustavil pri mojem vogalu, sem skoraj padel na tla, ko sem stopil z njega.

Opotekal sem se do doma in prišepal v kuhinjo. Ko je šla mati kuhat, sem popadel kruh s surovim maslom; preden pa sem si utolažil glad in se je speklo meso, sem trdno zaspal. Zaman meje mati stresla in me skušala zbuditi, da bi pojedel meso. Ker se ji ni posrečilo, meje z očetovo pomočjo spravila v mojo sobo, kjer sem se kakor mrtev zvrnil na posteljo. Slekla sta me in odela. Zjutraj pa je bil velik križ, da so me zbudili. Strašno me je bolelo po vsem životu, a najhujše je bilo, da mi je zapestje oteklo. Toda odškodoval sem se za zamujeno večerjo in použil ogromen zajtrk, in ko sem odhomadral z doma, da bi ujel svoj voz, sem nesel s seboj kosilo, ki je bilo še enkrat tako obilno kot prejšnji dan.

Pa naj poskusi katerikoli mladenič, ki je pravkar izpolnil osemnajsto leto, premagati dva odrasla podajača premoga. Davno pred poldnevom sem pojedel poslednjo drobtinico svojega ogromnega kosila. Ampak jaz sem bil trdno odločen, da jim pokažem, kaj zmore čvrst mladič, ki ima voljo vzpeti se više. Najhujše pri vsem je bilo, da mi je zapestje otekalo in me močno oviralo pri delu. Malo je ljudi, ki ne vedo, kako boli, če si človek izpahne gležnje. Potem pa si mislite bolečine, če podajaš premog in porivaš naloženo samokolnico z rokami, izpahnjenimi za pestjo.

Delati! Več kot enkrat sem se zgrudil na premog, ki er me nihče ni mogel videti, in iokal od togote, užaljenosti in onemoglosti in obupa. Drugi dan je bil najhujši in edino, kar mi je omogočilo, da sem ga preživel in da je bil po trinajstih urah pripravljen ves nočni premog, je bil dnevni kuijač, ki mi je s širokimi usnjenimi jermeni obvezal zapestji. Bili pa so tako nategnjeni, da so bili kakor rahlo gibljive obveze iz mavca. Ti jermeni so zdaj prevzeli vso silo pritiska, ki sta ga doslej nosili zapestji, in so bili tako tesni, da se vnetje ni moglo širiti.

In na tak način sem se nadalje učil, da bi postal električar. Večer za večerom sem šepal domov, nesli so me na posteljo in slekli. Jutro za jutrom sem vedno z večjim kosilom s sabo šepal od doma in na delo.

Zdaj nisem več prebiral knjig iz knjižnice. Nisem se več sestajal z dekleti. Bil sem prav prava delovna živina. Delal sem in jedel in spal in moj duh je spal ves ta čas. Vse skupaj je bilo kakor mora. Delal sem vsak dan, tudi nedelje, in sem željno pričakoval edinega prostega dne na koncu meseca in sem sklenil, da bom ves tisti dan preležal v postelji in samo spal in počival.

Večkrat sem opazil, da je dnevni kuijač na čuden način strmel vame. Naposled je neki dan spregovoril. Najprej sem mu obljubil, da bom molčal. Ravnatelj da mu je prepovedal, da bi mi kaj povedal, in ker mi bo povedal, tvega svojo službo. Pravil mi je o dnevnem podajaču premoga in o nočnem podajaču in o plači, ki sto jo dobivala. Delal sem za trideset dolarjev na mesec isto delo, ki sta ga onadva delala za osemdeset dolarjev. Povedal bi mi že prej, mi je rekel kuijač, če ne bi bil tako prepričan, da se moram zrušiti pod takim delom in iti. Na tak način sem samo sam sebe ubijal, in to popolnoma brez koristi. Nižal sem ceno dela, je dokazoval in pripravil dva moža ob delo.

Ker pa sem bil ameriški fant in zraven ponosen ameriški fant, nisem takoj pustil dela. Zavedam se, da je bilo to neumno od mene, ampak jaz sem trdno sklenil, da bom delal toliko časa, da bom ravnatelju dokazal, da sem to mogel storiti, ne da bi se zrušil. Šele potem sem hotel delo pustiti, da bi spoznal, kako zmožnega mladeniča je izgubil.

In tako sem tudi vestno in trapasto storil. Delal sem dalje, dokler ni prišel čas, ko sem točno ob šestih pripravil ves nočni premog. Tedaj pa sem pustil namero, da bi delal več kakor za dva moža za plačo mladeniča; pa sem šel domov in spal štiriindvajset ur.

Na srečo nisem tako dolgo ostal pri tem delu, da bi mi škodovalo - vendar pa sem moral še vse leto nositi tiste obveze na zapestjih. Toda posledica te orgije dela, ki sem si ji bil vdal, je bila, da mi je delo zamrzelo. Delati se mi kar ni dalo. Misel na delo mi je bila zoprna. Bilo mi je vseeno, tudi ne dobim nikjer stalnega dela. Učenje obrti je šlo lahko rakom žvižgat. Vse boljše je bilo rogoviliti in veseljačiti po svetu, kakor sem počel že prej. In tako sem spet odrinil na pot pustolovščin in jo mahnil proti vzhodu.

DVAJSETO POGLAVJE

Toda glejte! Kakor hitro sem krenil na pot pustolovščin, sem se spet nameril na kralja Alkohola. Gibal sem se po svetu neznancev in pitje je človeka seznanilo z možmi in mu odprlo pot do pustolovščin. To je bilo lahko v krčmi z nadelanimi meščani ali na železnici, kjer je bil vesel železničar že prav dobre volje in oborožen z žepnimi steklenicami, ali pa v družbi pivskih bratcev. Da, in lahko se je zgodilo tudi v državi, kjer so bile alkoholne pijače prepovedane, kakor so bile v državi Iowa leta 1894, ko sem stopal po glavni cesti v Des Moinesu in so me zdaj pa zdaj neznanci vabili v stranske zagate - in spominjam se, da sem v tistem mestu pil po brivnicah, pri vodovodnih inštalaterjih in po prodajalnah pohištva.

Ko sem se klatil po Združenih državah, sem prišel do novega spoznanja. Kot klatež sem bil zadaj za prizoriščem družbe - da, prav spodaj v kleti. Tam sem lahko opazoval, kako ves ustroj deluje. Videl sem, kako so se sukala kolesa družabnega ustroja, in spoznal sem, da z dostojanstvom in častjo ročnega dela ni bilo tako kakor so mi pravili učitelji, pridigarji in politiki. Možje brez stroke so bili kakor neumna živina. Če se je človek priučil kake stroke, ni bilo dosti bolje.

Ko je delavec prišel v leta ali se mu je pripetila nesreča, so ga vrgli med staro šaro kakor izrabljen stroj. Preveč sem videl slučajev te vrste, ki so končali svoje živlienie vse drugače kot dostnino in Človeka vredno

Moje novo spoznanje je torej bilo, da je bilo ročno delo nevredno in da se ni izplačalo. Nobene strokovne izobrazbe, je bil moj sklep, in nobene ravnateljeve hčere. Možgani so se izplačali, ne pa mišice, in jaz sem trdno sklenil, da nikdar več ne ponudim svoje telesne moči na prodaj. Možgane in samo možgane sem hotel prodajati.

Vrnil sem se v Kalifornijo s trdnim sklepom, da si razvijem možgane. Za to je bilo treba šolske izobrazbe. Pred več leti sem dovršil ljudsko šolo in tako sem stopil v oaklandsko srednjo šolo. Da bi se preživel, sem šel za vratarja. Tudi sestra mi je pomagala in nisem bil tako visok, da ne bi komu pokosil trave ali iztepel preproge, samo če sem utegnil. Delal sem, da bi se odkrižal dela, in zakopal sem se vanj z vso srditostjo.

In dobro poldrugo leto nisem nič pil, niti nisem mislil na to. Nisem imel časa in gotovo tudi ne nagnjenja. Pri svojem vratarskem uku in pri nedolžnih zabavah, kakor šah, si nisem mogel niti utrgati trenutka. Odkril sem nov svet in moja strast, da bi ga spoznal, je bila tolika, da stari svet kralja Alkohola ni imel zame nobene privlačnosti.

Daleč od pustolovščin, do ušes v učenju, in zaposlen vsak trenutek, sem živel tako, da sem pozabil, da kralj Alkohol sploh živi. Nihče v moji okolici ni pil. Če bi kdo pil in bi tudi meni ponudil, bi gotovo pil tudi jaz. Tako pa se je zgodilo, če sem ujel le količkaj prostega časa, da sem ga porabil za šah ali za sprehod z brhkimi dekleti, ki so bile tudi dijakinje, ali pa sem se vozil s kolesom, kadar sem bil tako srečen, da ni bilo zastavljeno.

Ves čas poudarjam: v meni ni bilo niti najmanjšega sledu poželenja po alkoholu in to kljub dolgemu in strogemu učenju Dri kralju Alkoholu. Vrnil sem se z druge plati življenja in naslajal sem se s to arkadijsko preprostostjo učeče se mladine. Poleg tega sem našel pot v kraljestvo duha in sem se duševno opajal. (Na žalost pa ima, kakor sem v poznejši dobi spoznal, tudi duševna opojenost svojega mačka!)

ENAINDVAJSETO POGLAVJE

Za končanje srednje šole so bila določena tri leta. Postal sem nestrpen. Poleg tega je postajalo moje šolanje iz denarnih razlogov nemogoče. Na tak način mi ni bilo mogoče zdržati do konca, jaz pa sem si silno želel, da bi že vstopil na vseučilišče. Ko sem imel eno leto srednje šole za seboj, sem sklenil, da si učenje skrajšam. Izposodil sem si denar in plačal vstopnino za v višji razred neke pripravljalnice za sprejemni izpit na vseučilišču. Naredili so mi načrt, po katerem bi lahko čez štiri mesece vstopil na vseučilišče; na ta način bi si prihranil dve leti.

In kako sem se pilil! V tretjini enega leta sem moral predelati novo snov, za katero se pri rednem šolanju rabi dve leti. Pet tednov sem se gulil, da so se mi kvadratne enačbe in kemične formule kar cedile iz ušes. Takrat pa meje vodja tiste akademi je poklical k sebi. | Jako žal mu j e, j e rekel, ampak on mi j e primoran vrniti učnino ter me prositi, da naj šolo zapustim. To da ni v nobeni zvezi z mojim napredkom. Imam tudi dobre ocene in je prepričan, da bi tudi na vseučilišču uspeval, | če bi mi s svojo šolo pomagal do njega. Nerodno pa je, da so začeli jezike brusiti zaradi mojega slučaja. Kaj! V štirih mesecih da bo predelal snov dveh let! To bi bilo nezaslišano in vseučilišča bi začela strožje nastopati glede uradno priznanih pripravljalnih šol. Take sramote pa ne more trpeti in zavoljo tega naj bom tako prijazen in naj grem.

Pa sem šel. Vrnil sem izposojeni denar, škripal z zobmi in se začel sam pripravljati. Do sprejemnih izpitov na univerzi je bilo še tri mesece časa. Brez laboratorijskih poskusov, brez navodil sem sedel v svoji spalnici in naprej tlačil tisto dveletno snov v tri mesece ter ponavljal snov prejšnjega leta.

Po devetnajst ur na dan sem se učil. To je trajalo tri mesece in le tu in tam sem prekinil delo. Telo se mi je utrudilo, duh se je izmučil, ampak jaz sem vztrajal. Tudi oči so se utrudile in me jele skeleti, ampak nisem omagal. Morebiti sem proti koncu postal malce zmešan. Vem, da sem bil tisti čas prepričan, da sem iznašel formulo za kvadraturo kroga, vendar sem odločno odlašal na čas po izpitih, dajo izdelam. Potem jim že pokažem.

Prišli so dnevi izpitov in ves ta čas skoraj nisem zatisnil oči in sem porabil vsak trenutek za učenje in ponavljanje. Ko sem oddal poslednjo izpitno nalogo, sem bil živčno popolnoma izčrpan. Nobene knjige nisem hotel videti. Nisem hotel niti misliti ali pogledati človeka, ki je bil zmožen misliti.

Za tako stanje je bilo samo eno zdravilo in tega sem si dal sam - pot pustolovščin. Nisem čakal, da bi izvedel izid svojih izpitov. Naložil sem balo odej in nekoliko mrzlega živeža v izposojen čoln in razvil jadro. Vozil sem se s koncem zgodnje jutranje oseke, nameril v zalivu na začetek plime in oddrevel z močno sapo. Zaliv San Pablo in preliv Carquinez pri topilnici Selby sta se penila, ko sem hitel naprej in pustil za seboj znane točke na kopnem, ki sem jih spoznal, ko sva se z Nelsonom vozila na Reindeeru.

Pred menoj se je prikazala Benicia. Zapeljal sem v zaliv pri Turnerjevem doku, objadral pristanišče Solano in hitel ob gručah ribiških čolnov proti kraju, kjer sem v nekdanjih časih živel in silno popival.

In ravno tukaj se mi je zgodilo nekaj, kar je bilo važno, a se mi leta in leta ni sanjalo, daje bilo. Nisem imel namena, da bi pristal v Benici. Plima mi je šla na roko, veter je bil ugoden, prekrasen - za mornarja sijajna vožnja. Pred menoj sta se prikazali točki Buli Head in Army Points, ki sta kazali vhod v zaliv Suisun. In vendar sem, ko sem uzrl tiste ribiške čolne pred obalo, brez pomišljanja, kakor bi trenil, zasukal krmilo, zvil jadro in krmaril proti obrežju. V trenutku sem iz globin izčrpanih živcev in možganov zaznal, kaj se mi je hotelo. Hotel sem piti. Hotel sem se opiti.

Pohlep je bil nepremagljiv. In sicer prav zares. Moj izmučeni, izčrpani duh je bolj kot po vsem drugem na svetu, koprnel po olajšavi, in to na način, o katerem je vedel, da mu prinese olajšavo.

In to je tisto važno. Prvič v svojem življenju sem se vedoma in namenoma želel upijaniti. To je bilo novo, docela drugačno razodetje moči kralja Alkohola. V tem ni bila telesna potreba po alkoholu. Bilo je duševno poželenje. Moj od prenapornega dela upehani duh si je želel pozabljenja.

Na tem mestu prav posebno poudarjam važnost tega dogodka. Četudi upoštevam neznansko izmučenost svojih živcev in možganov, bi mi kljub temu nikdar ne prišlo na misel, da bi se zdaj upijanil, če ne bi bil prej nikdar pil. Medtem mi je bil alkohol, ko sem bil začel piti, zoprn in sem pil leta in leta samo zavoljo tovarištva in ker je bilo alkohola na poti pustolovščin povsod dovolj, sem zdaj prišel do one stopnje, ko je moj duh koprnel ne samo po pijači, ampak po pijanosti. In da nisem bil tako dolgo vajen alkohola, bi mi duh nikoli tako ne hrepenel po njem. Zavil bi bil mimo Buli Heada in v bele pene zaliva Suisun in bi bil v vršečem vetru, ki je napenjal moja jadra in me prepi-haval, pozabil na utrujene možgane in jih poživil in okrepčal.

Tako pa sem zajadral na obalo, privezal jadra in čoln ter odhitel mimo čolnov. Charly Le Grant mi je padel okrog vratu. Njegova žena Lizzie me je pritisnila na svoje obilne prsi. Billy Murphy in Joe Uoyd in vsa stara garda, kolikor je je še bilo, so me obdali in objemali. Charley je pograbil vrč in odhitel v Jorgensenovo krčmo onstran železniškega tira. Šel je po pivo. Jaz sem hotel piti žganje in zato sem mu zaklical, naj ga prinese celo steklenico.

Mnogokrat je ta steklenica romala čez železniški tir in nazaj. V hišo je stopilo še več prijateljev iz nekdanjih svobodnih, lahkoživih časov: ribiči, Grki in Rusi in Francozi. Plačevali in pili so po vrsti drug za drugim in spet plačevali in pili vsi na okoli. Prihajali so in odhajali, jaz pa sem ostal in pil z vsemi. Goltal sem in se nalival. Vlival sem žganje po grlu in se radoval, ko so mi črvi prigomazeli v možgane.

Prišel je tudi Clam, ki je bil pred menoj Nelsonov družabnik, zal kot vedno, toda bolj drzen, napol blazen in žganje je gorelo iz njega. Pravkar je imel prepir s svojim družabnikom na barki Gazelle, noži so se bliskali, udarci padali in krije tekla, in zdaj je skušal z novim žganjem razvneti mrzlico spomina. Ko smo se nalivali z njim, smo se spominjali Nelsona, ki je bil prav v tem mestu Benicia položil svoja mogočna pleča k večnemu počitku. Jokali smo se ob spominu nanj in se spominjali samo njegovih dobrih lastnosti pa nova poslali steklenico v krčmo in spet pili.

Hoteli so, da bi ostal pri njih čez noč, toda skozi odprta vrata sem videl krasni veter na vodah in moja ušesa so bila polna šumenja valov. V tem ko sem pozabil, da sem bil cele tri mesece po devetnajst ur zakopan v knjige, mi je Charley Le Grant prenesel mojo  prtljago v velik čoln, kakršnega so rabili na reki Kolumbia za lov na losose. Dodal je še oglja in ribiško žerjavnico, vrč za kavo in ponev, pa kave in mesa ter celega brancina, ki so ga tisti dan ujeli.

Pomagati so mi morali, da sem prišel po razpadajočem pomolu do novega čolna. Pomagali so mi tudi razpeti jadra, dokler niso bila napeta kakor deska. Nekateri so razmišljali, ali bi razvili stransko jadro, jaz pa sem to zahteval in Charley ni imel pomislekov. On me je poznal od prej in je vedel, da sem znal jadrati, dokler sem mogel kaj videti. Odvezali so vrv, jaz pa sem prijel za krmilo, zasukal čoln in ga z omotičnimi očmi naravnal v pravo smer in jim mahal z roko v slovo.

Bibavica se je obrnila in močna oseka morja je odtekala proti še močnejšemu vetru, ki je bičal morje, da je gnalo velike valove. Zaliv Suisun je bil ves bel od pen. Ampak lososarski čoln zna jadrati in jaz sem znal voziti z njim. Obrnil sem ga naravnost v valove in vozil skozi nje in čez nje, vmes pa mrmral na ves glas in oznanjal svoje preziranje do vseh knjig in šol. Veliki valovi so mi napolnili čoln za kak čevelj visoko z vodo, jaz pa sem se smejal, ko mi je pljuskala ob noge, in sem prepevaj e oznanjal svoj prezir do vetra in valov.

Proslavljal sem se kot gospodarja življenja, jahaje na hrbtu razbrzdanega elementa in kralj Alkohol je jahal z menoj. Ob matematičnih in filozofskih razpravah, ob deklamacijah in citatih sem prepeval stare pesmi, ki sem se jih naučil v tistih časih, ko sem iz tovarne konzervnih škatel prišel do ostrigarskih čolnov, da bi postal gusar - pesmi kakor Črna Lulu, Bežeči oblaki, Ravnaj mi s hčerjo dobro, Bostonski fant, Rad bi, da bil bi majhna ptičica, Shenandoah.

Več ur pozneje sredi v plamenih zahajajočega sonca tam, kjer zlivata reki Sacramento in San Joaquin svoje kalne vode skupaj, sem krenil po prekopu New York, švignil preko gladkih, od suhe zemlje obdanih voda mimo Black Diamonda v reko San Joaquin in dalje do Antiocha, kjer sem se nekoliko streznjen in neznansko lačen ustavil ob veliki, s krompirjem naloženi barki z opremo, ki se mi je dozdevala znana. Na njenem krovu so bili stari prijatelji, ki so mi spekli brancina na olju. Potem smo imeli meso, dušeno po ribiško in okusno prirejeno s česnom, in kot skorja trd italijanski kruh brez surovega masla, in vse smo poplaknili po grlu z velikimi vrči motnega, močnega rdečega vina.

Moj lososarski čoln je bil poln vode, vendar sem v udobni kabini barke našel suhe odeje in suho ležišče; ležali smo in kadili in se pogovarjali o starih časih, zunaj nad nami pa je veter piskal skozi vrvje in napete voži so bobnale ob jambore.

DVAINDVAJSETO POGLAVJE

Moje križarjenje z lososarskim čolnom je trajalo en teden in vrnil sem se pripravljen, da vstopim na vseučilišče. Tekom tega teden dni trajajočega križarjenja nisem več pil. V ta namen sem se moral Izogibati prijateljev, kajti pot pustolovščin je bila kakor vedno zastavljena po kralju Alkoholu. Tisti prvi dan sem želel piti, v naslednjih dneh pa ne več. Moji utrujeni možgani so se spet opomogli. Težke vesti si nisem delal zaradi tega. Orgij tistega prvega dne v Beniciji se nisem niti sramoval niti mi ni bilo žal radi njih; sploh nisem niti mislil nanje in sem se z veseljem vrnil k svojim knjigam in študijam.

Po tem edinem padcu v pijačo sem živel vzdržno, predvsem zaradi tega, ker mi ni bilo do nje. Vzdržen sem bil tudi zato, ker je moja pot šla med knjigami in dijaki, kjer ni bilo ne pijače ne pitja. Da sem hodil po poti pustolovščin, bi samo po sebi umevno pil. Zakaj taka je na žalost pot pustolovščin, ki je ena najljubših torišč kralja Alkohola.

Končal sem prvi semester prvega leta in se v januarju 1897 vpisal v drugega. Toda pomanjkanje denarja in prepričanje, da mi vseučilišče v času, ko sem si ga mogel utrgati, ne bo dalo tistega, kar sem si želel, me je prisililo, da sem ga zapustil. Nisem bil kdove kako razočaran. Dve leti sem študiral in v tistih dveh letih sem neznansko veliko bral, kar je bilo vse več vredno. Tudi moja slovnica se je izboljšala.

Odločil sem se, da nemudoma nastopim novo pot. Zanimal sem se predvsem za štiri stvari: prvič za glasbo, drugič za pesništvo, tretjič za pisanje filozofskih, gospodarskih in političnih razprav, in četrtič, nazadnje in najmanj, za pisateljevanje. Odločno sem izločil glasbo kot nemogočo, sedel v spalnico in preudarjal drugo, tretjo in četrto izbrano točko hkrati. Sveta nebesa, kako sem pisal! Še ni nihče imel take ustvarjalne mrzlice kot jaz, iz katere bi bolnik iztisnil toliko usodepolnih uspehov. Način, kakor sem delal, je zadoščal, da bi mi omehčal možgane in me privedel v blaznico. Pisal sem in pisal vse - tehtne ese je, znanstvene in sociološke kratke povesti, šaljive verze, verze vsake vrste od trioletov in sonetov do tragedije v neizmernih verzih in ogromne epe v spenserskih stancah. Včasih sem pisal dan za dnem, nepretrgoma po petnajst ur na dan in pozabil sem na jed ali se branil, da bi se zaradi jedi odtrgal od svojih strastnih izlivov.

Potem pa pisanje na stroj. Moj svak je imel pisalni stroj, ki gaje uporabljal podnevi. Ponoči pa sem ga lahko rabil jaz. Tisti stroj je bil čudo. Še danes bi se zjokal, kadar se spomnim, kakšne boje sem imel z njim. Moral je biti prvi model iz prvega leta pisalnih strojev. Imel je samo velike črke. Obseden pa je bil od hudobnega duha. Pokoraval se ni nobenim znanim zakonom fizike in je prevrgel častitljivo pravilo, da enake stvari, storjene na enakih stvareh dajo enake uspehe. Pri-sežem, da ta stroj ni nikdar dvakrat izvršil iste stvari na isti način. Venomer je dokazoval, da imajo neenaka dejanja enake uspehe.

Kako meje križ bolel zavoljo njega! Pred izkušnjo s tem strojem je moj hrbet vzdržal vsak še tak napor, ki ga je zahtevalo od njega moje vse prej ko mehkužno življenje. Ta pisalni stroj pa mi je dokazal, da sem imel trstiko za hrbtenico. Tudi zaradi pleč me je spravil v skrbi. Bolela so me kakor od trganja po vsakem hudem popivanju. Po tipkah tega stroja je bilo treba tolči s tako silo, da se je zunaj hiše slišalo kakor daljno grmenje ali kakor bi kdo razbijal pohištvo. Biti sem moral po njih s tako silo, da so me boleli kazalci prav do komolca, konci prstov pa so bili polni celih in ra-zpočenih mehurčkov. Če bi bil stroj moj, bi ga obdeloval s tesarskim kladivom.

Najhujše pri vsem tem je bilo, (cla sem v resnici tipkal svoje rokopise, obenem pa sem skušal obvladati stroj. Bilo je junaštvo telesne vztrajnosti, združene z viharjem v možganih, preden je bilo natipkanih tisoč besed, jaz pa sem napisal na tisoče in tisoče besed, ki so morale biti natipkane za čakajoče urednike. O, od pisanja in tipkanja sem bil pošteno truden. Živci in možgani so bili proč, telo prav tako, a vendar mi ni prišlo nikdar na misel, da bi pil. Preveč sem živel v višavah, da bi bil potreben tolažbe. Vse budne ure, razen onih pri tistem peklenskem pisalnem stroju, sem preživel v nekih ustvarjajočih nebesih. Spričo tega nisem imel nobenega poželenja po pijači, ker sem še vedno veroval v mnoge stvari - v ljubezen vseh moških in žensk, v ljubezen moža in žene, v očetovo ljubezen, v človeško pravico, v umetnost - v celo množico prijetnih slepil, ki skrbe, da se svet suče.

Toda čakajoči uredniki so radi še dalje čakali. Moji rokopisi so prehodili vsa mogoča pota od tiskarne do tiskarne, od časopisa do časopisa med Tihim in Atlantskim oceanom. Mogoče je čarobna pisava tega stroja preprečila, da bi uredniki sprejeli vsaj en moj prispev-ček. Ni mi znano, kako je bilo, sam Bog pa ve, da je bila snov mojih spisov prav tako čudna kot pisava. Za smešne cene sem prodal svoie težko kuDliene šolske knjige starinarjem. Izposodil sem si majhne vsote denarja, kjerkoli sem mogel, in celo pripuslil, da me je moj stari oče redil z bornim zaslužkom svoje pojemajoče moči.

Ni trajalo dolgo, samo nekaj tednov, in moral sem se vdati in iti delat, kljub temu nisem opazil nobene potrebe po pijači. Nisem bil razočaran. Moja pisateljska pot se je samo zavlekla, to je bilo vse. Morda sem potreboval še več priprav. Iz knjig sem se naučil dovolj, da sem spoznal, da sem se približal vedi šele do roba njene obleke. Še vedno sem živel v višavah. Vse budne ure in večino ur, ki bi jih bil moral porabiti za spanje, sem prebil pri knjigah.

TRIINDVAJSETO POGLAVJE

Zunaj na deželi, v belmontski akademiji, sem začel delati v majhni, popolno opremljeni parni pralnici. Z nekim drugim fantom sva opravljala vse delo od sortiranja in pranja do likanja belih srajc, ovratnikov in manšet do finega škroblje^ega perila za žene profesorjev. Delala sva kot črna živina, zlasti ko je prišlo poletje in so dijaki začeli nositi platnene hlače. Strašansko veliko časa je treba, da zlikaš ene platnene hlače. In koliko jih je bilo! Potila sva se dolge vroče tedne ob delu, ki ga nikoli ni bilo konec, in marsikatero noč, ko so dijaki že davno spali v postelji, sva s tovarišem garala ob električni luči pri likalni mizi.

Ure so bile dolge, delo naporno kljub temu, da sva  postala prava mojstra v tem, kako se izloči vsako nepotrebno gibanje. Za to sem dobival trideset dolarjev plače na mesec ter prosto stanovanje in hrano; to je bilo malce več kot sem služil v tovarni jute in pri podajanju premoga, vsaj za toliko več, kolikor je veljalo stanovanje in hrana, kar je delodajalca malo stalo (jedla  sva v kuhinji), meni pa je bilo toliko vredno kot dvajset  dolarjev na mesec. Moja večja moč, višja leta, povečana ročnost in vse, kar sem se bil iz knjig naučil, vse to je bilo vredno tega poviška dvajsetih dolarjev. Sodeč po lahkem napredovanju sem lahko upal, da postanem,    preden umrem, nočni čuvaj s šestdesetimi dolarji na mesec ali pa policaj s sto dolarji in postranskimi dohodki.     Tako neusmiljeno sva se s tovarišem tekom tedna lotila dela, da sva bila v soboto zvečer popolnoma onemogla. Bil sem torej spet stara delovna živina, ker sem garal več ur na dan, kot garajo konji, in komaj malo več mislil kot konji. Knjige so mi bile zaprte. Prinesel sem jih bil cel kovček s seboj v pralnico, pa uvidel sem, da jih ne morem brati. Zaspal sem tisti hip, ko sem poskusil brati, če pa se mi je posrečilo, da sem obdržal oči za nekaj strani odprte, se nisem mogel spomniti, kaj sem bral. Opustil sem vse poskuse, da bi študiral težke predmete, kakor pravo, narodno gospodarstvo in biologijo, in sem poskusil z lažjimi stvarmi, kakor z zgodovino. Zaspal sem. Poskusil sem s književnostjo, pa sem zaspal. In ko sem končno zaspal pri živahnih povestih, sem knjige pustil. Ves čas, kar sem bil v pralnici, se mi ni posrečilo, da bi prebral eno samo knjigo.

Ko pa je prišel sobotni večer in je bilo tedensko delo končano do ponedeljka zjutraj, sem poznal poleg hrepenenja po spanju samo še eno poželenje: da bi se opil. To je bilo drugič v mojem življenju, da sem slišal jasen klic kralja Alkohola. Prvič so bili vzrok moji izčrpani živci in možgani. Toda zdaj svojih možganov nisem bil prenapel. Nasprotno, možgani so mi odreveneli. To je bila nesreča.

Jaz, dolgoletni prisrčni prijatelj kralja Alkohola, sem dobro vedel, kaj mi je obetal - črne domišljije, sanje o moči, pozabljivost, vse in sleherno razen vrtečih se pralnih strojev, brnečih ožemalnikov in neskončnih procesij platnenih hlač, ki so se preparjane premikale pod mojim švigajočim železom. In to je tisto. Kralj Alkohol se obrača do slabosti in neuspeha, do utrujenosti in izčrpanosti. On je najlažja pot iz nadlog. In pri tem laže ves čas. Telesu nudi lažno moč, lažno vznesenost duhu, da se vidijo stvari, kakršne niso in neizmerno ler>še, kakor so.

Vendar se nisem opil, iz prav preprostega vzroka: do najbližje krčme je bilo poldrugo miljo. In to se je spet zgodilo, ker klic po pijanosti ni bil posebno glasen v mojih ušesih. Daje bil glasen, bi bil prehodil desetkrat tolikšno daljavo, samo da bi prišel do krčme. Po drugi plati pa bi se gotovo upijanil, da bi bila krčma tik za vogalom. Tako pa sem se na svoj edini dan počitka v tednu zleknil v senco in se zabaval z nedeljskimi časopisi. Toda celo za to prazno slamo sem bil preutrujen. Šaljiva priloga mi je še mogla privabiti rahel nasmeh na obraz, nato pa sem zaspal.

Čeprav se v časa mojega dela v pralnici nisem podal kralju Alkoholu, je nekaj določnega vendarle dosegel. Slišal sem klic, čutil glodanje poželenja, hrepenel po tolažbi. Pripravljal me je za močnejše poželenje poznejših let.

V mojih možganih je klilo seme poželenja po alkoholu.

ŠTIRIINDVAJSETO POGLAVJE

Ko sem zapustil pralnico, sta me sestra in njen mož spravila v Klondyke. V rani jeseni 1897 se je začel prvi naval za zlatom v tiste kraje. Takrat mi je bilo enaindvajset let in sem bil v sijajnem fizičnem stanju. Spominjam se, da sem se na koncu osemindvajset milj dolge poti iz Dyeaje čez Chilcoot do jezera Linderman v prenašanju tovorov kosal z Indijanci in prekosil mar-sikakega. Poslednja tovorna proga do Lindermana je bila tri milje dolga. Jaz sem po njej hodil nazaj po tovor po štirikrat na dan in sem vsakič pricijazil po sto petdeset funtov. To se pravi, da sem vsak dan prehodil štiriindvajset milj po najslabši stezi, in sicer dvanajst milj od tega z bremenom sto petdeset funtov.

Ja, obesil sem kariero na klin in se znova podal na pot pustolovščin iskat srečo. In na poti pustolovščin sem se seveda nameril na kralja Alkohola. Tukaj sem spet našel prave može, pustolovce in klativiteze, ki se sicer niso zmenili, če jih je trla lakota, brez žganja pa niso mogli živeti. Žganje se je nosilo in vozilo po gazi naprej, moka pa je ležala v skrivnih zalogah nedotaknjena.

Sreča je hotela, da oni trije možje, s katerimi sem potoval v družbi, niso bili pivci. Zato nisem pil razen ob redkih prilikah in, na sramoto, kadar sem pil z drugimi. V moji skrinjici za zdravila je bil tudi liter žganja. Steklenico pa sem odmašil šele v nekem samotnem taboru, kjer je moral neki zdravnik brez omamila oprirati nekega moža. Zdravnik in bolnik sta izpraznila mojo steklenico, nato pa pričela z operacijo.

Ko sem se leto pozneje okrevaj e od skorbuta vrnil spet v Kalifornijo, sem videl, daje moj oče umrl in da sem postal poglavar in edini rednik družine. Če povem, da sem od Beringovega morja do Britanske Kolumbije podajal premog na nekem parniku in potoval odtod do San Francisca v medkrovju, bo vsakomur jasno, da nisem prinesel iz Klondyka drugega kot skorbut.

Časi so bili hudi. Delo katerekoli vrste je bilo težko dobiti. In jaz sem moral prijeti za delo katerekoli vrste, saj sem bil še vedno neizvežban delavec. Na svojo kariero niti mislil nisem. To je minilo, je bilo pokopano.

Moral sem najti kruha še za dvoja usta poleg svojih in skrbeti za streho... no, ja, in si kupiti zimsko obleko, ker je bila moja vsekakor poletna. Nemudoma sem moral dobiti kako delo. Potem pa, ko bi prišel do sape, bi spet lahko mislil na bodočnost.

Neizučen delavec je prvi, ki mora občutiti hudega , in jaz sem bil izučen samo za mornarja in pralca.

Spričo svojih novih odgovornosti se nisem upal na morje, dela v pralnici pa nisem mogel dobiti. Sploh nisem mogel dobiti nobenega dela. Moje ime so imeli zapisano v petih posredovalnicah za delo. Oglase sem imel v treh časopisih. Poiskal sem peščico svojih prijateljev, za katere sem vedel, da bi mi mogli preskrbeti delo; ti pa so se ali premalo zanimali za to ali pa niso mogli najti nič zame.

Položaj je bil obupen. Zastavil sem uro, kolo in nepremočljiv plašč, na katerega je bil oče, ki mi ga je zapustil, zelo ponosen. To je bilo in je edino, kar sem kdaj podedoval na tem svetu. Veljal je petnajst dolarjev, v zastavljalnici pa sem dobil zanj dva dolarja. Kar se - kar je res, je res - neki dan prikaže pri meni nekdanji tovariš z obale s salonsko obleko, zavito v časopis. Mož mi ni mogel dati zadostnega pojasnila, odkod jo ima, jaz pa tudi nisem silil vanj, da bi mi to razložil. Hotel pa sem imeti obleko. Ne; ne da bi jo sam nosil. Izbarantal sem jo za kopo stare šare, ki je bila zame brez koristi, ker se ni dala zastaviti. Za to staro šaro je on izkrošnjaril nekaj dolarjev, jaz pa sem tisto obleko zastavil za pet dolarjev. In kolikor mi je znano, je obleka še vedno v zastavljalnici. Sploh nisem imel namena, da bi jo bil rešil.

Ampak dela nisem mogel dobiti nobenega. A vendar sem bil dobra roba na delovnem trgu. Bilo mi je dvaindvajset let in tehtal sem slečen sto petinšestdeset funtov, in vsak funt je bil izvrsten za garanje; tudi zadnje sledi skorbuta so zginevale, saj sem žvečil surov krompir. Oglasil sem se za vsako delo. Skušal sem postati model za umetnike, toda preveč je bilo mladih ljudi s krasnim telesom, ki so bili brez dela. Odzval sem se oglasom postarnih onemoglih ljudi, ki so potrebovali spremljevalca. Postal sem malone agent za šivalne stroje, a brez plače, za provizijo. Ampak v hudih časih revni ljudje ne kupujejo šivalnih strojev in tako sem bil primoran odreči se temu poslu.

Seveda se ne sme pozabiti, da sem poleg takih malenkostnih zaposlitev skušal dobiti delo kot pretepač, nakladač in dninar. A bližala se je zima in cela vojska odvečnih delavcev se je vsipala v mesto. Vrh vsega nisem bil jaz, ki sem se brezskrbno potepal po vseh deželah sveta in po kraljestvu duha, član nobene delavske organizacije in se zato tudi nobena organizacija zame ni zmenila.

Iskal sem slučajna, postranska dela. Delal sem po en dan, po pol dne, vse, kar sem mogel dobiti. Kosil  sem trate, stepal preproge. Priglasil sem se k izpitu za  pismonošo in sem bil prvi. Na žalost pa ni bilo nobeno  mesto prazno in moral sem čakati. In ko sem čakal in  med posameznimi priložnostnimi deli, sem skušal zaslužiti deset dolarjev s tem, da sem napisal za časnike poročilo o potovanju v odprtem čolnu po reki Yukon,  ko sem prevozil devet sto milj v devetnajstih dneh. Kako je s takšnimi stvarmi pri časopisih, nisem vedel,  vendar sem bil poln upanja, da dobim deset dolarjev  za svoj članek. A jih nisem. Prvi časopis v San Franciscu, kateremu sem ga poslal po pošti, mi ni niti potrdil, da je prejel rokopis, pač pa ga je obdržal. Čim dalje ga je obdržal, tem bolj sem bil gotov, da gaje sprejel. Tukaj naj omenim nekaj čudnega. Nekateri ljudje so rojeni za srečo, nekaterim se sreča kar vsiljuje. Jaz pa sem bil tako rekoč s palico pognan v usodo in bridka sila je vihtela to palico. Že zdavnaj sem opustil vsako misel na pisateljevanje kot poklic. Pisaje tisti članek, sem imel pošten namen zaslužiti deset dolarjev.  To je bil tudi ves moj namen. Z njimi bi si pomagal in   pretolkel, dokler ne bi dobil stalnega dela. Če bi se  takrat pri pošti izpraznilo kako mesto, bi bil planil nanj.

Toda nobeno mesto se ni izpraznilo in nobeno stalno delo se ni dobilo, porabil sem čas med občasnimi deli s tem, da sem napisal za časopis Youthis Companion enaindvajset tisoč besed obsegajoč članek. V sedmih dneh sem ga sestavil in natipkal s pisalnim strojem. Mislim, daje bilo prav to krivo, daje prišel nazaj.

Čakajoč na odgovor, sem poskusil pisati kratke povesti.

Eno sem prodal mesečniku Overland Monthly za pet dolarjev. Časopis Black Cat mi je plačal štirideset dolarjev za drugo. Mesečnik Overland mi je ponudil po sedem dolarjev in pol, plačljivih ob objavi, za vsako povest, ki bi mu jo poslal. Rešil sem iz zastavljalnice kolo, uro, očetov dežni plašč in si najel pisalni stroj. Plačal sem tudi vse račune, ki sem jih bil na dolgu po raznih špecerijskih prodajalnah, ki so mi kaj malega upale. Spominjam se na nekega portugalskega trgovca, ki ni dovolil, da bi moj račun presegal štiri dolarje. Hopkinsa, drugega trgovca, nisem mogel pregovoriti, da bi mi dovolil kredit za več kot pet dolarjev.

Prav v tistem času pa je prišel s pošte poziv, naj pridem na delo, kar me je pripravilo v kaj mučen položaj. Petinšestdeset dolarjev, ki bi jih bil lahko redno zaslužil vsak mesec, je bila strašna skušnjava. Nisem se mogel odločiti, kaj naj storim. In nikdar ne bom mogel pozabiti oaklandskega poštnega ravnatelja. Odzval sem se pozivu in govoril z njim kot mož in mu odkrito razložil ves položaj. Podoba daje, kakor da utegnem uspeti s pisateljevanjem. Kaže dobro, ampak ni gotovo. Če bi me hotel to pot preskočiti in izbrati naslednjega prosilca v seznamu ter me pozvati, kadar bo naslednje mesto izpraznjeno. Še sem hotel nekaj dodati, on pa mi je prestrigel besedo rekoč: »Torej nočete sprejeti dela?«

»Saj ga hočem,« sem ugovarjal. »Ali ne uvidite, če me to pot preskočite ...«

»Če hočete imeti to mesto, ga sprejmite,« je rekel hladno.

Na srečo meje vražja osornost tega človeka ujezila.

»Dobro,« sem odgovoril. »Ne sprejmem ga.«

PETINDVAJSETO POGLAVJE

Tako sem zažgal ladjo za seboj in se vrgel na pisanje. Bojim se, da nisem v nobeni stvari poznal mere. Zarana in pozno sem bil pri delu - pisal, tipkal, proučeval slovnico, preučeval pisateljevanje in vse panoge pisateljevanja, preučeval pisatelje, ki so uspeli, da bi dognal, kako so uspeli. Dosegel sem, da sem spal samo po pet ur na dan in delal skoraj vseh devetnajst ur, ki so mi ostale. Luč mi je gorela do dveh, treh zjutraj, kar je neko dobro sosedo zapeljalo v nekoliko sentimentalen sklep. Ker me ni čez dan nikoli videla, je sklepala, da sem igralec in daje luč, ki je gorela na mojem oknu, moja mati postavila tja, da bi kazala njenemu blodečemu sinu pot do doma.

Najhujši za pisatelja-začetnika so dolgi, suhi premori, ko ni nobenega denarja od uredništev in je zastavljeno vse, kar se da zastaviti. Tisto zimo sem skoraj ves čas nosil svojo poletno obleko in sem v naslednjem poletju učakal najdaljši, najbolj suhi premor izmed vseh; bil je pač čas, ko gredo ljudje s stalno plačo na počitnice in leže rokopisi po uredništvih, dokler se počitnice ne končajo.

Menije bilo težko, ker nisem imel nikogar, ki bi mi svetoval. Poznal nisem žive duše, ki se je ukvarjala s pisateljevanjem ali ki je kdaj poskusila pisateljevati. Poznal nisem niti enega reporterja. Spoznal sem tudi, da moram, če hočem uspeti kot pisatelj, pozabiti vse, kar so me učili učitelji in profesorji književnosti na srednji in visoki šoli. Takrat sem bil silno nejevoljen zaradi tega, zdaj pa razumem vso stvar. V letih 1895 in 1896 še niso vedeli, kako se uspešno piše. Dobro so poznali vse take stvari, kakor na primer Bret Harteje-vo črtico Zasnežen ali Carlylejevo delo Sartor Resartus toda ameriški uredniki iz leta 1899 niso marali za tako robo. Potrebovali so stvari, ki so šle leta 1899 in so ponujali zanje tako dobro plačilo, da bi učitelji in profesoiji književnosti radi popustili svoja mesta, če bi jim mogli ustreči.

Boril sem se dalje, odlašal plačilo pri mesaiju in v špeceriji, zastavil uro in kolo in dežni plašč in delal. Resnici sem delal in si privoščil le malo spanja. Kritiki so se pritoževali o hitri izobrazbi Martina Edena, enega mojih junakov. Opisal sem, kako je v treh letih postal iz preprostega mornarja z ljudskošolsko izobrazbo uspešen pisatelj. Kritiki so trdili, daje to nemogoče. In vendar sem bil jaz sam tisti Martin Eden. Po treh letih dela, od katerih sem dve prebil na srednji in visoki šoli in eno s pisateljevanjem; vsa tri pa s tem, da sem neizmerno in napeto študiral, sem objavljal povesti v časopisih kakor so Atlantic Monthly, popravljal prve odtise svoje prve knjige, ki jo je izdalo založba Noughton, Mifflin Co.; prodajal sociološke članke mesečnikom Cosmopolitan in McClures sem odklonil so-uredništvo, ki so mi ga brzojavno ponudili iz New Yorka in se pripravljal, da se oženim.

Vsa prejšnja leta pa so pomenila dela, zlasti zadnje leto, ko sem se učil svojega poklica kot pisatelj. In tisto leto, ko sem tako malo spal in napenjal svoje možgane do skrajnosti, nisem niti pil niti se zmenil za pijačo. Kar se je mene tikalo, alkohol sploh ni obstajal. Tu in tam sem močno trpel od preutrujenosti živcev in možganov, a nikdar mi ni prišel na misel alkohol, da bi jih z njim poživil. Sveta nebesa! Sprejemna potrdila in denarna nakazila uredništev so bila najboljša poživila, ki sem jih potreboval. Droben ovitek od urednika med jutranjo pošto mi je dal več pobude kot pol ducata cocktailov in če se je iz ovitka prikazal ček za dostojen znesek, je bil tak dogodek kar sam po sebi že cela pijanost.

Sploh pa v tisti dobi svojega življenja še nisem vedel, kaj je cocktail. Spominjam se, da me je več Aljaščanov, ki so bili člani Bohemian Cluba, neki večer pogostilo v svojem klubu v San Franciscu, ko je bila izšla moja prva knjiga. Sedeli smo na prečudovitih usnjenih stolih in naročena je bila pijača. Še nikdar nisem slišal naročiti takih likerjev in takih znamk škotskega žganja. Nisem vedel, kaj je liker, kaj je znamka in nisem vedel, da je izraz škotska pomenil whisky.

Poznal sem samo pijače ubogih ljudi, pijače ob mejah civilizacije živečih možakov in mornarjev - ceno pivo in še cenejše žganje, ki so mu pač rekli viski, in nič drugega. Bil sem v zadregi, kaj bi si naročil, in natakarje skoraj omedlel, ko sem naročil klaret (z dišavami prepojeno in s oslajeno vino) za po večerji.

ŠESTINDVAJSETO POGLAVJE

Z uspehom v pisateljevanju se je dvignil način mojega življenja in obzorje se mi je razširilo. Omejil sem se na to, da sem napisal in natipkal po tisoč besed na dan, vštevši nedelje in praznike, in sem še vedno naporno študiral, vendar ne več tako naporno kakor prej. Dovolil sem si pet ur in pol resničnega spanja. To polovico ure sem pridodal, ker sem moral. Denarni uspeh mi je dopuščal več časa za telesne vaje. Kolesaril sem več, predvsem zato, ker kolo ni bilo vedno v zastavljalnici; boksal sem in sabljal, hodil po rokah, skakal v višino in daljavo, metal kroglo in kopje in plaval. In spoznal sem, da potrebuje človek več spanja za telesne vaje kakor za duševne. Bile so noči, ko sem zaradi telesne utrujenosti spal po šest ur in včasih, po napornih vajah, celo po sedem ur. Toda take spalne orgije niso bile pogoste. Moral sem se toliko učiti, toliko delati, da se mi je zdelo brezbožno, kadar sem spal sedem ur. In blagoslavljal sem človeka, ki je iznašel budilko.

Do tega časa sem imel zelo omejen krog prijateljev. Zdaj pa sem začel zahajati med svet. Bil sem pogosto povabljen, posebno na večerjo in sem si pridobil mnogo prijateljev in znancev, ki so laže živeli kot jaz doslej. In mnogi izmed njih so pili. Pili so na svojih domovih in mi ponujali piti. Nobeden izmed njih ni bil pijanec. Pili so samo zmerno in jaz sem pil ž njimi zmerno v znak tovarištva in gostoljubja. Pijače mi res ni bilo mar.

No, imel sem dom. Če je človek vabljen v druge hiše, vabi seveda tudi druge v svojo. Glejte, tako se je dvignil moj način življenja. Ker so mi po drugih hišah postregli s pijačo, nisem mogel drugega, kakor da tudi jaz v svoji hiši postrežem s pijačo. Zato sem si oskrbel zalogo piva in viski in namiznega rdečega vina. Od tistega časa ni bila moja hiša nikdar brez dobre zaloge.

In vso to dobo se še vedno nisem niti najmanj zmenil za kralja Alkohola. Pil sem, kadar so pili drugi, in z njimi iz družabnosti. In bil sem tako malo izbirčen v tej stvari, da sem pil, karkoli so oni pili. Če so si izbrali viski, sem pil viski. Če so pili pivo, sem z njimi pil pivo. Kadar pa nisem imel prijateljev v hiši, nisem pil sploh nič. V sobi, kjer sem pisal, so vedno stale steklenice z viski jem, a mesece in leta nisem vedel, kaj se pravi piti, kadar sem bil sam.

Kadar sem bil povabljen, sem opazil, kako prijazno in prijetno ogreje predjedjo kozarček cocktaila. Zdelo se mi je, daje to prav ljubezniva stvar. Vendar pa sem čutil tako malo potrebe po njem, da se mi ni zdelo vredno, da bi spil v svoji življenjski moči pred jedjo kak cocktail, kadar sem jedel sam.

Na drugi strani mi je prav živo v spominu sijajen človek, nekoliko starejši od mene, ki meje včasih obiskal. Imel je zelo rad viski in spominjam se, da sem včasih po cele popoldneve presedel v svojem brlogu, pil z njim kozarec za kozarcem, dokler ni bil nekoliko v rožicah in sem tudi jaz že čutil, da sem pil. Zakaj sem to storil? Ne vem; morda je bila to posledica nekdanjega šolanja, vežbanja nekdanjih dni in noči, v popivanju z možmi, v navadah pri pitju in med pivci.

Tu in tam se je tudi pripetilo, da sem zanašajoč se na dolgo vajo in na nesrečno samozaupanje spustil z možmi v tekmovanie v nonivaniu. Seveda ie bilo to na pustolovskih poteh po raznih krajih sveta in je šlo za ponos. Čuden moški ponos, ki zavede človeka v popivanje z drugimi, samo da jim pokaže, da ima prav tako močno glavo kot oni. Ampak ta čudni moški ponos in teorija? Je dejstvo. Tako na primer me je neka divja klapa revolucionarjev kot častnega gosta povabila na zabavo s pivom. To je bilo edino strokovnjaško pitje piva, ki sem se ga kdaj udeležil. Ko sem povabilo sprejel, pravzaprav nisem vedel, zakaj gre. Mislil sem si, da se bo divje in visoko govorilo, da utegnejo nekateri piti več kot bi smeli, jaz pa da hočem piti po pameti. Vse pa je kazalo, da so bile te pivske prireditve tem nadutim mladim ljudem samo zabava, s katero so si preganjali puščobo življenja, norčevaje se iz onih, ki so bili boljši od njih. Kakor sem pozneje izvedel, so bili prejšnjega častnega gosta, krasnega mladega radikala, ki ni bil vajen pitja, popolnoma upijanili.

Ko sem bil med njimi in se mi je posvetilo, zakaj gre, je zrasel v meni moj čudni moški ponos. Že pokažem tem mladim lopovom! Jim že pokažem, kdo je kaj in koliko je koga, kdo ima glavo in želodec, kdo se zna najbolj poživiniti in se mu najmanj pozna. Ti mlečno-zobi mladiči bodo mene napili!

Iz tega se vidi, daje šlo za preizkušnjo v vztrajnosti in noben mož se ne da rad prekositi od drugega. Hej! Bil je ležak. Vajen sem bil boljšega. Že leta in leta nisem pil te vrste piva, kadar sem ga pa pil, sem ga z možmi, in zdelo se mi je, da tem paglavcem lahko nekoliko pokažem, kako se pivo pije. In pitje se je začelo in jaz sem moral piti z najboljšimi pivci. Nekateri med njimi so smeli zaostati, častnemu gostu pa ni bilo dovoljeno zaostajati.

Vse moje trde, pri brleči luči prebite noči, vse knjige, ki sem jih prečital, vsa modrost, ki sem jo nabral, vse se je razpršilo spričo opice in tigra v meni, ki sta  prilezla iz prepada dednosti, po prapradedno borbena in surova, prepolna strastne moči in želje, da bi po živinsko prekosila živino v človeku. In ko je bila prireditev končana, sem še vedno stal na nogah in sem hodil pokonci brez opotekanja – kar se o nekaterih mojih gostiteljih ni moglo reči. Posebno  se spominjam enega, ki je stal na vogalu ulice in so ga zalivale solze od togote, ko je opozarjal na mojo treznost. Niti sanjalo se mu ni o železnem, od dolge vaje privajenem prijemu, s katerim sem v svojih vrtoglavih  možganih obdržal zavest, obvladal svoje mišice in slabosti, ohranil svoj glas gladek in voljan, misli pa logične in dosledne. Ja, in pri vsem tem sem se sam pri  sebi režal. Pri tem popivanju me niso bili deli v žakelj.  In radi tega junaškega dejanja sem bil ponosen sam nase. Primaruha, še vedno sem ponosen, tako čudno je človek ustvarjen.

Ampak drugo jutro nisem napisal svojih tisoč besedi. Bil sem bolan, zastrupljen. Ta dan je bil silno reven. Popoldne sem moral imeti javen govor. Imel sem ga in prepričan sem, da je bil prav tako slab kakor sem bil jaz. Nekateri mojih gostiteljev so zasedli prvevrste, da bi videli na meni kake posledice prejšnje noči. Ne vem, kakšne znake so opazili, pač pa sem jaz opazil na njih znake in sem bil potolažen, ko sem videl, da so bili prav tako bolni kot sem bil jaz. Nikdar več, sem prisegel. In nikdar več me niso zvabili v podobno popivanje. Kar se tega tiče, lahko povem, daje bilo to sploh moje zadnje popivanje. O, od takrat sem sicer še zmerom pil, ampak le bolj po pameti, bolj previdno in nikoli tekmovaje. Na tak način   postane vajen pivec, pivec iz navade.

SEDEMINDVAJSETO POGLAVJE

Nisem pa bil še pravi, da bi se prijel kralja Alkohola za podpazduho. Čim starejši sem postajal, čim večji je bil moj uspeh, čim več denarja sem zaslužil, čim širše je bilo moje svetovno obzorje, tem očitneje je kralj Alkohol posegal v moje življenje. A še vedno nisva bila ožje znana, temveč sva si samo pomežikovala. Pil sem zaradi družabnosti, kadar pa sem bil sam, nisem pil. Včasih sem postal nekoliko dobre volje, toda take dobre volje sem imel za pohlevno plačilo, ki sem ga plačal za družabnost.

Da pokažem, kako nezrel sem bil za kralja Alkohola, povem, da mi tisti čas, ko sem se pogrezal v blato obupa, niti v sanjah ni prišlo na misel, da bi se bil obrnil h kralju Alkoholu po pomoč. Imel sem življenjske križe in srčne križe, kijih tukaj ne pripovedujem nikjer. Toda združeni z njimi so bili duševni križi, ki resnično spadajo sem.

Kar sem izkusil, ni bilo nič nenavadnega. Preveč sem se pečal s pozitivno znanostjo in živel preveč pozitivno življenje. V svoji mladostni gorečnosti pa sem napravil tisto staro napako, da sem preveč brezobzirno zasledoval resnico. Strgal sem kopreno z nje in kar sem videl, je bilo zame preveč strašno, da bi mogel zdržati. Kratko povedano, izgubil sem vso svojo lepo vero v vse razen v človeštvo, človeštvo pa, ki sem ohranil vero vanj, je bilo prav zares človeško.

Ta dolga bolezen pesimizma je predobro znana nam vsem, da bi podrobno govoril o njej. Zadostuje naj, da povem, daje bila pri meni zelo huda. Hladnokrvno kakor kak grški modrijan sem mislil na samomor. Žal mi je bilo samo tistih, ki so bili preveč neposredno odvisni od mene glede hrane in strehe, da bi zapustil življenje.

One stvari, za katere sem se boril in žgal ponoči luč, so me razočarale. Uspeh - zaničeval sem ga. Priznanje - to je bil mrtev pepel. Družba, moški in ženske, nad drhaljo morske obale in sprednjega kastela - prebledel sem spričo njene brezsrčne duševne povprečnosti. Zenska ljubezen - kakor vse ostalo. Denar - spati sem mogel ob istem času samo v eni postelji, in kakšno vrednost je imel dohodek za sto jedilnic na dan, ko pa sem mogel jesti samo v eni.

Iz tega se lahko vidi, kako hudo sem bil bolan. Bil sem rojen borec. Stvari, za katere sem se boril, so se izkazale nevredne borbe.

Po svoji dolgi bolezni sem še naprej pil ob posebnih priložnostih. Pil sem, kadar so pili drugi, s katerimi sem bil v družbi. Neopazno pa je moja potreba po alkoholu dobila določno obliko in začela naraščati. Pa to ni bila telesna potreba.

Boksal sem, plaval, jadral, jahal, živel zdravo življenje na prostem in srečno in častno prestal preiskave zavarovalnih zdravnikov. Po svojem izvoru je bila ta potreba po alkoholu, če zdaj gledam nazaj, duševna potreba, potreba živcev, potreba po razvedritvi. Kako naj to pojasnim ?

Bilo je nekako tako. Fiziološko, s stališča ust in želodca, mi je bil alkohol zoprn kakor vedno. Nič boljšega ni imel okusa kot pivo takrat, ko mi je bilo pet let, ali grenko vino takrat, ko sem štel sedem let. Kadar sem bil sam in sem pisal ali študiral, nisem čutil nobene potrebe po niem. Toda - postajal sem star ali moder ali oboje, ali pa starikav, kakor kdo hoče. Kadar sem bil v družbi, sem imel vedno manj veselja in manj zanimanja za to, kar seje govorilo in delalo. Nekoč dobre šale in burke se mi niso zdele več dosti vredne; mično mi je bilo poslušati neslanosti in neumnosti žensk in samovšečno ter domišljavo besedičenje napol zrelih možicev. To je kazen, ki jo človek plača za pretirano prebiranje knjig, ali pa zato, ker je sam bedak. V mojem primeru je brez pomena, kakšna je bila moja čemernost. Čemernost sama je bila dejstvo. In jaz sem bil v stanju tega dejstva. Menije ginilo življenje in svetloba in radost občevanja z ljudmi.

Povzdignil sem se previsoko med zvezde ali pa sem nemara pretrdno spal. Toda jaz nisem bil histeričen; niti preveč izdelan. Žila mi je bila pravilno. Moje srce je bilo zavarovalniškim zdravnikom čudo izbornega zdravja. Moja pljuča sojih spravila v navdušenje. Vsak dan sem napisal po tisoč besed. Bil sem do pičice natančen v prerešetavanju življenjskih zadev, ki mi jih je naklonila usoda. Z radostjo in veseljem sem vadil telo. Ponoči sem spal kot dete. Ampak, čim sem prišel v družbo, sem postal otožen in pretakal duševne solze. Nisem se mogel smejali svečanemu govoričenju mož, ki sem jih imel za znamenite osle, niti se nisem mogel ne smejati ne udeležili se s svojo nekdanjo veselo zbadljivostjo preprostega, plitvega čebljanja žensk.

In jaz nisem bil pesimist. Prisegam, da nisem bil pesimist. Bil sem samo naveličan vsega tega. Prepogo-stokrat sem videl isto igro, prepogostokrat sem poslušal iste pesmi in iste dovtipe.

In zdaj prihajam polagoma do jedra. Kdo naj pomaga človeku prenašati to igro družabnega občevanja, kadar je ves mamljiv čar izginil? Kralj Alkohol. Ta večni potrpežljivec je čakal nad četrt stoletja name, da v potrebi iztegnem svojo roko proti njemu. Njegove tisočere zvijače so se spodnesle ob moji čvrstosti in sreči, toda on je imel še več zvijač v svoji malhi. En cocktail ali dva ali več, sem spoznal, so me pripravili na neumnosti neumnih ljudi. En cocktail ali dva pred obedom sta me pripravila, da sem se iz vsega srca smejal stvarem, ki že zdavnaj niso bile več smešne. Cocktail je bil spodbuda in dražilo za mojega upehanega in naveličanega duha. V menije dramil smeh in petje in razvnemal mojo domišljijo, tako da sem se lahko smejal in pel in govoril neumnosti z naj živahnejšimi v družbi, ali pa klatil neslanosti z ognjem in navdušenjem, da so bili zadovoljni vsi samovšečni povprečniki, ki niso znali drugače govoriti.

Brez cocktaila slab družabnik - sem z enim cocktailom postal najboljši. Z njim sem prišel do lažne dobre volje in se povzpel do veselosti. To se je začelo tako neopazno, da se meni, staremu dobremu prijatelju kralja Alkohola, niti sanjalo ni, kam me vede. Začel sem hrepeneti glasbi in vinu; kmalu sem hrepenel po bla-znejši glasbi in po še več vina.

Šele sedaj, ko se oziram nazaj v tiste čase, vidim, kako je moje poželenje skoraj neopazno raslo. Bili so rahli migljaji, za katere se nisem zmenil, neznatne malenkosti, ki jih nisem opazil, majhni dogodki, katerih važnosti nisem doumel.

Tako na primer sem imel nekaj let navado, da sem vsako zimo po šest do osem tednov križaril po zalivu San Francisco. Moja močna jahta Spray je imela udobno kabino in ognjišče na oglje. Mlad Korejec je kuhal in po navadi sem vzel s seboj prijatelja, dva, da bi z menoj vred uživala križarjenje. S seboj sem vzel tudi pisalni stroj in sem vsak dan napisal svojih tisoč besed. Na vožnji, ki jo imam v mislih, sta se vozila z menoj Cloudesley in Toddy. To je bila Toddyjeva prva vožnja. Na prejšnjih vožnjah je Cloudesley najrajši pil pivo, zato sem skrbel, da bi bila jahta vedno založena s pivom, in tudi jaz sem pil pivo z njim.

Na tem križarjenju pa je bil položaj drugačen. Prijatelj Toddy je dobil ta vzdevek radi svoje hudičeve spretnosti v varjenju toddyjev (toddy je neka vrsta sladkega močnega groga). Zato sem vzel s seboj dve galoni viskija. O, še nektero galono sem kupil, kajti s Cloude-sleyjem sva se navadila na vroč toddy, kije imel zares nebeški okus, ko je tekel po grlu, in je prinesel največjo dobro voljo, ki se da misliti.

Te toddyje sem imel rad. Čakal sem čedalje bolj nestrpno, kdaj bodo gotovi. Pili smo jih redno: enega pred zajtrkom, enega pred kosilom, enega pred večerjo in naposled še enega, ko smo šli spat. Opila se nisva nikoli. Povem pa, da smo bili štirikrat na dan prav Zidane volje. In ko je bil Toddy sredi križarjenja poklican po opravkih nazaj v San Francisco, sva s Cloudesle-yjem skrbela za to, da nam je mladi Korejec mešal tod-dyje natančno po njegovem receptu. Ampak tako je bilo samo na ladji. Ko sem bil spet na suhem, doma v svoji hiši, nisem pil te pijače ne pred zajtrkom, ne preden sem legel spat. In od takrat nisem nikdar več pil vročih toddyjev in tega je že precej let. Toda glavno je, da sem imel te toddyje rad. Veselo razpoloženje, ki so ga vzbudili, je bilo čudovito. Bili so zgovorni spreobračevalci h kralju Alkoholu v svoji neznatni lokavosti. Ščegetaje so vzbujali nekaj, čemur je bilo usojeno, da zraste v vsakdanje in smrtonosno poželenje. In jaz tega nisem vedel, niti sanjalo se mi ni o tem - meni, ki sem leta in leta živel s kraljem Alkoholom in se posmehoval vsem njegovim brezuspešnim poskusom, da bi me pridobil.

OSEMINDVAJSETO POGLAVJE

Del mojega okrevanja po dolgi bolezni je bil, da sem našel veselje v malenkostih, v spuščanju zmajev, v igranju mane v kopališču, v nedolžnem nagajanju konjem, v reševanju mehaničnih ugank. Posledica tega je bila, da sem se naveličal mesta. Na posestvu v Dolini meseca sem našel svoj raj. Opustil sem življenje v mestu. Vse, kar so mesta imela zame, je bila glasba, gledišče in turške kopeli.

Godilo se mi je dobro. Delal sem naporno, se igral naporno in bil zelo srečen. Bral sem več leposlovnih in manj znanstvenih stvari. Študiral nisem niti desetino toliko, kot sem študiral v preteklosti, v tistih letih, ko sem se pripravljal na pisateljevanje.

Ampak bližal se je čas, kolikor morem videti, brez vzroka in zveze, ko sem se moral začeti pokoriti za dvajsetletno pajdašanje s kraljem Alkoholom. Tu in tam so k meni na posestvo prišli gostje in ostali nekaj dni. Nekateri niso pili. Za tiste pa, ki so pili, je bilo pomanjkanje vsakega alkohola huda nadloga. Meni ni bilo mogoče, da bi se bil pregrešil zoper svojo gostoljubnost s tem, da bi jih prisilil prenašati to nadlogo. Naročil sem celo zalogo - za goste.

Nikdar se nisem toliko zanimal za cocktaile, da bi vedel, kako se delajo. Zato tega sem se obrnil do nekega krčmarja v Oaklandu, naj jih napravi v večji množini in mi jih pošlje. Kadar nisem imel gostov, nisem pil. Začel pa sem opažati, da sem bil vesel, ko sem končal svoje dopoldansko delo, če je bil kak gost v hiši, da sem lahko pil kak cocktail z njim.

Bil sem tako čist alkohola, da me je že en sam cocktail povzdignil. En sam cocktail mi je razžaril duha in priščegetal smeh na usta za tistih nekaj minut, preden sem sedel za mizo in začel s prijetnim opravkom uživanja. Po drugi strani pa je bila moč mojega želodca, moje alkoholne odpornosti tolika, daje bil en sam cocktail samo iskrica žara, samo majhen ščeget za nasmešek. Nekoč mi je neki prijatelj odkritosrčno in brez sramu predlagal drugi cocktail. Spil sem tudi drugi cocktail z njim. Zarje bil trajnejši in toplejši, smeh je bil veselejši in glasnejši. Človek ne pozabi takih izkušenj. Včasih skoraj mislim, da sem zato začel zares piti, ker sem bil tako zelo srečen.

Spominjam se nekega dne, ko sva Charmian in jaz napravila dolgo ježo po gorovju. Služabništvu sva dala tisti dan prosto, midva pa sva se vrnila pozno ponoči k prav prijetni večeiji. O, kako lepo je bilo, da sem doživel tisto noč; večerja se je pripravljala, midva z ženo pa sva bila sama v kuhinji! Bil sem na višku življenjske radosti. Stvari, kakor knjige in dognanje resnice, zame ni bilo. Moje telo je bilo sijajno zdravo in zdravo utrujeno od dolge ježe. Dan je bil krasen. Noč je bila krasna. Jaz pa sem z žensko, ki mi je bila zakonska družica, piknikoval v veseli samoti... Skrbi nisem imel nobenih. Računi so bili vsi plačani in denarje vrel k meni. Bodočnost seje pred menoj vedno bolj odpirala. In prav pred mano so na žerjavnici brbotale okusne stvari, najin smeh je žuborel in moj želodec seje oglašal s prelestnim tekom.

Počutil sem se tako dobro, daje nekje v meni vstal nekak nenasiten pohlep, da bi se počutil še bolje. Bil sem tako srečen, da sem želel svojo srečo še povečati.

In vedel sem, kako. Deset tisoč stikov s kraljem Alkoholom meje to naučilo. Nekaterikrat sem romal iz kuhinje k steklenici s cocktailom in vsakič jo zapustil za obilno mero bolj prazno. Učinek je bil prekrasen. Nisem bil okrogel, nisem bil v rožcah, ampak ogrelo me je in razžarilo in moja sreča je bila neizmerna. Kakor mi je bilo življenje blagonaklonjeno, sem to blagona-klonjenost še povečal. Bila je velika ura mojega življenja - ena naj večjih.

Toda za to sem plačal, plačal mnogo pozneje, kakor se bo videlo.

Neki dan tik pred kosilom, ko je bilo dopoldansko pisanje opravljeno, sem spil en cocktail sam, čeprav nisem imel nobenega gosta. Od tedaj naprej sem vsak dan pred kosilom spil po en cocktail, kadar ni bilo gostov. Zdaj pa me je imel kralj Alkohol v pesti. Začel sem redno piti. Začel sem piti sam. In začel sem piti ne iz gostoljubja, ne radi okusa, ampak zaradi učinka.

Tisti vsakdanji cocktail pred kosilom sem potreboval. Nikdar pa mi ni šinilo v glavo, da utegne biti kak vzrok, zaradi katerega naj bi ne pil. In za to sem plačal. Če bi hotel, bi bil vsak dan lahko plačal za tisoč cocktailov. In kaj je bil en cocktail - en sam cocktail -meni, ki sem toliko let ob toliko priložnostih spil nezmerne množine močnejših pijač, ne da bi mi kaj bilo?

Moje življenje na kmetih je bilo urejeno takole: vsako jutro ob pol devetih, ko sem že od četrte ali pete ure zjutraj v postelji kaj bral ali opravljal korekture, sem sedel k pisalni mizi. Razne male pisarije so mi dale opravka do devetih in brez izjeme in točno ob devetih sem začel pisati. Ob enajstih, včasih nekaj minut prej ali pozneje, je bilo mojih tisoč besed napisanih. Kake pol ure sem še pospravljal pisalno mizo in moje dnevno delo je bilo končano, tako da sem ob pol dvanajstih s poštno vrečo in jutranjim časopisom legel v mrežo pod drevjem. Ob pol enih sem kosil, popoldne pa sem plaval in jahal.

Neko jutro sem ob pol dvanajstih šel in spil en cocktail, preden sem legel v mrežo. To se je v naslednjih dopoldnevih seveda ponavljalo in vselej sem spil še en cocktail tik pred kosilom ob enih. Kmalu sem se zalotil, da sem si sedeč pri pisalni mizi sredi svojih vsakdanjih tisoč besed zaželel tisti cocktaila ob pol dvanajstih.

Zdaj šele sem se dodobra zavedal, da sem si poželel alkohola. Pa kaj zato? Nisem imel strahu pred kraljem Alkoholom. Predolgo sem bil v družbi z njim. Pijača meje izmodrila. Bil sem previden. Nikdar več se ne bi napil čez mero. Poznal sem nevarnosti in pasti kralja Alkohola, različne načine, po katerih me je skušal v preteklosti umoriti. Toda vse tisto je minilo, davno minilo. Nikdar več se ne bi napil do otopelosti. Nikdar več se ne bi opil. Vse, kar sem si želel, je bilo, da se ogrejem in razžarim, da si zdramim veselost in položim smeh v grlo in narahlo oživim črne domišljije v svojih možganih. O, bil sem vseskozi gospodar nad seboj in kraljem Alkoholom.

DEVETINDVAJSETO POGLAVJE

Toda isto dražilo v človeškem organizmu ne bo trajno enako učinkovalo. Sčasoma sem spoznal, da mi en cocktail sploh ni dal nobenega sunka. En cocktail  me je pustil hladnega. Ni me ne razžaril ne osmešil. Treba je bilo dveh, treh cocktailov, da so povzročili prvotni učinek enega. In jaz sem potreboval ta učinek. Prvi cocktail sem spil ob pol dvanajstih, ko sem nesel jutranjo pošto s seboj v mrežo, drugega uro pozneje tik pred kosilom. Navadil sem se, da sem zlezel deset minut prej iz mreže, da sem utegnil z dostojnostjo popiti dva cocktaila več pred jedjo. To je postalo   pravilo: trije cocktaili v uri med mojim delom in kosilom. In dve najbolj nevarni pivski navadi sta: piti redno in sam.    Vedno meje bila volja piti, kadar je bil kdo pri meni.    Če nikogar ni bilo, sem pil sam. Potem sem naredil še    en korak naprej. Če sem imel v gosteh človeka z omejenim pivskim kalibrom, sem jaz spil dva kozarca, ko je on enega - en kozarček z njim, drugega pa brez njega in tako, da on ni vedel za to. Ta drugi kozarec sem ukradel in, še huje kot to, navadil sem se piti sam, ko sem imel gosta, moža, tovariša, s katerim bi bil lahko pil. A kralj Alkohol je že pripravil opravičilo, češ, daje grdo, prevari ti gosta s čezmernim gostoljubjem in ga upijaniti. Če bi jaz njega, nevajenega pijače, pregovoril, da bi pil z menoj, bi ga gotovo upijanil. Kaj mi je kazalo drugega, kakor ukrasti vsak drugi kozarec ali pa odreči se enake dobre volje, kakor si jo je on nabral s polovico toliko kozarcev.

Poleg tega sem si tudi neprenehoma izmišljal izgovore za posebne cocktaile: ali seje zbrala pri meni posebno vesela družba, ali sem bil nejevoljen na stavbenega mojstra ali na tatinskega kamnarja, kije delal v hlevu, ali mi je poginil naj ljubši konj v bodeči žični ograji ali pa sem dobil ugodne vesti od urednikov in založnikov med jutranjo pošto. Kadar je poželenje vzhajalo v meni, je bilo vseeno, kakšen izgovor je bil. Glavno je bilo: poželel sem si alkohola. Po dobrih dvanajstih letih, ko sem se ves čas ljubimkal z njim, ne da bi si ga želel, mi ga je bilo zdaj treba. Moja moč je bila moja slabost. Potreboval sem dva, tri, štiri kozarce za učinek, sorazmeren z učinkom enega kozarca na povprečnega človeka.

Na eno pravilo pa sem gledal. Nikdar nisem vzel požirka, dokler ni bilo moje vsakdanje delo končano, dokler nisem napisal svojih tisoč besed. Ko pa je bilo končano, so cocktail med končano delo in zabavo tistega dne postavili pregrado v mojih možganih. Delo mi je izginilo iz zavesti. Niti misel nanj ni brlela v možganih do devete ure drugega jutra, ko sem sedel k pisalni mizi in pričel naslednjih tisoč besed. Na ta način sem dosegel stanje duha, kakor sem si ga želel. S pomočjo te alkoholne pregrade sem si ohranil energijo. Kralj Alkohol vendarle ni bil tako črn, kot so ga slikali. Storil je človeku marsikaj dobrega in to je bila ena njegovih dobrot, tako sem varal samega sebe. Toda bolj ko sem pil, več sem moral piti, da sem dosegel sorazmeren učinek. Kadar sem iz Doline meseca prišel v mesto in tam obedoval, je bil cocktail, s katerim so mi postregli pri mizi, prazna stvar brez vrednosti. V njem ni bilo nobenega sunka za pred kosilom. Kadar sem šel h kosilu, sem zavoljo tega moral povečati sunek - z dvema, tremi in, če sem srečal kakega znanca, tudi s štirimi, petimi ali šestimi cocktaili; eden več ali manj, je bilo vseeno pri tolikih. Nekoč se mi je silno mudilo. Nisem utegnil, da bi dostojno izpil vse tiste kozarčke. Tedaj mi je v glavo šinila sijajna misel. Velel sem točaju, naj mi pripravi dvojni cocktail. Potem sem vedno, kadar se mi je mudilo, naročil dvojni cocktail. To mi je prihranilo čas.

Posledica tega rednega močnega pitja je bila, da me je ubilo. Moj duh seje tako privadil poživljanja z umetnimi sredstvi, daje bil brez njih neprožen, brez življenja. Alkohol mi je postal vedno bolj potreben, da sem mogel sprejemati ljudi, da sem postal sposoben za družbo. Pijača me je morala dregniti in suniti, da so črvi gomazeli, možgani žareli, da meje smeh ščegetal, da se meje prijela porednost in zbadljivost, da sem se držal na smeh, preden sem se mogel pridružiti tovarišem in biti kakor oni.

Druga posledica je bila, da mi je kralj Alkohol začel podstavljati nogo. Znova meje začel mučiti z mojo dolgo boleznijo, me zapeljeval, da sem spet zasledoval resnico in ji trgal kopreno z obličja, me premamil, da sem zrl resničnost naravnost v obraz. Ampak to je prišlo polagoma. Moje misli so postajale spet tope, čeprav tako počasi, da tega skoraj nisem opazil.

Tu in tam so me prešinile svarilne misli. Kam vede to neprestano pitje? Toda le zanesite se na kralja Alkohola, on zna takim vprašanjem zavezati jezik. Pojdi z menoj na požirek, pa ti povem vse, pravi po svoji stari navadi. In to učinkuje. Naslednji slučaj priča, da je to res, slučaj, na katerega meje kralj Alkohol neprestano opozarjal.

Pripetila se mi je bila nezgoda, kije zahtevala kočljivo  operacijo. Neko jutro, teden dni po tem, ko sem prišel z operacijske mize, sem ležal oslabel in izmučen v bolnici. Zagorela barva mojega obraza, kolikor gaje bilo videti izpod neobritih kocin, je obledela v bolehno rumenico. Moj zdravnik je stal poleg moje postelje namenjen, da odide. Grajajoče je strmel v cigareto, ki sem jo kadil.

»Tistole bi morali opustiti,« mi je začel pridigati. »Cigarete vas bodo ugonobile. Poglejte mene.«

Pogledal sem ga. Bil je približno mojih let, širokih pleč, mogočnih prsi, iskrih oči in od zdravja rdečih lic. Lepšega moža si človek ni mogel misliti.

»Tudi jaz sem kadil,« je nadaljeval. »Smotke. A še te sem pustil. In poglejte me.«

Možje bil prevzeten, po pravici prevzeten v zavesti, češ, kako je zdrav. V enem mesecu pa je bil mrtev. Ne radi nezgode. Napadlo ga je bilo kakega pol ducata različnih bacilov z dolgimi znanstvenimi imeni in ga ugonobilo. Pritaknile so se bile namreč še druge, nepričakovane mukapolne bolezni, in predenje umrl, je bilo slišati smrtne krike tega krasnega moža po vsej bližnji okolici. Umrl je kriče.

»Tukaj vidiš,« je rekel kralj Alkohol. »Skrbno se je varoval. Celo smotke je pustil. In kaj ima od tega? Že trohni! To bodo bacili skakali! Ubraniti se jih ni mogoče. Tvoj prekrasni doktor seje zavaroval z vsem mogočim zoper nje, a so ga vendarle zasačili. Kadar bacil plane, ne moreš vedeti, kam bo priletel. Mogoče nate. Glej, kaj vse je opustil. Se hočeš odreči vsemu, kar ti lahko nudim, samo da kak bacil ne plane nate in te ne pobere. V življenju ni pravice. Vse je samo loterija. Jaz pa odenem obličje življenja z lažnivim smehljajem in se smejem dejstvom. Smehljaj se z menoj! Navsezadnje boš že dosegel, kar te čaka, ampak dotlej se smej.

-

Svet je precej temačen. Jaz ti ga razsvetlim. Tudi gnil je ves, če se morejo zgoditi take reči kakor so se tvojemu zdravniku. Samo eno ti je storiti: pij in pozabi na vse to!«

In seveda sem pil. In vsakokrat sem pil, kadar meje kralj Alkohol spomnil na tisti dogodek. Vendar sem pil po pameti, z razumom. Gledal sem na to, da je bila pijača najboljše vrste. Iskal sem v njej sunka in pregrade ter se izogibal kazni slabe pijače in pijanosti. Mimogrede naj pripomnim, da kadar začne človek piti po pameti in z razumom, kaže s tem že resne znake, kako daleč je prišel po tej poti.

Toda dosledno sem se držal pravila, da se nisem nikdar dotaknil prvega kozarčka, dokler ni bila napisana poslednja mojih vsakdanjih tisoč besed. Včasih je pač nanesla priložnost, da sem si kak dan naredil počitnice v pisateljevanju. V takih časih nisem gledal na to, kako zarana sem izpil prvi kozarček, ker s tem nisem kršil svojega pravila. In ljudje, ki niso nikdar preskusili vse igre pitja, se čudijo, kako ta navada raste.

TRIDESETO POGLAVJE

Ko je Snark odjadrala iz San Francisca na dolgo križarjenje, ni bilo na krovu nobene pijače. Ali bolje povedano: mi vsi niti slutili nismo, da bi bilo kaj pijače na ladji, niti je nismo mesece in mesece našli. Ta vožnja na suhi ladji je bil moj zloben domislek. Kralju Alkoholu sem jo zagodel. To kaže, da sem vseeno poslušal tista, četudi še tako rahla svarila, ki so se začela oglašati v moji zavesti.

Sedemindvajset dni smo vozili od San Francisca do Honoluluja. Od prvega dne dalje me misel na pijačo ni nikoli motila. To omenjam, da pokažem, kako v bistvu nisem bil alkoholik.

Kakih pet mesecev smo preživeli na različnih otokih Havajske skupine. Kadar sem bil na suhem, sem pil. Pil sem celo malce več, kot sem bil vajen piti v Kaliforniji pred vožnjo. Prebivalci Havajev so, kakor je bilo videti, pili povprečno nekaj več kot prebivalci v zmernejših širinah. Nočem biti dvoumen in lahko, čeprav bolj nerodno, popravim te besede in rečem: (v širinah, ki so bolj oddaljene od ekvatorja). Vendar je Havajsko otočje samo subtropsko. Globlje ko sem prišel v trope, bolj sem videl, da ljudje pijejo, in bolj sem pil tudi jaz.

Od Havajskega otočja smo jadrali do otokov Marquesas. Vožnja je trajala šestdeset dni. Šestdeset dni, nismo videli suhe zemlje ne jadra niti dima kakega parnika. Kmalu v začetku te šestdesetdnevne vožnje pa je kuhar, ko je pospravljal kuhinjo, nekaj našel. Na dnu globoke skrinje je našel ducat steklenic angelike in muškata. Te steklenice so prišle sem noter z vkuhanim sadjem in mezgami vred iz kuhinjske kleti od doma. Tistih šest mesecev kuhinjske vročine le povzročilo v gostem, sladkem vinu neko spremembo; prežgalo gaje, mislim. Brž sem pogledal, kakšna pijača bi bila to.

Poizkusim - nebeško! In od takrat sem vsak dan, in sicer ob dvanajstih, ko smo končali opazovanja in določili lego jahte, izpil po pol kozarca tega vina. Imelo je nenavaden učinek. Ogrelo me je prav do srca in dalo že tako krasnemu morju še lepše lice. Ko sem vsako jutro spodaj v kabini v potu svojega obraza pisal svojih tisoč besed, sem se zalotil pri misli, kaj me čaka ob dvanajstih.

Neprijetno je bilo, da sem moral deliti pijačo z drugimi in je bilo negotovo, koliko časa bo trajala vožnja. Žal mi je bilo, da ni bilo več kot ducat steklenic. In ko so pošle, mi je bilo celo žal, da sem sploh katero delil z drugimi. Žejen sem bil alkohola in sem komaj čakal, da dospemo do Marquesov.

Tako seje zgodilo, da sem prišel na Marquese s prav pošteno žejo odraslega moža. Na Marquesih je bilo več belih ljudi, precej bolehnih domačinov, dosti prekrasnih prizorov, polno ruma, neizmerna množina absinta, a niti kaplje viskija niti brinjevca. Rum je ožgal usta, da seje koža lupila. To vem, ker sem ga pokusil. Jaz pa sem se že od nekdaj znal prilagoditi razmeram in sem si izbral absint. Neprijetno s to pijačo je bilo, ker sem jo moral popiti nezmerne množine, da sem občutil vsaj najmanjši učinek.

Z otočja Marquesas sem odjadral s tolikim tovorom absinta, da mi je zadostoval do Tahitija, kjer sem se preskrbel s škotskim in ameriškim viskijem, in od takrat ni bilo več suhih voženj med pristanišči. Prosim pa, da se me ne razume napak. Take pijanosti, kakor se navadno razume, ni bilo nobene - nobenega opotekanja, nobenega valjanja po tleh in nobene odrevenelosti čutov. Vešč, vajen pivec z močno naravo se nikdar ne poniža do kaj takega. On pije, da se dobro počuti, daje Zidane volje in nič več. Skrbno se izogiba slabosti želodca od preobilnega pitja, posledic po preobilnem pitju, onemoglosti in izgube ponosa zaradi preobilnega pitja.

To, kar hoče vešči, vajeni pivec doseči, je razumna in pametna napol-pijanost. In to dela vseh dvanajst mescev v letu brez vsake vidne kazni. Takih ljudi je dandanes v Združenih državah na sto tisoče po klubih, hotelih, doma - ljudi, ki niso nikdar pijani in ki so redkokdaj trezni, čeprav bi jih večidel ogorčeno tajilo.In vsi ti nedolžno verjamejo, kakor sem jaz nedolžno verjel, da jim ne škoduje.

Na morju sem bil bolj zmeren, na suhem pa sem pil več. Zdelo se mi je, da sem v tropih potreboval vsekakor več pijače. To je stara izkušnja, kajti neizmerno  pitje pri belih ljudeh v tropih je obče znano. Narava belih ljudi je v tropih podvržena korenitim spremembam. Postanejo divji in neusmiljeni. Uganjajo grozovite krvoločnosti, kakršne bi jim v domačem zmernem podnebju niti v sanjah na misel ne prišle. Postanejo nervozni, razdražljivi in manj vredni. In pili - kakor niso še nikoli pili. Lotila se me je sončna bolezen kljub temu, da sem bil samo nekaj let v tropih. Tisti čas sem močno pil. Ze I tukaj želim vnaprej preprečiti, da me ne bi kdo napačno razumel. Pitje ni bilo vzrok bolezni in tudi ne, da bi opustil vožnjo. Bil sem močan kot medved in mnogo   mesecev sem se boril zoper sončno bolezen, ki mi je parala in trgala kožno in živčno tkivo na dvoje. Vso vožnjo skozi Nove Hebride in Salomone in med atoli ob ekvatorju sem - ves čas pod tropskim soncem, zdelan od malarije in še nekaj manjših nadlog, kakor je na primer svetopisemska gobavost s srebrnkasto kožo -opravljal delo petih mož.

Voditi ladjo med čermi in plitvinami, prelivi in nerazsvetljenim obrežjem koralnih voda, je že samo po sebi delo, ki zahteva moža. Jaz sem bil edini izučen pomorščak na krovu. Nikogar nisem imel, ki bi primerjal moja opazovanja, niti s komer bi se mogel posvetovati v nevarni temi med čermi in plitvinami, ki jih ni bilo na zemljevidu. Jaz sem imel vse straže. Na krovu ni bilo mornarja, kateremu bi mogel zaupati stražo prvega mornarja. Bil sem prvi mornar in kapitan. Po štiriindvajset ur na dan so bile dolge straže, ki sem jih opravljal na morju, loveč kratke spance, kadar sem mogel. Tretjič sem bil zdravnik. In naj kar povem, da je bil tisti čas zdravnikov posel na jahti posel za moža in pol. Vsi na krovu so bili bolni za malarijo, za pravo, tropsko malarijo, ki lahko umori človeka v treh mesecih. Vsi na krovu so imeli odprte ture in blazno srbečico od ngari-ngari. Nekemu japonskemu kuharju seje zmešalo od preštevilnih bolezni. Eden mojih polinezijskih mornarjev je ležal na smrtni postelji za vodno mrzlico. O, ja, bilo je delo, ki je zahtevalo celega moža, in jaz sem predpisoval in zdravil, drl zobe in izvlekel svoje bolnike iz nedolžnih malenkosti kakor na primer iz zastrupitve s ptomainom.

Četrtič sem bil pisatelj. V potu svojega obraza sem pisal svojih tisoč besed na dan, in to vsak dan razen takrat, kadar meje zjutraj napadla mrzlica ali pa je ob mojo jahto veter butal umazane valove. Petič sem bil pustolovec in pisatelj, ki sem želel kaj videti in si nabrati snovi v beležnico. In šestič sem bil gospodar in lastnik ladje; ki je obiskovala neznane kraje, kjer so obiskovalci redki in kjer zbujajo veliko pozornost. Tako sem moral opravljati razne družabne dolžnosti, sprejemati na krovu goste in se dati sprejemati pri posestnikih plantaž, trgovcih, guvernerjih, kapitanih bojnih ladij, kodrolasih ljudožrskih kraljih in prvih ministrih, ki so bili ponekod tako srečni, da so bili oblečeni v bombažaste srajce.

Seveda sem pil. Pil sem z gosti in gostitelji. Pil sem pa tudi sam. Ker sem opravljal delo petih mož, mi je, mislim, to dalo pravico, da sem pil. Alkohol seje prilegel možu, ki je prenaporno delal. Njegov učinek sem opazil na svojem maloštevilnem moštvu; napenjali so se na žive in mrtve, ko so dvigali sidro iz globine štiridesetih sežnjev, in so po preteku pol ure sopihaje in drgetaje pustili vse skupaj; z močnim rumom pa sem jim vlil novega življenja. Prišli so spet do sape, si obrisali usta in se z novimi močmi lotili dela. In kadar smo položili jahto na bok in smo morali, drgetaje od mrzlice, stati do vratu v vodi, sem opazil, kako je močni rum pospeševal delo.

In tako smo naleteli spet na novo lastnost mnogos-transkega kralja Alkohola. Kakor kaže videz, daje on nekaj za nič. Kjer ni nobene moči več, najde on novo moč. Utrujenega napne do še večje sile. Za hip moč tudi res naraste. Spominjam se, ko sem metal, premog na nekem oceanskem parniku celih osem peklenskih dni, kako so nas, podajače premoga, ves ta čas vzdrževali pri moči s tem, da so nas prav nalivali z viskijem. Ves čas smo garali napol pijani. Brez viskija ne bi bili mogli podajati premoga.

Ta moč, ki jo daje kralj Alkohol, ni namišljena moč. Resnična moč je. Toda ta moč je pridelana iz virov moči in slednjič je treba zanjo plačati, in sicer z obrestmi. Kateri utrujeni človek pa bo gledal tako daleč naprej! Vzame to, očitno čudežno povečanje moči po videni vrednosti. Toda zavoljo te zmote je že marsikateri poslovni in poklicni človek kakor tudi izmučeni navadni delavec odšel po smrtni poti kralja Alkohola.

ENAINTRIDESETO POGLAVJE

Napotil sem se v Avstralijo, da bi šel v bolnico in bi me tam pokrpali, nato pa sem nameraval nadaljevati vožnjo. Vse dolge tedne, ko sem ležal v bolnici, nisem od prvega dne dalje nikdar pogrešal alkohola. Nikdar mi ni niti na misel prišel. Vedel sem, da ga bom spet dobil, ko se postavim na noge. Ko pa sem bil spet na nogah, moje naj večje nadloge niso bile ozdravljene. Še vedno sem imel tako zvano Naamanovo srebmkasto kožo. Skrivnostna sončna bolezen, kije avstralski strokovnjaki niso mogli ugnati, mi je še vedno parala in trgala tkivo. Malarija meje še zmerom imela v pesteh, me vrgla v najbolj nepričakovanih trenutkih v mrzličnem deliriju na posteljo in me primorala odpovedati dvojno krog predavanj, ki sojih priredili.

Zato sem prekinil vožnjo in si poiskal hladnejšega podnebja. Tisti dan, ko sem prišel iz bolnice, sem spet začel piti kot bi bilo to nekaj samo po sebi umevnega.

Pri jedi sem pil vino. Pred jedjo sem pil cocktaile. Pil sem škotski viski, če je kdo pil ta viski, ki sem bil z njim slučajno v družbi. Bil sem tako popoln gospodar nad kraljem Alkoholom, da sem se lahko družil z njim ali ga pustil, kadar se mi je zljubilo, prav kakor sem delal vse življenje.

Namenjen v hladnejše podnebje, sem čez nekaj časa odšel v najjužnejšo Tasmanijo ob štiriintrideseti stopinji južne širine. In znašel sem se v kraju, kjer ni bilo nobene pijače. Nočem reči, prav nobene. Ampak pil nisem. To ni bilo nič hudega. Dihal sem hladen zrak, jahal in pisal svojih tisoč besed na dan razen takrat, kadar me je zjutraj napadla mrzlica.

In ker se bojim, da ne bi še vedno v kaki glavi ždela misel, daje bilo pitje mojih prejšnjih let vzrok vseh teh mojih nadlog in bolezni, omenjam, daje bil moj mladi japonski kabinski strežaj Nakata, ki je še vedno pri meni, skozi in skozi mrzličen, kakor tudi Charmian, ki jo je povrh vsega morila še silna tropska nevrastenija, katero je ozdravila šele po večletnem bivanju v zmernem podnebju, a da niti ona niti Nakata nista pila ali se kdaj opila.

Ko sem se vrnil v Hobart Town, kjer se je pijača dobila, sem pil kot prejšnje čase. Enako, ko sem prišel spet v Avstralijo. Narobe pa nisem, ko sem se odpeljal iz Avstralije z nekim tovornim parnikom, ki gaje vodil kapitan abstinent, vzel nobene pijače s seboj in nisem vseh triinštirideset dni vožnje nič pil. Dospevši v Ekvador, tik pred ekvatorskim soncem, kjer so ljudje umi-    I rali za rumeno mrzlico, kozami in kugo, sem takoj spet I pil vsako pijačo katerekoli vrste, kije imela kaj moči v I sebi. In nobene teh bolezni se nisem nalezel. Enako ne I Charmian in Nakata, ki nista pila.

Kljub škodi, ki so mi jo prizadejali tropi, sem bil ves zaljubljen vanje in zato sem se ustavil v raznih krajih in sem se dolgo časa vračal v prekrasno, zmerno kalifornijsko podnebje. Vsak dan sem napisal svojih tisoč besed, potoval in se spet ustavil, prestal poslednji napad lahke mrzlice, videl giniti srebrnkasto kožo in ozdraveti svoje od sonca raztrgano tkivo in pil, kakor pač pije širokopleč, krepak možak.

DVAINTRIDESETO POGLAVJE

Ko sem se vrnil na posestvo v Dolini meseca, sem začel stalno piti. Pijača zjutraj ni bila na mojem dnevnem redu; čas za pijačo je prišel, ko je bilo mojih tisoč besed napisanih. Med tem časom in kosilom je bilo dovolj kozarčkov, da sem razvil prijetno dobro voljo. V uri pred večerjo sem razvil drugo prijetno dobro voljo. Nihče pa me nikdar ni videl pijanega, iz čisto enostavnega vzroka, ker nisem bil nikdar pijan. Ampak dvakrat na dan sem bil dobro razpoložen; množina alkohola, ki sem jo vsak dan použil, bi vsakega človeka, ki ni bil vajen pijače, spravila na posteljo in v grob.

Bila je stara stvar. Čim bolj sem pil, tem bolj sem moral piti, da sem čutil kak učinek. Prišel je čas, ko so cocktail bili premalo. Imel nisem niti časa, v katerem bi jih pil, niti prostora, kamor bi jih dajal. Viskije imel večjo moč. V manjši količini je hitreje učinkoval. Burbon ali iz rži ali vešče prirejene uležane mešanice so tvorile pijačo pred kosilom. Pozno popoldan sem pil viski s sodavico.

Moje spanje, kije bilo vedno izvrstno, je zdaj postalo ne popolnoma izvrstno. Kadar sem se ponoči slučajno zbudil, sem imel navado, da sem se z branjem spet zazibal v spanje. Toda to se mi zdaj ni hotelo več posrečiti. Ko pa sem se dve, tri ure po polnoči mučil z branjem in sem bil vseeno čuječ kot podnevi, sem spoznal, da kozarec pijače prinese zaspanec. Včasih je bi lo treba dveh ali treh kozarčkov.

To spanje, preden sem zjutraj vstal, pa je bilo tako kratko, da moje telo alkohola še ni utegnilo predelati. Posledica je bila, da sem se prebudil s suhimi, ožganimi usti, z malce težko glavo in rahlim nervoznim utripanjem v želodcu. Zares se nisem počutil dobro. Trpel sem za jutranjo boleznijo hudega stalnega pivca. Potreboval sem nečesa, kar bi me spravilo pokonci, kar bi mi privezalo dušo. Zaupaj človek kralju Alkoholu, kadar ti je že strl odpor. Tako sem pil že pred zajtrkom, da sem bil za zajtrk dober - kačji strup zoper kačji pik! Druga stvar, ki sem se je navadil v tem obdobju, je bila vrč vode poleg postelje, da sem si lajšal suhoto in vročino.

Prišel sem tako daleč, da moje telo sploh ni bilo nikdar brez alkohola. Toda jaz tudi nisem maral biti brez alkohola. Če sem potoval v kraje, oddaljene od pota, se nisem hotel spuščati v nevarnost, da bi jih našel suhe. Vzel sem s seboj liter ali več. V prejšnjih časih sem kar strmel, kadar sem videl druge ljudi tako pregrešno ravnati. Zdaj sem pa sam ravnal tako, ne da bi zardel. Kadar sem šel s prijatelji kam ven, sem zavrgel vsa pravila. Pil sem, kadar so oni pili, kar so pili in kolikor so pili.

Prenašal sem s seboj alkoholno žejo. Netila seje ob svoji lastni vročini in še huje žejala. Kadar sem bedel, ni bilo trenutka, da si ne bi bil želel pijače. Pišoč svojih vsakdanjih tisoč besed, sem že po petsto besedah začel piti. In ni trajalo dolgo, ko sem za uvod k tem tisoč besedam prijel za kozarec.

Predobro sem se zavedal resnosti tega. Sestavil sem nova pravila. Odločno sem se hotel vzdržati pijače, dokler ne bi bilo moje delo dovršeno. Ampak nastala je nova, nad vse peklenska nadloga. Delo zares ni hotelo brez pijače iti izpod rok. Kar ni in ni hotelo izpod rok.

Moral sem piti, daje šlo. Zdaj sem se začel boriti. Naposled me je le prijel pohlep, ki me je imel v oblasti. Sedel sem lahko pri pisalni mizi in se igral z držalom in peresom, beseda ni hotela teči. Možgani mi niso mogli dobiti prave misli, ker jih je venomer obsedala samo ena misel, da stoji na drugem koncu sobe v omari za pijače kralj Alkohol. Ko pa sem ves obupan spil svoj kozarček, so se mi na mah razvezali možgani in začeli stresati tistih tisoč besed.

V svoji hiši v Oaklandu sem bil s svojo zalogo žgane pijače pri kraju in je namenoma nisem maral obnoviti. Pa ni nič pomagalo. Na nesrečo je ostal spodaj v omari za pijačo zaboj piva. Zastonj sem skušal pisati. Pivo je prav žalosten nadomestek za močne pijače; vrh tega mi pivo ni prijalo; kljub temu mi ni šlo nič drugega po glavi kakor tisto pivo, ki je bilo spodaj v omari tako čudovito dostopno. Šele ko sem ga spil cel vrček, so se mi začele besede odmotavati in vseh tisoč seje odmotalo ob žvenketanju številnih vrčkov. Najhuje pri tem je bilo, da meje po pivu pekla zgaga; kljub tej nadlogi pa sem zaboj kmalu izpraznil.

Shramba za pijače je bila zdaj prazna in nisem je več napolnil. Z zares junaško vztrajnostjo sem se naposled prisilil, da sem napisal svojih vsakdanjih tisoč besed brez spodbude kralja Alkohola. Ampak ves čas, ko sem pisal, sem živo čutil hrepenenje po pijači. Čim pa je bilo jutranje delo končano, sem bil že z doma in v mestu, da sem prišel do svojega prvega kozarca. Usmiljeni Bog! Če je mogel kralj Alkohol dobiti tako oblast nad menoj, ki nisem bil alkoholik, kakšno mora biti šele trpljenje pravega alkoholika, ki se bojuje zoper organsko zahtevo svojega ustroja, ko imajo ljudje, ki so mu najbližji, malo sočutja z njim, ga še manj razumejo, zaničujejo ga in zasmehujejo!

TRIINTRIDESETO POGLAVJE

Toda treba je bilo plačati davek. Kralj Alkohol gaje začel pobirati, pobiral pa ga ni toliko od telesa, kakor od duha. Nekdanja dolga bolezen, ki je bila popolnoma duševna bolezen, seje znova pojavila. Stari duhovi, davno pregnani, so spet dvigali glavo. Bili pa so drugačni duhovi, bolj pogubni. Stare duhove, ki so bili duševni po svojem izvoru, je pregnala zdrava in normalna pamet. Zdaj pa jih je vzbudila nora pamet kralja Alkohola; kralj Alkohol pa nikdar ne preganja duhov, ki jih je sam vzbudil. Za to bolezen pesimizma, ki jo rodi pijača, nima človek drugega zdravila, kakor da pije naprej, da najde tolažbo, ki ga kralj Alkohol venomer obeta, a nikdar ne da.

Naj se razodenejo bridke osebne izkušnje in učinki, ki jih je imela nora pamet kralja Alkohola v preteklosti na mene. Na svojem prijaznem posestvu v Dolini meseca živim, možgani so mi prepojeni z alkoholom mnogih mescev in tlači me svetobolje, kije vedno bilo človekova dediščina. Zaman se sprašujem, zakaj sem žalosten. Moje noči so tople. Moja streha ne pušča. Hrane imam v izobilju za vse muhavosti teka. Imam vse ugodnosti na svetu. V telesu ni bolečin ne bolezni. Dobri stari mesnati stroj teče gladko dalje. Niti možgani niti mišice ne delajo prenaporno. Imam zemljo, denar, moč, priznanje sveta, zavest, da opravljam svoj delež dobrega s tem, da služim drugim, družico, ki jo ljubim, otroke, ki so iz mojega ljubljenega mesa. Storil sem in še delam, kar bi moral vsak dober svetovljan delati. Zidal sem hiše, mnogo hiš in obdelal mnogo stotin oralov zemlje. In, kar se tiče dreves, mar jih nisem nasadil kakih sto tisoč! Povsod, z vsakega okna svoje hiše lahko zrem na ta drevesa, ki sem jih sam vsadil, ki stoje srčno pokonci in kipe proti nebu.

Moje življenje je bilo res srečno. Niti sto ljudi izmed enega milijona ni bilo tako srečnih kot jaz. A vendar sem pri vsej tej ogromni sreči žalosten. In žalosten sem, ker je kralj Alkohol pri meni. In kralj Alkohol je pri meni, ker sem se rodil v dobi, ki jo bodo bodoči rodovi imenovali temno dobo, kije bila pred dobo razumne civilizacije. Kralj Alkohol je pri meni, ker je bil v vseh nezavednih dneh moje mladosti dostopen in meje klical in vabil na vsakem vogalu in na vsaki ulici med vogali. Lažna civilizacija, v kateri sem se rodil, je vsepovsod dovoljevala uradno potijene prodajalne za prodajo dušnega strupa. Ustroj življenja je bil tako uravnan, daje mene in z menoj milijone vabilo in vleklo in gnalo v prodajalne strupa.

Spremite me, da pogledamo eno neštetih žalosti, v katere kralj Alkohol pahne človeka. Jezdim po svojem krasnem posestvu. Pod seboj imam krasnega konja. Zrak je kakor vino. Grozdje po valujočih gričih je vse rdeče v jesenskem žaru. Čez Sonomsko pogorje se vlečejo tenčice morske megle. Popoldansko sonce žari na zahodnem nebu. Imam vse, da sem lahko vesel, da živim. Poln sanj sem in zagonetnih skrivnosti. Mene je samo sonce in zrak in iskre. Ves sem prerojen in oživljen. Gibljem se, imam moč gibanja, obvladujem gibanje žive stvari, ki jo jaham. Sem poln veličastja življenja in poznam ponosne strasti in navdihe. Imam na tisoče in tisoče vzvišenih misli. Kralj sem v kraljestvu občutkov in teptam obličje potrpežljivega prahu...

Vendar strmim z bridkim očesom v vso lepoto in čudo okrog sebe in z bridkostjo v srcu se oziram na svojo klavrno figuro, ki sem jo igral v tem svetu, kije tako dolgo obstal brez mene in ki bo še naprej obstal brez mene. Na misel mi prihajajo možje, ki so se ubija

li na žive in mrtve s to trdovratno težko zemljo, ki je zdaj moja last. Kakor da bi kaj neminljivega moglo biti last minljivega! Ti možje so pomrli. Tudi jaz bom umrl. Ti možje so se pehali, krčili svet, sadili in, odpočivaje si svoje od dela odrevenele kosti, s ščemečimi očmi strmeli v iste sončne vzhode in zahode, na jesenski okras grozdja, in na koprene meglic, ki so se vlekle preko gorovja. Vsi so šli. In vem, da tudi jaz grem neki dan, in morda še prav kmalu.

Pojdem. Saj že odhajam. V čeljustih imam zoboz-dravniške umetnine, ki nadomeščajo dele mene, ki so že odšli. Moji palci ne bodo nikoli več, kakor so bili v mladih letih. Nekdanji boji in borbe sojih nepopravljivo pokvarili. Udarec po glavi nekega moža, čigar ime je pozabljeno, je končno in za vedno odpravil en palec. Neroden prijem v prosti borbi je storil isto z drugim. Svojega udrtega trebuha se komaj še spominjam. Moje noge, ki me nosijo pokonci, niso več take kot so bile, ko sem jih v divjih nočeh in dnevih dela in veseljačenja natezal, zviral in lomil. Nič več ne morem, da bi se vzpel v vrtoglavo višino in zaupal vse tisto ponosno bitje, ki sem jaz, enemu samemu prijemu za vrv v tuleči temini viharja. Nič več ne morem, da bi s psi pred sanmi dirjal po neskončnih gazeh severa.

Zavedam se, da v tem razkrajajočem se telesu, ki gineva že odkar sem se rodil, nosim mrtvaško okostje, daje pod plastjo mesa, ki se imenuje moj obraz, bre-znosa mrtvaška glava. Vse to me ne straši. Strašiti se, se pravi biti zdrav. Strah pred smrtjo pospešuje življenje. Toda prekletstvo Alkohola pa je, da ne dela človeka plašnega. Kralj Alkohol stori, da se spačeno režiš j    smrti v obraz, da ti ni mar ne svojega ne svojih življenja.Jahaje se oziram okoli sebe in na vseh plateh vidim neusmiljeno in neskončno zapravljanje naravne plemenske izbire. Kralj Alkohol mi s silo odpira davno

zaprte knjige in mi po odstavkih in poglavjih dokazu  je, da so vsa čuda in lepota, kijih vidim, sama ničevost in prah. Okrog sebe slišim šumenje in vršanje in jaz ga imam za mušičji roj življenja, ki z malotrajnim brenčanjem milo toži o bednem življenju. Vračam se preko posestva. Mrači se in roparske živali so na pohodu. Opazujem bedno žaloigro življenja, ki  se živi od življenja. Tu ni nravnosti. Samo v človeku je nravnost, ki uravnava življenje. Toda vse to sem vedel  že prej, v trudnih dneh svoje dolge bolezni. To so bile  večje resnice, ki sem se jih tako uspešno učil pozabiti, resnice, ki so bile tako resne, da sem se jih branil vzeti za resne in sem se igral z njimi nežno, o, tako nežno,

kot s spečimi psi v ozadju zavesti, kijih nisem hotel buditi. Samo dotaknil sem se jih in jih pustil ležati. Bil sem premoder, prebrisano moder, da bi jih budil. Zdaj jih bela logika hočeš nočeš budi namesto mene, zakaj !   bela logika, srčna nad vse, se vseh pošasti podzemskih sanj ne boji.

»Naj me učenjaki vseh šol obsojajo in preklinjajo,« mi šepeče kralj Alkohol ko sem jahal dalje.

»Kaj za to? Jaz sem resnica. Saj to veš. Zoper mene se ne moreš boriti. Pravijo, da vodim v smrt. Kaj za to?

Ona je resnica. Življenje laže zato, da živi. Življenje je neprestano beganje. Življenje je blazen ples v kraljestvu tokov, kjer prikazni v mogočnih plimah in osekah, odvisnih od kroženja mesecev onstran našega obzorja, pritekajo in odtekajo. Prikazni so duhovi. Življenje je dežela duhov, kjer se prikazni spreminjajo, prelivajo, pronicajo druga v drugo in v vse ostale, ki so, ki niso, ki venomer migljajo, obledevajo in izginjajo, samo da se spet pojavijo kot nove prikazni, kot druge prikazni. Ti si taka prikazen, sestavljena iz neštetih prikazni preteklosti. Vse, kar more prikazen vedeti, je fata morgana. Dobro poznaš fate morgane poželenja. Prav te fate morgane so nedoumljive in nepreračunlji-ve zmesi prikazni, ki se stekajo vate in te tvorijo iz preteklosti, in ki te spet razpršujejo v druge nedoumljive in nepreračunljive zmesi prikazni, da obljudijo deželo duhov prihodnosti. Življenje je kakor prikazen, in zato mine. Ti si prikazen. Preko vseh prikazni, ki so bile pred teboj in ki tvorijo del tebe, si se bebasto dvignil iz razvojnega blata, in bebasto boš preminil, prelivaj e se in pronicaj e skozi vso dolgo vrsto prikazni, ki pridejo za teboj!«

Na vse to seveda ni odgovora. In ko jaham dalje po večernih sencah, se rogam velikemu maliku, kakor je Comte nazval svet. In spomnim se, kaj je rekel neki drugi občutljiv pesimist: Minljivo je vse. Ono, kar se rodi, mora umreti, in ono, kar je mrtvo, je veselo, da počiva.

O, žrtev se ne more boriti s kraljem Alkoholom: »Pred tvojo hišo sva. Pogum in spij ga kozarček. Midva, midva razsvetljena, ti in jaz, poznava vso bedarijo in burko.«

In v svojem brlogu, založenem s skladovnicami knjig, v tem mavzoleju človeških misli, pijem en kozarček in več in dvignem speče pse iz kotičkov svojih možganov in jih naženem preko zidovja predsodkov in zakonov in skozi vse zavite labirinte praznoverja in vere.

»Pij,« pravi bela logika. »Grki so verovali, da so jim bogovi dali vino, da bi pozabili bednost življenja. In spomni se, kaj je rekel Heine.«

Dobro se spominjam besed tistega plamtečega Žida: »Z zadnjim dihom je vsega konec: veselja, ljubezni, žalosti, makaronov, gledišča, lip, malinovca, moči človeških medsebojnih odnosov, čenč, lajanja psov, šampanjca.«

»Daj. Tvoj kozarec je prazen. Natoči in pozabi,« me poziva kralj Alkohol.

Ubogam, kajti moja glava je že vsa živa od gomazečih črvov alkohola, in ko napijam žalostnim mislecem na policah, navajam Richarda Hoveya:

Življenje, ljubav se ko dan in noč ponujata nam kot želita sama.

Vzemi obilje njiju oberoč, prej ko te zagrne črna jama!

»Pa te le posekam,« zavpije kralj Alkohol.

»Ne boš!« odgovorim in črvi me delajo norega. »Poznam te in se ne bojim. Pod krinko svojega hedonizma si ti sama, ti Breznoska in tvoja pot vodi v Noč. Hedonizem ne pomeni nič. Tudi on je laž, v najboljšem slučaju ličen kompromis strahopetca.«

»Sedaj te pa pobijem!« mi seže bela logika v besedo.

Če ti ni do bednega življenja, lahko si ga končaš, kadar želiš, ne da bi bal po smrti se vstajenja.

In kljubovalno se zasmejem, kajti zdaj in v tem trenutku se zavedam, da je kralj Alkohol, ko šepeče o smrti, največji vseh sleparjev.

In zapoje zvonec k večerji na pravkar do dna izpraznjeni kozarec. Rogaje se kralju Alkoholu grem, da se pridružim gostom pri mizi, z resnim obrazom se razgovarjam o najnovejših časopisih in abotnostih, ki se gode po svetu ter ženem vsak šaljiv domislek in vsak dovtipen odgovor v razgovoru skozi vse stopnje para-doksona in prikritega zasmeha. In kadar se volja obme, je najlaže in najlepše razvedrilo, poigravati se s častitimi in strahopetnimi meščanskimi maliki, smejati in rogati se plahutajočim bogovom-duhovom in razuzdanostim in neumnostim modrosti.

In ko je večer pri kraju in smo si voščili lahko noč, se vrnem skozi svoj s knjigami založeni brlog do svoje spalnice in do sebe in do nore modrosti kralja Alkohola, ki me, neužugana, ni zapustila.

ŠTIRIINTRIDESETO POGLAVJE

To je en primer mojega tavanja z noro modrostjo kralja Alkohola po mraku moje duše. Po svoji najboljši moči sem skušal podati bralcu hipen vpogled v skrivnostno notranjost moža, ki jo deli s kraljem Alkoholom. A bralec mora vedeti, da je ta muhavost samo ena izmed neštetih muhavosti kralja Alkohola, in pa, da se take muhavosti vlečejo lahko skozi dneve in dneve, tedne in tedne, mesece in mesece - po vseh štiriindvajset ur na dan.

Moji alkoholni spomini se nagibajo h koncu. Lahko rečem, kakor lahko reče vsak krepak in močan pivec, da je to, kar me je ohranilo še danes živega na tem planetu, samo moja nezaslužena sreča - sreča, da imam take prsi in ramena in tak život. Smelo lahko rečem, da veliko odstotkov mladeničev v razvojni dobi od petnajstega do sedemnajstega leta ne bi moglo preživeti takega silnega pitja, kakor sem ga prenesel jaz med petnajstim in sedemnajstim letom; da veliko odstotkov mož ne bi moglo uničiti toliko alkohola, kolikor sem ga jaz v svoji moški dobi, in ostati pri življenju, da bi lahko pripovedovalo o tem. Ostal sem živ, ne po kaki osebni zaslugi, temveč, ker so ženske tiste, ki jih rešijo. Približno prvi kemični poskus človekov je bil, daje naredil alkohol, in od takrat pa do danes gaje proizvajal rod za rodom in pil. In ni ga bilo dneva, da bi ženske moškemu alkohola v zlo ne štele, čeprav niso imele nikdar moči, da bi svojo nejevoljo uveljavile.

Tisti trenutek, ko bodo ženske v kaki srenji dobile volilno pravico, bo prvo, kar bodo storile, da bodo zaprle krčme. Možje bi sami od sebe še v tisoč rodovih ne zaprli krčem. To je prav tako, kakor če bi od žrtev morfija pričakoval, da bodo s zakonom prepovedali prodajo morfija.

Ženske to vedo. Plačale so v potu in solzah že ne-preračunljivo ceno za to, da so možje uživali svoj alkohol. Vedno skrbne za rod bodo sklenile zakone za otroke fantov, ki se bodo šele rodili; in za otroke deklet tudi, kajti te morajo biti matere, žene in sestre teh fantov.

In prav lahko pojde. Edini, ki jim bo to na škodo, bodo pijanci in pivci iz navade enega samega rodu. Jaz sem eden tistih in svečano zagotavljam na podlagi dolgotrajnih zvez s kraljem Alkoholom, da mi ne bo posebno hudo pustiti pitje, ko nihče drug ne bo pil in ne bo mogoče dobiti nobene pijače. Po drugi strani pa je pretežna večina mladih moških tako normalno nenaklonjena alkoholu, da ga ne bodo nikdar pogrešali, ker ne bodo imeli dostopa do njega. Krčmo bodo poznali samo iz zgodovine in bodo mislili, daje bila krčma neka čudna stara šega kakor bikoborbe in sežiganje čarovnic.

Na koncu lahko rečem, da si želim, da bi bili moji pradedje pregnali kralja Alkohola, preden sem prišel na svet. Obžalujem, da kralj Alkohol procvita povsod v ustroju sedanje človeške družbe, v kateri sem se rodil, sicer se ne bi bil seznanil z njim, ki sem dolgo vadil v njegovi tovarišiji in stežka ukrotil njegovo noro modrost.

Table of Contents

PRVO POGLAVJE 5

DRUGO POGLAVJE 13

TRETJE POGLAVJE 17

ČETRTO POGLAVJE 33

PETO POGLAVJE 44

ŠESTO POGLAVJE 60

SEDMO POGLAVJE 69

OSMO POGLAVJE 76

DEVETO POGLAVJE 93

DESETO POGLAVJE 98

ENAJSTO POGLAVJE 111

DVANAJSTO POGLAVJE 124

TRINAJSTO POGLAVJE 131

ŠTIRINAJSTO POGL AVJE 146

PETNAJSTO POGLAVJE 150

ŠESTNAJSTO POGLAVJE 164

SEDEMNAJSTO POGLAVJE 176

OSEMNAJSTO POGLAVJE 188

DEVETNAJSTO POGLAVJE 193

DVAJSETO POGLAVJE 206

ENAINDVAJSETO POGLAVJE 210

DVAINDVAJSETO POGLAVJE 219

TRIINDVAJSETO POGLAVJE 224

ŠTIRIINDVAJSETO POGLAVJE 228

PETINDVAJSETO POGLAVJE 236

ŠESTINDVAJSETO POGLAVJE 241

SEDEMINDVAJSETO POGLAVJE 247

OSEMINDVAJSETO POGLAVJE 256

DEVETINDVAJSETO POGLAVJE 262

TRIDESETO POGLAVJE 269

ENAINTRIDESETO POGLAVJE 278

DVAINTRIDESETO POGLAVJE 281

TRIINTRIDESETO POGLAVJE 286

ŠTIRIINTRIDESETO POGLAVJE 297