Gabriela Babnik

Koža iz bombaža

Dramanu

PRVO POGLAVJE

Niama, deklica z rahlo, najrahlejšo kožo

In ko zgorel polž v svoji lupini

obrusite razbeljeni drobec, znamenje vžgite

mi globoko na prsi. Poznati ga morate

ko Abiku spet pride

Jaz sem veveričji zob,

strta uganka palme. Pomnite

to in me zagrebite še globlje

v oteklo božjo nogo

(Wole Soyinka, Abiku[1])

.

Na začetku je bilo drevo, nedaleč stran vodnjak, nato so prišli ljudje in okoli drevesa zgradili dvorišče. Pripeljali so koze, nanosili posode, zajemalke, lonce, večje in manjše, ter jih razprostrli okoli drevesa. Ker so zlivali vodo k njegovim koreninam, je čez leto obilno obrodilo. Celo dvakrat. Debela mangova trupla so se povesila nad njihovimi glavami in jim delala senco. Ženske so se sklanjale, pomivale lonce in si vsake toliko časa popravile ruto, ovito okoli bokov.

Za njihovimi hrbti, okoli drevesa, so počasi zrasle sobe. Najprej soba za Sito. Hodil je k njej, oblečen v rumeno, boubouju podobno oblačilo, si vihal rokave in puščal bele natikače pred njenim pragom. Njegova soba je bila sicer na drugem koncu drevesa. Pred njo se je razpirala terasa, na kateri je ob večerih razprostrl televizor. Svetil se mu je v obraz, noge so mu medtem počivale na klopi. Čez dan je pekel kruh. Preden je spoznal Sito, je vodil trop krav čez Senegal, Gvinejo, Slonokoščeno obalo, v Mali. Ustavil se je v Zgornji Volti. Bila je lepa in okrogla, z globokimi vekami. Pozval je svoj trop, da se za čas ustavi. Krave so mukale, pile vodo, spale, z repi odganjale muhe, dokler se ni odločil, da jih proda in se poroči. Prihajala je iz kraljeve družine, po rokah in gležnjih je nosila zlate zapestnice in tako ali tako ji je bilo dovoljeno imeti krave. Ne preveč, vendar še vedno.

Ko se jima je rodila prva hči, se mu je hkrati ponudila priložnost, da je odšel v francosko legijo. Tam se je naučil jezika in ji pisal pisma. Nekaj v dioula, nekaj v francoščini. Brala jih je počasi, zvesto, potem mu je nekoč odgovorila, da je deklica umrla. Bila je svetla in mehka kakor vata. Vrnil se je dolgo po tistem, ko so jo pokopali. Odtlej si je nadel rumeno, boubouju podobno oblačilo in pekel kruh. Gledal je v ogromne plehnate peči, si brisal moko z obraza in čakal, da bo Sita ponovno zanosila. Jemal jo je s seboj, kamorkoli se je odpravil. Na jamove njive, pod mangova drevesa, na pogrebe in v oddaljene vasi. Ko je kravi odpiral trebuh, je stala zraven. Ko je ona obrezovala jam, je stal nedaleč stran na svoji terasi in gledal televizijo. Prinesel si jo je iz Francije, tako kot pečice. Svojih krav bi ne mogel naložiti na ladje, zato je bilo bolje, da jih je prodal. Pasle so se po drugih pašnikih in njihova koža se je osmukala od drugih bičev. Sam sicer nikoli ni udrihal po njih. Ko mu je umrla ena, se mu je zdelo, kakor bi mu umrla mama. Zapletla se je v bodičast grm, da ji je moral s sulico prerezati žilo na vratu. Pogledala ga je z belim in odprla gobec. Jokal je kakor otrok in še kasneje se mu je sanjalo, kako jastrebi počasi zobljejo njena vimena.

Potem ko se je navadil peči kruh, je Sita ponovno zanosila. Iz dneva v dan je rasla kakor luna, dokler ji zapestnice po rokah in gležnjih niso postale premajhne. Snela si jih je, kakor da si snema čevlje z nog in obleko s telesa. Pri tem ga je gledala in se smehljala. Iz sebe je spravila najprej deklico, nato dečka, nato spet deklico in spet dečka. Bili so si različni, kakor različni sadeži. Prva deklica je bila drobna, drugi deček je bil pokončen kakor mangovo drevo sredi dvorišča. Vsem je dala muslimanska imena. Fanta, Siaka, Mama, Abdulaj. Kopala jih je, božala, jih učila prepoznati različne rastline, barve, položaj oblakov v deževni dobi. Medtem je on prenehal puščati sandale pred njenim pragom. Ni več čutil. Penis se mu ni več vzdignil, ne pred njo. Moral se je preizkusiti drugje, v drugih mednožjih. Tudi od tam so zrasli otroci, spet povsem drugačni.

Dolgo ni vedela, potem je nekega dne pogledala v oblak in razumela. Vso svojo preteklost in celotno prihodnost. Poročil se bo z drugo žensko, ki mu bo v dvajsetih letih dala samo enega dečka. Postavil ji bo sobo, na drugem koncu dvorišča, nedaleč od svoje terase. Z njo bo govoril samo še o najnujnejšem, kasneje bo sploh utihnil. Za dve leti. Jedel bo zgolj iz sklede svoje druge žene, pekel kruh in zvečer bral Koran ali gledal televizijo. Dokler ne bo nekega večera odložila posodo z jamom in stopila pred njegovo televizijo. Ekran bo pokrila samo do polovice, ker bo v tem času postala drobna. Zahtevala bo denar, za hrano, za čevlje, za knjige njunih otrok. Odprla bo oči, dvignila obrvi in njemu se bo ponovno dvignil penis. Zaradi njenih globokih vek, morda zaradi preteklosti, ki sta si jo nekoč delila. Svojo drugo ženo bo poslal za nekaj dni k njeni družini, izklopil televizor, zaprl Koran in se odpravil v mošejo. Molil bo, da bi smel še enkrat vstopiti v njeno telo, da bi mu odpustila, da bi mu dala vsaj še enega otroka. Morda tisto umrlo deklico, ki je bila svetla in nežna kakor vata.

Gledal je v pečice za kruh in na beločnici mu je zrasla krvava pika. Sitin trebuh se je čez čas ponovno napel. Druga žena se je medtem vrnila od svoje družine, začela metati lonce, večje in manjše, ob mangovo drevo. Stresla je riž po dvorišču, zlila vodo in spustila koze iz ograd. Niso šle daleč. Zvečer so se vrnile na svoja mesta, kakor da se ni nič zgodilo. Otroci noseče matere so pometli riž in znova napolnili vrče. Mangova trupla so medtem zorela, se nagibala in dajala blago senco. Nekega vročega dne se je usedla na drevesne korenine ter rodila dečka. Dala mu je muslimansko ime, ga umila v zeliščni vodi ter pokazala očetu. Krvava pika mu je zaplavala po očesu in izginila v vesolje. Deček se mu je zasmejal kakor odrasel.

Kalifa me ni nikoli obravnaval kot otroka. Zanj sem bil že ob rojstvu moški, reinkarnacija njegovega brata. Menda me je jemal v roke in govoril − končno Ama, končno. Tudi kasneje, predvsem ko sva bila sama, me je klical s tem imenom. Ousmane je po mojem očetu. S Kalifom sta se pogosto prepirala, toda Ousmane je vendarle moj oče. Kalifa me je želel poslati v koransko šolo, češ da imam velik potencial, da je v meni ogromen snop svetlobe, ki bi se ga s pravo usmeritvijo dalo oblikovati v svetilnik. Njegov brat Ama je menda imel nekaj takšnega, vendar je premlad umrl. Ousmane starejši končno ni dovolil: »Moj sin bo hodil v šolo kot vsi ostali otroci.« Kalifa je dvigoval palico proti njemu, da je stal samo še na dveh nogah in mislim, da preklinjal. Samo takrat, samo z Ousmanom. Sicer je bil suh in visok in miren človek. Vse to hkrati pravim, ker gre skupaj. Lahko bi tudi ne šlo, vendar pri njem je bilo tako, da je šlo. Kalifa je namreč vedno govoril: »Za debelost moraš biti neumen, za višino ne moreš nič, ker ti jo da Alah ali pa ne, za umirjenost poskrbi sonce.«

Ker ni bilo koranske šole, so nama ostali pogovori. In skorajda vse, kar mi je Kalifa pripovedoval, sem verjel. Ni bilo drugega. Kajti Kalifa mi je pripovedoval stvari, ki jih nisem razumel, zato je včasih, če sem krčil obrvi, dodal: »Ama, ko boš odrastel, se boš spomnil. Žal mi je zate, ker boš moral skozi vodnjak pozabe, toda spomin je tudi zato, da te vrača tja, od koder si prišel.« Ko je nastala tovrstna zadrega na moji strani, sem si dovolil asociativni preskok. Pri Kalifu je bilo namreč vse mogoče, Kalifa je poznal odgovore na vsa vprašanja.

»Kalifa, zakaj ljudje molijo?«

S palico, ki jo je imel v rokah, je podrezal po zemlji, zavrtal vanjo, da se je konica njegove tretje noge, tako jo je imenoval, izgubila v rdečem morju.

»Hočeš, da ti odgovorim z zgodbo ali …«

Ni bilo kaj premišljevati.

»Z zgodbo …«

Kalifove zgodbe so bile namreč elastične kot afriške družine. V vsakem trenutku se je vanjo lahko vklopil nov član in družini ali zgodbi dodal novo dimenzijo. Vlekle so se te njegove zgodbe kot omaka nanogolan, segajoče do neba in nazaj, vendar ni da bi se jih človek naveličal. In predvsem so bile drugačne od Sitinih. Kalifove zgodbe so bile mehke in trde hkrati, sladke in kisle, dišale so po ebenovini, po pravi ebenovini, ki ne pušča črnih prstov. Bile so hkrati na tleh in v zraku, medtem ko so bile Sitine zgodbe ves čas samo v zraku. Tudi če so bile na tleh, so bile v zraku. Skoznje je plaval fluid, ki ga nikoli nisi mogel zgrabiti, Kalifove zgodbe pa so bile kot na dlani.

»Ali veš, Ama, kaj je rekel Samory Touré po svoji jutranji molitvi, ko je pred seboj nenadoma zagledal belca?«

To je bil ključ za vstop v zgodbo. Ključ, ki je odpiral vrata v globino. Če si vedel za ključ, si lahko vstopil in padel, mehko, nežno, kot bi padel v žensko mednožje. Nekam med zemljo in nebo.

»Ko je Samory Touré končal z jutranjo molitvijo, je rekel griotu: bory bana, zdaj lahko nehamo bežati, nič več se ne da narediti.«

Kalifa me ni pogledal, ni me pohvalil ob takšnih odgovorih, temveč si je samo šel skozi brado, kar je bilo znamenje skrajnega zadovoljstva. Vedel sem tudi, da si nabira slino, kajti zgodbe so po njegovem potrebovale senco, slino in ljubezen do pripovedovanja. Karkoli od tega bi umanjkalo, zgodba ne bi mogla priti iz zemlje. Vse zgodbe namreč prihajajo iz rdečkaste zemlje, v katero je zarival svojo tretjo nogo.

»Samory Touré je bil rojen pred mnogimi deževnimi dobami. Pred tolikimi deževnimi dobami, da jih niti ne bi mogel prešteti, povem pa naj ti, da so tu okoli že hodili Francozi. Ne bom rekel, kako smo jih klicali, ker že veš in ker ni spodobno.«

Vedel sem, da so jim rekli obriti prašiči. Ničesar nisem izrekel, samo puščica mi je preletela misli, vendar me je Kalifa opomnil: »Če me misliš takole prekinjati že ob prvem stavku, ne bova nikoli prišla do odgovora na tvoje vprašanje, tega pa nočeš, ne?«

Prikimal sem. Vprašanje je viselo v zraku, vendar samo zato, da bi iz zemeljske luknje izbezalo zgodbo. Spraševati na kratko ni imelo smisla. Potem Kalifa ne bi bil Kalifa in jaz ne bi bil Ama, temveč samo po očetu − Ousmane. Ostal sem torej v tišini in miselne puščice pospravil za hrbet.

Kalifa je prikimal in si šel še enkrat skozi brado.

»Kraj njegovega rojstva se imenuje Miniambdalada (eno izmed mest v današnji Gvineji). Samory Touré je začel kot trgovec z zlatom, sužnji in orožjem. Te vrste trgovanje, ki je potekalo tudi čez Atlantik, je od njega zahtevalo veliko poguma, vendar mu je prinašalo tudi precejšen dobiček. Z denarjem od trgovanja si je Samory nakupil predvsem orožje, ki mu bo kasneje pomagalo zgraditi imperij. Finančna moč pridobljena s trgovanjem mu je med drugim omogočila, da si je nabavil tudi sužnjev … Zdaj sledi bistveni del zgodbe, upam, da si z menoj …«

Sledil sem kot pes slednik, kot konj slednik v onstranstvo.

»Ko je Samory izpolnil približno dvajset deževnih dob (okoli leta 1850), je Moriule Cissée ujel njegovo mamo Masorona Kamara in jo zasužnjil. Samory je bil prisiljen ponižati se pred zavojevalcem Cisséejem, ustreči vsem njegovim zahtevam, da bi ta izpustil njegovo mamo. Legenda pravi, da je preživel sedem let in sedem mesecev in sedem dni, preden je našel rešitev in zbežal z materjo. V času, ki ga je preživel v Cisséejevi bližini, se je naučil ravnati z orožjem in sploh je postal odličen bojevnik. Kasneje je na ozadju te izkušnje ugotovil, da mu bolj kot trgovina leži bojevanje. Tako se je začela dinastija Samoryja Touréja.«

Nič nisem mislil, nisem si drznil spuščati puščic v zrak, čeprav so me pekle za hrbtom. Bila sva šele v drugem vzdihu zgodbe. Kalifa me je na ta način učil tudi potrpežljivosti poslušanja. Sedi in poslušaj in ne prekinjaj, ko nekdo drug odgovarja na tvoje vprašanje. Sploh pa sem si želel, da bi čim dlje trajalo. Da bi dedova tretja noga v neskončnost rila po zemlji.

»Ko se je vrnil domov, se je zapletel z družino Béreté, sovražniki Cisséejeve družine, medtem ko je sam pripadal rodu Kamara. Ob imenovanju vojaškega poveljnika (Keletigui) si je obljubil, da bo svojo družino vedno varoval pred družinama Béreté in Cissée. Iz ljudi, ki jim je zaupal, je osnoval profesionalno vojsko, imenovano Sofa. Večino teh ljudi je prihajalo iz njegove družine, njegovi bratje, najboljši prijatelji in kasneje njegovi otroci. Vojska je služila kot baza za prihodnji imperij, imenovan Wassolou, od koder prihaja tudi večina današnjih malijskih glasbenikov.«

Tu si je Kalifa dovolil digresijo. Vedel je, da vem, celo da sem čakal nanjo. Ob kakšni drugi priložnosti bi vzel v roke ngoni, štiristrunsko lutnjo, ki jo je oboževal, vendar bi bila to že druga zgodba. Šlo je za to, da so se vse njegove zgodbe vedno morale dotakniti glasbe, kajti tudi glasba prihaja iz zemlje. In se, če prav igraš na strune, raztrese v zrak. Od tu dalje sem si za ozadje zgodbe vzel njegov ngoni, ki me je božal po laseh. Kalifa je vedel za mojo razvado in se preselil v višje tone.

»Njegov imperij je segal od Zgornje Gvineje (današnje Gvineje), Zgornje Volte (današnje Burkine Faso) do Zlate obale (današnje Slonokoščene obale). V času osvajanj in vzpostavljanja imperija je Samory dokazal, da je odličen bojevnik in predvsem izreden strateg. Toda njegova ambicija, njegova želja po moči, ga je naredila tudi krvoločnega. Različna ozemlja, ki jih je osvojil, so postala del imperija, kar pomeni, da so poraženci vojsko Sofe morali preskrbeti s hrano, bogastvom in mladimi moškimi. Samory je med drugim celotno prebivalstvo, živeče na njegovem ozemlju, prisilil v muslimansko religijo.«

Zdaj sva bila v prelomu, tam torej, kjer se je nahajal odgovor na vprašanje. Kalifa je zgodbo spravil v strugo, že nekaj časa je tekla, mrmrala sva si glasbo za ozadje in zdaj je ta velika reka začela zavijati na svoj breg. Kalifa je namreč vedno pripovedoval glede na poslušalca.

»Ker je svoj imperij ustvarjal s Koranom, so ga ljudje začeli klicati Almamy, vernik-poveljnik. Njegovi lasje so že siveli, ko so ga obiskali Britanci in Francozi. Mislim, da je bilo v času dolgih sušnih dob. Na začetku je Almamyju Samoryju Touréju uspelo zdržati pritisk Francozov, ki so hoteli združiti svoje senegalske kolonije s kolonijami na Zlati obali. Njegova slava se je povečala še posebej, ko je v Woyowayanko bitki premagal do zob oborožene Francoze. Kasneje se je šel z njimi celo diplomatsko vojno, sklenil mirovni pakt in poslal enega izmed svojih sinov v Francijo, da si natančno ogleda običaje Evropejcev. Samory je sicer že prej svojim obrtnikom dajal v preučevanje orožje, ki ga je kupoval od Evropejcev in zahteval, da mu izdelajo natančne posnetke. Poskušal je torej spoznati svojega zunanjega sovražnika, medtem ko je bila doma njegova okupacijska strategija enostavnejša. Držal se je koncepta opustošenja, uničevanja vsega, kar mu je prišlo pod roko. Sovražniku je prepustil le praznino. Če je ta želel tam nadaljevati, je moral začeti iz nič. Na ta način je sovražniku onemogočil preživetje na polju, ki ga je obšel.«

Oblila je me žalost. Oblila me je žalost, ki se je ni dalo misliti. Samory je bil torej tudi ubijalec in ne samo imperator na belem konju, natančen posnemovalec, izvrsten strateg. Imel je tudi svojo temno stran meseca. Kalifa je začutil moje beganje in me poskušal potolažiti.

»Zaradi strategije opustošenja je brzdal Francoze daleč od svojega kraljestva.«

Ne spominjam se, koliko mu je uspelo potolažiti me, toda vsekakor sem moral uvideti, da se Samoryjeva zgodba tu še ne konča. Konča se žalostno, vendar ne še tu. Ostalo nama je še moje vprašanje. Kalifa se je nasmehnil moji misli, videl sem njegove usločene ustnice, menda je tudi zato govoril, da imam toliko svetlobe v sebi.

»Na nesrečo ljudje v Samoryjevem kraljestvu niso bili povezani. Vedno močnejši, vidnejši, bolj pereči so postajali izbruhi animistov, ki so zavračali Samoryjevo prisilno zavezo h Koranu. Toda najhujši zarez je prišel s strani Samoryjeve družine. V zameno za drobnarije iz Francije, med drugim tudi za porcelanaste čajne skodelice, so Francozom izdali Samoryjeve skrivnosti. Poseben delež pri tej izdaji je nosil njegov sin in ne boš presenečen, če rečem, da ravno tisti, ki ga je poslal v Francijo. Preden so Francozi utegnili ujeti Samoryja in ga poslati v izgnanstvo v Gabon, kjer je deset let za tem (1900) umrl za pljučnico, je poveljnikom Sofe naročil, da odrežejo njegovo lastno korenino, torej sina, ki ga je izdal. Kasneje, mnogo kasneje, po Samoryjevi smrti, so bili njegovi posmrtni ostanki poslani nazaj domov v Gvinejo. Mislim, da je zanje prosil predsednik Hamed Sékou Touré, eden izmed njegovih daljnih potomcev. Ni moglo biti prav daleč nazaj. Spominjam se namreč še zvokov trobente, ki so nam prebadali trebuhe iz samo Alah ve kakšne razdalje …«

»Toda Kalifa, si pozabil na moje vprašanje?«

»Ali sem že kdaj pozabil? Ali sem ti zgodbo pripovedoval, da bi se izgubil pod veliko luno?«

Ne, nikoli, čeprav nisem odgovoril, temveč samo sklonil glavo. Čutil sem Kalifovo senco na sebi. Že prej je bila tam, vendar sem šele zdaj čutil, kako pada name. Kakor pada žareča luč prednika Almamyja Samoryja Touréja na griote in na vse ostale, ki mu še vedno izrekajo čast in se niso izgubili pod veliko luno. Tudi njihovo drevo ima korenine, ne lebdijo samo v zraku kot žrtve kolonizacije ali neokolonizacije. Toda tega sem se domislil šele mnogo kasneje, morda šele pred kratkim. Vmes sem pozabil, kaj mi je govorila Kalifova senca. Ljudje molijo, da bi se umirili, da bi se očistili, da bi našli luč v sebi. Tistega jutra po Kalifovi molitvi sem sicer res izrekel bory bana, bežanje se je končalo, nič več se ne da narediti, vendar nisem vedel, kaj besede res pomenijo. Takrat so mi odprle vrata v zgodbo, zdaj mi odpirajo vrata v molitev. Dolgo, predolgo sem nosil ta spomin. Prej je morala Kalifova senca oditi v zemljo, njegova usta so morala umreti, čeprav njegova tretja noga še vedno nekje opleta in jo tu in tam še vedno prosim za odgovor.

Spoznala sta se še, ko je nosil hlače in zloščene čevlje. K hlačam na pas gredo namreč sponkasti čevlji in nogavice; šele na boubou si lahko natakneš sandale. Toda za boubou je bil prezelen in bil je samo s Sito. Sicer ni natančno vedel, zakaj se je je naveličal. Ali pa se je ona naveličala njega. Prihajala je iz kraljeve družine in imela je božanske veke. Najraje jo je gledal, ko se je sklanjala k drevesu, k vodi, k njemu. Čeprav je njen vonj že pozabil. Nič več je ni jemal s seboj, ona mu ni več odzdravila. Zbujala se je navsezgodaj, ko drevo pred dvoriščem še ni začelo šumeti. Ponoči je bilo tiho, v neslišne krošnje ni sedel niti metulj. Prihajali so z deževno dobo. Toda ko so se jim razvila krila, jih je bilo prepovedano loviti. Prepovedal je nam, svojim otrokom in prepovedal je Siti. Sicer bi jih ujeli kar z rokami in scvrli v vrelem olju. Hrustali bi pod zobmi, to že, vendar ni dovolil.

S Sito se je pogovarjal samo še, ko je bilo potrebno naročiti, prepovedati. Odločitve so bile sprejete že mnogo prej, preden sta se srečala iz obraza v obraz in še takrat ga ni gledala. Ker je vedela, da jih obožuje, je veke stisnila nekam pod očesne votline, da je od njih ostala samo reža kože. Kaznovala ga je z negledanjem. V resnici ženskam ni bilo dovoljeno, vendar Sita je prihajala od drugod. Ne od daleč sicer, toda za njenim hrbtom se je rojevalo polje, vodnjak, hiša je nagibala streho, prestopale so se krave in nekje globoko iz žimnice je prosevalo zlato. Nikoli mu ni omenila tega imetja, toda čutil je, tik nad mehurjem, da je v resnici nikoli ne bo nadvladal.

Morda je tudi zato nihal naokoli. Morda je samo potreboval opravičilo. Kakorkoli, srečala sta se ob belem dnevu, ko je nosil zloščene čevlje in ona nakit okoli glave. Prišla je v mesto po nakupih, pozno popoldne naj bi se vrnila v vas k svoji družini. Na belem starinskem razpotegnjenem mercedesu. Prisedla bi k ovcam, privezanim na streho, in v meketanju jedla prah s ceste. Ne bi bilo prvič. Pošiljali so jo že, odkar je vedela zase, odkar so ji dodelili nakit za v lase.

Dotaknil se ga je nalahno, da sprva niti ni čutila. Stal ji je za hrbtom, v gneči in od zaponk na čevljih se mu je odbijalo sonce. Obrnila se je sunkovito, zvedavo. Skorajda bi mu počil mehur. Vrvica iz nanizanih kroglic ji je tekla po sredini preče in ličnice so same od sebe prikimavale.

»Lahko, če ni drugače, lahko …«

Ni moglo biti drugače. Sitinega vonja ni več nosil v glavi in penis se mu že dolgo ni nabreknil. V poltemi ji je prinesel kruh, ki ga je spekel čez dan, in ko ga je žvečila počasi in hlastno hkrati, se je stisnil obnjo. Ni šlo več za privolitev ali odklonitev. Privolila je, ko so ji nadeli nakit. Pred pradavnimi časi, skorajda že v predrojstvu. Zato tudi ni bilo nič narobe, če se vrne z jutranjim meketom ovc ali čez teden ali nikoli. Našla si je moža in že od nekdaj je sumila na starca. Tisti pred njo sicer ni nosil boubouja, toda imel je zloščene čevlje in znal je peči kruh. Torej ima tudi otroke in ženo na notranjem dvorišču.

Kaj mu je bilo takrat, da jo je posadil na motor in pripeljal pod mangovo krošnjo, ni znano. Mirno nočno drevo je videlo že marsikaj, vendar ničesar podobnega. Ponavadi je ženske odpeljal na ples, v kino, na skodelico kave in jih nato izpustil. Vračale so se v svoje vasi, omotične od kofeina, z zvezdami v očeh in z znošenimi čevlji. Toda tej je pustil, da je pobožala njegov čin na prsih. Pomembno je bilo, da si ga pripne, tudi za v kino, tudi za na ulico. Nikomur ni pustil, da bi se ga dotikal. Imel ga je kot broško, kot dokaz krvavenja v francoski legiji, toda njej se je stegnila roka in bilo je prepozno.

Gledala so drevesa in gledali so otroci, ko jo je pripeljal. Na sebi je že imela zlate uhane (ali so bili pozlačeni, tega otroci niso mogli vedeti. Kasneje je Sita samo z enim pobliskom vedela, da so rumenozlati), zato ni mogla biti samo naključna obiskovalka. Lahko bi bila sorodnica ali novo dekle iz vasi, toda glede na to, kako je poletela z motorja in glede na to, da jo je pustil hoditi pred seboj, je moralo biti več. Sorodnica, ljubimka, pomočnica hkrati, čeprav je bil potreben vrstni red. Najprej žena in nato ljubimka.

Ko sta vstopila, so se otroci razbežali in razbežale so se kokoši. Drevo na notranjem dvorišču je ostalo mirno, čeprav česa podobnega še ni videlo. Njegove korenine bodo z vselitvijo nove žene prejele dodatno količino vode. Iz senčnate strani sicer, vendar vseeno dobrodošlo. Vsem, ki so kukali iz kotov hiše, tudi kokošim, je postalo jasno, da sta prišla na ogled. Kje in kako postaviti novo sobo, pred katero bo puščal sandale. Njemu samemu sicer ni bilo jasno, kaj natančno hoče. Pokončen penis, to že, dodatno otroško kričanje (z otroci je bil sicer že zdaj zadovoljen), oblačenje v boubou morda? Silil se je k misli, da ni povezano z njo, Sito z božanskimi vekami. Bal se je trenutka, ko bo z razcvetličeno ruto na glavi vstopila na dvorišče in z enim pogledom zaobjela celotno dogajanje. Vedela bi, ne ker bi ji povedali otroci, temveč po načinu, kako bi šumelo drevo. Za novice je vedno gledala k njegovim krošnjam in potem še više v nebo. Bal se je tega njenega čistega pogleda, ki ni rekel ničesar, pripovedoval pa kozmogonijo sveta.

Vstopila je, ko sta si drug drugemu šepetala v uho. Za njo se je vlekla kolona otrok. Ko se je vrnila iz vasi ali tržnice, so jo obkolili in jo božali čez obleko. Zvečer jim je kot svojim otrokom razdelila omako, ki se je vlekla do nebes in nazaj. Niso je opozarjali, ker je bila že opozorjena. Vedeli so, da bo vstopila, razložila košare in nato zajela vodo, preostanek zlila h koreninam drevesa. Spremljevalci bi ob navadnem dnevu posedeli, počakali na sladkarije, toda tokrat so samo zatisnili oči in se obrnili. Tudi njej ni preostalo drugega. Posedela bi ob drevesu, vendar je zgolj oplazila šepetalca in se namenila v svoj prostor, da si sname naglavno ruto in se preobleče za preostanek dneva.

Nenadoma se je pomračilo kot ob nalivu. Nimam sicer navade, da bi se spominjal svojega otroštva na tak način, celotnih pasusov ali dni ali noči. Seveda me zna spreleteti določen vonj, obraz, situacija, vendar nič več kot to. Nikoli tudi nisem romantiziral tega otroštva, celo zdaj, ko je čas, ne. Toda nekaj me bo vedno spremljalo − tema z našega dvorišča, ko je nenadoma kot ob nalivu, zapihal veter. Če bi imeli zavese na oknih hiš, bi zagotovo zašuštele visoko v zrak, vendar niso, ker jih nismo imeli. Samo ruta je šla Siti z glave. Kuhala je večerjo na svoji polovici drevesa in Ousmane je sedel nedaleč stran. Ovce so spale v stajah, nekaj se jih je smukalo okoli ognja. Sedel sem na drevesnih koreninah in gledal v Sitine roke, ki so mešale po posodi. Kadilo se je iz nje, tega se natančno spominjam, ko se je nenadoma temnomodra večerna svetloba zrušila sama vase in ostala samo še temna. Zatrzal sem z rameni, pričakoval, da bo vanje udarila še strela, in skočil k Sitinim rokam. V trenutku so nehale mešati, me objele. Potem je njen glas poklical Ousmana. Ruta je ostala na tleh. Ni je imela časa pobrati, ter si jo vdeti nazaj v lase. Veter jo je moral dvigniti s tal, da je zaplavala po zraku in se zapletla v drevesne veje, vendar sem rdeč madež visoko zgoraj opazil šele kasneje, ko smo bili spet vsi pri sebi, ovce, Ousmane, moje sestre, jaz, in se nam je tok spet povrnil.

Elektrike sicer nismo imeli prav dolgo, vendar dovolj, da se je spominjam, odkar vem zase. Vedno je bila in potem nenadoma pod drevesom nič več. Zdelo se mi je, kot da so ugasnile še zvezde, ne samo da se pripravlja k nevihti. Nevihto sem si sicer izmislil zaradi vetra, čeprav je bil veter že od prej, s temo je postal samo bolj otipljiv, razločen.

»Ousmane, saj nima smisla …«

Mislim, da je hotela reči, da nima smisla prižigati luči, takoj ko se zvečeri. Če jo potrebuje za svoj televizor, naj uredi, da bo šla elektrika tja, ni pa potrebno strašiti otrok in nje in živali zaradi tega. Če bi razločil v temi, bi videl, da je Ousmane samo odmahnil z roko. Naj govori, ženska. Elektrika se zlahka popravi, nekaj premakne in bo spet prišla. S Sito sva stala tam, sestre v kotu in še nekaj časa je trajalo, preden so se moje oči navadile na tisto, česar niso videle, in na tisto, kar se je dalo videti. Slutnja svetlobe je sicer prihajala od žarečega oglja pod kadečo se posodo, vendar res samo slutnja. Rdeče, razbeljene pike so se zdele bolj kot zvezde na narobe obrnjenem nebu. Ousmane je odšel mimo nas nekam tja, kamor se odide, ko pregori elektrika. Mislim, da ni bilo mišljeno, da mu sledimo, vendar sem vseeno spolzel iz Sitinega naročja in stekel za njim. Našel sem ga po svetilki, ki je brizgala svetlobo v steno in še v del njegovih rok in obraza. Boubou je skoraj v celoti ostal v temi. Stal sem mu nasproti, veter, sestre, Sita daleč za nama na dvorišču in za trenutek se mi je zazdelo, da samo midva lahko prisostvujeva temu čudežu. Ousmane je sicer delal tik, tik in še nekaj časa se ni nič zgodilo. Mojo prisotnost je zaznal samo toliko, kolikor sem videl, da se njegova usta odpirajo proti meni. Moral mi je nekaj reči, morda da naj se umaknem na dvorišče. Potem so se odprla še moja usta in mu rekla nekaj nazaj. Recimo nekaj takega kot: »Lahko ti pomagam.« Z lučjo mi je posvetil v obraz in nato spet proti steni. Le zakaj je bilo tako pomembno urediti to z elektriko, le čemu je bilo to samo v njegovi domeni, saj končno niti ni znal? Že nekaj časa je namreč delalo samo tik, tik in nič drugega.

»Če znam računati sinuse in kosinuse, ti lahko pomagam tudi z elektriko.«

Njegova usta so se odprla še bolj na široko in odpiranje zaokrožila z roko. Svetilka se je pri tem zatresla in padla na tla. Na tleh je tudi nje zmanjkalo. Ničesar drugega nisem več videl, razen obrisa večje postave, ki je pripadala Ousmanu, in manjše, ki je pripadala meni. Potem sem bolj zaslutil, kot videl, še tretjo postavo, brez rute. Odločiti se je bilo potrebno v trenutku, sicer bi me ena izmed njiju pograbila in odnesla nazaj na dvorišče. Pomislil sem na oglje, da bi si z njim osvetlil stikalo in tako pomagal elektriki do ponovnega razcveta ali pa da se preprosto prepletem med Ousmanove noge, zatipam in najdem iskano. Druga možnost se je zdela drznejša, vendar učinkovitejša.

Zagnal sem se v Ousmana, da je vzvaloval z rokami in je njegov boubou zašumel, ter stegnil roko nekam nad svojo glavo. Nisem sicer vedel, kam merim in kaj pritiskam, vendar je bilo nujno potrebno, da jim dokažem, kako znam s sinusi in kosinusi. Nekoč so se mi že posmehovali, da tako majhni še ne računajo tako težkih stvari, vdrugo jim nisem mogel dopustiti tega užitka. Šlo je torej še za obračun iz preteklosti. Povezano pa je bilo tudi s Sito. Morda ker je zaradi njega izgubila ruto, ker se bo samo zaradi njegovega toka prismodila večerja ali pa ker ni bil več nežen z njo. Če je sploh kdaj bil.

Ne vem, kako to, vendar sem nenadoma stal v sobi vseh trenutkov. Skozme so se usuli metulji, na tisoče metuljev, z zlato-fluorescentnimi krili, in divje prhutali. Ko je eden odprl krila, jih je drugi zaprl, vsi v nekakšnem zaporedju, nikakor ne istočasno. Na ta način sem moral trzajoče poskakovati, čeprav sem jim v mislih povsem mirno prigovarjal − saj vam nič nočem, spustil vas bom v nebo, počakajte … Če ne bi začutil, da mi gorijo še lasje, bi verjetno mislil, da sem na travniku, ki pripada samo metuljem. Zbrali so se, da se posvetujejo, kako kaznovati otroke, ki jih lovijo v kozarce in jih potem s krili in očmi naprej pribijajo na lesene deske ali pa cvrejo v vrelem olju. Povedal sem jim, da tega ne bo več in da jih v resnici niti nisem toliko pobesil …

Moralo je trajati kar nekaj časa, preden so končno zleteli, eden po eden, in me pustili za seboj čisto nagega. Nagega pravim, ker je imelo njihovo prhutanje na sebi nekaj očiščujočega. Kot bi bil splaknjen z vročo, malenkost prevročo, vodo. Oči so mi pustili odprte in mislim, da celo zanalašč. Če ne bi imel odprtih, ne bi videl tistega srečanja in prelitja dveh svetlob druge v drugo, kot na mokrem papirju šolske risbe. Tema je postajala svetlejša in videl sem, da je svetloba v resnici ves čas čakala onstran. Metulji so jo poklicali in je prišla. Ne vem, če sta tisti dve postavi videli in razumeli kaj od tistega, kar sem videl sam. Ko je bila tema že skorajda čisto prelita z lučjo in je v njej ostalo samo še nekaj temnomodrih žil, sem jasno razločil, kako je šla manjša postava brez rute k večji in jo udarila po licu. Večja se je prijela za lice in se začela manjšati, njena ramena so vidno padala. Toda še preden je prišla do svojega konca, sem se znašel zunaj, na vetru. Edina sprememba je bila, da ga zdaj nisem več videl, ker je bilo nebo spet zgoraj, ovce tako kot prej, žerjavica samo razbeljeno oglje in celotno dvorišče, z mojimi sestrami vred, presvetljeno z elektriko.

V naši družini so šle stvari že nekaj časa narobe. V nekem drugem romanu bi rekli, da so stvari razpadale, vendar pri nas niso razpadle, ker jih je Sita držala skupaj. Od tistega časa, ko je Ousmane na dvorišče pripeljal novo ženo je minilo že vsaj šest, sedem deževnih ali sušnih dob, kakor se vzame, vendar so se stvari od mojega rojstva samo še poslabšale. Spremljal sem Sito, gledal njeno kožo, ki je postajala vse bolj papirnata, čeprav si je obraz vsako jutro splaknila z zeliščno vodo. Zelišča je nabirala nedaleč od hiše in nihče je ni nikoli vprašal, kaj nabira. Lahko bi jo, vendar ni nikogar od nas zanimalo, še najmanj Ousmana starejšega. Ko so njeni lonci stali pod drevesom na dvorišču in je nanje rosila luna, je Ousmane hodil naokoli. Čez dan je počel vse kot navadno, zvečer pa se je zaprl v svojo sobo in čakal na noč, ko se bo lahko splazil iz hiše. Sita in Ousmane tako ali tako nikoli nista spala skupaj. Če si jo je poželel, je odšel k njej, če si je ona poželela njega, se je splazila k njemu. Še prej se je počakalo na otroke, da so pospali, čeprav pri otrocih nikoli ne moreš vedeti, ali se smejijo v sanjah ali se smejijo samo z zaprtimi vekami. Vsaj pri srečnih otrocih je tako. Moje veke so bile zatisnjene, pretvarjajoč se, da ne slišijo Ousmanovih stopinj, ki so se čez temo dvorišča plazile na odprto. Ni mi bilo takoj jasno, najprej sem mislil, da odhaja po opravkih. Morda je potrebno speči še dodatne količine kruha, morda ni dovolj, da vstaja sredi noči, temveč da se sploh odpove spancu. Ljudi je v našem mestu očitno čedalje več ali pa preprosto njihovi trebuhi postajajo vse večji in potrebujejo vse več kruha. Toda ko sem bolj čutil kot slišal Sito jokati v temi, se mi je posvetilo, da ne gre za kruh, temveč za ženske. Ousmane odhaja, Ousmane se tihotapi čez dvorišče v noč, da bi posodil svoj opletajoči ud drugim ženskam. Sita mu očitno že dolgo ni bila več dovolj, premalo mu je bila tudi druga žena in zato sem ga zasovražil. Kaj naj bi drugega. Moja mama je bila daleč najlepša naokoli, imela je daleč najlepšo kožo, daleč najbolj sladke prsi, on pa se je plazil k drugim, manj sladkim, manj lepim. Tega preprosto ni bilo za razumeti. Večkrat sem se brez razloga zagnal vanj, nekoč sem mu celo prinesel nož in mu rekel, naj nas vse zakolje. Sito, Abdulaja, Mamo, Fanto, Siako, mene. Pogledal me je, kot da me vidi prvič, mi vzel nož iz rok, ga nesel nekam v notranjost svoje sobe in se nato vrnil.

»Zaradi tebe že ne bom postal zločinec, spravi se mi izpred oči …«

Po tistem se ni dalo narediti nič drugega, kot da sem se zatekel h Kalifu. Usedel sem se na rumeno kolo in se odpeljal v njegovo vas, ki je bila oddaljena kakšni dve uri. Nikomur nisem povedal, niti Siti ne, da odhajam, za vedno. Tudi nanjo sem se jezil. Zakaj se ni mogla pogovoriti z njim, zakaj njena mehka voda ni več delovala, zakaj se je sprijaznila s temi njegovimi nočnimi pohodi, zakaj nismo vsi skupaj zapustili tega Ousmana z opletajočim udom, naj se gre solit, zakaj je moral on zapustiti nas, zakaj se Sita ne plazi čez dvorišče in se on ne joče navznoter, zakaj si ženske ne morejo omisliti več mož, zakaj to lahko storijo samo moški, zakaj …?

»Ama, povedal ti bom zgodbo. Povedal ti bom zgodbo o najlepši in najbolj pogumni ženski, ki je bila poročena vsaj trikrat, samo zbudi se iz tega joka. Ali me slišiš? Zdaj si z menoj, povedal ti bom zgodbo in potem se boš vrnil k Siti, ker te potrebuje. Tebe še najbolj. Tudi če si tvoj oče najde druge ženske, se zanjo ne bo nič spremenilo. Vse, kar potrebuje ob sebi, si ti. In poleg tega je Sita potomka Guimbé Ouattara, si že slišal za Guimbé Ouattara?«

Moje solze so počasi odhajale tja, od koder so prišle. Srknil sem toplo mleko, ki ga je Mariam postavila pred mene. Podržal sem kalabaš v rokah in ga nato ponudil še Kalifu. Odklonil je. Nabiral je slino za zgodbo, zato so morala njegova usta ostati čista. Mariam je ostala v ozadju, kasneje, ko bom šel čez Kalifove roke, me bo ona vzela še v svoje. Njena silhueta v ozadju me je pomirjala, pri njiju sem bil na varnem. Če bi se dalo, bi za vedno ostal tu, toda Sita me je menda potrebovala. V tem je bilo nekaj novega. Položil sem kalabaš mleka na svojo levo stran, da mi še tistih nekaj solz ne bi padlo vanj.

»Si pripravljen, greva?« se je sprožil Kalifov medeni glas. Obrisal sem se in pokimal. Greva. Prekrižal sem še noge, ne vem, zakaj pobožal vzorec na razgrnjeni preprogi in res sva šla.

»Guimbé Ouattara se je rodila na začetku prejšnjega stoletja.«

Oboževal sem te dedove začetke. Rodiš se, živiš in umreš. Bilo je tako preprosto, tako brez solza, solze so se risale samo na ozadju, tako kot si ljudje rišemo senco za seboj. Brez te sence bi bile njegove zgodbe mrtve, vendar niso bile mrtve. Daleč od tega. Te sence so metale luč na deda še dolgo potem, ko ga ni bilo več, ko nisem mogel več pridirjati sredi noči k njemu in ga prositi za pomoč. Toda o tem kdaj drugič, zdaj se je rojevala moja pogumna prednica Guimbé Ouattara.

»Njen oče je bil kralj imperija Guiriko. Imenoval se je Diori Ouattara in njegova žena Makoko Ouattara. Guimbé je bila kraljev prvi otrok. Po tradiciji v družini Ouattara se mora prvorojena hči vedno imenovati Guimbé, in sicer po prvi ženi kralja, ki je ustvaril imperij Guiriko.«

Očitno je to zgodba z imeni, potrebno bo torej zares pustiti solze za seboj in ujeti rdečo nit. Kalifa mi bo na koncu zagotovo zastavil uganko.

»Princesa Guimbé Ouattara je bila poseben otrok. Čeprav njen oče ni bil najbolj zadovoljen s prvorojenko, je Guimbé vseeno zavzela pomembno mesto v družini. Kralj je nato kmalu umrl in Guimbé je vzgajala mati Makoko Ouattara. Ko je princesa Guimbé odrasla, in odrasla naj bi pri petnajstih, so jo poročili.«

Zakaj ravno pri petnajstih in ne prej ali kasneje, mi še dolgo ni bilo jasno. Toda če Kalifa tega pojasnila ni vključil v zgodbo, potem morda tedaj niti ni bilo pomembno. Sicer pa naj stečem nazaj k njemu, ker zaostajam. Z levim očesom sem še poškilil k Mariam. Še je bila tam, njene roke, ki so obljubljale nežnost in modra svetloba, ki je prosevala iz njenega telesa, so bili še tam.

»Toda Guimbé se moškim ni hotela podrediti. Noben moški je ni mogel zadovoljiti. Ker je bila poročena vsaj trikrat in ker so vsi njeni možje umrli, so ljudje o njej začeli pripovedovati nenavadne stvari. V sebi naj bi imela slabega angela ali pa vsaj angela, ki ni šel z njenimi moškimi. Vsekakor je morala imeti v sebi angela, ki je šel z njenim okoljem. Guimbé je namreč zavzela pomembno mesto v nastanku mesta Bobo Dioulasso. Sprva je sicer okolje, ki ni bilo vajeno nadvlade žensk, ni bilo pripravljeno sprejeti, toda Guimbé je bila izredno pronicljiva in pametna ženska. Moškega je postavila na čelo, čeprav je bilo kraljestvo v njenih rokah. Ker ji je bilo jasno, da moč kraljestva izhaja iz vojske, je ves čas kupovala sužnje in jih urila za bojevnike. Pod seboj je kmalu imela več sto mož in njeno kraljestvo se je hitro širilo. Toda Guimbé ni bila krvoločna kot nekateri drugi kralji.«

Nisem več zdržal, da Kalifu ne bi omenil, kako sladke so njegove zgodbe. Še sladkejše od Sitine omake. Šele pri Kalifu sem sicer zaslutil, da se svet deli na moške in ženske in da znajo moški nekatere stvari početi drugače od žensk. Kalifa je na primer znal pripovedovati sladke zgodbe, Sita je znala kuhati sladke omake. In znala je ljubiti. »Tako kot Guimbé.« Toda še preden je Kalifa to izrekel, sem vedel, da Guimbé ne bo pobijala. Kajti Guimbé je bila ženska, ki je vstopila v moški svet in je vseeno ostala ženska. Tako kot noč vstopa v dan in pri tem še vedno ostane noč. »Ali obratno ali obratno,« so mi prigovarjale Kalifove misli. Svet namreč nikoli ni črno-bel. Toda treba je nadaljevati, treba se je držati rdeče niti.

»Guimbé je bila tudi zaščitnica nekaterih belcev, ki so prišli, da bi odkrili Afriko. Binger Crozat na primer ali polkovnik Monteil sta bila pod njenim okriljem. Vedno je poskušala rešiti in zaščititi belce, ki so jim drugi kralji hoteli odsekati glave.«

Ali pa jih preprosto najprej dati na raženj, da bi se njihovo meso omehčalo, in nato dodati v omako. Tega mi Kalifa ni povedal, tega sem se domislil sam. V nekem obdobju me je namreč preganjala sla, da bi predvsem moške belce skuhal, popekel in si jih spustil po grlu. Menda se mi je to pojavilo šele z branjem Conrada in Caryja in Gida in Kapuścińskega … Zanje je bila najbolj strašljiva misel na našo človečnost − prav takšno kot je njihova − misel na njihovo daljno sorodnost s tistim divjim in strastnim rjovenjem in besnenjem … Le kako so morali pogledati, ko jim je naproti prišla Guimbé Ouattara, obuta v zlate sandale, na belem konju, medtem ko so imeli svoje žene varno shranjene doma, za skodelicami metinega čaja. Toda ni da bi primerjal dve povsem različni okolji, ki sem ju poleg tega poznal samo iz pripovedovanj. Ena izmed stvari, ki naj bi se jih naučil iz teh zgodb, je bila tudi strpnost. »Strpnost je že pol zdravja,« mi je blago prigovarjal Kalifa.

»V najtežjih situacijah je Guimbé poskušala najti rešitev z dialogom. Ko je na primer Almamy Samory Touré prinorel do praga Boboja, ga je zaustavila. Lahko bi rekel tudi, da ga je paralizirala. Poiskala je pomoč pri duhovnem voditelju Sakidi Sanouju in kralju starega mesta Dioulassoba. Na duhovnega voditelja se je obrnila, ker sta s Samoryjem obiskovala isto koransko šolo in ker sta torej poznala skrivnosti drug drugega.«

Katere so bile te skrivnosti in zakaj Samory Boboja ni spremenil v puščavo, Kalifa ni povedal. Ostalo je pri mošeji, ki jo je kralj Dioulassoba dovolil zgraditi duhovnemu voditelju. Guimbé je pri gradnji prispevala svoje sužnje. Ta del sem poznal že od prej, nisem pa vedel, kako in kdaj so v zgodbo spet prilezli Francozi. Potem ko je princesa Guimbé rešila mesto pred smrtonosno Samoryjevo vojsko in hkrati, ker se je zavzemala za bele raziskovalce, so jo Francozi odlikovali, postala je častna državljanka Francije. In da bi bila ironija še večja, so jo zadolžili za pobiranje davkov po vaseh v bližini Boboja. Vsaka vas posebej je namreč gradila veliko Mati Francijo. »Počasi Ama, počasi, ne prehitevaj …«

»Bistveno pri Guimbé je, da je vedno nasprotovala tiraniji. Zaradi tega je tudi odkupovala sužnje ali ljudi nasploh in jih s tem reševala iz bednih situacij. Najrazličnejšim ljudem je bila to, kar je tebi Sita. In ko je nastopil njen čas, da odide med prednike, je bilo, kot bi padel kruhovec.«

Ko je Kalifa končal, smo vsi trije pomolčali, kot bi se hoteli pokloniti njenemu spominu, padlemu kruhovcu. Potem je prva spregovorila Mariam.

»Če hočeš, lahko zjutraj skupaj odideva k Siti?«

Ker na koncu ni bilo uganke, ker je bilo očitno, da moram sam speljati zaključek te zgodbe, sem se še enkrat povzpel na njen najvišji vrh. Vprašanje je bilo namenjeno Mariam: »Toda zakaj papa noče več Site?«

Zdaj je Mariam pobožala vzorec preproge na tleh. Počasi, nežno je šla čez njegove trikotnike. V rdeči in črni. Ljubezenski trikotniki morda niso univerzalni, zato pa obstaja toliko večja verjetnost, da se bo ljubezen v različnih družbah pojavila v barvi rdeče in črne.

»Mislim, da jo njegov angel ljubezni še vedno hoče, le da je zdaj nekoliko zadremal.«

Pogledal sem njene roke in njene lase. Potem še Kalifove roke in lase. Če bi jih presadil iz enega na drugega, ne bi nihče opazil. Po tolikih letih ljubezni sta si postajala podobna. Pri Ousmanu in Siti je šlo v nasprotno smer − v različnost, v oddaljevanje, toda takrat niti ni bilo mišljeno, da bi razumel te stvari med njima. Takrat je bilo pomembno samo, da se vrnem k Siti, ki me potrebuje. Poleg tega jo moram povprašati po imenih tistih rož okoli hiše, ki pristajajo v njenih loncih in delajo vodo mehkejšo, če je ne dela mehkejše lunino pršenje …

Sonce je šlo z njeno kožo samo takrat in potem nikoli več. Samo ko je nosila bombažno deklico. Sporočili so mu, da se mora tega in tega dne znajti na tem in tem mestu. Senegal. Zaprepadeno ga je pogledala. Vrnil se bo tja, od koder je prišel. Toda tedaj še ni imela lunastega trebuha. Z otrokom v sebi je začela pripadati temu moškemu, ki ga je komajda poznala. Vsadil se je v njeno telo, ji naredil to in zdaj je spet mislil oditi. Toda po kratkem premisleku jo je prijel za roko. Mehko, nežno, še nihče je ni nikoli tako prijel. Kalifa je bil pozoren do nje, vedno je bila v središču njegove pozornosti, vendar ne na tak način. Po tem kako se je je Ousmane dotaknil, je vedela, da bosta Senegal obiskala skupaj. Vsaj na začetku, potem bo tako ali tako odplul z ladjo, za ne veš koliko časa. Na njej jim bodo igrali francoski šansoni in dobili bodo čisto nove čevlje. Vsi ti Afričani, nabrani po pristaniščih v Senegalu, bodo prvič v življenju obuli nogavice in potem še čevlje z debelimi podplati. Toda do takrat je še nekaj časa. Prej je morala spakirati še stvari, posode, rute, molitveni preprogo, se okopati v zeliščni vodi, v lunini svetlobi, da bi potovanje do tistega Senegala potekalo gladkejše.

Ni si predstavljala, kako bosta potovala. Na oslu, z busom, z železnico? Niti na misel ji ni prišlo, da jo bodo z njenim trebuhom spravili na avion. Francoska vlada je bila radodarna. Razen za čevlje, je poskrbela še za žene francoskih legionarjev. Menda naj bi bili bolj učinkoviti, če so jim do zadnjega trenutka pustili ob sebi boljše polovice. Črnci naj bi se vedno odzivali v skladu z naravo, zato jih ni težko prebrati. Toda njihove misli so brali kot dvanajstletnik bere francoske klasike, medlo, brez notranjih prelivov. Sonce, toliko da se odbije od gladine in nato spet najde lastno smer.

Nihče, še najmanj on, ni vedel, kaj nosi v sebi, zato je nekaj časa odlašala z avionom.

»Kaj če mi porodna voda odteče nekje med oblaki, kaj bomo potem?«

Ni rekla midva, temveč vsi na avionu. Toda v resnici bi prenesla tudi porod v zraku. Sama je prenesla skorajda vse. Razumela je vdor v lastno telo, razumela je, da mora tako biti. Tudi pozibavanje porcelanastega telesa v sebi je še nekako prenesla. Ne da si deklice ne bi želela, tu skorajda ni bilo možnosti izbiranja, bolj se je bala njegove nestalnosti. Misli mu je preletovalo toliko stvari, da ni mogla verjeti. Kot da bi šlo za belca, ki je pozabil na prednike in tava samo še okoli lastne osi. Kalifa ji ni rekel ničesar, toda po njegovi tišini je vedela, da ne odobrava njune zveze. In zdaj še to letalo in Senegal in sonce v Senegalu. Le kako naj družini sporoči, da odhaja, ker se je njemu tako zahotelo, da bo z lunastim trebuhom odletela v neznano samo zato, ker se njemu od nekod poslali vojaške čevlje? Lahko bi ostala, sama z bombažno deklico, lahko bi se še naprej sprehajala po Kalifovih poljih, čakala, jedla sladkor, ker otroci deklice vedno zahtevajo sladkor, se božala po trebuhu in na ta način skušala razbrati odtenek dekličine kože, vendar je bilo na njem nekaj tako plahega in hkrati željnega, da ni znala reči ne.

Če bi rekla ne, bi bombažna deklica morda preživela. Ni vedela natančno zakaj, toda potem ko se je usedla na letalo, potem ko je pogledala skozi okno letala in so se ji ljudje spodaj zazdeli čisto majhni, tako majhni kot porcelanaste figurice, se je v njej nekaj zdrobilo. Začutila je ostro bolečino, kot bi se ji koščki stekla zadrli v meso, pobožal jo je s pogledom, sploh ne z rokami − ali je vse v redu z njo, prikimala je, čeprav še zdaleč ni bilo v redu. Takrat je začutila, da se bombažna deklica ne bo obdržala. Sedela je pri oknu, s suhimi spodnjicami, lepa, z visoko frizuro, visokim trebuhom, čeprav je bila v njenem središču praznina. Morda bi se dalo reči, da se ji je srce presadilo na desno. Vse je ostalo enako, samo srce na desni. Nihče ni videl te njene presaditve, še najmanj moški zraven nje, v vojaških čevljih, globoko v zraku. In tudi kasneje, ko se ji je žalost preselila na obraz, se ji zajedla v kožo, ni nihče razumel. Le kaj ji je manjkalo, razen tega da je Senegal za malenkost bolj vroč? In poleg tega je imela morje, ob katerem se je sprehajala. Medtem ko je imel on vaje, medtem ko je bilo potrebno urediti moške stvari, je namesto po Kalifovem polju hodila po plažah, gledala napise na čolnih, ki jih ni razumela, in nabirala školjke. Nič več se ni božala po trebuhu. Bil je izpraznjen. Ta njena lunina izboklina je bila samo navidezna. V njej je plavalo morje in ne zunaj. Morda so se ribe stikale z repi, toda glede na to, kako zaobljena je bila, je v njej morda plaval samo kit. Začutila je še brco v lastno telo, toda bila je lahko samo velikanska sinja riba, ki je prekinila svoj sedemminutni spanec in prišla na plano po zrak. Kako ji je to uspelo in kako ribe sploh najdejo svoj spanec, je ni več zanimalo. Razumela je samo, da se jima prvi otrok ni posrečil. Narejen iz sonca, to že, iz božanja, iz vate, iz sladkorja in popoldanskih večernih sprehodov, ko postane svetloba najbolj prosojna, vendar mrtev otrok.

Senegalke ji bodo pomagale, ko se bo zgodilo. Usedla se bo v čoln z neznanim napisom, lahko bi bilo nekaj takega kot Sea never dries ali No food for lazy man, in rodila. Temne, najtemnejše ženske, kar jih je kdajkoli videla, ji bodo prigovarjale, da je lahko hvaležna Alahu za tako lepo deklico. Tiste zavidljivejše bodo celo namignile, da tako svetel otrok ne more biti Ousmanov. Le kako je mogoče kaj takšnega? Druge, nekoliko manj temne, bodo odgovarjale, da je to od sonca, ker se je toliko sprehajala po soncu. Vročina ob obali je drugačna kot v puščavi. Poglej že glasbo, tam imaš kitaro, da se ti lasje postavijo pokonci. Senegalke so sicer znale plesati tudi ali predvsem v visokih petah, znale so nositi zlate uhane in si plesti visoke frizure, toda vseeno so hrepenele po kitari in po belih otrocih. Če ne bi bila tako obnemela spričo dekličine miline, spričo dekličinih zlatih las, bi jim iz čolna odgovorila, da v življenju še ni videla drugega penisa kakor Ousmanovega. To je bilo vse. Ousmanov podolgovati penis, ki jo je božal, kakor je ni božal še nihče, in ki je vdiral v njo s predahom. Samo še sinji kiti so to počeli na tak način. Sedemminutni spanec in potem spet na gladino.

Ustrašila se je lastne misli. Morda se je zmotila. Morda se ob vzletu sploh ni razbila in je nadnjo priklicala smrt. Toda deklica je bila rahla in bela kot bombaž. Premikala se je kot živa, čeprav je izgledala drobno, nekakšna kopija pomanjšanih figuric, ki jih je videla iz letala. Morala se je zmotiti. Deklica bo namreč živela še toliko časa, da se bo oni v vojaških čevljih spravil na ladjo, odplul in nasedel nekje na Azurni obali. Šele potem bo šla. Ona bo medtem čakala, kot čakajo ženske, in molila, da bi se deklica v kateremkoli času, v katerikoli obliki že vrnila.

[1]* Abiku je jorubsko ime za otroka, oziroma duha, ki se rojeva zato, da bi umiral in se na ta način vedno znova vračal. Verovanje o otrocih z onega sveta je sicer zelo razširjeno v vsej Zahodni Afriki. V jeziku dioula takšnega otroka, predvsem deklice, imenujejo Niama oziroma Boridion. Niama otroka se odvrže na smetišče, od koder ga ljudje poberejo in poimenujejo po kraju, kjer je bil najden. Da bi se prekinilo krog na-rojevanja in obdržalo otroka med živimi, se ga navadno markira z vžigi, vrezi, znamenji.

DRUGO POGLAVJE

Mesto kot iz sanj

… Skozme se gre med izgubljene ljudi.

(Dante Alighieri, Poema Sacra, Pekel: III. spev)

.

Najprej, kamor me je peljala, ko sem vstopil v stanovanje, je bila kopalnica. Pravzaprav ni bilo potrebno peljati. Naredil sem dva, tri korake, obšel omaro, kuhinjo, dimnik in prispel. Toda vodila me je za roko, na ramenih so mi še vedno visele torbe, ni mi pustila, da jih odložim. Stanovanje torej, po prehojenih petih nadstropjih z gromozansko prtljago, ni bilo moj cilj, temveč kopalnica. Bil sem že v njej, toda takrat je vse izgledalo drugače. Nekaj svetlobe, nekaj prostora, nizki stropi. Počasi sem se navajal na te majhne luknje, na katere so bili tako ponosni. Še najbolj v Parizu. Vzpenjal si se za svojim gostiteljem po nekakšnem polžasto zavitem mračnem stopnišču, ki se je ves čas smehljal, mahal z rokami, dokler ni končno izvolil prižgati luči in razsvetliti svojega kraljestva.

Toda pri njej ni šlo za volumen, za kvadraturo. Stanovanje bi raje, brez žal misli, imenoval stanovanjce. Glede tega se ni pretvarjala, toda očitno mi je želela pokazati nekaj, česar še nisem videl. Kopalnico, čisto na drugem koncu (če je to sploh mogoče) prostora, z lijakom, na lijaku orhideja, tik zraven straniščna školjka, polkrožna banja. Če si se hotel videti v ogledalu, si moral vstopiti, kar z mojo prtljago ni šlo. Še vedno sicer nisem razumel, zakaj ravno kopalnica. Bila je prijetna, s steklenimi drsnimi vrati in z oknom, ki je prostranemu svetu utegnil razkazati tvojo zadnjico, če si se ravno namestil, vendar nič pretresljivega. Ugibal sem čemu taka naglica, čemu takšno navdušenje in sploh je bilo mišljeno, da sam razvozlam uganko, brez pomoči. Sicer bi celoten čar izginil in njegov prah bi se potresel po drobnih ploščicah na tleh.

Doma nismo imeli nič takšnega. Pa ni šlo za to. Vsekakor mi ni želela pokazati nečesa, česar ne bi že poznal. Iz Pariza, Dubaja, Ženeve. Doma je bilo sicer stranišče delno zagrajena odprtina, nad katero si počepnil in opravil. Voda je prišla šele z umivanjem rok iz fluorescentne, plastične čajnice. Z eno roko si držal, z drugo mencal in potem zamenjal. Ni bilo ogledala, samo milo nebo in golo telo, v katerem so si zvezde ponoči ogledovale bleščavost in ob jutrih nevidnost. Ravno ob jutrih si je bilo nemogoče izboriti prostor. Vsi so vstali pred soncem, pogrkovali v klečečem položaju, da jih ne bi z vstopom presenetil v intimnem položaju, in ko sem se odločil počakati in si vmes še splakniti obraz, je mimo že stekla senca.

Ni šlo za to, da sem bil najmlajši v družini, tudi kasneje so švrkali mimo, kot da sem neviden. Bilo je predvsem zaradi mojega odklanjanja jutranjih, dnevnih, večernih molitev. Nisem hotel deliti dneva na tak način. Tudi ničesar mi molitev ni prinesla. Spoštovanje odraslih morda, toda za to je bil še čas. Utrinjalo se mi je sicer, da me mestoma ignorirajo, zaobhajajo, da me starke na cesti ne božajo tako, kot bi me sicer, da me Sita gleda z nekakšno otožnostjo. Toda res sem imel še čas, dokler se čas ni odločil upočasniti. V meni, v sebi, v drugih. Čas se je odločil, da zakoljem ovco, ki se je ne bo nihče niti dotaknil. Njeno iz kože slečeno meso bo šlo k muham, na smetišče. Ko sem videl, kako se ji poveša glava, žalostno, ker sem ji zaman prerezal vrat, sem sklenil ukrepati. Položiti mehko modro preprogo z izrisano mošejo na rob dvorišča, sezuti čevlje, se umiti, od pet do zadnje konice las, in poklekniti. Od tedaj se je vedno našel prostor v kopalnici, ženske na cestah so me začele ljubkovati z glasom in drugače in Sita je dobila mehak pogled, kakor da so ji v očeh zrasle orhideje.

Še vedno je čakala. Medtem me je sicer izpustila, si slekla plašč, odpela škornje. Stopala je iz njih, ko sem pomislil, da bi morda moral uganiti kaj v zvezi z njo. Z njenimi lasmi, njenim pasom, krilom, nogavicami. Toda za seboj sva imela nekaj tisoč kilometrov in menda bi lahko opazil že med potjo. In sploh bi me opomnila. Zakaj kazati kopalnico, če si kupiš novo broško? Bil sem utrujen, dlake so mi že napol lebdele, sanjale, da spim, da nič več ne sanjam, hotel sem se samo še prebuditi v sonce, v svetlobo, ki me bo božala kakor starke.

»Chéri, utrujen sem, da ne vem več, kje se me držijo dlake.«

Nagnila je glavo, vprašujoče staknila obrvi, da so se kot ptice v letu začele spuščati nekam proti moji strani neba.

»Kako ti je pa to uspelo? Mislila sem, da boš opazil zlate rože na stenah, toda lase … nemogoče …«

Zdaj sem jaz gledal, kakor obrnjen na vprašaj.

»Tvoji lasje, tvoji čudežni lasje, ki se primejo na posteljnino, tudi če jo milijonkrat opereš. Tvoji čudežni lasje, ki so v mojem parfumu, v kremi, med priborom, ujeti med ploščicami, za ogledalom, na brisačah …«

Kazala mi je in jaz sem še vedno stal s torbami, na prehodu v kopalnico, kakor bebav.

»In zakaj ravno kopalnica, če …«

Zahihitala se je, kakor se hihitajo starke v Boboju in mi šla tja, kjer imam najraje.

»Ker jih je tu največ in ker sem tu preživela največ časa, ko te ni bilo.«

Ne da bi čutil posebno naklonjenost do starejših žensk, še manj primerno bi bilo reči, da sem jih oboževal. Morda so one oboževale mene. Vsakič se me je kakšna dotaknila in pobožala. Ni bilo pomembno, na cesti, pri nas doma, na radiu. Na radiu sicer manj. Nisem jim dovolil, da bi tja prihajali prepogosto. Ne svoji materi, ne svojim sestri, ne očetu, ne sorodnikom. Toda kapljali so, kakor da bi bila moja prepoved preluknjana streha. Pomembno se mi je zdelo ločevati med tukaj in tam, med sorodniki in nesorodniki, med zaposlenimi in ljubljenimi. Toda prihajali so s širokimi nasmeški, navadno iz vasi, s kanglico mleka obešenega za ročaj motorja in pozdravljali: »Alah, ka tilé hêrê« … naj Alah blagoslovi tvoj dan …

Njena babica ni izrekla nič podobnega. Ni mogla, ni znala. Ne ker bi pozabila glas ljubezni, temveč ker je med nama stala jezikovna pregrada. Tistikrat sva se midva pripeljala, da jo pozdraviva, v drobnem starem avtomobilu, z rdečo ruto v papirnati vrečki in kakavovo kremo. Seveda ni prepovedala obiskov.

Poznala sva se sicer že od prej. Povezovala naju je naklonjenost. Vedel sem, da ima na paž postrižene bele lase, čisto bele. Da je drobna, vendar ne majhna. Da nosi zlat medaljon v višini prsi, kjer počiva profil njenega moža. Da jo je, še preden je preminil, vsak petek iz vasi vozil v mesto k frizerju, na torte in da sta se torej ljubila. Da je s svojo hčerjo pogosto pila črno kavo, na katero sta polagali žlice trdo stepene sladke smetane (mimogrede, pred Ljubljano nisem vedel za sladko smetano, toda ko sem prišel na okus, nisem mogel več nehati) in da je s svojim sinom komajda še spregovorila. Zato pa toliko več s svojo vnukinjo. Vedel sem torej, da je gospa in ona je vedela, da sem Afričan. Detajli ji sicer niso mogli biti znani − Malijec, Burkinec, Južnoafričan. Vseeno. Tudi glede odtenka moje kože si ni mogla biti na jasnem. Verjetno kavne barve. V tistih nekaj dneh, odkar sva prispela, sem predvsem po trgovinah opazil nenavadne podobe − zamorček s kadečo se kavo, zamorček na steklenici ruma … Vse to je verjetno imelo več opraviti z obalnimi državami kot z menoj, ki sem se bal morja, ladij, čez-Atlantika, vode nasploh. Kakorkoli, morala je slutiti, da sem temen, od sonca prepihan, z belim nasmeškom. Ne zato, ker bi ji kdo povedal, temveč ker je videla na televiziji. Tudi če je bilo karkoli obelodanjenega o meni, bi se me morala spomniti s televizije. Vsa moja družina, Sita, Ousmane, naša hiša, drevo pred njo, moji motorji, avtomobili, radio, antena na strehi, ki sem jo sam izrisal in postavil, so bili na ta način pozabljeni in zanikani. Ostali so samo beli zobje in afrofrizura in, kar je najhuje, moja temna, kavna koža.

Kasneje, ko sva vstopila in me je čisto narahlo objela, sem razumel lastno zanko. Prešinilo me je, da sem zasadil stereotipe kakor jagode v lonček in jih gojil na sobni temperaturi. Z obilnim zalivanjem. Razcvetele so se in obrodile rdeče sadeže, na katere sem bil sicer alergičen, pa sem si jih vseeno polagal v usta, najprej v sladkor in nato na jezik. Ko sva vstopila, je najprej objela njo, potem še mene. Skorajda tako nežno kot starke v Boboju. Skorajda pravim, ker je njihova nežnost priučena, šele kasneje postane dana, na njej pa je bila kakor senca. Nosila je zapeto jopico in netežak vonj. Po dotiku je ostal med nama in še kasneje, ko sem kot lačen Afričan goltal njeno potico, mi je zalival možgane in izpuhteval pri ušesih. Morala je vedeti za mojo anteno na strehi, morala je vedeti celo za Sito. Za trenutek so mi mehki deli v trebuhu pobesneli. V nečem sta si podobni, nekaj si delita. Ni šlo za fizično podobnost, njuna koža, lasje, roke … vse, vse je bilo drugače. Sita je bila vsaj dvajset let mlajša. Prva je rodila dva otroka, druga šest. Nekje se je moralo poznati. Nobena še ni letela z letalom, ne, Sita morda že, obe sta bili odlični poznavalki rastlin … Kaj opredeljuje žensko, ko več ne misli na moške? Ne-moški. Zanju ne bi mogel reči, nekaj sta jih pridobili, nekaj izgubili. Zanju je veljala ednina moške osebe. Ljubili sta in potem sta nehali ljubiti. Ne, to spet ne gre …

Mislil sem in upal, da neslišno.

Čez jopico si je ogrnila ruto, prižgala električno peč, da se mi je zasvetila v obraz, izmerila vodo v skodelice, pristavila za kavo in se obrnila v prostor. Roke so ji slonele na pultu, ko je gledala. Najprej naju oba skupaj, nato posamično. Nekaj časa je trajalo, toda ko je rekla, da se ji zdiva lepa, prelepa, sem našel besedo, ki sem jo iskal: saran, saran, saran … Obe sta polni miline, ki ima tako malo opraviti z njunima moškima. Če bi bila pogojena z njima, z moškima, bi ostali brez, ko sta odšla. Toda obema so se še svetile obrvi in obe sta še nosili luknjice za uhane. Uhane samo še priložnostno, toda luknjice za uhane … Milina, milina, milina …

Videl sem jo plesati. Ne samo enkrat. Svoje dolge mlečne roke je razprla v prostor in nagnila telo, kakor da čaka na veter. Toda zrak je v prostor lahko prihajal samo od oken. Vedno je govorila, da ne mara zaves in da ne mara plesati po diskotekah. Zato mi je bila ljuba že od samega začetka.

Nekoč sem jo sicer videl plesati v bivši vojašnici. Šla sva tja, ker je bila noč in ker naj bi se z nekom dobila. Medtem ko sem moral jaz nekomu razlagati o svojem radiu, je ona nekaj časa sedela v razcufanem naslanjaču. Nato se je dvignila, stresla z glavo, da so ji svetlejši lasje padli naprej, in se zazibala. Kakor jadra jadrnice, z rokami razpetimi v veter glasbe. Zadnjico je spustila malenkost v prostor in šele tedaj sem se zavedel, da pleše. Na glasbo moškega iz moje dežele. Ker je igral na kitaro, kot da se ljubi z žensko, nisem mogel ostati ravnodušen. Nekoč sem ga povabil na radio, vendar je odklonil, češ da njegova koža ne gre s soncem. Moral bi se zgolj sprehoditi čez tržnico do stopnišča, potem sem mu priskrbel spremljevalko in je šel.

Zavzeto se je smejala, ko sem ji pripovedoval o Salifu Keiti. Izbrala si je eno izmed njegovih pesmi in vsakič, ko jo je zaslišala, je njena zadnjica vzplamenela. Toda tistikrat je plesala doma. Ležal sem na postelji z veliko namišljeno belo mačko in iskal barvo, s katero bi opisal okus, ki se mi je naredil v ustih. Vijolična, rumena, oranžna. Opomnila me je, da naj se osredotočim na odtenke. Še nikoli namreč nisem jedel marelic. Niti besede zanje nisem poznal. Prinesla jih je s tržnice ob reki, zavite v žakljevinast papir. Po povrhnjici so bile malenkost kosmate, znotraj z dokaj veliko peško.

Medtem ko sem se jih loteval, je ona plesala. Gledala se je v steklu gromozanske omare in plesala. Gromozanske pravim, ker se mi je zdela prevelika za tisti prostor. Enaintrideset kvadratnih metrov, nič več. Nobene sahelske prostranosti, dreves po odprti sredini, nobenega pravega ognja. Vse na elektriko, nato v strop nataknjene cevi, ki juhi ali kavi ali omaki odvzamejo najboljše hlape. Poleg tega je bilo na ta način težko poslušati glasbo in kuhati hkrati. Pa sva vseeno. Tudi ljubila se vmes. Medtem ko so makaroni pivnali vodo, je ona vzdihovala. Ne tako kot med plesom sicer. Med plesom si je mrmrala in kozarci na drugi strani so žvenketali. Niti ne vem, kako in zakaj. Stanovanje je imelo dvojno dno, to je bila edina prednost. Dol dol sva se sicer dajala na rumenem kavču. Nekajkrat je potiho zašepetala makarončki, makarončki, tako kot menda svoji babici, ko jima Lili še ni prepovedala stikov. Pomagal sem ji pozabiti stvari od polpretekle dobe in v prihodnje. Govoril sem ji vse tisto, kar je govoril Salif v svoji pesmi, Chéri, ne bi fè, kana ami, ne skrbi, saj te ljubim …

Bila je sladka in kisla hkrati. Njeno mednožje na rumenem kavču je bilo kot ubito jajce. Molel sem svoj jezik vanj in lizal razlito. Vedno je trdila, da so dobre plesalke tudi odlične ljubimke. Kliše, na katerega nisem dal dosti. Na ta način me je samo božala z glasom − med ljubljenjem. Njeno gibanje v steklu pravzaprav ni imelo nič opraviti s plesom. Zato nisem imel pojma, o čem je govorila. Mislim, da je šlo samo za nezavedno gibanje, hrepenenje po nečem, kar se je odražalo na pisanih stenah stanovanja. Barva španskega bezga, barva puščavskega peska v vetru. Meni se je zdelo vse enako. Modra je modra in rdeča rdeča. In najina ljubezen kot oblaki na nebu in ptice v letu. Ni bilo potrebno toliko razmišljati in nategovati odtenkov.

Ko je zapadel sneg in ko sem izvedel, da bom moral v tem mestu prebiti še teden dni, sem mislil, da bom skočil s strehe. Toda s strehe je padel samo stol in si poškodoval nogo. Opral sem si pulover in ga dal na zrak. Sušil se je tri dni in tri noči, dokler ni postal kristalno trd. Lovil sem ga za rokav, skorajda mi je spodrsnilo, vendar strehi ni uspelo − spraviti me s tega sveta. Kasneje je prišel račun v višini moje letalske karte od Ouage do Pariza. Za odlomljeno nogo stola, ki se je zaletela v streho prastarega avtomobila. Dal bi jim letalsko karto, vendar bi moral na ta način večno ostati tu. Brez sahelske prostranosti, dreves po odprti sredini in brez pravega ognja. Zmešalo bi se mi. Prezagotovo. Zato sem toliko bolj vztrajno lizal njeno razlito jajčno sredino. Spominjala me je na domače dvorišče, v katerega vstopiš in se ti v oči zabije mangovo drevo. Ne, ne, v resnici je bilo mangovo drevo moj penis, deleč senco in tolažbo. Pod njim so se zbirale kokoši in zobale arašidova jedrca. Katera izmed njih se je zmotila in pozobala še luščino, če je taka zmota za kokoši sploh mogoča. Moja mama in sestra sta pod drevesom pustili kalabaš vode. Napajale so se iz njega, da so potem znesle jajca. Drobna zlata jajca, za katera so se vsi borili.

Potem sem odprl cyber hladilnik, na katerem je visela fotografija njenega ljubimca, in vzel enega. Samo enega za plesalko. Sneg je rosil za okni, ko so v ponvi nastajale ovčke. Ozrl sem se, ne vem več, zakaj. Sedela je na kavču, v samih spodnjicah, utrujena od poplesavanja, ter čakala. Ko je prekrižala noge in se ji je pod stegni naredila plava senca, sem začenjal nekaj razumeti. Če bi odprla okna, bi mi bilo še lažje, morda bi celo ostal.

Najin čas je bil sicer deljen. Na primer nedelje, na primer pomladi. Spomladi sva se navadno vedno ločila. Njo je na ono stran vleklo zelenje, zaplate sonca, kolo. Z njim se je vozila med magnolijami do knjižnic, Narodne galerije, kina, čez reko, to sem vedel. Toda kolo ni moglo biti razlog za ločitev na spomlad, niti pomlad sama. Nekateri prisegajo, da je ne premoremo. Toda pri deževnem nebu in pri zemlji, ki rodi rastlinje, ti še niso slišali za mangov dež, ki se ob zori spusti na mangova drevesa, da omehča sadeže; pri nebu in zvezdi danici, ti prezagotovo ne vedo, da z dežjem pridejo metulji, ki nalahno pristajajo na listih dreves in še manj vedo, kako boli, če metulji ne priletijo. Mene sicer manj, zato pa toliko bolj one, ki sejejo, pridelujejo, obirajo, oziroma bi morali obirati. Zdaj govorim samo o onih, ki živijo v mestu, njih vidim, toda le zamišljam si lahko bolečino onih, ki priženejo čredo do posušenega vodnjaka. Krave jim mukajo v nebo, nekatere se sesedajo na zemljo, da bi prah postale.

Pomlad vsekakor pride, tudi v puščavo, čeprav ne tako kot pri njej. Njej sicer ne bi mogel ničesar očitati. Če je svobodo dojemala kot vožnjo s kolesom, padanje z njega, potem mi ni bilo težko. Ločiti se, spustiti jo iz rok, čeprav so ji lica pivnala solze in sem sam jokal samo navznoter.

Ko je letalo v zraku prerezalo najin čas, najine pomladi, nedelje, ponedeljke, sobote, je bilo že laže. Ona je zaspala v letalu, meni so solze z urinom stekle na pločnik. Seveda sem ji obljubil, da bom pisal, ona je obljubila, da mi popiše magnolije v aprilskem snegu, obišče ginekologa, počisti moje lase, kjerkoli so že odpadli. Za nekatere stvari sva natančno vedela, kako potekajo, zato o njih nisva več govorila. Na primer sobote. Sedela je zraven mene, s knjigo v roki, ki jo je na vsake toliko, ko sem ožel leviske, dvignila v zrak. Bilo je na notranjem dvorišču, navadno opoldne. Tudi še potem, ko se je zarezala v zrak in padla v ono stran časa, je ob sobotah sedela zraven. Pravzaprav je več vedela o mojih ritualih in mojem mestu, kot sem jaz vedel o njenem. Marsikaj je poskušala razložiti, med drugim tudi o svojih ljubimcih, vendar nisem slišal. Morda so bili tudi ti razlog, da se je vračala. Morda je bilo kolo samo pretveza. Morda se je želela zbujati ob drugi koži. Ne vem in o nekaterih stvareh se res nisva več pogovarjala. Na računalniškem ekranu je pisalo − upam, da sem danes tudi sedela ob tebi, ko si pral, in da sem bila še lepša kot zadnjič. Vsakič je bila lepa, dolge noge, široka ramena, rjavi lasje, čevlji z zlato podlogo, toda o nekaterih stvareh nisem več želel govoriti. S ponavljanjem, to vem, bi se razbile, razpršile v zrak kot parfum. Naj ostanejo v najinem ločenem času. Namesto odgovora sem ji zato pripisal: N’oublie pas que, quelque soit la durée de la nuit, le soleil apparaîtra avec force! In ko bo sonce prišlo, bova oba pozabila, kako dolgo je med nama sedel čas.

Klišejsko, vem, bilo mi je tudi očitano. Morda je, ko je dvigala noge na kolo, mislila, kako vseeno mi je, kako afriški sem, kako izživljam svoje neizživete frankofonske stavke na njej, ki ni kriva, da v Ouagi nimamo pomladi. Na trenutke mi je res postajalo žal, da je nimamo. Bi potem njena bombažna koža, njena široka ramena, njeni lasje, dišali ob meni? Bi ožemala leviske tudi v dežju? Bi deljeni čas postal nedeljen in bi letala (samo za naju) izgubila krila? Ali bi bila lahko to, kar sva zdaj? Tega ne vem, res ne vem in še manj je vedela ona.

Poskušam si jo predstavljati, kakšen otrok je bila, kaj vse je počela, ko se je pri nas odvijala revolucija. Njena osebnost se je namreč oblikovala sredi najhujših viharjev. Kaj je na primer počela 7. novembra 1982, ko se je pri nas od osamosvojitve zgodil že tretji vojaški udar in je poveljnika Saye Zerba zamenjal vojaški zdravnik Jean-Baptiste Ouédraogo? Verjetno je spala, stara komaj dve leti, kaj bi drugega, v sobi prebarvani na modro. Nobenih dreves nikjer, nobenega odprtega dvorišča, niti sledu o dveh materah, samo tišina. Psihoanalitiki bi rekli, še dobro, da se v njeni bližini, v najzgodnejšem otroštvu, ni dogajalo nič perverznega, vendar se ji je tišina poznala še kasneje. Ali pa se ji je poznalo to, da so iz nje želeli narediti dečka. Od tod morda modra soba in modre žametne hlače in lasje, postriženi na čelado. Tepla se je kot deček, branila je svojo pet let starejšo sestro, branila je ljudi daleč in blizu okoli sebe.

Potem jo je sestra, ki se je z njeno pomočjo otresla zasledovalcev, peljala na sladoled. Medtem ko sta se vozili po klancu navzdol, se je tudi Thomas Sankara, bodoči predsednik bodoče Burkine Faso (za zdaj sicer še Zgornje Volte), pustil nesti na rokah zbrane množice ljudi. Zaprli so ga po obisku Mitterandovega svetovalca za afriške zadeve. Sankara je imel 15. maja 1983 v mestu Bobo-Dioulasso antiimperialistični govor. Pri tem je dvigoval pest, da se je videlo do Francije in so ga res morali zapreti. Če množica ne bi zahtevala njegove izpustitve in mu nasproti ne bi prišel Blaise Compaoré z dvestopetdesetimi oboroženimi vojaki, verjetno ne bi postal predsednik. Imel je triintrideset let in nikakršne izbire. Če bi bil živel drugje, celo v istem času, morda ne bi postal predsednik, morda samo novinar, glasbenik, družinski oče. Toda živel je v času, ko sta se onidve peljali po klancu navzdol, stari tri in osem let. Na tisti dan sta si zaželeli sladoled. Pretepsti še enkrat večje in še enkrat močnejše otroke je bila absolutna zmaga. Sestra ji je rekla, naj si zapne zadrgo na hlačah, ker se je potem laže pretepati. Tiste hlače je nosila vsaj še do prvega razreda, dokler ji niso postale premajhne. Ko so jo hoteli vtakniti v krilo, se je slekla in v vrtec odšla v samih žabah. Gledali so to njeno žabjo naravo, s prstom kazali nanjo, vendar jim je vsem zagrozila. Vzela je stol in se zagnala vanje. Razbežali so se, kot da za njimi teče zmaj in ne žaba, bruha ogenj in jih hoče vse požreti. Potem so nehali drezati vanjo in je nosila samo še hlače.

Ko se ni bilo več treba pretepati, ji je sestra naredila zmaja. Spuščali sta ga na zeleni jasi, daleč od doma, tako da je vendarle bilo nekaj odprtega prostora, nekaj dreves, kamor se je zmaj lahko zapletel. Njegov rep je plahutal v nebo kot zastava. Pobarvali sta ga na zeleno, rumeno in rdeče, ne vedoč, da so takšne tudi barve nove burkinske zastave. Zdaj že lahko rečem burkinske, ker se je leta 1984 država v osrčju puščave preimenovala v Burkino Faso, deželo pokončnih ljudi. Ali so bili tako pokončni kot njuno drevo, iz katerega nista mogli rešiti zmaja, si nisem na jasnem. Vsekakor po tistem nista več načrtovali skupnih stvari. Celo nehali sta se pogovarjati, kot se pogovarjajo sestre. Vsaka se je naučila stvari zase, mlajša na primer voziti kolo, starejša hujšati. Videla je v reviji, najbolj lepe in najbolj suhe ženske na svetu, ni pa na primer vedela, da so v Burkini ravno tedaj za upočasnitev širjenja puščave posadili deset milijonov dreves. Ni mogla vedeti, ker ni pisalo. Niti tega, da so še pred tem, natančneje novembra 1984, z denarjem od prodanih vladnih avtomobilov v petnajstih dneh cepili dva milijona in pol otrok proti meningitisu, rumeni mrzlici in ošpicam. In da je Sankarina vlada projekt imenovala Vaccination Commando. Toda tudi če bi pisalo, je verjetno ne bi zanimalo. Njena sestra ni bila te vrste otrok. Ni se tepla, ni brala časopisov. Sedela je doma in prosila mlajšo, da gre namesto nje v trgovino. Ker naj bi bila predebela. Predebela za v trgovino. Mlajša je šla in ji zaračunala bonbone. Najraje je imela kruh in sladkor, vedno skupaj, že na poti iz trgovine. Potem je šla v očetovo pisarno, se ulegla na kavč in pokrila s časopisom. »Da mi muhe ne bi pristajale na oči,« je govorila. Njene oči so bile sicer nekam preveč otožne ali pa jih je delala otožne samo modra barva in obrvi, ki niso bile ne pregoste ne preširoke, pa so se ji vendarle stikale med očmi.

Še otožnejše bi bile, če bi vedele, da si je Sankara leta 1985 zadal splošni popis prebivalstva in da so popisovalci po pomoti prekoračili mejo ter v register všteli tudi nekatere Fulanije v Maliju. Na božič istega leta je namreč med Malijem in Burkino izbruhnila vojna, vendar ne zaradi popisa, kot se navaja v večini arhivov, temveč zaradi mejnega ozemlja − Band d’Aglacher − bogatega z magnezijem. Vojna je trajala ne več kot pet dni in terjala nekaj čez sto ljudi. Malijci so se namreč odločili poleg magnezijevih rudnikov zasesti še drugo severno-burkinsko mesto Ouahigouyo. Letalo z malijsko posadko je na tržnico v Ouahigouyji odvrglo bombo, ki je razmesarila predvsem civiliste.

Toda bolje je bilo, da se je njeno drobceno telo ukvarjalo z muhami. Ne zato, ker to bolj pritiče otroški naravi, temveč ker bi, če bi utegnila, stvari vzela povsem zares. S sedmimi je na primer prebirala Ano Karenino, z devetimi Dostojevskega. Zunaj je sijalo poletje, spustila si je rulete, da so ji kosmi svetlobe samo tu in tam švrknili skozi liste knjig. Razmišljala je o Alekseju Vronskem, ko je zunaj letalo rezalo nebo. Na njem bi bil lahko tudi Sankara na poti v Rusijo ali na Kitajsko, če ne bi bil pri njenih devetih že dve leti mrtev. Skupaj z dvanajstimi oficirji ga je v nekem sončnem popoldnevu ubil tisti, s katerim sta nekoč zajemala iz iste sklede. Za protiplačilo je dobil nekaj drobiža, predsedniško mesto in žensko izjemnih proporcev, Chantal Compaoré. Stari krokodil, kot je Sankara imenoval predsednika Slonokoščene obale Felixa Hopuheta Boignyja, je namreč za »boljše medsosedske odnose« žrtvoval svojo nečakinjo. Pravzaprav je že lep čas razmišljal, kako bi se neslišno priplazil za hrbet temu predsedniku prihodnjih generacij. Compaoréjeve roke in noge (glave se mu niti ni bilo vredno pripeti) so se zdele ravno pravšnje velikosti za 2-mm laso, kamor so ga pritrdili in mu med vsakodnevnimi vajami dihali za ovratnik: »Če ne boš ti pospravil njega, bo on tebe.« Oder za shakespearijanski finale so seveda uredili metropolski režiserji. Za izhodišče so si vzeli že tolikokrat preverjeni lajtmotiv: afriški zaostali značaj se obrne nasproti samemu sebi; stari krokodil torej prevzame funkcijo antagonista, brez njega se voda, pardon, oder niti ne bi mogel motno obarvati. Sankara medtem pridno hodi na vaje, skorajda nikoli ničesar ne zamudi, nekajkrat se sicer spre s Compaoréjem, največkrat zaradi Chantal, ki preveč zavzeto vadi vlogo famme fatale (in določene prizore kaže skorajda vsakemu mimoidočemu), njuno razhajanje s Compaoréjem časopisi opisujejo kot zakonsko krizo, toda Sankara se jim samo smeje v brk in trdi, da nima poguma, da bi prvi dvignil roko nad prijatelja. Bistvo svoje vloge vidi drugje, ne v končnem zastrtju zaves ali ploskanju občinstva. V vlogi izterjevalca poravnave, opravičila za desetletja kolonizacije, za tisoče mrtvih, za popljuvano zemljo, išče odtenke, prelive, nadčasovno vrednoto. Tako si za govor 17. novembra v Ouagadougouju nadene vojaško uniformo in ga pospremi s teatralično gesto, z roko dvignjeno v zrak.

Nosilci uprizoritve seveda nimajo nikakršnega posluha za njegove presežke, nasprotno, predstava niti ni namenjena sofisticiranemu gledalcu, morda sploh nikakršnemu gledalcu. Potrebno jo je izvesti v tišini, s topimi udarci, z ostrimi vbodi v trebuhe, z metanjem upadlih teles nekaj v jame, nekaj prašičem. Nenavsezadnje so si sami krivi − kaj pa so se šli voziti h Castru na Kubo, h Gorbačovu v Moskvo (in to v času, ko je bilo jasno, da je socializem v zatonu), zavračati Gadafiju orožje in namesto tega kupovati cepiva za otroke, kontracepcijske tablete za ženske (in jih poleg tega spuščati v vlado), kupovati letala za izvoz domačih izdelkov, brez humanitarne pomoči graditi šole in bolnišnice, metati t. i. transnacionalne korporacije iz države in razglašati, da globalna ekonomija služi na račun nerazvitih, da imamo v Afriki vse pogoje, velik potencial … Iz katerekoli perspektive pogledaš, je šlo za izrojeno seme, ki bi se utegnilo raznesti po celotni Afriki, zato je bila na vsak način potrebna odstranitev. Po uprizoritvi je seveda sledilo tajno poročilo pooblaščenega ministrstva za južna območja, ki je zagovarjalo stališče, da je potrebno vsakega afriškega voditelja, ki bi lahko povzročil težave, nadomestiti, vlada pa mora začeti ustvarjati nove afriške osebnosti visokih intelektualnih sposobnosti, osebnosti, ki bodo nepristranske in karizmatične in popolnoma sprejemljive za Našo oblast …

Ko je odvrnila oči od romana, od Vronskega, ki je svoji kobili z nerodnim gibom zlomil hrbtenico, da mu je kot obstreljena ptica drgetala ob nogah … k časopisni rubriki, kjer so samo mimobežno omenjali revolucijo nekje bogu za ledji, zraslo vzporedno z njo, se ji je zahotel prostor. Veliko prostora z drevesom, v katerega se s svojimi rdeče-rumeno-zelenimi repi zapletajo zmaji. Nekaj časa je nosila to v sebi, nekaj let celo, dokler se ni nekega popoldneva, menda spet poleti, res usedla na kolo in odpeljala v modro. Na čisti jasi je stalo drevo, ki je nekoč razklalo njeno zavezništvo s sestro. Nad njim čisto na novo z 2-mm laso privezane kitare, kolesa, hladilnik, nekaj drobiža po žepih in avtomobil, ki je izgledal kot oblak. Nekaj podobnega je imel pri sebi Sankara, ko so ga spodsekali. Toda o tem, da osamljeno drevo sredi ničesar že per definitionem sili k mitologizaciji, morda ne bi zdaj, morda v nekem drugem času in prostoru, ko bo to možno …

Ni bilo samo oddaljevanje, bila je tudi bližina ali pa ves čas samo bližnja bližina. Ko si je oprala lase in se mi usedla na kolena, da jih razčešem. Nisem hotel, ker se mi je oni ves čas dvigoval. Ali pa ko je prosila, da ji zapnem gumbe na bluzi. Najljubše mi je bilo opazovati, ko se je njeno vesoljno telo postavilo pred ogledalo in se odpravljalo za odhod. Najprej si je umila zobe in obraz, nato si je na obraz nanesla kremo. Prst je pomočila v lonček, ga odtisnila pod oči, na brado, nos in razmazala. Moral sem se nasmehniti. Kot v filmih, ki smo jih v otroštvu zbrani gledali na odprtem dvorišču. Ženska je imela platinaste lase in rdeče ustnice. V visokih petah je stala pred ogledalom in si pudrala nos. Moški je, za razliko od mene, ležal v postelji in gledal. Seveda smo si vsi položili dlan na oči in med prsti škilili skozi. Nič takega ni bilo, niso pokazali ljubezenskega akta, samo njuna oblačila po tleh, čevlji, srajca, krilo na stolu, na parketu, ob postelji, glasba in nato ona, oblečena pred zrcalom z rdečo šminko na obrazu in njegov zbujeni, privzdignjeni torzo v postelji.

Če bi šlo za Prvinski nagon, bi se zbrali pri kom, na skrivaj, ko bi že vsi spali. Ali pa posamično, zaklenjeni v sobe, brez zvoka. In Sharon Stone bi dvigala roke v lase, kot da ni nič. In Michael Douglas bi hodil k njej, kot da brez nje ne more zvoziti. Vsi na odprtem dvorišču so vedeli, kaj se dogaja znotraj, toda šlo je za nekakšen kompromis in sploh so to že vsi počeli. Če ne s Sharon, pa zagotovo z Madeleine ali vrtoglavo Judy.

H kopalničnim vratom sem se prislonil, ko je bila že oblečena. Vijolična bluza z ruskim ovratnikom, prosojne spodnjice, kavbojke, brez žab, oprani lasje. Potem ko si je s tekočim pudrom že prekrila lise na koži. Ne da bi jih zares morala prekriti, najlepša se mi je v resnici zdela med sanjami, brez ličil, toda oboževal sem transformacijo, ki se je odvijala pri belem dnevu in je bila celo legitimna, če ne celo zahtevana. Redko sem namreč na cesti opazil žensko brez ličil. Posebno po petindvajsetem, ko je njej moment rože že pošel. Da so z ličilom izgledale lepše, bi težko rekel. Nekatere bolj, druge manj, odvisno od nanosa. Težnja je bila menda − izgledati naravno. Toda kaj naj bi pojem naravnega zajemal sem dojel šele, ko si je risala črto nad zgornjo veko. Tanko, črno črto, ki je tekla gladko nad trepalnicami. Pravzaprav je šlo za diskretnost. Poudariti tam, kjer je kaj, in prikriti, kjer ni nič ali čez mero. Tudi diskretnost je bila verjetno samo sredstvo za doseganje ravnovesja, naravnega ravnovesja. Na obrazu je bilo sicer dokaj lahko, čudil sem se, od kod potem puder temnopoltim ženskam? Tisti, ki ga je uporabljala pred menoj, je bil namreč tako holivudsko obarvan, da se mi je zavrtelo. Morda pa imajo temnopolte naravno gladko kožo in so v sanjah enako čudovite kot pri belem dnevu? Morda jih gladi sonce?

»Si kaj novega odkril …«

Pogledala me je, zdaj že s povsem novim obrazom. Ko se je ličila, navadno ni govorila. Plasti so se nanašale v tišini ali pa se mi je tako samo zdelo. Pravzaprav naj bi izgledalo, kot da sem se nehote naslonil na vrata kopalnice, nekaj iskal, našel in potem spet izgubil.

»Niti ne. Pomislil sem, zakaj si kreme ne naneseš na roke in pomažeš po obrazu. Zakaj to počneš tako tik, tik, tik …«

»Ali si jo na roke nanesejo tudi ženske?«

»Kolikor vem, že.«

Na misel so mi prišle debele plasti kreme in pudra na obrazu, preden smo se odpravili v postelje. Tudi pri sestrah, čeprav sta bili onidve starejši in sta se pri kopanju skrivali ali pri ličenju celo zapirali noter. Navadno vedno skupaj, da sem z nogo brcal v njuno hihitanje.

Približal sem se ji k obrazu, čisto blizu, da bi pogledal ali še kaj manjka. Verjetno je mislila, da jo bom poljubil. Vrat ji je zanihal nazaj kakor palmov list.

»Ne zdaj, potem.«

»Saj nisem hotel tega … gledal sem, kje imaš ustnice. Ne vidim ustnic, pa saj veš, da so jih imele …«

Odrinila me je od prehoda, se za trenutek, vendar res samo za trenutek, zagledala v moje ustnice in stopila do omare. Nekateri tu menda v omarah hranijo kristalne kozarce, ona je hranila nakit. Nekaj iz Afrike, nekaj iz Ljubljane, večinoma pa viseče uhane. Odprla je omaro, si jih nadela in se obrnila k meni. Eno nogo je upognila nazaj, dvignila roke v višino prsi in se priklonila.

»Voilà, ça va maintenant?«

Vedel sem, da jo zdaj lahko poljubim, toda zdaj nisem več hotel. Hotela je ona, ker je odhajala. Verjetno s kolesom, kljub snegu, nekam čez reko, mimo tržnice, da se z nekom sreča. Najprej objame, poljubi, nato usede, odloži plašč in naroči cappuccino s kozarcem vode. Ličilo je torej tudi glede na naravo srečanja moralo biti diskretno. In diskretnost je pri njej pomenila brez ustnic.

»Prvenstveno sem kolesarka,« je govorila. »Namazane ustnice za na kolo, daj no nehaj, no …«

Hotel sem samo ta drugi del stavka: »… daj no nehaj, no«, ki ga je izrekala, kot bi stepala smetano. Mehko, nabrano, nabreklo. Pristopil sem in ji zapel gumb spodaj na bluzi.

»Maintenant ça va.«

Hodila je pred menoj, korak, dva, tudi pet. Ne zato, ker bi šlo za nekakšno obrnjeno situacijo, temveč ker je bilo to njeno mesto. Ni ji pripadalo, ona je pripadala njemu. S kolesom, s sandali, ki si jih je nadela že v aprilu, z razgledom. Ležala sva, ne vem že kje, morda na tleh, ko je z rokami risala razgled. Cesta, vedno sem ji pravil cesta, naj bi se nekoliko spuščala. Dlan je nalahno upognila, »ne preveč, da ne boš mislil, da gre za klanec,« je govorila. »Čisto malo, tako kot pri trebuhu, ko se naje in uleže.« Ležala sva na tleh, zdaj se spomnim. Njena roka se je dvignila navpično, nato v horizontalo. »Vidiš, ko se spuščaš, se vse razgrne pred teboj. Če ne gledaš obrazov ljudi, če se zazreš nekoliko više, vidiš spomenik pesnika ali pa še više, obok strehe. Pločevinasto zelen obok, ki se srebrnikasto zasveti okoli šeste zvečer, takrat ob molitvi.« Zagrizla je v ustnico, njena, zdaj že poševno spuščena roka, je zanihala in ji padla na trebuh.

»Oprosti, nisem mislila primerjati …«

Morda sem hodil za njo, ker se je cesta res nekoliko dvigala. Sicer v nasprotno smer, da so pločevinaste strehe ostale zadaj, za najinima hrbtoma, za hrbti ostalih sprehajalcev. Potem kip pesnika z dolgimi lasmi in nad njegovo glavo lebdeča ženska. Ne vem, zakaj takrat v ležečem položaju ni omenila v nebo kipečega zvonika. Lahko bi bilo pokazati z roko, pa še tako deviško roza barve je, da bi se zagotovo našla primerjava.

Cerkev pravzaprav tiči v mrtvem rokavu, v zavoju od spomenika pesnika do vznožja ceste, poimenovane po njegovem prijatelju, svetovljanu. Preden bi se sploh mogla srečati, bi morala zaobiti falični zvonik. Ne vem sicer, koliko sta verovala. Drug v drugega verjetno že. Vsaj od leta 1828. Obiskovala sta se na domu, saj tu prijateljstev ne gre sklepati na mrazu, brala Danteja, pila vino, brala Horaca, jedla jabolka, ker so se tu pozimi dobila samo jabolka, tonila v Laurinem obrazu. Za onega drugega, svetovljana, ne vem, kako je bil z ženskami. Ni mi povedala, ni pokazala z rokami. Pesniku so jo nalepili nad lase, torej je verjetno imel več kot eno, medtem ko so se tudi po hrbtu svetovljanove ceste sprehajale v grozdih. Verjetno niso več mislile nanj, ki ga je v nekem poznem poletnem popoldnevu odnesla reka. Res tragično, bi rekel. Navežeš se na nekoga, s katerim sta pozimi zobala jabolka in pila vino, potem gre eden izmed njiju na poletno osvežitev, razgrne odejo po betonski plaži, skoči v mulj, izplava, maha z rokami, da voda šprica na vse strani, plava, morda kravelj, morda delfina, kolikor daleč gre, skorajda že na sredini reke, ribe mu švigajo med nogami, drevesa so napeta, nagibljejo se nad vodo, voda dere, plavalec dere z njo, dokler mu telo nenadoma ne postane težko, pretežko, da bi se obdržal, skuša se dvigniti, roke iznad vode, k drevesom, k ljudem, ki nič ne vidijo, nič ne slišijo in nič ne rečejo, pozabi plavati, tudi ribe gredo mimo, še zadnjič se poskuša dvigniti, nad gladino, z glasom, toda njegove ustnice se premikajo kot bi bile ribji repi in nič ne pride ven, prekrijejo ga oblaki, prekrijejo ga sence dreves in ljudje, ki poležavajo, posedajo, se sprehajajo, kot da bi bili na Plage de Paris …

Hodila je pred menoj, dva, tri korake, morda pet, in se vsake toliko ozrla (nič kaj svetovljansko, vem), da me ne izgubi. Navadno vedno tako, samo ne na tisti privzdignjeni ulici. Na tisti ulici me je pustila. Da se znajdem, da morda rekonstruiram nagibe njenih rok ali pa tudi ne, da se zaziram v obraze sprehajalcev ali skoznje … Per me si va fra la perduta gente … da opazim oboke streh in njihov odtenek, odtenek. Tudi če bi se namenil po klancu navzdol in spet obrnil hrbet vsem izgubljenim ljudem, posebno ženskam, ki so stopale skozi moje temno telo in ga slačile s pogledi, bi ga verjetno ne našel. Odtenka namreč. Že mogoče, da je obstajal, toda ne v tistem zasneženem času, ko me je zeblo, da sem moral z roko seči v levi žep, kjer sem hranil rozine. Posušena jabolka mi niso šla po grlu. Splakoval sem z vodo, pa so še vedno tičala nekje v požiralniku.

Rozine sem si metal v usta, vsaj mislil sem tako, nevidno, neslišno. V skladu s tišino tistega mesta. Počasi sem se navadil − hoditi potiho, govoriti potiho, smejati se potiho, gledati potiho. Še slon se nauči plesati, bi dejala Sita. Vse to zaradi sosedov, ki so na oni strani stanovanjskih obzidij ravno tako hlinili svoja telesa k tlom in mirili jokajoče otroke: »Šššš, kaj bodo pa sosedje rekli, da te tepemo …« Ko sem se že skoraj navadil, nisem več mogel nehati, niti na odprtem, še manj na oni klancasti cesti, ki me je priklepala nase, da sem zaostal za že več kot pet korakov.

V naglici sem zajel pest rozin, kot da mi to lahko ogreje prste na rokah, in se dvignil iznad zasnežene reke, pardon, ceste. Pravzaprav nisem gledal čez obraze ljudi, temveč v noge, iskal sem njene škornje. Visoke, črne usnjene škornje, z izrabljenimi petami, česar, mimogrede, še ni opazila. Menda sem sledil tudi njenemu vonju. Ne vem imena zanj, če ga ne poimenujem po njej. Vraščen je bil z menoj kakor moje premrle roke, čeprav so se mi delno že ločevale od telesa. Opazil sem sponkaste čevlje, tako na ženskah kot na moških, čevlje na vezalke, na špico in odrezane. Nekaj s peto, nekaj brez, največ je bilo čevljev blondink. Kako in zakaj, lahko odgovorim kasneje. Mudilo se mi je, da jo najdem. Ni šlo za to, da sem bil brez ključev in da me je zeblo. Nisem se več hotel iti popotnika v Afrike puščavi, nisem več hotel biti opazovan v ednini in sploh imeti opravka s pesniki, katerih trupla plavajo v nasprotnem toku ulice, pardon, reke. Želel sem jo najti, celo, ne samo škornjev ali samo njenih las, celo, četudi na koncu ulice, že na drugi strani ceste, ob semaforju, ki bi rdeče osvetljeval njen obraz. In ko bi jo med leopardjimi, risjimi, volčjimi priponkami, sponkami, zaponkami, končno našel, bi mi roke že povsem odpadle. Toda vseeno bi jo ujel za pas in ona bi se neslišno zasmejala.

»Si videl, da je mičkeno, ampak res čisto mičkeno usločena?«

Skoraj bi jo izgubil zaradi tega svetovljanskega klanca, toda rekel nisem ničesar, kaj naj bi rekel …

Nisva bila opazovana samo v dvojini. Sčasoma sem začel hoditi sam, čisto sam. Oblečen, moje roke in noge, visoka frizura, z nekaj denarja po žepih, naslovi, telefonskimi številkami ljudi, ki so živeli v vzporednem svetu. Sčasoma, ko sem se otresel teže pogledov (pa kaj, gledal sem tudi sam), sem si celo želel osamljenih sprehodov. Zeblo me je sicer še vedno, toda tudi temu se privadiš. Na nek način mi je začela ugajati celo tišina. Razen vlakov. Ti so me iztirjali vsakič znova. Vagoni so se privlekli ob cesto, kjer sem pešačil, in tulili. Skorajda bi v zrak spustili dim. Moral sem pomisliti na Soyinkino … Bwana, bwana, me see big iron bird. Oba sva nosila na glavi velik oblak las in oba sva že stopala po neznanih cestah.

Moje so bile ozke, veliko preozke, da bi se na njih lahko igrali otroci. Te je očitno že zdavnaj splaknila reka in naplavila avtomobile; preveč za tako majhno mesto. Občutek je bil, da se še enkrat na novo odvija italijanska avantgarda; telo iz rok in nog z visoko frizuro, ki se prebija med plehom do parka: »Očitno je civilizacija tudi nigerju sprala možgane, da je nasedel tu …« In ko sem končno nasedel v parku … Preveč resnosti, Ousmane, preveč resnosti. Opomnila te je, da moraš gledati čez obraze ljudi, v nebo, tja, kjer se stikajo tvoja frizura in oblaki. Toda odtenka spet nisem našel. Niti v parku, prekritem z zaplatami snega. Spomladi menda tu cvetijo magnolije in rože in ptiči, preveč, da bi našteval. V podhodih menda celo igrajo na kitaro, »tako kot Ali«, in potem ugriz v ustnico. »Oprosti, da skušam primerjati, tako kot Ali ne igra nihče …«

Gledal sem torej v zimi odstranjene klopce, videl bronastega posedovalca, ki je na eni vendarle sedel. Morda spet pesnik ali politik, s sneženo krono na glavi. Nosil je obleko na gumbe in čevlje. Če so mu vgravirali tudi nogavice, nisem videl. Bil je nenavadno droben, res nenavadno droben. Ljudje v tem mestu so se mi namreč zdeli veliki, preveliki. Menda tudi zaradi svoje ozemeljske majhnosti dajo toliko na šport. Od nogometašev do kolesarjev, nekje se pač moraš sprostiti. Ali pa so bile krive gore. Vzpenjanje, preseganje samega sebe, doseganje točke G. Ne bi vedel. Dokler sem hodil, naravnost, po gladki ozki cesti, nisem oporekal. Da so se zazirale vame in sem se jaz zaziral vanje. Niso bile podobne streham ali bwana, bwana … Nove so mi bile samo lise snega po skalah. Pigmejci tu verjetno ne bi mogli izdolbsti svojih skalnatih hiš, posebej ne drobnih vdrtin, kamor bi polagali speče otroke. Kamnine so verjetno pretrde in sploh jih nihče ne bi preganjal med skalovje, tako kot v Maliju. Tu je bila demokratična in neodvisna republika, kjer se ljudje ne streljajo z mitraljezkami, ne silijo nasprotnikov v žretje lastnih oblačil in imovine od svečnikov do miz, tu se politiki ne vozijo z avtomobili, deset spredaj in deset zadaj. Sicer tudi v Maliju že nekaj časa ne več, čeprav nikoli ne veš, kdaj se bo abikujski otrok spet povrnil. Preveč resnosti, Ousmane, preveč resnosti …

Hodil sem kot slepec in se prepričeval: to niso avstro-ogrske zgradbe, Narodna galerija na primer, kjer hranijo portret Zamorke, Moderna galerija, ki le tu in tam premore kaj afriškega, vrt pisateljev, ki bi skorajda gostoval tudi Ahmadouja Kouroumu, če ne bi prej umrl, Amo Ato Aidoo, če ne bi zaradi bolezni odpovedala … to je velik gozd, narava, veter se oglaša med drevjem, vmes so jase z neizmernimi snopi svetlobe; v gozdu gomazi življenje, skrivnosten je, pisan register žuželk in ptic; ne tako tropski kot pri

Bernardu Nangi na primer, sploh ne tropski, temveč saharski, z drevesi le tu pa tam, s požgano travo, na kateri se pasejo konji … Zalotil sem se, da sopem, da sem spet pozabil rokavice in da me vendarle ne zebe. Verjetno zaradi vseh teh prepodobnih zgradb, ki me oblegajo. Insha’Allah se nisem tu znašel sredi pomladi, ko bi iz njih začele viseti rdeče, rumene, modre rože. Kičeraj, bi rekel nekdo, v nekem drugem času. Toda bolj kot nevidno viseče rože, so mi pogled pritegnile antene na strehah vseh vrst. Obnovljene, preluknjane, črne, temno oranžne, temno zelene strehe, na avstro-ogrskih zgradbah. In spet antene vseh vrst. V resnici sem antene opazil šele mnogo kasneje, ko sem že zaobšel svetovljanovo cesto, ko sem se namenil na dolgo Dunajsko cesto … Vsekakor Dunajska zame ni bila tako dolgočasna in pusta kot za spremljevalca slovenske primadone (le kaj je počela moja v trenutku, ko sem si ogledoval antene?). Presekal sem jo na enem izmed dolgočasnih križišč (dolgočasnih, ker sem na kupu videl ženski z dvema enakima paroma čevljev) in se namenil do reke. Zaobšel sem pesnika, zaobšel cesto njegovega prijatelja, ker me je od nje še vedno mrazilo, in jasno vseeno prispel do reke. Ni mi bilo samo do njene svežine, želel sem videti tudi, kako se razume s snegom. In kako kaj drevesa, vrbe menda, ja, kličejo jih vrbe žalujke. Ženske torej, spet ženske …

Sunki vetra so nosili zrak. Snežink tisti dan še ni bilo. Morda mi je bilo tudi zato laže in sem tudi brez rokavic še vedno čutil roke. S celotno težo sem se naslonil na leseno, premočeno ograjo. Zmrazilo me je, vendar samo za trenutek. Očitno sem se počasi privajal na lastno telo. Drevesa, pardon vrbe žalujke, so bile že od jeseni, če sploh kdaj, brez zelenja. Zato se ni moglo, razen snežink ali odpadkov, nič drugega potopiti na dno. Ali plavati. Pa ne dolgo. Struga prekopa je očitno dokaj globoka. Kot bi opazoval Seno: Voda se premika počasi, temna je, z nje pa se dvigajo dolge vlečke meglice kot kosi mrtvaškega prta. Očarljivo vabilo k počit-ku … Za hip se mi je zameglilo … Baje ljudje hote skačejo v vodo. Mogoče. Trupla, ki plavajo po vodi, polnijo članke o samomorih. Zadostuje, da se znajdeš na določenem kraju, blizu vode, mogoče tudi na točki življenja, ko ti zmanjka podpore. Mogoče jo je zmanjkalo njemu … Zajel sem sapo in se oddaljil od ograje. Preveč resnosti, Ousmane, preveč resnosti.

Zakaj sploh strmeti v reko, čemu misliti na edinega svetovljana, ki mu je reka izmila duha ali bolje − so pustili, da ga izmije? Zdaj bi že moralo biti jasno, da sem v Ljubljano prišel zaradi nje. Ne sicer samo zaradi nje, čeprav večinoma zaradi nje. Če so me v Burkini spraševali, zakaj stalno preletavam nebo kot lastovka, sem jim odgovarjal, da zaradi posla. Avtomobili in to. V Ljubljani me ni nihče spraševal, zakaj. Jasno je bilo, da moraš za prihod v takšne vrste mesto imeti specifičen razlog. Tu namreč ni množice, s katero bi plaval, ni tujcev, Arabcev, ki bi kričali: »Sveže hruške«, ni Indijk, da bi v kitah nosile jasmin, ni Senegalcev, ki bi snemali filme. Le o čem? O razcepljenosti med domom in metropolo? Ne, v Ljubljani ni bilo mogoče posneti niti kratkega filma, v katerem bi se klalo krave, ljubilo na odprtem, dirjalo naokoli z motorji, zamujalo ladje za v Pariz. V Ljubljani je bila tišina, reka, grafiti ob njej, grad nad njo, spomeniki mrtvim pesnikom. In občasni sprehajalci s psi, na katerih v resnici razen žalostnih izrazov ni bilo nič posebnega.

Sita je sicer vedela, čemu sem preletel nebo kot lastovka in nasedel v tem mestu. Zaradi nje, to že. Zaradi avtomobilov, tudi to. Če ded ne bi bil mrtev, bi znal najbolje odgovoriti. Ker pa so njegova usta obnemela, ker v njih leži peščeni prah, preveč prahu, da bi se jezik lahko dvignil, mora njegova zgodba priti od mene. Ne da bi se najini življenji prekrivali, še manj bi ga mogel oponašati. Samo sledim lahko, kot pes slednik in konj slednik poskušam izpolniti njegova navodila. Seveda mi spregovarja tudi iz onstranstva, toda ker je njegov jezik težek, govori počasneje, tišje. Mestoma sem se prisiljen ustaviti, vleči na ušesa, čeprav se zgodi, da ga tudi ne slišim. Takrat me postane groza, skozme zaplava mrzla reka in ribe se mi z repi dotikajo notranjih organov. Postane mi težko, kot bi nosil kamne, kolesa, vesla na dnu. Čemu me je potem poslal tako daleč, če mi njegova usta, ne morejo več govoriti? Čemu ostati v tem neprodušnem mestu z grafiti − Naveličal sem se podobe svojega plemena in se odselil, ter se na ono stran opravičevati, da zaradi posla, tostran, da zaradi ljubezni. Seveda je bilo vse od tega delno res, toda očitno so drugi vedeli več od mene. Očitno se še vedno nisem privadil na lastno telo?

Sita je vedela, čemu me je ob rojstvu jemal v naročje in blagoslavljal − končno si mi dala sorodnika. Končno nekoga, ki ga je že dolgo čakal. Toda zakaj je potem njegov jezik zavrtal vrtino v zemljo in me pustil čakati? Ni bilo drugega, moral sem se pomanjšati, se vrniti v otroštvo in se še enkrat odtisniti v stopinje, ki mi jih je zarisal s kredo.

Kalifa je imel navado reči, da ne moreš poznati razlike med tam in tukaj, če se ne vrneš v drugi svet. Kaj natančno je s tem mislil, nisem vedel, ker me ni nikoli vpeljal v noben iniciacijski obred, čeprav je imel natančno vedenje o načinih vstopa v tamkajšnji svet. Eno je bilo, da je prevladala Ousmanova prepoved, drugo, da je Kalifa po povratku iz Meke postal imam vasi. Njegovo arabsko ime naj bi pomenilo − »kraljeva desna roka« − in tega se je poskušal držati. Če si hotel celostno pripadati enemu svetu, si moral izločiti drugega, toda pri Kalifu so se stvari skladale z lastnim tokom. Kamorkoli se je obrnil, se je za njim vlekla senca tamkajšnjega sveta, ki ni imela nič opraviti z mošejo, z njegovim dolgim bouboujem, ki ga je nosil posebno ob petkih, in Koranom. Drugi pomen njegovega imena v dioula jeziku, »poseben dar, ki ga je potrebno varovati«, mu je med drugim dajal avtonomnost, da je stvari prirejal po lastni volji. In po vetru. Obliznil si je prst in ga dvignil v zrak. »Veter mi pravi, da je čas za tvoj spanec.« Lahko da sta veter in prst že zdavnaj potonila v temi, vendar je še vedno držal svoj sredinec nekam v nebo. To ni pomenilo, da je Kalifa utrujen ali da odhaja k počitku s kokošmi, temveč da je napočil njegov čas pogovora z duhovi. Ob najzgodnejših urah je molil, bral Koran, čez dan opravljal vse aktivnosti, ki pritičejo imamu, zvečer pa se je njegovo koščeno telo prepustilo nezemeljskim glasovom.

Kaj so počeli, rekel bom vsi skupaj, ker so se iz njegove sobe razlegali glasovi, kot bi šlo za valovanje množice, nisem nikoli izvedel. Spoštoval je Ousmanovo prepoved in jaz sem moral spoštovati njegovo. Zato sem se predajal, če si Kalifa seveda ni vzel posebnega časa zame, Mariaminim rokam. Mariam je le redko prišla v hišo mojih staršev v Boboju, govorila je, da so njene zapestnice prestare, da bi rožljale po svetu. Fino se mi je zdelo, kako je znala vse stvari poimenovati s pravim imenom in sem se ji zato še s toliko večjim užitkom predajal. Milo rečeno, Mariam je imela smisel za otroke. Ne samo za svoje vnuke, ki jih ni bilo preveč, temveč za vso otročad od daleč in blizu. Ne pretiravam, če rečem, da nekateri izmed mojih vrstnikov, ki jih je celo otroštvo hranila, kopala, božala in jim pripovedovala zgodbe, niso vedeli, da Mariam pravzaprav ni njihova prava mati. Ker ni delala razločkov, tudi mene ni obravnavala, kot da sem njen vnuk, temveč otrok iz zlata. Čistega zlata. Tako kot sto drugih. Lahko bi se mi stopila usta od njenih omak, lahko bi mi odpadla koža od njene vode, v kateri me je kopala, lahko bi mi nabrekla ušesa od njenih zgodb, pa se ji ne bi odpovedal. Nihče od nas. Prodali bi se zanjo in potem še za vsak pramen modre svetlobe, ki je prihajal iz njenega telesa, posebej. Mariam namreč ni imela samo sence kot večina ljudi. Mariam je imela tudi osebnost, ki je hodila pred njo, oblečena v potiskan moder batik, veliki odprti sadeži na njem, potem ona in za njenim hrbtom pomodrela senca, ki ji je brezkončno sledila. Med drugim tudi takrat, ko se je sklonila nadte. Potem ko so se v naših glavah kot rože v zemljo zasadile njene fluidne zgodbe, potem ko smo bili nahranjeni in umiti, nas je spravila v postelje. Nagnila se ti je nad čelo, poljubila in enako z naslednjim. Spali smo na preprogah in ona je to počela na kolenih. Njene zapestnice so rožljale in njena ruta nas je zagrinjala, kot bi bili pod šotorom.

Ko mi je na čelo padel prah, sem v hipu zaspal. Nobene svetlobe nikjer, samo temnomodra tema. V večini primerov je bilo tako, čeprav moram priznati, da so se mi neredko dogajali tudi vstopi v drugi svet. V krščanskem svetu imajo navado reči: »Če ne pride Mohamed h gori, potem …« in so prišle, sanje namreč. Zapredale so me v svoje koprene, da sem se le stežka prebujal. Najteže pri tem je bilo, da sem se prebujal objokan, s kupom vprašanj − zakaj se sploh vračati iz onega sveta, zakaj se svetovi delijo, čemu prehajati? Če ne bi bilo Kalifove palice, če ne bi bilo Mariaminega modrega prahu in Sitinih omak, bi raje ostal v drugem svetu. Saj ne pravim, bilo je tudi mangovo drevo, pod katerim smo sedeli, Ousmanov televizor tu in tam, vendar sanje, sanje … so bile nekaj, o čemer morda niti ne bi smel spregovoriti. Bile so senca ali osebnost iniciacijskih obredov, v katere nisem bil nikoli uveden, pa sem jih vseeno slutil. Glasovi duhov iz Ousmanove sobe so bili preglasni, z njimi sem si predstavljal preveč stvari in poleg tega so me nekateri dečki obveščali o dogajanjih na takšnih obredih. Le redki so spregovorili, toda tisti, ki so si drznili, so z zvezdami v očeh pripovedovali o gorečih drevesih, o svetlobnih luknjah, ki so jih morali preskočiti, o ženskah, ki so se spreminjale v antilope in obratno, o jezerih, v katere so se potapljali na dah.

Le malo od tega sem verjel, dokler se nisem začel spominjati lastnih sanj. Razmišljal sem o njih podnevi, hodil naokrog kot mesečen, z nikomer nisem spregovoril o tem, niti s Salifom ne. Toliko sem bil še priseben, da sem zaslutil, da utegnejo biti sanje nevarne, kot so bila nevarna dogajanja na iniciacijskih obredih. Menda so nekatere izmed dečkov svetlobne luknje potegnile za seboj ali pa so jih požrli podvodni konji v hladnih jezerih. »Šli so predaleč in smo jih izgubili,« mi je nekdo potiho zašepetal. Toda ali sem bil jaz kriv, če so sanje prihajale k meni v tako megalomazni podobi? Če so se zdela mesta in busi, s katerimi sem se vozil mimo, tako čudoviti? Ni bila toliko mahinacija, na primer žice in antene, ki sem jih videl viseti v zraku, tista, ki me je prevzemala, temveč tišina, s katero so se gibali ljudje, s katero so speljevali avtomobile, tišina, ki je rasla posebno ženskam iz ust, čeprav so jih na široko odpirale in si pri tem z rokami mehčale lase. Povečini so bile visoke, svetle, takšne sem videl že v Boboju, le da so se doma zapirale za visoke ograje, te pa so se svobodno sprehajale po cestah, mahale s torbicami, kazale gležnje, nekatere celo trebuhe. Ne vem, zakaj na primer se ne spominjam moških, zakaj so mi v te ponavljajoče se sanje prihajali samo dolgi, svetli lasje. Da bi me že takrat zasvojila holivudska manija, Sharon Stone na primer, dvomim.

Naj priznam, ključ za vstop in izstop iz sanj je bila deklica, sedeča na prednjem sedežu busa. Na prvi pogled nič posebnega. Kratko ostrižena, svetla, za odtenek svetlejša od vseh ostalih v busu, s knjigami na kolenih. Če ne bi imela odpete zadrge, je morda niti ne bi opazil. Toda ker je bila zadrga že tam, sem moral … Sedela je vzporedno z menoj, v nasprotni vrsti sedežev in nepremično zrla skozi okno. Tudi svoj pogled sem skušal umakniti ven, na dolgo cesto, po kateri smo se vozili, na hiše ob njej kot tortice, potrudil sem se in oči napel do streh, do anten čisto zgoraj, vendar nisem dolgo zdržal. Sčasoma me je začela privlačiti kot magnet, mislim, da ne samo njena odpeta zadrga. V busu sem se sicer trudil biti neviden, oponašati druge sedeče kipe. Noge pod stoli in izraz na obrazu skrajno skoncentriran, skrajno zaskrbljen. Sčasoma, v vseh teh vožnjah z busom, sem se celo priučil prikriti bolečino, žalost, ki me je prevzela, če sem se na busu znašel sam. S tem hočem reči, da ni bilo nje. Tišina je postala neznosna, ženske zunaj, s torbicami obešenimi po rokah, so odpirale usta kot mrtve ribe in dobile so trde lase. Če ni bilo nje, sem hotel samo še izstopiti in se peš podati na cilj. Kje naj bi to bilo in zakaj se sploh peljem, mi ni bilo jasno. Niti ni bilo časa za analizo. Gravitacijska točka sanj se je naselila v tej deklici, ki se ji nisem upal približati, kaj šele da bi jo povprašal po imenu. Sploh pa ne, da bi ji rekel, poslušaj, odpeto zadrgo imaš. Si pozabila? Še huje bi bilo sicer, če bi imela zapeto, ker je potem morda sploh ne bi opazil in bi moja pozornost veljala samo mestu, skozi katerega smo se peljali. Zadrga gor ali dol, zame je tista deklica postala središče zanimanja. Toda po drugi strani me je mučila misel, kaj če ona sploh ne ve zame, kaj če ni niti opazila mojega bolščanja? Komajda verjetno, vendar sem vseeno potreboval dokaz. V eni izmed voženj sem torej iznenada švignil iznad stola, se nekaj časa stoje pozibaval kot pokonci postavljena vreča jama, tišina se je zdaj vsadila vame, ni več prihajala od zunaj, iz onih svetlih žensk, temveč iz mojih rok in nog, ki so iskale ravnotežje. Ker sem se moral prijeti za ročaje sedežev, je nisem več videl. Bila sva si čisto blizu, bliže kot navadno, čutil sem njeno dihanje in njeno bombažno kožo, ki je bila v odpetem delu verjetno še mehkejša, vendar je nisem videl v obraz. Manjkalo je še čisto malo, samo še malenkost in bi se opekla drug ob drugem …

Delal sem torej poskus, ne da bi lahko gledal učinke njegovega delovanja. Tega da sem zdaj nameraval izstopiti, sicer ni bilo v scenariju, toda kar sem storil, sem storil. Ljudje na busih, ki vstanejo iz svojih sedežev, se namenijo k izstopu. In sem torej šel še korak, dva do tistega droga, do stopnic, tik pred vrata. Nenavadno je tudi, kako se spomnim vsakega detajla z busa. Brez težav sem na primer prebral tudi opozorilo nad izstopom: Ne nasla(n)jaj se na (vr)ata. Toda naredil sem točno to. V paniki sem pozabil na pravila lepega vedenja in se naslonil. Skorajda bi se že odrekel tej svoji nasladi, avtobus se je že odpiral, padal sem že nazaj na preprogo, med speče vrstnike, v Mariamino naročje, iz tostranstva onstran, ko me je poklicala. Če se ne bi narahlo zasukala na sedežu, s knjigami na kolenih, z odpeto zadrgo, z rahlo, najrahlejšo kožo, kar sem jih kdajkoli videl, ki so ji po sredi tekle modre žile kot električne žice, bi se moje otroštvo nadaljevalo, kot je bilo mišljeno. Ali pa je bilo mišljeno na način, kot se je zgodilo po njeni prošnji. »Ostani.« Nobenih zapestnic po rokah, še senca komajda, nič posebnega, razen zadrge in svetlega odtenka, da je človek še opazil ne bi, pa je izrekla to, kar je očitno morala: »Prosim, ostani.«

Seveda sem ostal, kaj naj bi drugega. Vrata busa so se dokončno odprla, čakala na izstop potnikov, ponovil sem si prišepetovalčeve besede: »Nekateri izmed njih so šli predaleč in smo jih izgubili,« in ostal. Kako daleč nas je pripeljal bus številka 10, posebno daleč ne, ker mesto ni izgledalo prav veliko, nisem vedel, toda vsekakor je nisem želel izgubiti. Lahko da se izgubim sam, da se ne vrnem iz lastnih sanj, vendar na noben način nisem želel izgubiti nje. Videl sem jih že, predvsem ženske, Sito, Mariam, sestre, kako me objokujejo. »Umrl je v spanju, lepa smrt, vendar žalostna, preveč žalostna za otroka, ki se bo spremenil v duha, duhovi na onem svetu se bodo obnašali do njega, kot se mi obnašamo do duhov na tem svetu, ubogi otrok …« Vse to bi izrekle nad mojim zasanjanim truplom, pulile bi si lase, izjokavale svojo notranjost, trebuhe in milino po očeh. Tožile bi, ker sem se z busom peljal predaleč, ker sem ostal, ko so se vrata že zaprla, obtoževale bi bombažno deklico, če bi vedele za njeno prošnjo, obsojale bi Ousmana, ker je hotel, da z vso to svetlobo v sebi postanem takšen kot vsi ostali otroci, obtoževale Kalifa, ker kljub prepovedi ni znal zajeziti teh obilnih sanj v meni, ki so me naganjale onstran … Tožile bi, čeprav bi vedele, da se razlite vode ne da več pobrati. Ko se voda enkrat razlije, nimaš več kaj. Roke in posode ostanejo prazne. Edino, kar ti ostane, je, da prosiš za nov dež …

TRETJE POGLAVJE

Pesem za Sankaro

Pripovedujte zgodbe

o ovenelih cvetnih listih,

ki so nenadoma ujele razpoloženje žgočega neba.

Naše kašče objokujejo zlo

tvojih nezanesljivih zalog,

tvoj prestol pogubno razočaranje

o razsežnostih

naše plapolajoče zastave

(Niyi Osundare, iz zbirke Zgovorno darilo)

.

Jutro je bilo prepihano, okna odprta in še vedno vonj po zajtrku. Kruh z maslom in marmelado, na vrhu skodelica mleka. Nekakšna nemška različica urejenosti, reda, natančnosti. Zjutraj moraš vedno nekaj položiti na želodec, ji je menda govoril. Deset let je delal v Nemčiji, na jugu Nemčije, in ji pred odhodom v šolo na mizi vedno puščal kruh z maslom in marmelado ter skodelico mlačnega mleka. Pripravljeno si je vtaknila v usta, bolj iz nuje kot iz česa drugega. Pravzaprav je bila posredi tudi naklonjenost, ki pa ji nista pustila, da bi se pretirano razrasla. Ko je s kosom kruha in torbo na rami tekla čez cesto, v šolo, jo je s pogledom spremljal skozi okno delavnice. Ni je poklical, ni ji pomahal, samo gledal in se smehljal. Tudi ona se ni ozrla v tisto smer, ni pomahala, nobenega znamenja, da ve, da jo gleda.

Tistega jutra niti nisem hotel vstati. Imel sem težke noge in težke roke, največja je bila glava. Hotel sem spati in se prebuditi v kakšen drug dan. Ko zunaj ne bo snežilo in veter ne bo poplesaval okoli dreves in ljudi. Zatiskal sem oči in samo ko se je obrnila, pogledal v njen hrbet. Do zadnjice mi ni neslo. V resnici sem vedel za vreme zunaj po senci, ki se ji je nabrala v izlivu hrbtenice. Vsako jutro je stala pred štedilnikom, v kuhinji, in si grela mleko. Včasih je vanj natresla žlico kakava, žlico kave, se sprehodila čez sredo stanovanja ter splezala na okensko polico. Domišljal sem si, da primerja oblake zunaj in moj speči obraz. »Danes ne bo nič s soncem,« je govorila v takšnem položaju. Potiho, kot bi me ne hotela zbuditi, pa vseeno, kot da morda slišim. V trenutku, ko je pogledala skozi okno, sem poiskal njeno mednožje, droben pas zlatih las, ki je štrlel iz spodnjic. Menda nisem mogel videti ničesar, gledal sem bolj po spominu. In ko se je od oblakov spet obrnila k meni, sem zamižal. Morala je videti sled odprtega očesa tik pred zaprtjem, ker je skočila s police, nič ni zadonelo, samo njene prsi so poskočile in prišle na obisk. Ulegla se mi je na obraz, noge mehko zadrla v sredo mojih, da se je oni začel prebujati, in se hihitala.

»Če ne vstaneš, ti bom namazala kruh z marmelado in pogrela mleko, če pa vstaneš, ti ga bom tudi namazala …«

Vstal sem, seveda sem vstal, še prej pa sem se moral znebiti njenega vonja. Prevrnil sem jo med zelene liste posteljnine in gledal pikapolonico, kako napenja prozorna krila, da bi vzletela. Menda so zmožne preleteti razdaljo Ljubljana−Pariz brez prestanka. Videl sem na Grundig televizorju, ki je osamljeno ležal na tleh. Prižgal sem ga samo zato, ker se mi je smilil ali pa sem se jaz smilil njemu in me je priklical. Kakorkoli, družila sva se, ko so pikapolonice preletavale nebo. Niso dosti zamahovale, bolj se je zdelo, da gredo z vetrom, njihova svilnata krilca naslonjena na rob neba. Pik se ni videlo, čeprav se v resnici tudi nisem oziral za njimi. Dokler sem lahko spremljal izbočeni trebušček pod svilnato prozornimi krilci, sem bil happy. In verjetno je bil happy tudi televizor, ki mi je kazal takšno nežno razkošje narave.

Odprl sem oko, samo eno, oprezno, tiho, če bi ga bilo potrebno ponovno zapreti. Drugega sem tiščal v temo tako močno, da so se vanj začeli risati zlati obroči. Prihajali so, se lovili in pršili. Kar nekaj krogov sem tako predelal, preden mi je eden naznanil, da mi ni potrebno tako intenzivno zatiskati očesa. Ker sem v stanovanju pravzaprav sam. Razen televizorja, rož, ki so stegovale svoje glave k oknom, umetnih rož na mizi, ki jim je bilo vseeno, kam se obračajo, brnenja hladilnika in črncev s fotografije Helen Levitt. Sloneli so ob smetnjaku s klobuki na glavi, z zloščenimi čevlji, morda na sobotno popoldne, ko so imeli prosto. Vanje je gledala črna mačka, oni so s kotički oči gledali vanjo in v prebujenega mene. Iskal sem sled pikapoloničinega preleta. Bila je tu, spala ob meni, nato pa se pretihotapila skozme, skozi zeleno posteljnino, stresla s krili in odletela. Celo skozi vrata ter pustila urin v straniščni školjki. Češ da me ne zbudi. Le kam se ji je tako mudilo? V Pariz in nazaj?

Morala sem leteti. Dobiva se v mestu, pri pošti. Ob 13. Pustila sem ti zajtrk. Poljub.

Ladybird.

Čakala me je natančno tam in natančno takrat, kot je pisalo na listku, ki ga je pustila na kuhinjskem pultu. Nanj je položila pomarančo, da ga morda ne bi odpihnilo. Držal sem jo v roki, ko sem se oblačil, ko sem jedel, odložil samo, ko sem si moral zavezati vezalke. In potem spet. Oba sva navadno zamujala, jaz uro, dve (ne, to nima nič opraviti z afriško cikličnostjo), tudi dan, dva, ona petnajst, dvajset minut. Toda drug z drugim sva bila točna. Ne bi sicer znal natančno pojasniti, zakaj. Stala je pred pošto, kot bi bila zarisana v veter in mene je nosil veter. V resnici sva oba prišla prezgodaj, ona še prej, kljub temu da je zjutraj, kot je pisalo, morala leteti. Morda mi je povedala, morda sem pozabil kam. Nikoli namreč še ni letela tako zgodaj, navadno se je razprostirala po postelji, bi ne bi, bi ne bi, si kuhala kavo z žlico kakava, hodila v spodnjicah iz enega konca na drugega, gledala skozi okno, se mi usedala na obraz, dvigala lase … In zdaj kar naenkrat bi …

Dolgo časa me ni videla, ko sem ji prihajal naproti. Igral sem se s pomarančo, jo metal v zrak in delal dolge korake. Če bi tekel, bi izgledalo preveč sentimentalno. Kot da sem v nekakšnem filmu z Whitney Houston ali kaj. Sploh pa niti ne bi mogel. Teči. Bil je čas kosila in avtobusna postaja pred pošto polna ljudi. Zagledal sem jo, ker so njeni lasje štrleli navzven. Potem veliko otroško čelo, velike sinje oči, dolg vrat, ustnic se ne spominjam, kako so izgledale takrat. Verjetno namazane z vazelinom. Zanjo sta obstajala dva prostora, kamor šminka ni šla. Kolo, torej nobenega make upa na ulici in ne v Narodni galeriji, kjer je delala. Praktično nikjer. Morda samo doma, ko me je z iztegnjenim rdečim falusom v roki lovila in sem bežal. Ne daleč sicer, ne za dolgo, toda vseeno bežal. Pred transformacijo, ki me je utegnila doleteti. Smejala se je, nekaj časa mahala z rokami, me potisnila na stol in začela. Resno črtati.

»Bolj ko boš pri miru, lepši boš. Potem se lahko pogledaš v ogledalo. Če hočeš, ti lahko …«

»Posodim še uhane, vem.«

Sedel sem pri miru, ker sem si na ta način dobil vstopnico za ogledovanje njene kože, čisto od blizu, z dihanjem, z vonjem, z lasmi in dekoltejem vred.

Vzela mi je pomarančo iz rok, jo potežkala, prevrnila v drugo roko, ker je šlo za levičarko, in mi šla z roko tja, kjer sem imel najraje. Imela je navado, da se je ob poljubu vedno dotaknila tudi obraza. Pravzaprav ne samo dotaknila. Vzela ga je v dlan, od las do brade, kot bi tehtala, kot bi ji morda utegnil uiti. Bil sem prizemljen in z veseljem kršil pravilo opravljanja intimnih stikov v javnosti. Seveda so gledali, nisi se mogel izogniti, toda nanje mislim šele zdaj, takrat nisem.

»Oprosti, da sem kar tako odšla. Si pojedel zajtrk?«

Prikimal sem, kot bi stal pred Sito in ne pred njo, ki je nosila angelsko žensko ime. Tisti, ki ne verujejo v oni svet …

»Ne vem ali je bila pomaranča tudi mišljena in sem jo prinesel s seboj, da te vprašam.«

Izrekla je besedo v svojem jeziku, ki je nisem razumel, mislim, da je bilo nekaj v zvezi z mojo glavo, češ da je peškasta, nekakšen sadež, in me iz nagnetene avtobusne postaje potegnila v zgradbo, ki so jo imenovali pošta. Vedel sem samo to, da je zunaj, na vrhu imela uro, na kateri sem se ob priložnosti vedno preverjal. Nosil sem jo sicer tudi na roki, vendar sem začenjal uživati v preverjanju časa na različnih koncih mesta. Vsaka je kazala drugače, od one, ki iz kulturnega doma rdeče štrli v nebo, do one na koncu ali začetku, odvisno od perspektive, na svetovljanovi cesti. Znotraj pošte je bilo hladno, skorajda tako kot zunaj, veliko stekla, uslužbenke z visokimi frizurami. Kupila sva nekaj telefonskih kartic po sto impulzov, ker s Francozi nikoli ne veš, in nasedla nad telefon. V mestu si komajda našel kakšno telefonsko škatlo ali sploh stacionarni telefon; vse je namreč delovalo samo še po logiki: s pticami si delimo nebo. Manija, za katero bi rekel, da ji nisem videl para, še v Burkini komajda.

V Francijo sva morala poklicati najprej Nicole in nato letalsko družbo, da mi spremeniva datum leta. Pozabil sem, seveda sem pozabil. Koprnel sem, da se vrnem domov, čeprav se moje potovanje še niti ni začelo in pozabil, da moram s koprnenjem tudi nekaj storiti. Odložil sem torej kapo, da bi kot mačka bolje slišal svojo starko, ona z angelskim imenom mi je popravila lase, da sem čutil, kako se ji potijo roke (zaradi Nicole ali zaradi letalske karte?), in dvignil slušalko. Pomaranča je zdaj ležala na mizi, ob telefonu, kot sadež, ki je padel daleč od drevesa.

Z Nicole res ni bilo nič posebnega. »Comment vas-tu? Oui, ça va, ça va très bien.« Vedel sem za njeno hišo in vrt sredi Pariza. Da je bila stevardesa v pokoju in da je imela v življenju več kot dva moška ter sinova. Mlajši, Guillaume, je treniral boks, starejši, Sebastiane, ni več hotel slišati zanjo. Za Nicole z luknjico med zobmi in vsak teden drugačno barvo las. Oklical jo je za gestapovko. Nisem je še videl, da bi mogel soditi, v resnici si niti nisem želel. Poklical sem, ker me je ona prosila. V hiši z vrtom je spala vsakič, ko si je zaželela Paris, Paris … Zakaj natančno je tja zahajala, ne bi vedel. Menda zaradi galerijskega dela ali podobnega. Nicole sem sprejemal kot znanko, ki jo moraš vsake toliko poklicati, ker nudi prenočišče tvojemu dekletu. Nisem markiral polja, to smo menda vedeli vsi prisotni.

Preden bi podal telefon, me je seveda morala opomniti na najin zadnji mednarodni pogovor. Lahko bi rekel, da sva bila znanca na daljavo. Drug o drugem sva vedela bore malo, čeprav še vedno preveč glede na to, da se nisva nikoli srečala. Ona je videla mojo fotografijo: šestindvajset let, nekje v Maliju, sedeč na molilni preprogi. V črnih leviskah in majici. Roke in dlake iz majice mi gledajo nekam v svet. Ne vem, zakaj je sploh bilo potrebno kazati?

»Zato ker mi je potem ona odprla svoj album fotografij,« je rekla. »Videla sem Nicole na Siciliji kot model, v kopalkah. Nicole pri dvaindvajsetih s polnim naročjem denarja. Iz ozadja odprta vrata balkona in sonce, ki reže prostor. Bil je poln denarja, je dejala, in se je hotela slikati z njim. Nicole v mlečnem kostimu na svoji prvi poroki. V roki ima šopek rož in iz las si čisti riž. Nicole in Sebastian na morju, oba zagorela, ravno iz vode … potem Nicole in njen drugi moški. Temen, krepak, z brčicami. Tako sem bila zaljubljena vanj … In kaj je šlo narobe? Morala je vzdihniti, kot je vzdihovala po telefonu … saj veš, življenje …«

Očitno me je vendarle zanimalo, sicer si ne bi zapomnil, sicer ne bi klical. Vsekakor je skušala biti prijazna. Imela je globok glas, ki so se mu poznala leta kajenja.

»Se spomniš … décision finale?«

Zasmejala se je, da je zahreščalo v telefon. Seveda nisem pozabil. Le kako bi pozabil čas volitev, ko se meje zaprejo in ne moreš ne sem ne tja. Ujet si, dokler ne pristaneš na vse poniževalne pogoje. Da ne boš oviral volitev, da boš primerno komentiral … Na listi pristranskih in za vlado ne povsem sprejemljivih ljudi, ki jih je potrebno konstantno nadzorovati, sem se znašel, prvič, ker kot lastnik radijske postaje nisem nosil kravate (in to mislim dobesedno), drugič, ker radijske postaje nisem uporabljal za pranje denarja, in tretjič, ker smo v rednem programu vrteli posnetke tistih nekaj ohranjenih (in še to poškodovanih) Sankarinih govorov. Nicole torej ni videla vseh brzostrelk, ki so me pričakale na letališču in zaradi katerih sem jo moral pustiti samo v Parizu še nadaljnji mesec. Nicole je na vsem tem videla samo norost. Ko so jo sosedje spraševali, ali je že prišel ali je že tu, se je samo smejala: »Oh, ljubezen mladih, pri njej ničesar ne razumeš …«

»Seveda se spomnim, vsega se spomnim …«

»Rekel si, da moraš govoriti z njo, da moraš sprejeti dokončno odločitev. Toda dokončne odločitve je sprejemal samo Hitler. Kot da si imel za seboj vagone Judov in ne veš, ali bi jih poslal ali ne. Takrat ti tega nisem omenila, ker si zvenel preveč, preveč …«

»Prestrašeno?«

»Ne prestrašeno, tudi ne patetično, ne vem … upam da nisi užaljen?«

»Ne, bilo je res napeto …«

Pogledal sem proti njej, ki je vprašujoče strmela v moj obraz, da iz njega razbere kakšen odtenek, jo nalahno pobožal po lakti in ji prikimal. Nicole je medtem morda prekrižala noge.

»In kako kaj Slovenija?«

Vse do zdaj še ni povprašala po njej ali kako Ljubljana, temveč kako Slovenija, kar je bil po svoje tudi že dosežek.

»V redu, tule stoji, ti jo podam …«

»Počakaj!«

Odkašljala se je, morda otresla cigareto v kristalen pepelnik. Tovrstne ženske sem si vedno predstavljal otresati cigarete v masiven pepelnik. Mislil sem si, da gleda skozi okno na vrt. Kdo ve, kakšen je bil tisti vrt. Nekaj prehojene trave, z železnimi stoli, mizo, vse prebarvano na belo. Nebo je moralo biti nizko spuščeno na travo. Le kakšno je bilo v Ljubljani?!

»Hotela sem ti reči, da pazi nanjo. Hotela sem samo … veš, ni dobro, da jo puščaš tako dolgo samo. Lepa je, prelepa, zato ti zna naenkrat odleteti.«

»Kot pikapolonica? Vem, Nicole, vse to vem …«

Ni se zmedla, čeprav so se ji menda tresle roke, čeprav se ji je menda treslo celotno telo. V takšnih situacijah je znala ostati mirna. Morda so jo utrdila leta letenja, morda ljubimci.

»In ti je vseeno?«

Menda sem že pozabil, o čem me sprašuje.

»Glede česa?«

»Glede nje?«

Ni bilo mišljeno grobo, morda samo nekoliko prenagljeno: »Zakaj je sama ne vprašaš, kako se počuti? Ti jo dam. Pozdravljena.«

In sploh je nadvse neolikano govoriti o nekom, ki je prisoten. To je bilo znano še meni … Tovrstne ženske so morale vse pomembne stvari izreči po telefonu, nikoli iz oči v oči. Nadele so si žametast glas, kadile, se božale po stegnih in dihale v telefonsko slušalko. Ni se mi zdelo vredno. Če česa ne vem, potem mi morda niti ni potrebno vedeti. Dokler me je božala, kot je božala živali, mačke, pse, želve, dokler mi je grela mleko, jemala moj obraz v roke in ga poljubljala, mi je bilo vseeno. Roke sem zatlačil v jakno in se oddaljil od prišepetovalk. Hlad je dihal iz sten. Visoke frizure uslužbenk so visele pod stropi. V steklu se je videlo odblesk ljudi. Ozrl sem se skozi okno, da bi videl prave. Čakali so na avtobuse, se vozili z njimi in izstopali. Nekje drugje, ne tu. Tu so vstopali. Pomaknil sem se bliže, da bi videl več neba. Njegov obraz je visel visoko zgoraj, čisto na vrhu, kot da se ne misli nikoli spustiti.

Štirinajsti oktober, 2005, prvi dan, posvečen Thomasu Sankari

10.−12. dopoldne: izjave ljudi na cesti o Sankari, z glasbeno opremo, izhodiščno vprašanje − ali še pomnite, da petnajstega oktobra praznujemo osemnajsto obletnico od padca revolucionarne vlade v Burkini …

13.−16. popoldne: novinarski kolegi v studiu s komentarji, če dobimo urednika Independenta, če ne, kogarkoli iz tam …

17. popoldne: Posnetek govora Thomasa Sankare ob obisku F. Mitteranda v Ouagadougou-ju, 17. novembra 1986. Samo boj lahko osvobodi naše ljudi …

… Dovolite mi, da nagovorim našega slavnega gosta gospoda Françoisa Mitteranda in njegovo soprogo Danielle Mitterand. Gospod predsednik! Ko ste, tega je že nekaj let, potovali tod mimo, se je ta dežela imenovala še Zgornja Volta. Od tedaj so se mnoge stvari spremenile in razglasili smo se za Burkino Faso …

Tistemu, na čigar vrata nikoli ne potrka, mimo njega ne potuje ali se pri njem ne ustavi lačen in žejen popotnik, pomeni to prekletstvo. Vendar nasprotno, in tako je v tem primeru, se je popotnik pri nas ustavil in potem ko so se po osvežujočem požirku vode moči povrnile, se je začel pogovor … Gospod predsednik! Težko je razlikovati med človekom − državnikom, kakršen ste, in med človekom samem po sebi. Vendar bi rad z vso vnemo zatrdil, da danes tukaj sprejemamo Françoisa Mitteranda − človeka. Prav zaradi tega vam vsak od tukaj zbranih po svoje izpričuje zadovoljstvo in veselje, da lahko pozdravi nekoga, ki je prišel, da bi videl in pričal o dobri veri in stvarnosti, da se nekje pod afriškim soncem − v Burkini Faso − nekaj dogaja.

Burkina Faso je gradbišče, gromozansko gradbišče. Čas nam sicer ni dopuščal, da bi obiskali in izrazili spoštovanje vsem tem številnim delavcem, ki vsak dan vztrajajo pri spreminjanju sveta. Spreminjanju te težavne, nerodovitne zemlje. Vendar pa zaradi uspehov, ki smo jih že dosegli, lahko trdimo, da naše udejstvovanje ni Sizifovo delo. V resnici je treba zlagati kamen na kamen, znova in znova. V teh razmerah je lahko Burkina Faso danes ponosna, da je odstotek šolajočih iz 10 % narasel na 22 %, za kar gre zahvala številnim šolam in razredom, ki smo jih z lastnimi rokami zgradili tukaj in zdaj. Uspelo nam je zgraditi številne jezove in majhne zbiralnike vode …

Prav tako smo s pogumom naših rok in z vero naših src v vsaki vasi zgradili zdravstvene domove. Z vztrajnostjo smo cepili na milijone otrok naše in sosednjih držav. Seznam bo dolg, vendar na žalost ne bo zadoščal, da bi predstavljal en sam korak našega velikega in ambicioznega programa. Torej lahko rečemo, da je pot dolga. Zelo dolga.

Gospod François Mitterand, ob vašem obisku v Burkini Faso je to stvarnost, za katero bi želeli, da jo spoznate. To je stvarnost, o kateri bi želeli, da govorite v Franciji in drugod. V hrušču borb, v kakofoniji agresij, je treba pravičnih, zdravorazumskih, prepričljivih pričevanj, ki govorijo o stvareh, kakršne so. In ob tem, izbirajoč vas za glasnika in interpreta, bi radi poudarili tudi neprestane borbe, ki spremljajo vašo politično kariero, vaše življenje nenazadnje …

Radi govorite, v nekaterih uporniških okoljih tudi z nekaj trme, o človekovih pravicah. Radi govorite, z jasnostjo, ki smo jo cenili, o dolgu. Radi govorite tudi o sodelovanju, o Tretjem svetu. To je dobro …

V Berri, francoski provinci, Vaše ime − Mitterand − pomeni, če se ne motim, nekaj takega kot »med dvema zemljama« ali pa morda »tistega, ki prebira zrnje«. V vsakem primeru človeka zdrave pameti. Zdrave pameti v odnosu do svojih ljudi, ki so zavezani zemlji, zemlji, ki nikoli ne laže. Ko gre za zrnje, ko gre za zemljo, smo mnenja, da sta konstantni vaša zvestoba samemu sebi in prizemljenost. Zato, ko govorimo o človekovih pravicah, temi, ki Vam je tako draga … Francija je, skupaj z ostalim svetom, angažirana v boju za mir in prav zato se ob današnjem srečanju spodobi, da se spomnimo, da drugi že toliko časa prezirajo ta Mir …

V takšnem stanju sem moral biti kar nekaj časa. V opazovanju mislim, ker sta me skorajda prestrašila. Prišepetovalka je očitno že zdavnaj odložila slušalko ali pa jo je odložila, ko ga je zagledala prihajati. Toda le s čim bi si prislužil biti pred Nicole? Če bi bil pozoren na odbleske v oknu, bi znal natančno opisati njuno srečanje. Morda bi videl, da je odložila slušalko in nekaj časa merila v moj tilnik. Pustila mi je, da si vzamem čas. Menda, da se privadim. »Sčasoma boš vzljubil to mesto,« je govorila, »samo dajta si čas. Drug drugemu.« »Toda mesto ni prazna kartonasta škatla, da bi se navadil na njegovo temo in tišino,« sem ugovarjal, »zapiranje oken zaradi prepiha, siljenje s copati, ko prideš na obisk, pitje kave petkrat na dan … kako se lahko navadiš na kaj takega?« »Oh, kako si klišejski,« je imela navado reči in obraz usmerila v tla. Potem ni rekla ničesar več. Dajanje časa je bila očitno nekakšna metoda, ki je nisem povsem razumel.

Če ne bi tako zavzeto gledal skozi ljudi, skozi buse, skozi nebo, bi morda opazil, da sta se nežno razveselila drug drugega, se nežno poljubila. Prišel je mimo, ko je dajala čas, morda tudi sebi, in seveda sta se morala poljubiti. Če bi bolje opazoval, bi moral videti, da je šlo zgolj za šobljenje ustnic, za približevanje teles. Malo sem in tja in obred je končan. Jasno, pozdravljanje te vrste je zahtevalo dolgoletno poznanstvo. V tem mestu in nasploh v vsakem mestu se namreč ne gre poljubljati z vsakim, kaj veš, kaj vse lahko stakneš! Če bi bil torej pozoren, bi lahko opazil, da ga je nalahno potegnila za rokav plašča. Skorajda tako, kot bi potegnila mene, le da jaz nisem nosil plašča. Človek je poskušal biti eleganten. Ko sta se mi približevala ali bolje, ko sta se približevala oknu, ob katerem sem stal, se je v njem morala zarisati senca. Toda kot že rečeno, v tistem trenutku nisem bil pozoren, vsaj ne na njiju. Če bi bil, bi videl njegov brezhibno izmit obraz, brezhibno srajco, morda celo manšetne gumbe pod brezhibnim plaščem, ki mi je prihajal naproti. Le kje si je našla takšnega učitelja francoščine?

Nalahno, vse sta počela nalahno, sta mi potrkala na hrbet. Pravzaprav je potrkala prišepetovalka, on je stal zraven in opazoval. Če bi zasledoval njuno gibanje že od samega začetka, če bi razumel dajanje časa, poljubljanje, rahel poteg v smeri okna, se morda ne bi zdrznil, kot sem se. Predvsem spričo razpirajočega se brezna njegovih oči. Sprva je bil morda nekoliko presenečen, ni vedel, da bo naletel nanjo na pošti, le kako naj bi vedel, potem je prešel v napad in meril od nog do glave. Za korak se je celo pomaknil nazaj, da bi laže premeril žrtev, ki je imela v rokah samo kos neba. Tišina med nami je rasla, kakor tropski gozd, prestopil sem se, bilo mi je nerodno spričo njegovega stegovanja. Njej so lasje plali v hladu, zdela se je nekam pogreznjena vase, potem je končno dvignila roke.

C’est Ousmane.

Brez označevalcev, samo poimensko. Naredila je zoprno napako, toda v afektu je očitno razmišljala v svojem jeziku.

Ne spominjam se, da bi se rokovala, moje so bile polne, njegove zaradi ravnotežja zatlačene v žepe brezhibnega plašča. Morda se je držal svilene podloge znotraj. Prišepetovalka je očitno pričakovala, da bova vse ostalo opravila sama. Da se bom spomnil njegovega imena, čeprav ga nisem poznal. Srečala sva se že na ulici, pred časom menda, brata v odtenku, moral sem opaziti njegovo brezhibnost, on mojo hojo po vetru, morala sva si prikimati in zdaj je bilo na mestu, da si razkrijeva še imena in dežele od koder prihajava. Skorajda bi se že spet zazrl skozi okno, jima obrnil hrbet, bolj njemu kot njej, ko je končno dregnil z rogom.

Tu est nouveau ici?

Ali je res tako očitno? In kako dolgo bo trajalo, da se prelevim v starega mačkona z zloščenimi čevlji in zapestnicami po rokah? Sicer pa ne bi natančno vedel, ker se menda res nisva rokovala.

»Ja, nov.«

Prikimal je in pogledal v tla. Prišepetovalka je zdaj gledala samo še v tla, nekaj časa v najina obraza, potem samo še v tla. Nisem razumel, čemu tolikšna umaknjenost, odkod otožnost … Molčal sem, ves ta čas sem molčal, da bi si dal čas … Dokler mi niso v glavo buhnili zvoki. Razkošni, valujoči zvoki ženskih pet znotraj prostora, odpiranje vrat, ustavljanje busov zunaj, prižiganje zelene na semaforjih … Začutil sem silovito potrebo, da se je dotaknem, da se zakopljem v njene lase, v njen vrat, poniknem z roko pod bundo in še globlje pod vijolično bluzo, na topel, gladek, kačasto razpotegnjen hrbet. Ozrl sem se od okna proti njej, ki res ni bila sama. Slušalka je bila odložena, pomaranča je še vedno ležala tam. Nenavadno, da se je njeno okroglo telo uspelo obdržati na mizi. Moški ob njej ji je nalahno stiskal dlan, nista se poljubljala, nič takega. Očitno sta ravno zadela drug ob drugega. Nekaj mu je razlagala in on ji je prijazno odkimaval. Bil je eleganten, temnopolt, na kratko ostrižen, v dolgem plašču, z usnjeno torbo, ki jo je prelagal iz ene roke v drugo. Menda sva se že srečala na ulici, mimogrede, brez imen, samo z naklonom glave.

Naredil sem nekaj korakov od okna, globoko vdihnil, zajel še več zvokov, zdaj, ko so bili spet tu. Roka je samodejno pobožala njen hrbet. Nalahno se je odzvala, dvignila obraz, da se mi je zazdela visoka, skoraj tako kot nebo zunaj in naju predstavila.

»Seydou, predstavljam Ousmana … Ousmane, voilà Seydou …«

»Pozdravljen …«

Podala sva si roke … le kje sem našel tiste zapestnice …?

Govorila je, da ima rajši ženske kot moške. Glede prijateljstev. Ker moški menda ne zmorejo. Ali pa je šlo samo za krinko, ki se sicer na dolgi rok ne bi izšla. Toda moje bivanje ob njej nikoli ni bilo posebej dolgo. Videval sem ženske in moške obraze, enakovredno. Če je na obisk sicer prišla ženska, je navadno prišla sama, če je prišel moški, je bila z njim skorajda vedno še ženska. Težko bi rekel, kje je tičal vzrok. Zelo redko se je zgodilo, da bi k njej prišla dva moška, v paru. »Navsezadnje menda tudi s parom, niti s takšnim parom, ni bilo mogoče sklepati prijateljstev. Intimnih, kristalno čistih prijateljstev,« je govorila.

Toda v mojem času ob njej moški niti niso prihajali. Srečevanje na cesti, na pošti, v restavraciji, to že, vendar redko doma. Nisem bil prepričan, da okoli tega karkoli razumem. Čemu sploh pojasnjevati? Pridejo ali pa ne pridejo, c’est fini. Glede na dolgovezni uvod, mislim, da je šlo za obrnjeno situacijo: več moških kot žensk in niti ne v smislu prijateljstev. Ko sem se pojavil, so se razbežali, ko sem odšel, so se spet pojavili. »Oddaljenost namreč ni bližina in … sploh, lepo te prosim, Afričan, kaj pa boš z njim? Kje pa bo našel denar za letalsko karto, saj so vendar lač-

ni … in tudi če ga najde, samo z umazanimi posli … To ne more biti!« Predstavljal sem si jo, kako jim jemlje rože iz rok, jim naliva vino, nalahno sklanja glavo, pogleduje k rožam, k njim in spet nazaj, toda … Počakala je toliko, da so se rože posušile, jih zavrgla, pomila vazo, natočila svežo vodo, začasno trgala veje grmov v okolici, dokler niso spet prišli in seveda prinesli svežih. »Kot bi bila obdana v nekakšen ovoj,« mi je govorila, »zavita v porodno posteljico. Pripovedujejo mi, poslušam, če so tihi, govorim jaz, toda niti z iglo ne bi mogli prebosti te posteljice, pa čeprav je iz sluzi, iz vode …«

»Misliš, da zaradi ljubezni do tebe?«

Pri tem vprašanju je glavo navadno nekoliko nagnila, čisto malo, skorajda neopazno. Sovražil sem tovrstne notranje monologe, ki si jih je zadajala. Le koga je preizkušala? Mene, sebe ali onega četrtega, petega … V tovrstnih situacijah sem se poskušal postaviti na njeno raven, kot se reče, in igrati igro vetrolovcev.

»Katere ljubezni?«

V tistem trenutku nisem bil prepričan, da me je slišala ali sploh zaznala, da ji odgovarjam.

»Ljubezni iz daljave …«

»Toda midva sva se že srečala …«

Občutek je bil, da ne gleda vame, temveč skozme, kot da ne bi bil prisoten.

»Ljubezni, ki nastaja v medprostoru. Ti večinoma tam in jaz večinoma tu, vmes pa Italija, Sicilija, Tunizija, Alžirija, Mali …«

Dodal bi, da je Sicilija tudi Italija, vendar zdaj nisem bil več prepričan, da gre samo za monolog. Hotela je nekaj konkretnega, hotela se je še enkrat in na novo pogovoriti o najinem ločenem času.

»Najlepša se ti zdim, ko spim, jem, v kopalnici … ko skratka ne govorim. Zdaj že nisem lepa ali pač?«

Moral sem nekaj reči, njene roke so bile stegnjene proti meni. Sedela je na postelji, kot bi bila čoln in vse naokoli morje.

»Enaka si tu ali tam, samo da se mi zdiš tu včasih še bolj oddaljena.«

Skremžila se je, spustila roke in se vrgla nazaj na posteljo, vse hkrati. Njen glas je zašel pod strop, postal odmevajoč.

»Govorim o tem, da najin odnos zahteva več toplote, bližine, krvi, če hočeš … da to ustvarjanje tretjega prostora ne vodi nikamor.«

Zdelo se mi je, da moram nekaj početi, zato sem stopil do hladilnika, s pogledom oplazil sliko sklanjajočega se gospoda, pritrjeno nanj. Znotraj je zažarela luč. Počasi sem šel k njej, že prej sem se odločil, da hočem mleko. Brez kave, brez kakava, samo toplo mleko. Vedel sem, da čaka na vsak moj gib. Da me iz ležečega položaja ne vidi povsem, da pa vendarle čaka.

Vse sem delal s počasnimi gibi, še mleko se je grelo počasi.

»Ousmane, tebi govorim.«

Pomislil sem, da ima tukajšnje mleko v sebi nekaj modrega, verjetno vodo. Očitno so se ušteli, voda naj bi bila prozorna. Iz embalaže sem odčital odstotek maščobe − 3,5. Vse je moralo biti izmerjeno, pretehtano, še ljubezen iz daljave ali pa posebej ljubezen iz daljave. V prvi vrsti predvsem stane in končno nimaš toliko od nje, so ji morali govoriti. Mleko je začelo vzhajati, pa sem se vseeno obrnil proti njej. Stavek verjetno ni bil dramaturško utemeljen, vendar je priplaval na dan in ko je bil že tu, se ni dalo več …

»Ni ti treba biti takšna Penelopa …«

Vedel sem, da sem jo presekal po sredini, toda z nečim se mi je vendarle morala odkupiti za šopke rož, ki so pristajali v njeni vazi, za moške obiskovalce, ki so prihajali, ko me ni bilo, in ki niso prihajali, ko sem bil. Skuhal bi jim odlično kavo, celo kosilo, solato morda. Sprejel bi rože, se zahvalil zanje, nalil vodo v vazo, postavil na mizo, njih posadil na kavč in skupaj bi opazovali čudo narave. »Res prelep šopek, v njenem imenu se vam zahvaljujem. Trenutno je morala nekam leteti, toda ko se vrne, ji bom sporo-čil … Vaše ime …«

Vsaka polovica njenega telesa je padla na svojo stran, čeprav ni rekla ničesar. Slišal sem mehko padanje na blazine, na prevleko, brez zvokov … morda pa je šlo samo za ulivanje krvi iz notranjosti trebuha. Morda je pričakovala, da bom iz žepa kot revolver potegnil enega izmed Sitinih stavkov: sol ne pripoveduje, da je slana in tako tudi ljubezen ne pripoveduje o sebi, da je sladka, sladkejša … ali pa da se bom polastil njene metode − dajanja času čas, toda čakajoča, čakajoča Penelopa, ki Odiseju ne pride naproti, ki ga niti ne sprejme, ko prispe, temveč ga postavlja pred številne preizkušnje … Penelopa kot matica, kot dom, kot toplota, kot varnost, sladka kot nutella, da bi si jo namazal na kruh …

Mleko je zavrelo in se spustilo na štedilnik. Zasmrdelo je po zažganem. Odvrnil sem se od nje, vendar ravno še toliko, da sem ujel skok iz postelje. Noge so se v hipu spustile na tla, skupaj s hrbtenico in zadnjico.

»Nisva še končala, ne misli, da sva končala …«

V kopalnici je odprla vodo in jo pustila teči … Lotil sem se prismojenega mleka …

V najinem (moram začeti govoriti v dvojini, ker to postaja zgodba o dvojini) ločenem času so me nekateri proglasili za norega. Vozil sem se na motorjih, v avtomobilih, pozno zvečer, navsezgodaj zjutraj, da so kazali s prstom in govorili, tale, tale ni pri sebi … in verjetno res nisem bil. Del mene je ostajal v prahu, ki se je vlekel za drvečim vozilom, del je ostal pri njej, del pri Siti, del pri Kalifu, torej res nisem mogel biti sklenjena celota. Če niso bili avtomobili in motorji, je bil radio in leni uslužbenci. Na delo so prihajali, kot da gredo na tržnico. Nepripravljeni, s povoženimi glasovi, šumečimi kasetami, spet drugič so govorili, da Lucky Dubey prihaja z Jamajke. Potem sem prišel nadnje, nekatere odstranil, druge obdržal, dokler nismo ustvarili vsaj približne forme. In šele takrat so me starke v resnici začele božati. Zbrale so se, ko sem z eno nogo visel iz motorja ter čakal na hitro kosilo, pečen krompir. Dvigale so roke in skorajda pele. Pustil sem jim, ni bilo drugega.

Mislil sem si, da me ljubkujejo delno zaradi radijskega programa delno zaradi nečesa, kar mi bo ostalo neznanka, verjetno pa je imela prste vmes tudi Sita, toda le kako bi bilo, če bi vedele, da sredi belega dne, sredi zleknjenega časa, ko glasba teče, ko ljudje drvijo mimo, ko se sonce dviguje, sedim v pisarni in prebiram Sankara Compaoré et la révolution burkinabé? Verjetno bi se zdrznile in me poskušale posvariti: »Varuj se Ousmane, varuj se … že ti Sankarini govori na radiu te bodo ugonobili, ne drezaj v osje gnezdo, ko ose spijo.« Vedel sem, da imena pikastega ne bodo izgovorile, za nobeno ceno. Sankarinega že, njegovega pa ne … »Sankara je bil dober človek, vendar slab politik in celo slab mož, ki ponoči ni spal ob svoji ženi, temveč na ležalniku. Le zakaj, le zakaj …?« Pri tem so roke dvigale k nebu in mežikale v sonce. Rute so jim padale iz glav na ramena … »Ne pusti, da te duh umrlega prevzame … Če bi bilo možno obujati mrtve, bi bil prvi med njimi Sankara, toda vseeno ne pusti, da se njegov duh usede vate …« Poleg tega je bilo Sankarino ime vedno povezano z grozo. Morda jim je v ušesih še vedno šumela tišina iz dne, ko so ga umorili. Nacionalni radio je prekinil redni program in razglasil konec Sankarine vlade, nadomestila ga je Front Populaire. Potem je igrala nacionalna himna, ljudje, tudi otroci, tudi dojenčki, so zadrževali dih. Govorilo se je, da so njegovo truplo in trupla njegovih sotrpinov vrgli prašičem. Le kaj so delale starke, medtem ko so prašiči žvečili njegovo drobovje? Njihove roke so morale biti spuščene, stisnjene k prsim. V Sankari v resnici niso videle politika, temveč šarmantnega govorca, glasbenika, ljubitelja motorjev, potencialnega ljubimca, ki je nosil rdečo baretko postrani, celo preveč postrani … Toda v tistem času se še niso pokrivale z rutami, v tistem času so jim prsi še štrlele v nebo.

Moral sem pozabiti na starke, celo na krompir. Razbežale so se, ne da bi opazil. Drobna deklica mi je verjetno že lep čas molela v žakljevinast papir zavite pečene kose. Pozabil sem celo prositi Madame, da mi doda nekaj več popra. Rdečega, paradižnikovo rdečega, kot njeno krilo. Starke so se morale razbežati zaradi nje. Verjetno se je pripeljala, ko sem mislil na nekaj čisto drugega. Morda na Sankarino ženo Mariam, ko je iskala potne liste. Zase in za dečka. Nekega popoldneva ji je dejal, naj ga nikar ne čakajo, niti za večerjo, da naj celo odpotujejo za nekaj dni, čim dlje … Vse to mirno, brez tresljajev v glasu, zato je poiskala potne liste. Nekaj se je imelo zgoditi in Sankara je natančno vedel kaj …

Avtomobil je pustila na drugi strani ceste. Bel BMW z zatemnjenimi okni. Otroci so se zbrali naokoli in gledali vanj. Nosila je nizke pete, velik, čist obraz, lasje speti v figo. Krilo je še vedno kazalo lepo postavo. Padla mi je v oči sredi zleknjenega časa in deklica je držala krompir. Madame je morala pogledovati od mene k njej v rdečem krilu, dokler se njen pogled ni ustavil v eni sami točki. Prišla je do tja, kamor se je namenila. Za trenutek je zastala, s pogledom poskušala pozdraviti čim več prisotnih, še posebej motor ali pa se mi je tako samo zdelo.

»Allah ka tilé hêrê …«

Odgovarjala je samo Madame, podjetnica. Očitno nisem bil edini, ki se mu je prizor z neznanko zdel nenavaden. Starke so morale gledati izza vogalov, otroci izpod čela. Morda je bila kriva kombinacija evropskega krila in pozdrava v domačem jeziku, morda so jo celo prepoznali … Končno je bolj meni kot Madame pomolila kovanec.

»Krompir, samo sladek krompir, brez popra,« v francoščini.

Starke naokoli so morale misliti, da si plačujeva usluge. Madame je bila že prepričana v mojo norost. Hoditi naokoli s takšnimi ženskami pomeni biti toliko kot nor. Sredi belega dne, sredi razpotegnjenega časa nosijo hlače, celo kratke hlače, nepokrite, v petah … njihova koža na soncu dobi barvo palmovega olja. Ne, Sankara se res nikoli ne bi spustil v kaj takšnega, on sploh ni mislil na te stvari …

Vzel sem ji denar iz rok in ga pomolil pred obraz krompirjeve deklice. Samo tako sem se lahko srečal z Mariam Sankara …

Petnajsti oktober, 2005, drugi dan posvečen Thomasu Sankari

Najprej naj se zahvalim vsem sodelavcem, ki kljub grožnjam še vedno vztrajate z menoj. Brzostrelk ne bom nastavljal pred radio, mislim, da je dovolj, da se borimo s Sankarinim glasom. Torej, danes se čisto zares in še enkrat zavihtimo na konja.

7.−12. dopoldne: odpremo eter, da gredo (vsi!) telefonski klici v javnost, tudi s strani ministrstva.

13.−16. popoldne: novinarski kolegi v studiu. (Joe, Kady ti v odmoru prinese posnetek govora iz Adis Abebe. Še enkrat si ga oglej v moji pisarni, sicer pa imaš vse označeno in ti ne bo težko razumeti, kam merim …)

17. popoldne: Posnetek govora Thomasa Sankare ob obisku F. Mitteranda v Ouagadougouju, 17. novembra 1986. Samo boj lahko osvobodi naše ljudi …

… Najprej gre tu za Palestino. Za tamkajšnje ljudi, moške in ženske, ki vedno bolj tavajo, preganjani od sionizma. Moške in ženske, ki so prisiljeni iskati pribežališč, moške in ženske, ki jim je noč ena sama mora in dan ena sama toča granat.

Mir je ravno tako Nikaragva. Sami ste ji, v enem svojih govorov, z vso odločnostjo izrazili podporo in se zavzeli proti miniranju tamkajšnjega pristanišča … Sami ste, ob Vaših mnogih srečanjih s poveljnikom Ortego, izrazili pomilovanje teh ljudi, katerih trpljenja ni videti konca in ki morajo v nedogled prestajati dejanja barbarov, ki niti ne prihajajo od tako daleč, saj so sami iz Nikaragve, a so pod strašnim pritiskom drugih.

Mir sta tudi Iran in Irak. Zapleteni, nerazumljivi bratomorni boji, pri katerih človek zaradi množice spopadov ne ve, na katero stran sodi kdo od vojskujočih. Ampak kako bi lahko spregledali, da rožljajoče orožje pomeni smrtno grožnjo in žalost ženskam, otrokom, ostarelim; orožje, ki ga vsakodnevno dovažajo tisti, ki se naslajajo ob krvi drugih in ki vpijejo od veselja, ko železo ubija in ogenj požiga.

Mir v svetu je prav tako to (iz)mučeno področje južne Afrike. Kot da bi po čistem naključju prav tam izbrali nezdružljive elemente v nepopisno zmedo in nenehne spore, ki so iz dneva v dan številčnejši in vedno večji … da se je potrebno boriti zoper ureditev, ki se je morajo civilizirani ljudje, in mednje štejemo tudi Francijo, lotiti z vso dolžnostjo sistematičnega boja; da obstajajo ekonomske sankcije, politični in diplomatski ukrepi, nenazadnje tudi odprt vojaški poseg proti rasizmu, apartheidu v Južni Afriki.

Znotraj tega konteksta, gospod François Mitterand, nismo mogli razumeti, kako lahko banditi, kot je Jonas Savimbi; kako lahko morilci kot Pieter Botha brezskrbno prepotujejo čudovito in neomadeževano Francijo. Oskrunili so jo, s svojimi rokami, s svojimi nogami, prekritimi s krvjo, so jo oskrunili. In tisti, ki so jim dovolili to početje, bodo nosili vso odgovornost zanj; tukaj in povsod, danes in za zmeraj. Vemo, da so se okrog tega vprašanja razplamtele mnoge debate in poznamo stališča tako enih kot drugih. Vendar smo konec koncev neizmerno žalostni …

Mir v svetu predstavlja tudi Zahodna Sahara (Maroko), kjer ne razumemo, kako se ljudje, kljub vztrajnemu udejstvovanju opozicije, še niso odločili za samoodločanje. Mir je prav tako v tej regiji Libija; bombardirana, porušena in še posebej z nepotrebnim prelivanjem krvi …

Mir je tudi Čad. Čad, kjer se gradnja in rušenje izmenjujeta. Čad, kjer se vojaške operacije in pohodi kar vrstijo. Čad ne bo nikoli našel miru, sreče in posledično razvoja, dokler sami ljudje ne bodo imeli možnosti izbrati poti in načina izgradnje nacionalnosti.

Vsem tem viharnim območjem in mnogim drugim so, gospod predsednik, o tem sem prepričan, Vaša prizadevanja lahko v zelo veliko pomoč, prav zaradi pomembnosti države, ki jo zastopate, in njenega posrednega ali neposrednega udejstvovanja na teh območjih. Rad bi Vam zagotovil, da bo Burkina Faso priskočila na pomoč vsem, ki bodo to od nje zahtevali, kajti boj, ki smo ga izbrali, nas spominja na Francijo leta 1789 …

Gospod predsednik, še zmeraj bi se rad na Vas obračal kot na človeka. Veliko govorite, pogosto o dolgu, o razvoju naših držav, o težavah, s katerimi se srečujemo na mednarodnem prizorišču kot je srečanje Sedmerice v Tokiu. Tam boste morali braniti tudi našo stvar, za kar smo Vam hvaležni. Pozivamo Vas, da to počnete še naprej, saj smo prav zdaj žrtve napak, ki jih je povzročila nedoslednost drugih.

Nekateri bi radi, da plačamo dvojno ceno za dejanja, za katera si nismo prizadevali. Niti malo nismo odgovorni za posojila in zadolževanje, ki so se zgodili v preteklosti. Svetovali so nam jih in jih odobrili pod pogoji, ki jih niti prav ne poznamo. Vemo samo, da se moramo zdaj uklanjati in klečeplaziti. Vendar naših težav nikoli ne bodo rešile obljube, prošnje, rotenja in govori.

Po drugi strani pa imajo ti zastoji lahko za posledico tudi izgubo volje tistih, ki se morajo boriti za osvoboditev izpod nadvlade. Sami ste na mnogih straneh razmišljanj, s katerimi ste obogatili francosko književnost, zapisali, da vsak zapornik teži k svobodi, da samo borba osvobodi.

Skupaj, složno, lahko zapremo pot izkoriščanja; skupaj, složno, Vi od tam in Mi od tukaj, lahko nastopimo proti utrdbam bogastva. Noben oltar, nobena vera, nobena sveta knjiga, ne Koran, ne Biblija, ne druge, ne bodo spravile bogatega in revnega, izkoriščevalca in izkoriščanega. In če bi Jezus sam pograbil bič in jih nagnal iz svojega templja, bi bilo to samo zato, ker je to edini jezik, ki ga razumejo …

Mariam Sankara od smrti svojega moža v resnici ni prestopila praga Burkine. Potem ko je našla potne liste, se je zatekla k Rawlingsu, v Gano, kasneje v Kongo, šele nazadnje v Francijo. Seveda je ravnala premišljeno, ničesar se ji ni bi dalo očitati. Že tedaj, ko je njen mož, šarmanten, v uniformi, s postrani baretko, množicam razlagal osnove marksizma, je ona vodila eno izmed nacionalnih bank. Vsako jutro je preskrbela otroka, oblekla, nahranila, uredila še sebe, Sankara je že zdavnaj poniknil … Res je bilo, da je ponoči spal na ležalniku, toda ne, ker bi se želel izogniti zakonskim dolžnostim, temveč ker je moral voditi državo. Vse je slonelo na njem. »Ne morem si privoščiti, da bi spal pet, šest ur na dan, ne morem, preveč stvari moram,« je govoril …

Njen glas je bil globok (od tu sem ji verjetno nadel rdeče krilo) in počasen. Nisem mogel drugače, kot da sem si jo predstavljal urejeno. Tudi ko je izvedela, kako in kdaj so ga odstranili, je menda ostala mirna. Nobenih solza, nobene histerije. Pustila se je prepričati, da odide tja, kjer je varnejše. Mislil sem si, da se tudi po stanovanju sprehaja lepo oblečena, tudi ko se pogovarja po telefonu. Še medtem ko je govorila: »Zgodilo se je kot v sanjah, z nastopom mandata, kot da živim z drugim človekom … nismo več jedli skupaj, nismo več spali skupaj, sinova sta ga komaj videla,« v njenem glasu ni bilo tresljajev. Globoko, počasi, elegantno.

Njeno kasnejše življenje za dokumentarni film o Sankarovi vladi naj ne bi bilo toliko pomembno, čeprav me je zanimalo predvsem to. Sama samcata je vzgojila sinova, ustanovila podjetje, potovala, se izobraževala, hodila po stanovanju v jopici in visokih petah. Spraševal sem se, ali je kdaj kljub stoični zaobljubi, da se ne vrne, dokler zločin nasproti njenemu možu in njeni družini ne bo obsojen, mislila na povratek brez razloga, samo da bi se sredi belega dne, sredi razpotegnjenega časa, ustavila in stekla čez cesto na sladek krompir? Toda kot že rečeno, njeno življenje po moževi smrti naj ne bi bilo bistveno za dokumentarni film, čeprav je dokumentarni film potreboval predvsem njo. Bila je skorajda edina preživela, če ne štejem hodečih mrtvecev, ki so se prislinili na oblast z njegovim umorom. Z njimi je morda preživel več časa kot z njo, predvsem v zadnjih letih. Stali so mu ob boku, ko je na letališču pozdravljal Mitteranda (nihče ne reže s svojimi besedami kot ta človek, je menda izjavil), sedeli za isto skledo, se smejali, slikali … Nikakršnega dvoma ni, da je bila Mariam edina preživela, od tistih, ki so bili Sankari najbliže. Oni v pikasti kravati, s katerim sta skupaj odraščala in je Sankara zanj celo skrbel, je stal na drugem bregu in zavračal moje prošnje za srečanje. Moral je slišati za revolucionarne govore, ki smo jih spuščali v eter, moral je prejemati tudi poročila o nemoralnem obnašanju nekega radia, vendar nam je pustil, da se poigramo z namišljeno svobodo. »Majhne ribe ne jedo velikih,« bi rekla Sita.

Siti nisem ničesar omenil glede dokumentarca, ničesar, niti scenarija. Pisal sem ga sredi belega dne, zaklenjen v pisarno in tja sem ji tako ali tako prepovedal hoditi. O meni je sicer morala slišati marsikaj. Da na radiu sestavljam bombo za razstrelitev predsednika, da se dnevno ljubim tudi s po desetimi belkami, da se zadevam z mamili (saj niti po stopnicah ne zna hoditi normalno, preskakuje kot žaba, divjak, čisti divjak, so govorili), toda ničesar o Sankari. Le kaj naj bi imel z njim? Umrl je, ko mi je bilo dvanajst, trinajst let. Spominjal naj bi se samo nekega popoldneva, himne, ki se je razlegla okoli hiše, za teden ukinjenega pouka, pa še tega ne … Toda spominjam se predvsem tišine, težke, goste tišine, padajoče na ljudi, na živali, celo drevesa … naše mesto je bilo podobno preganjani zveri, ki pozorno prisluškuje skrivnostni tišini in ne ve, kam bi se obrnila. Spominjam se gromozanskih, pobritih vojakov, z gromozanskimi puškami, ki so ponoči napolnili mesto … Spominjam se, da so odrasli potrebovali teden dni, preden so dojeli, da ne gre za šalo, temveč, da ga v resnici ni več. Potem je Mariam našla potne liste in se odpeljala k Rawlingsu. Nastopila je doba onega v pikasti kravati. Drevesa so spet zapela, ptiči so spet oživeli, ljudje so začeli pozabljati, toda pri meni tišina ni nikoli poniknila …

Ker je bilo nekomu v družini vendarle potrebno povedati za dokumentarec, za bližnje srečanje z Mariam, sem si izbral očeta. Nočem reči, da sem v teh stvareh potreboval moški pogovor, toda Sito bi preveč skrbelo, morda bi me celo rotila in sploh sem si pogovor z očetom že vnaprej predstavljal, z roko na mojem ramenu. Da ga nič ne preseneča, da me že dolgo opazuje in je slutil, toda preden preidem v napad, si moram priskrbeti orožje, odvetnika, opraviti nekaj klicev, poskrbeti za vizo … Očitno mu je legionarstvo zlezlo pod kožo, treba je biti v stalni pripravljenosti, vedno na preži … Preden mi je spustil roko z ramena, je moral še pripomniti, naj pomislim na družino, na »nas«, posebej na Sito. Nanjo sem pomislil že pred njegovo omembo in tudi na ono drugo, v onstranstvu, ki je dajala mero najinemu času. Morda ne tako elegantno kot Mariam, morda ne v petah po stanovanju, toda vseeno občutek, da mi čas teče in da ga moram obrniti sebi v prid.

Nadaljevanje Sankarinega govora ob Mitterandovem obisku v Ouagadougouju, ki bi moral slediti v rednem programu šestnajstega oktobra 2005 … Kljub temu da so nas prekinili, si Mariamin telefonski klic iz Francije lahko štejemo v čast …

Gospod predsednik, govoreč o sodelovanju Francije in Tretjega sveta, natančneje Francije in Burkine Faso, bi rad poudaril, da odprtih rok sprejemamo vsakogar, ki prihaja k nam z željo, da bi prispeval svoj delež pri gradnji na tem velikem gradbišču Burkine Faso … Ne prosimo pomoči, ki bi naša naroda oddaljila − to bi bila zgodovinska obsodba. Ne prosimo, da bi se kvazi-Francozi spajdašili z našimi uradniki in bi se čez nekaj let francosko javno mnenje, zaradi novic v tisku, obrnilo proti pomoči, ki sploh ne bi bila pomoč, temveč ponižanje in trpljenje za ljudi.

… Treba je torej reči, da je krivda obojestranska. V naši Pesmi zmage, v naši himni, imenujemo tiste, ki morajo prevzeti vso odgovornost v Afriki, javni uslužbenci. Kajti podložni gospodarjem so izvrševali dolžnosti, ne da bi poznali pravila in zakone, ki so uperjeni proti lastnemu ljudstvu.

Gospod predsednik, na nekaterih mestih ste poudarili, da francoska pomoč upada. In da se na žalost, ste dodali, ta pomoč umika ambicijam francoske vlade, ki so presegle že vse meje. Oprostite, a tako ste rekli in ob tem poudarili, da bodo največ koristi od tega imeli kapitalisti … Stvar ni povsem iz trte zvita. Resnično bi od tega imeli največ kapitalisti in pripravljeni smo na skupen boj proti njim …

Gospod predsednik, v naglici bi Vas radi pozvali, da poveste svoje mnenje o teh nekaj urah, ki ste jih preživeli pri nas. Da nam poveste, kaj Vam pomeni to potovanje, ki se končuje tukaj v Burkini Faso. V šestih dneh boste obhodili dobršen del Afrike, sedmi dan boste počivali.

Radi bi namenili misli vsem tistim, ki si v Franciji odkritosrčno prizadevajo za zbliževanje ljudi, ki živijo vsak sebi, kot na primer Afričanov, tistih v Burkini Faso recimo, in Francozov, pogumnih in jasnih vrednot. Radi bi se spomnili in namenili svoje misli vsem tistim izmed Vas, ki jim telesa in srca zaznamuje Črnost, Tujost, kajti izpostavljeni so barbarskim dejanjem brez kančka človeškega dostojanstva.

Vemo, da mnogi Francozi, ki to dogajanje spremljajo, ob njem trpijo. Sami ste govorili o tem v enem svojih govorov, ko ste jasno povedali, kaj si mislite o izgonu naših malijskih bratov. Čutimo se prizadete zaradi njihovega izgona, a hkrati hvaležne, da sami niste sodelovali pri teh odločitvah in dejanjih. Emigranti v Franciji v svojem prizadevanju po srečnem življenju dodajajo in prispevajo k njenemu razvoju, tudi v dobro Francozov. V dobro Francije, ki je zmeraj sprejemala borce za svobodo iz drugih držav.

… Vendar pa je potrebno pripomniti, da kljub temu, da vse te nevladne organizacije ne pomenijo redne prisotnosti pomoči, da so nekatere izmed njih namenjene zgolj in samo ustvarjanju dobička. Kljub vsemu pa nam mnoge pomagajo pri spoznavanju Francije in Francozov. Tudi o tem razmišljamo …

Vsako leto, skorajda ritualno in z metronomsko natančnostjo, odhajate v Salutre. Neprestano se vračate tja in opazujoč ta ponavljajoča se potovanja, smo se zavedli, da je potreben »veter v prizadevanju, počitek v prijateljstvu in skladnost v duši«. Tudi to ste zapisali Vi. Pri Vas sem si sposodil …

Zato bi Vas rad pozval, gospod predsednik, cenjena prva dama, dame in gospodje, da nazdravimo prijateljstvu med Francozi in ljudmi Burkine Faso. Nazdravimo skupnemu boju zoper vse, ki nas tukaj, v Franciji in drugod izkoriščajo in teptajo. Pijmo na zmago pravičnih namenov, na zmago vseobsegajoče svobode, na zmago največje vseh sreč …

ČETRTO POGLAVJE

Pariz

Posvečeno Djibril Diop Mambetyju,

za njegove pariške nočne pohode.

(Wasis Diop, iz albuma No Sant)

.

Težko bi rekel, kaj natančno je počela ona v najinem ločenem času. Na vsak način je vstajala pozno, če ji ni bilo potrebno vstati zgodaj. Odpirala okna, sedela na njih, zalivala rože, grizla jabolka. Zjutraj je imela najraje sadje in mleko z žlico kave in žlico kakava. Več od tega pravzaprav nisem vedel. Nadaljevanje dneva je bilo odvisno od vremena. V Evropi je menda vse odvisno od vremena. Če je padal dež, je pustila kolo doma. Toda včasih je začel padati sredi dneva in takrat ga je potiskala pred seboj. Dežnika nikoli ni nosila, tudi ure ne. »Saj nisem iz sladkorja,« je govorila. »Biti iz sladkorja …« besede sem obračal in lizal v ustih. Težko sem si predstavljal, da bi bil ta izraz lahko značilen za Afriko, sladkor in dež, tega namreč res ni na pretek. »Kaj pa ura, kaj pa čas,« sem spraševal. »Ne potrebujem, edino kar moram vedeti, je čas prihoda, odhodi so vedno relativni.« Toliko o evropskem poznavanju časa torej … (čeprav se tu ne pomikam na raven kolektivnega romana in ne trdim, da gre za predstavnico večine, rase, naroda).

V resnici je bila dokaj netipična. Njena netipičnost je navsezadnje že v tem, da je bila z menoj. Biti z menoj bi pomenilo biti netipičen kjerkoli, ne samo v Ljubljani, tudi v Afriki. Najina dvojina je bila dokaz, da se ljudje najprej odzivajo na vizualno plat in šele kasneje na pomen. Tega si nisem izmislil, poučila me je na sprehodih med slikami. Narodna galerija. Zelo netipično, da nekdo netipičen dela v Narodni galeriji. Predstavljal sem si jo hoditi med slovenskimi impresionisti: Ažbe, Jakopič, Šubic, Jama, Grohar … zame neizgovorljiva imena. Veliko trave, veliko neba, vode, cerkva, železnic, mostov, zasneženih smrek, moški s klobuki na glavi, ženske v belih platnenih oblekah, z nogami v travi … Morala je vedeti precej o tistih slikah, saj je z obiskovalci lep čas stala pred njimi. Daljše in krajše poteze čopiča, enotna zlata barvna koprena, skorjasti nanosi, emajlno debelo razlitje svetlo krem barve, panoramski pogled, dunajska secesija, stroga kompozicijska uravnoteženost mogočnih horizontal in vertikal …

Nekateri so se oddaljevali, spet drugi so gledali od blizu, čeprav so prvi menda imeli prav. Da se ti barve zberejo na očesni mrežnici. Tudi za ta izraz prej nisem vedel. Niti ne za izraz na primer, da se tvoje telo obda v tišino in končno to izgleda kot porodna posteljica na koži. Ali nekaj podobnega. Zdi se mi, da se je tisto, nekakšna gluhota, nabralo okoli nje zaradi najinega ločenega časa, kar jo je delalo še privlačnejšo. Ne zame sicer, jaz je nisem mogel videti v takšnem stanju; medtem sem se vozil z motorji, bojeval bitko s pikastim, poskušal dobiti zmenek z njim (precej trivialno, vem, predvsem na impresionističnem ozadju), videli so jo drugi …

»Hodila sem po cesti, v dolgem krilu in supergah …«

»Skrajno neokusno,« se nisem mogel zadržati in položil roko na naslonjalo kavča, kjer sva sedela.

»Vem, počakaj … Padal je dež, pa sem vseeno hodila počasi. Bila je sobota, proti večeru, tega se natančno spominjam. Eno roko sem imela v žepu in z drugo potiskala kolo ob kolesarski stezi. Vse zelo počasi, dokler se ni z nasprotne strani pripeljal kolesar. V zadnjem trenutku sem se mu umaknila. Potem je nekaj korakov za menoj ustavil kolo in me poklical. Ne po imenu, sploh ne, samo hey you, vendar … saj je bil še banalnejši od Angležev, saj bi me še povabil na čaj. Ne misli, da so mi bradavice štrlele iz majice ali kaj podobnega, bilo je aprila in aprilski dež res ni za majice. Obraz mi je gledal iz rute, celo zeblo me je …«

»In tudi ko te je v drugo poklical in povabil na čaj, nisi nič rekla?«

»Nič. Šla sem naprej …«

»In zakaj misliš, da te je sploh ustavil?«

»Ne vem, mislila sem, da boš ti vedel, zato ti pripovedujem.«

Nenadoma se je dvignila s kavča in tudi od mene odšla … Nisem vedel, kako naj bi vedel, kaj je počela v najinem ločenem času, kako naj bi vedel, ali je upovedano sploh resnično. Morda je sprejela povabilo na čaj, morda se je pod mizo celo dotikal njenega kolena. Morala se mu je zdeti krasna, zavita v časovno popkovino, toda kot že rečeno, če česa ne vem, potem mi morda niti ni potrebno vedeti. Nisem namreč posebno talentiran za raziskovanje lastnih strahov. Edino, kar sem zavidal tistemu moškemu, je bilo kolo, sobotni večer, pred njim ženska v dolgem krilu in supergah, ki ni iz sladkorja, ki se ne pelje, ki potiska svoje telo, pardon, kolo ven iz dežja.

Morda bi moral najeti detektiva za raziskovanje njenega časa. Detektiva brez hib, brez vrtoglavice, s kondicijo. Slediti bi ji moral na vse konce mesta, s kolesom. Vozil bi se za njo, tako da ga ne bi opazila. Seveda bi bilo narobe, če bi se zaljubil vanjo, sploh če bi se poljubljala, ko bi veter metal morje v skale. Uničil bi vso objektivnost in omaloževal lasten poklic. Prinašati bi mi moral objektivna poročila, čeprav končno ne vem, kam bi z njimi. Poročila bi nosila naslove − Na kavi, Na kolesu, V Narodni galeriji, V kinu, Ljubimci, Potencialni ljubimci, Kosilo pri starših, Nočno odpiranje hladilnika, Branje Korana, Kundere … Šele potem bi morda lahko rekonstruiral najin čas, njen čas. Še bolj praktično bi bilo seveda, da bi si omislil vsevednega pripovedovalca. Toda potem ta pripoved ne bi bila resnična, manjkal bi ji segment resničnosti. In ker tudi najin skupni čas nikoli ni trajal dovolj dolgo, da bi iz njega razbral vzorce navad (razen jutranje kave, seveda), se torej lahko oprem samo na njeno pripovedovanje, razlage, za katere pa spet ne vem, koliko me goljufajo, koliko je v njih resničnega, izmišljenega, dodanega, prikritega. Nekje sem izjavil, da neupovedano niti ni pomembno, toda kako sploh obstajati brez rekonstruiranja praznine? Večino časa sva bila ločena, ona tam, potem Italija, Sicilija, Tunizija, Alžirija, Mali, do mene. Če nisva bila par v tem ločenem času ali sva sploh kaj bila? Težko se je namreč sprijazniti z naključjem, še teže z dejstvom, da si nekam vlagal svoje intimne dele vrsto let in da to nekaj sploh nikoli ni obstajalo.

Pustil bom vnemar to razmišljanje in prešel na praktično vprašanje − sva ali nisva bila par? Sva ali nisva obstajala tudi v ločenem času? Glede na srečevanja v Parizu, v Ženevi, v Ljubljani, bi rekel, da je bilo najino kratkotrajno skupno prebivanje samo podaljšek ločenega časa. Esenca razmerja se je namreč nahajala v ločitvi in ne v združitvi. Jasno, mnogi se bodo pritožili, da je ravno nasprotno. Po njihovi logiki potemtakem nikoli nisva soobstajala in je šlo zgolj za fantazijo, eksotiko morda. Jaz pa bi jim na mednarodnem sodišču ugovarjal; »Koliko namišljenih projekcij pa se skriva v vaših razmerjih in navsezadnje, kolikšen del dneva sploh preživite s svojimi zakonci? In ali sta prostor in čas res merilo ali ni merilo nekaj drugega, nekaj neizmerljivega?«

Očitno bi si res moral najeti detektiva, ne da tavam v lastni personalnosti in si zastavljam vprašanja: Kako je, če si rojen v kraju, če se ne premakneš iz njega in živiš tam, veš, da si bolj ali manj za vedno del njega? Le da bolj intimno morda, v smislu − le kako je, če se ne razhajaš in ostajaš skupaj na enem mestu? Če bi se na primer reinkarniral v trinajsto stoletje, ko še niso izumili računalnikov, letal, elektrike? Temu se menda sicer reče esencializacija, prenašanje prostorske oddaljenosti v časovno oddaljenost, oziroma obratno. Češ da v preteklosti niso poznali ljubezni na daljavo, ker ta brez elektronskih medijev ni mogla obstajati. Češ da niso toliko potovali in do takšnih medrasnih razmerij niti ni moglo priti. In če že, potem bi jih zagotovo križali. Kaj pa potem Puškin, vas vprašam, in če se ozrem še dlje, kaj pa potem križarske vojne, kam s plemenitostjo princa Blajskega, ki se je zaljubil v princeso iz Tripolija, ne da bi jo kdaj videl, zaradi lepih stvari, ki jih je o njej slišal od romarja iz Antiohije …

Očitno je rešitev drugje, v drugi smeri. Očitno bom moral rekonstruirati najin skupni čas in ga raztegniti tudi na daljavo. Zato se prosim opravičujem za nekorektnost. Morda bodo na ta način njeni osamljeni dnevi izpadli tudi kot izmišljotina, vendar res samo delno. Po večini pa zagotavljam avtentičnost prvoosebnega pripovedovalca.

Njena hiša ni niti drobna niti širna. Velika steklena okna se odpirajo na vrt, kjer se sonči ob poletnih popoldnevih. V pikastih kopalkah. Ob njej leži sedemletna psička, mehka, kakor vata. Sredi dnevne sobe se razprostira slika gole ženske. S hrbtom in zadnjico je obrnjena v prostor. Ni ne temna ne svetla, nekakšna žveplena mešanica. Nikoli se nista pogovarjali o tej sliki. Ni je vprašala, ni mogla vsega. Včasih, čez dan, sta se naslonili na pult in govorili. Nicole je kadila, kostanjeva je pila vodo iz modrega kozarca. Na vrtu so bili razloženi umetelni stoli. Enega je podrl veter. K sosedom nisi videl.

Nicole si je barvala lase. Odrasla sinova sta jo vrgla v veter. Med zobmi je imela drobno luknjico in vedela je, da lahko pri moških doseže marsikaj. V mladosti je letela z letalom, v beli bluzi, z rutico okoli vratu, v visokih čevljih. Lovila je ravnotežje s tisto šminko na ustnicah in potnikom ponujala mineralno vodo, sok, kavo ali čaj. Včasih, ko so se ustavili ob morju, si je nadela rožo na prsi in bosa zaplesala. Moškim je tekla slina. Sinova sta sedela doma, hodila v šolo, starejši se je navadil kaditi, mlajši je treniral boks. Dokler jima ni pognala brada in sta začela vpiti, da živita v hiši dreka.

Dvignila sta jo od tal in jo treščila ob steno. Kasneje je poklicala policijo in jima napisala pismo, ki sta ga ihtavo vtaknila v žep. Brez repa in brez glave.

Morda to ni pravi čas za nas. Morda morata oditi in se prepustiti toku. Morda se srečamo v naslednjem življenju. Takrat upam, da me bosta prepoznala.

Z ljubeznijo.

Vedela je, kako zelo sovražita njeno razdajanje. Po tistem, ko je poklicala policijo, sta s sten pobrala maske, ki sta jih prinesla s potovanj. Glede tega ji je bilo skorajda vseeno. Njuni sobi je napolnila z gosti, s prijateljicami, ljubimci. Prišli so drobni, počesani na stran, s kitaro v roki. Igrali so pesmi, ki jih ni razumela, kasneje je hitela zapirati okna, skozi katera so se razlegali klici ljubezni. Tolerirala je marsikaj, toda ljubila je samo še svojo psičko in vrt. Ni se ji sicer dalo pobirati stola. Jeseni je obrezala drevesa, spomladi je gledala ples senc, ki so jih risale ptice.

Rjavolaso deklico je sprejela še v predvojnem času. Mlajši sin, Guillaume, ji je pisal, od daleč, in sicer da prijateljica potrebuje prenočišče. Ni povedal, da jo je srečal, ko je kadila pod mangovim drevesom. Ni povedal, da se je zaljubil v njene drobne prsi in da sta si potem še dolgo v noč vrtela puščavski blues. Nicole tudi ni spraševala. Ko je pozvonilo, ji je odprla in jo pobožala po laseh. Zdela se ji je tako lepa. Okna in vrata sob, v katerih so spali ljubimci prijateljic, je zapirala tudi zaradi nje. Ni hotela, da bi karkoli razpihalo njeno milino. Kostanjeva ji je povedala, da je kadila samo takrat, pod mangovim drevesom. On je stal nekaj korakov stran, gledal in menda lovil njene misli. Gležnje je imela zakopane v pesku, v nosu se ji je nabirala krvava kepa zaradi puščavskega vetra in v laseh so ji plesale domače živali. Bilo je stanje popolne zbranosti. Mislila je samo na izgorevanje cigarete. Kasneje ji je povedal, da je ogorek razsvetlil njen obraz, čeprav je ni gledal zaradi tega.

Nicole je kimala. Nekaj zaradi starosti, nekaj zaradi zadovoljstva. Vstala je od mize, se nalahno dotaknila stene, oplazila svoj obris v ogledalu in odšla nekam v temnejši del hiše. Rjavolasa je skočila s pulta, položila izpraznjen kozarec v lijak, odprla vodo in si umila roke. Skozi kuhinjsko okno se je videlo na vrt. Nad njim je viselo lisasto pariško nebo. Onstran zidu se je prepeljal vlak. Pomislila je, da na tem delu vrta skorajda ni ptic. Gotovo obstaja razlog. Nicole se je vrnila z rokami na hrbtu. Iz njenega telesa se je nalahno razširjal vonj po cigaretah. Videl si lahko, da je nekoč nosila kričav nakit osemdesetih, široke pasove, plastične zapestnice, gromozanske uhane. Zdaj ji je ostala samo še ta hiša, z nago žensko ležečo na sredini. Kostanjeva se je podrgnila po vratu, potem odprla ramena.

»Obljubim, da bom šla pogledati pod tisto mangovo drevo. Ne vem, če bo tam, vendar vseeno obljubim.«

Izza Nicolinega hrbta je priplavala maska. Ozek obraz, čutne ustnice, visoko čelo. V barvi Piccasovega modrega obdobja.

»To sem si shranila, preden je vse snel s stene in odjahal v noč kot poblaznel. Če ga srečaš, mu jo pokaži in reci, da mu nič ne zamerim.«

Rjavolasa jo je vzela v roke, jo potehtala in z majico obrisala prah, ki se je nabral v nosnicah in na preseku ustnic. Potem ji jo je vrnila.

»Shrani to masko, Nicole. Vem, kje jo je kupil, posebej zate. Ne skrbi, vrnil se bo. Tisto noč, ko sva poslušala puščavski blues in me je božal po stegnih, je govoril o tebi. Ves čas samo o tebi. Kako si se v petah lovila po avionu. Da si ju kot majhna peljala na Karibe. Da ste ob sobotah pekli kruh in pospravljali po hiši. Da sta v New Yorku spala na isti postelji. Ne skrbi. Vem, vem, da se bo vrnil, oba se bosta vrnila …«

Skorajda so že spale, ko se je naredila tema. Zgrinjala se je v počasnih lokih, najprej na drevesa, strehe, nato na zeleno travo okoli hiše. Vse tri so se grele navznoter. Psička Oziris je puščala kosme dlake po kavču, Nicole je brala z revijo na trebuhu, v priprti sobi je vrela glasba. Poprej je pripadala mlajšemu moškemu, videlo se je po knjigah. Bral je sicer tudi Derridaja, vendar se je nosil kot znanstvenik. Podajal se je v puščave in kopal vodnjake. Ni se mu več dalo prenašati mrtvega neba Pariza. S podzemno se ni sicer nikoli vozil. Prisluškoval je samo njenim piskom, ko se je z motorjem peljal čez tirnice. Lasje so mu stali pokonci zaradi čelade. Ko si jo je snel, jih je pustil štrleti.

Domov je poklical samo včasih. Predstavljal si jo je sedečo za mizo, pred njo pepelnik in sveži ogorki. Roka je počivala na mizi, tu in tam se je z njo pogladila po stegnih. Ko jo je kaj zabolelo, si je šla v lase. Toda vse je bilo vsaj na pol izmišljeno. Da bi se prej vrnil, da bi ji prinesel glavnike za v kopalnico. Imela je že celo kolekcijo in vedno je hotela še več. Izmišljala si je, da jo boli hrbtenica, da ji bodo kmalu odrezali pol črevesja. Na pultu je sicer vedno imela kozarce tablet, toda vse je bilo samo preventivno. Zato se ni nameraval vrniti. Delno mu je bilo vseeno, delno je vedel, da pretirava. Ko ga je po telefonu vprašala, ali jo ljubi, ji je odgovoril samo na kratko. »Kaj pa naj …«

Stisnilo jo je v želodcu, dvignilo se ji je od večerje. Lastnega sina sili v ljubezen. Vedno si je želela, da bi jo gledali, božali, ljubili. Ne samo onadva, vsi moški, ki so ji kdajkoli med prsi vsadili rožo.

Toda v resnici ni sedela. Stala je za pultom in gledala skozi okno. Pozabila je na perilo, ki je delalo bele silhuete na vrtu. Poklical je tik preden se je tema spustila do travnih konic. Pojedle so, pomile in raznesle lastna telesa po sobah. Le kaj je delal on ob večerih v puščavi? Ni si upala vprašati. Pustila je, da je vodil pogovor. Moral je vprašati ali je zdrava, ona je morala vprašati, ali jo ima rad.

Da bi prikrila bolečino zaradi kratkega odgovora, je pokrila slušalko z roko, vdihnila in poklicala deklico iz sobe. »Guillaume, Guillaume, primi …«

Telefon je naredil zračno pirueto, na plastičnem delu se je pokazal odtis pudra.

Govorila sta dolgo, predolgo za Nicole. Nasmihala se je, kazala luknjico med zobmi in si popravljala lase. Za večerjo so jedle kremno juho s kruhom in sirom. Telesa so jim še dišala. Z rokami se je naslonila na pult in čakala, da reče, da jo še hoče. Vsaj, da bi se poslovil. Vmes je še odprla hladilnik, si vzela jogurt, odprla, obliznila pokrovček in počasi odpila požirek. Njej se še zdaleč ni toliko posvetil. Resda je bilo nenavadno, da je poklical ravno, ko sta si iz sob vpili naslove njegovih knjig in se ob tem smejali, toda lahko bi ji rekel vsaj: »Ja, rad te imam,« in ne da je samo nejevoljno prikimal. Lahko bi ga obiskala v puščavi, toda ni je hotel, hotel je nekoga drugega. Morda njo, rjavolaso, čeprav sta se nekoč po božanju pod mangovcem pobrala in si z izdolbenim jezikom obljubila, da nikoli več ne spregovorita o njegovem deblu in sadežih, ki sta jih sklatila s krošnje.

Nicole je vedela, da jo sin prezira in da je prepozno, da bi se rešila. Prebrala je vse knjige iz njegove sobe, sistematično. Na koncu je preoblekla posteljo in na sredo postavila svetilko. Ko je rjavolasa prišla, je bila njena, skupaj s knjigami (če kdo od tega kaj razume) in svetilko.

Nehala sta, ko je bila že globoka tema. Okoli roba priprtih vrat so se naredila zlate zareze in po hiši so se razleteli curki urina. Sredina hodnika bi potrebovala preprogo, na ta način nage stopinje ne bi odjekale smerokazov v eno in drugo sobo. Psička je spala na sredini, na kavču. Zunaj so rože zaprle cvetove. Pozabljeno perilo je plahutalo v vetru. Zaželeli sta si lahko noč in da se vidita jutri, ko bo ponoven, prepihan, poln dan.

Vstajale so, kadar se jim je zljubilo. Psička sicer že prej, celo ponoči. Načeloma je spala pri Nicole, v veliki oranžni sobi z nizko posteljo in steklenimi drsnimi vrati, ki so se odpirala na vrt. Tla so bila pregrnjena s kosmato preprogo, tja je tudi polagala svoje drobceno telo. Kolikor sta se že ljubili, ji Nicole ni dovolila, da skače na posteljo. Ponoči se je zato pretegnila, vstala, odprla vrata, prečkala hodnik v drugo sobo, katere vrata so bila tako ali tako ves čas odprta. Po vsej verjetnosti je še psička zaznala, da rjavolasa ne prenaša najbolje zaprtih prostorov. Od njih je menda dobila vrtoglavico. Toda najboljše pri vsem je bilo, da je lahko skočila na njeno posteljo in zaspala ob toplem človeškem telesu, ki se navadno ni prebudilo pred deseto.

Nicole je sicer vstajala že prej. V pižami je stopila na vrt, pobrala stole, ki jih je razpihal veter, si prižgala cigareto in jo držala v ustih, pobrala perilo, če je po nesreči ponoči ostalo zunaj. Letom navkljub je še vedno nosila seksi spodnjice in ne tistih velikih pumparic kot večina njenih vrstnic. V pižami, v vlažni travi, jo je malenkost mrazilo, toda ti jutranji obhodi so bili njen ritual. Kave navadno zjutraj ni pila, kava je prišla šele popoldne, s knjigo. Ko je zaprla steklena vrata za seboj, je odvrgla perilo na posteljo. Odkar sta sinova odšla, ji ni bilo več potrebno igrati gestapovke. Živela je življenje vdove, čeprav so jo v resnici vsi moški samo zapustili. Razen v njeni notranjosti ni nihče umrl. Ogorek cigarete je v kuhinji odvrgla v koš za odpadke, namenjene samo živilom. To si je še prihranila. Čeprav se je začela oblačiti v potiskane kavbojke in rožaste majice, z visokimi semiš škornji, je še vedno ohranila minimalen red, papir in živila ločeno. Ogorki cigaret so seveda sodili v drug koš. Rjavolasa, ki jo je skorajda že tako ljubila kot svojo psičko, se je nekoč zmotila in malo je manjkalo, da ni pobesnela. Opravičila se je najprej sebi, ker je bila tista žival očitno še vedno v njej, potem nič hudega sluteči deklici. Klicala jo je moja punčka, nesojena punčka njenih sinov. Le čemu jo je Guillaume poslal k njej? Ah, vedela je. Ker z njo ni imel nikakršnih namenov. Iz kuhinje je odšla v sobo z maskami in se usedla za telefon. Morala je poklicati sosedo glede večernega srečanja. Cigarete so ostale v kuhinji, vendar se ji ni dalo več vstajati. In sploh bi ju lahko še prebudila.

Spali sta, kot da je svet okoli njiju potopljen v vodo. Ne ptiči ne zelenje zunaj ju niso prebudili. Rjavolasa je imela razmršene lase, da si komajda videl njen obraz in Oziris je imela od sanj razmršene dlake. Morda sta sanjali, da spita v hiši z naslikano golo žensko, ki visi v dnevni sobi, morda sta sanjali o nečem, česar se ne bosta mogli spomniti. Tako dolgo, dokler je šlo, dokler sta lahko zadrževali dah. Potem sta nenadoma izplavali na gladino. Rjavolasa se je pretegnila, si odstranila lase z obraza in pobožala kosmato telo poleg sebe. Ni bilo jasno, ali sta se prebudili skupaj. Oziris bi načeloma še spala, vendar, ker jo je vzdignjeno telo splašilo, je skočila iz postelje in stekla v sosednjo sobo.

»Dobro jutro, Nicole.«

»Ooo, dobro jutro princeska. Kako je bila tvoja noč?«

»Razburljivo, čeprav se ničesar ne spomnim.«

Nicole je imela na sebi podarjene bosanske copate, ki so izgledale preveč mehko, da si jih psička ne bi prisvojila. Nobena izmed njih še ni zajtrkovala, zato so vse izgledale nekam prosojno. Rjavolasa se je na poti v kopalnico ustavila med vrati in gledala v Sebastianovo sobo. Nicole je sedela ob komodi z levjimi tacami. Na njeni pižami so rasle češnje. Čeprav druga druge nista več gledali na ta način, je rjavolasa vseeno opazila: »Lepi peclji.«

Nicole je pokimala, se pobožala po pižami, prekrižala noge in pozabila na telefon za seboj. »Bi bila prosim tako zlata in mi prinesla cigarete. Na mizi ali na pultu jih najdeš. In če hočeš, si vzemi še zajtrk.«

Po hiši so se razlegle stopinje, ki bi lahko zbudile spečega, toda nihče več ni spal. Razen ženske na sliki morda in še ona je z napol priprtimi očmi mežikala v nek drug prostor. Rjavolasa ji je zaželela dobro jutro, potem se je spomnila. Njene gole, žveplene obline so jo spomnile na prejšnji večer. Pograbila je cigarete z mize in stekla nazaj v sobo z maskami. Njen glas je do Nicole prihajal že iz hodnika. »Včeraj me je nekdo zasnubil. Ne boš verjela … fotograf. Nekaj časa je krožil okoli kot morski pes, mi nosil kozarce črnega vina, ki ga sploh ne pijem in se končno opogumil − you speak english? Povabil me je v studio, da narediva nekakšen book ali kako se tistemu že reče …«

Nicole je napela obraz. Ni se še namazala s kremo, sploh to jutro še ni vstopila v kopalnico, samo na vrt, mimogrede v kuhinjo in v Sebastianovo sobo in je bil obraz že napet. »In kaj počne ta fotograf?«

Spodnje perilo je padlo na posteljnino. Nicole je oplazila to svetlomodro, kakor s tušem narisano gravuro. Psička je vstala in odšla nekam proti kuhinji. Menda pit vodo.

»Kako to misliš kaj počne? Fotografira, se mi zdi … Počakaj, ti prinesem njegovo …«

Stekla je in se v sekundi vrnila. Očitno je imela vizitko že pripravljeno ali bolje, ponoči se ji je sanjalo o njej. Preden je zaspala, jo je vrtela med prsti, premišljevala, bi ne bi, bi ne bi, potem jo je odložila na nočno omarico poleg postelje in zaspala. Zjutraj se je še natančno spominjala, kako in kam jo je odložila.

Nicole je vizitko vzela v roke, jo obračala, gube so se ji spet vrnile na obraz. Naslonila se je nazaj na stol, vzela cigareto in jo neprižgano držala med ustnicami. Ko je govorila, so ji namišljeni ogorki padali na preprogo. »Sploh me ne preseneča, sploh ne. Pravzaprav je že malenkost pozno. Se ti ne zdi, da je že malenkost pozno zate? Če bi začela pri štirinajstih, šestnajstih, bi bilo morda drugače. Čudno, da te niso opazili že prej.«

»Saj to sem mu tudi rekla. Da prihajam iz majhnega mesta, da se sicer ukvarjam z vizualno umetnostjo, da pa se v resnici nikoli nisem gibala v teh krogih …«

»In ti je rekel, da si zdaj v velikem svetu in da moraš narediti te stvari, ko imaš priložnost?«

Rjavolasa je sklonila glavo, da so ji svetlejši lasje padli naprej. Nicole je obračala vizitko.

»Ne misli, da imam kaj proti, toda tu mi nekaj smrdi. Ni mi všeč, že ti temni obrazi … Vse mi izgleda nekam preveč …«

»Misliš, da ne bi smela iti?«

Nicole je odložila cigareto, se sklonila k njej in jo pobožala. »Hočem samo, da veš … Pariz je zbirališče blondink, takšnih in drugačnih. Ustavijo te na cesti, oh, kako krasen profil, ponudijo snemanje, potem pa zvlečejo v kakšno beznico in naredijo stvari, da se nikoli več ne spraviš k sebi …«

»Porniči?«

»Porniči seveda, pa še vse kaj drugega.«

Obraz je zašel med odprte dlani.

»Groza, kako naivno.«

»Ne, ne, nisem rekla, da si ravno ti naletela na kakšnega zvodnika, da pozabi, samo … da bodi previdna.«

Obraz je spet prišel na plano. Nicole si je vzela čas, pogledala skozi okno na vrt, na grmovja, ki bi jih bilo potrebno obstriči, končno spet vzela cigareto, si jo prižgala, izdihnila, mimogrede oplazila pege na svojih rokah in z glasom, ki ji je edini še ostal, zašumela: »Če hočeš, lahko pokličeva in preveriva. In če bo dovolj resen, vzameva njegove podatke, določiva kraj, čas sreča-

nja … Se strinjaš?«

Silhueta je prikimala, prekrižala noge in čakala. Gube na Nicolinem obraz so končno padle v običajno lego in češnje na pižami so bile že tako velike, da so začele rdeče bingljati z vej. Ptiči na njih so glasno čivkali, čeprav razen napol dvignjene naslikane ženske, niso več mogli prebuditi nikogar.

»Ob tej uri …? Kako si sploh prišla? In lase, groza, kakšne lase imaš? Zunaj dežuje?« Njena vprašanja so padala kot zrel mango z dreves. Le da so bila drevesa zunaj, na vrtu, za velikimi steklenimi okni. In drevesa sploh niso ničesar rekla, še psička ni zalajala, samo Nicole, samo Nicole je zadihano spraševala. Stala je med vrati, kot da čaka na potres. Bila je sicer skorajda čisto gola ali bolje, če ne bi bila zavita v posteljno pregrinjalo, bi bila gola. Njeni lasje so bili zležani in oči na široko odprte. Pregrinjalo si je pritiskala k prsim, čisto malo je manjkalo, da ni padlo in razkrilo njenega stvarstva.

»Ne, ne pada … lase imam od fotografiranja … ker mi je spekel jajca, sem zamudila na metro … pripeljal me je nek prijazen Arabec …«

»Si mu dala denar?«

»Ni hotel.«

»Fotografu mislim?«

»Ne, fotografu ničesar, saj ni šlo za denar.«

Nicole je pregrinjalo začenjalo drseti na trebuh in če ne bi bila tema, bi se videlo, da se ji je zadaj na hrbtu naredil razporek v stilu Katarine II. na slavnostnem sprejemu.

»Zakaj pa imaš potem mokre lase?«

»Nicole, utrujena sem, zjutraj ti razložim …«

»Počakaj …«

Premaknila se je od pobojev vrat in v primeru potresa tvegala, da jo poruši lastna hiša. Najprej bi padla slika z žvepleno žensko in kozarci seveda. Toda na vsak način je morala predati pomembno sporočilo.

»Počakaj, klical je … Prvikrat, ko sem se oglasila, je zvenel panično. Da mora nujno govoriti s teboj, da mora sprejeti décision finale … Skorajda bi se zasmejala, vendar nisem rekla ničesar. Ničesar niti o tvojem fotografiranju. Kaj misliš, da bi bilo, če bi mu povedala?«

»Nič, lahko bi mu tudi povedala.«

Nicole so se svetila gola ramena v temi, psička se ji je odzadaj ulegla na vlečko. Najprej zaokrožila po razgrnjenem in se nato ulegla.

»Pa saj si rekla, da je musliman? In ne veš kako težko je z njimi? Kdo že te je pripeljal? Arabec, s čim vendar? Z rikšo?«

Ona v temi je pokazala na psičko. Hotela je preusmeriti njen tok vprašanj in je pokazala na psičko: »Poglej, kaj ti dela.«

Nicole se ni obrnila, ker se niti ni mogla in tudi sicer ni vedela, kako se bo razpletla iz pregrinjala. Lahko celo, da je luna razsvetljevala njeno golo stvarstvo, vendar je morala za vsako ceno predati sporočilo. Predvsem ker je bil tako zadihan, ker si je tako želel govoriti z njo. Poznalo se mu je na glasu, vendar je vseeno rekla, da trenutno ni mogoče, ker je odšla na fotografiranje, čeprav ni povedala kakšno, ker niti sama ni vedela. Glede na zmočene lase je moralo biti precej globoko.

»Veš, nič mu nisem rekla. Zdi se mi bolje, da mu sama razložiš.«

»Kaj?«

»Glede fotografiranja.«

»Poglej, cel dan sem preživela v zaprtem prostoru, brez oken, samo luči. Naredila sva čez tisoč posnetkov, vendar brez pornografije. Ko sem vstopila v stanovanje, mi je najprej pokazal razgled iz kuhinje. Očitno si ga zjutraj res prestrašila.«

Njen glas je postajal šepetajoč, kot da jo kdo lahko sliši. Morda samo drevesa zunaj …

»Nisem te mogla poklicati, ker nisem imela telefona. Tam je bilo še neko drugo dekle. Cel dan nisva nič jedli in zvečer mi je spekel jajca na oko. Sem kaj izpustila?«

Nicole se je skorajda zasmejala in si s prosto roko popravila prsi. »Pa rikša?«

Dekle v temi se je v resnici zasmejalo. Le zakaj ni znala tega humorja uporabiti pri sinovih? »Zelo udobna, čeprav jo je vozil nek debelušast Arabec, zelo prijazen …«

Odložila je škornje v omaro na koncu hodnika in si začela slačiti jakno. Njena roka je zatavala k stikalu, vendar se je zadnji hip opomnila, da je Nicole skorajda gola. In z Nicole je bilo sredi noči potrebno delati v rokavicah. »Kakšen je bil tvoj dan?«

»Ah, nič posebnega. Odgovarjala sem na njegove klice. Petič se nisem več oglasila. Res ne razumem kaj je z njim, zakaj ne pride? Kakšna décision finale?«

Ona v temi dolgo ni odgovorila. Sploh pa o njegovem zaostajanju ni več želela govoriti. To si je prihranila za nočne monologe. Meso jo je bolelo, trebuh posebej, noge posebej, hrbtenica posebej, vse jo je bolelo od čakanja. Že nekajkrat je obljubil, da pride in ravno tolikokrat si je premislil. Zjutraj, preden je vstala, je nekaj časa zatiskala oči. Morda pa se bo vendarle pojavil. Naravnost z letališča bi se pripeljal do Nicole, pozvonil, vstopil, visok, temen, nekoliko utrujen, vendar še vedno lep, tako lep, da bi ga Nicole začela božati, kot je imela navado …

»Mislim, da ima težave z vlado in da mora podpisati nek papir, ki ga noče. Trenutno imajo v Burkini volitve …«

»Kako si trmasta, vedno ga zagovarjaš … če je samo to razlog tvojega čakanja, naj podpiše in mir. Revolucija ali ne revolucija, tam se tako ali tako ne bo nikoli nič spremenilo.«

»Zakaj si tako prepričana?«

»Ker se spomnim tistih temnih obrazov Arabcev, ves čas, že od našega prihoda v Alžir, samo temni obrazi, temne, nečloveške obrvi … Povsod so enaki, še tu, v Parizu, svojim ženskam pokrivajo obraze …«

Psička Oziris je že globoko spala ali pa se samo delala, da spi. In pregrinjalo je ležalo že globoko pod prsmi in luna se je delala, da je ni.

»Pretiravaš … kako se lahko sploh spomniš Alžira? Saj te takrat še niti ni bilo, sama si rekla … In kakšno zvezo ima to z Ousmanom? Ousmane je samo musliman in ne Arabec. Afričan, Nicole, samo Afričan, ki ima trenutno težave z lastno vlado, ki igra po Chiracovem notnem zapisu, Afričan, ki ima prebranega Baudelaira, ki nosi leviske, ki …«

»Ali ti počne tudi tisto?«

»Tisto?« Zdelo se ji je, da se je izpraševalka namuznila, vendar če ne bi bila tema, bi se videlo, da govori povsem resno.

»Če te liže? Ker sem slišala, da tega ne počnejo?«

Stavek je bil vzet iz nekega filma, vendar povsem resničen. »Kakor mačkica.«

Nicole se je privila k lastnemu telesu. Če ne bi bila tema, bi se videlo njeno polno obličje, vendar je bila tema. Z nekaj lune sicer, ki pa se je zaradi dreves na vrtu delala, da ne more prodreti v spalnico, odprto na hodnik.

»Ga zato čakaš?«

Dekle v temi ni reklo ničesar. Če je meso ne bi bolelo od čakanja, če ne bi bila utrujena, bi rekla: »In se zato fotografiram.« Nekaj je namreč treba početi v tem mrtvem času. Z nečim je namreč potrebno zapolniti čas (kot filane paprike). Toda namesto za okolišenje, se je odločila za praktično protivprašanje. Bila je že povsem slečena, čevlji v omari, jakna od daleč vržena v temo, morda na posteljo, morda na preprogo. »Ali lahko še nekaj dni ostanem pri tebi, dokler ne pride?«

Nicole je bila tik ob njej, celo tako blizu, da je lahko čutila topel dah njenih stavkov. »Če te liže kot mačkica, potem že, potem je najbrž dober človek. Sicer pa ne vem, kaj bi storili, res ne vem, pa še tvoje fotografije …«

»Nič ne bova storili, čisto nič, razen da ga počakava …«

Nicole se je v temi ulegla na posteljo. Pregrinjalo je pustila psički. Ona iz teme je v sobi prižgala luč, da si sleče še nogavice …

Želel sem torej zgolj videti dan v življenju ženske, ki sem jo ljubil. Dan v moji odsotnosti, ne da bi najemal detektiva, ne da bi bil vseveden, ne da bi sledil lastni izmišljiji. Obstajali so sicer tudi posredni dokazi o njenih dnevih. Na primer fotografije, ki jih je pustila v kopalnici na pralnem stroju. Mislim, da namerno, sicer jih ne bi pustila. Na stvari, ki so intimne, menda ne pozabiš zlahka. In njene fotografije so se zdele intimne: gol trebuh, gol hrbet, gola zadnjica. Samo njen spol je bil ves čas neviden. Trdila je sicer, da na njih ni ničesar intimnega. Da je njeno telo tako ali tako ves čas na očeh. Ko se pelje s kolesom, ko vodi skupine turistov po Narodni, ko je, ko spi. Zakaj ne bi potem odvrgla še tistih kavbojk, še tiste bluze in se prepustila fotografskemu očesu.

Sprva nisem rekel ničesar. Pobrskal sem po njih, ker so bile tam. V resnici tudi niso bile vse fotografije gole. Na nekaterih je imela črne ustnice, intenziven make-up, mrežo okoli bokov do prsi. Očitno je fotografu na njej ugajala barva zemlje. Nadel ji je rjave, okraste, perlaste zapestnice. Za na roko, okoli vratu, okoli gležnjev. Jasno je bilo tudi, da si je izbral tehniko postopnega slačenja. Nekaj fotografij je bilo še v kavbojkah, vendar tiste niso bile najboljše. Vmes se jima je sicer pridružilo še neko drugo dekle. Rusinja menda. Majhna, z oblinami, tip vamp ženske. Rusinj v Parizu je tako ali tako na tone, sem si pustil razložiti kasneje, ko se mi je srčni utrip umiril.

»Morda gre samo za nostalgijo iz časov Katarine II.,« se je nasmehnila, kot da ni nič in z roko pokrila svoj obraz ob obrazu Rusinje.

Slike sicer res niso bile vulgarne. Na njih je izvajala piruete, dvigovala roke kot v letu, krčila noge, da se ji je na notranji strani naredila senca. Fotograf je očitno vedel, kaj hoče, in ona je očitno šele gola začela uživati. Ko je bila še v kavbojkah, se je čudno šobila, ko je držala dojko Rusinje, jo je sililo na smeh. Iz intenzivnega make-upa so gledali zobje. Šele ko je bila tančica odvržena, šele ko na njej ni bilo ničesar več, razen olja, odbijajoče svetlobe in razsvetljenega ozadja, so bile ustnice ravno prav razprte. Ni se videlo ne jezika, ne zob, samo temnina, ki je prihajala od znotraj navzven. Njeno telo tudi ni več oglaševalo oblek, poziralo za eno tistih glamuroznih revij, se nemogoče zvijalo, temveč uživalo. Ni bilo mogoče ne videti.

Roko mi je ovila okoli vratu in svoje telo prislonila ob moje. Kot bi prislanjala kolo k hiši, h klopci, k drogu. Prišla je iz kuhinje in njena roka je bila še vedno mrzla od pomivanja posode. Fotografije sem držal, da so se tresle, vendar sem se poskušal obvladati.

»Po koncu snemanja sem ga vprašala, ali je imel med snemanjem trdega, to je vse. Nobenega dotikanja, nobene želje. Pustil mi je čas, da se slečem, da si namažem olje po telesu, on je medtem montiral luči.«

»Kako si ga sploh lahko vprašala kaj takega?«

»Ah, ker je bilo zame prvič in ker sem si morala nekaj domišljati.«

»Na primer …?«

K mojemu vratu je nesla še drugo roko. Skorajda sem že začel dihati na normalen srčni utrip. Vedel sem, da se mi želi opravičiti, vendar nisem še hotel povsem popustiti. Moral sem izvedeti več o fotografskem aparatu, ki jo je golo božal, pa se je menda vendar ne dotikal, nekakšna preizkušnja njegove profesionalnosti ali nekaj.

»Domišljala sem si … da se ljubim sama s seboj. Zagledana vate, vendar sama s seboj.«

S hrbtom sem se naslonil na pralni stroj, nekaj fotografij je padlo na tla. Nihče od naju se ni trudil s pobiranjem. Po izrazu na njenem obrazu sem razumel, da je bilo zanjo pomembno, da mi jih pokaže in da se je po dolgem oklevanju odločila za kopalnico. Menda zaradi večje intime, menda naj bi odpadki najinih teles ublažili reakcijo. Instinktivno sem tudi vedel, da je naredila to s svojim telesom, ko je bil še čas. Ko je bilo še gladko, vlažno, v razcvetu.

»Saj nisi užaljen, ne? Prišel je do mene, na neki otvoritvi, se predstavil in me povabil. Samo če želim, ni me silil. Na začetku sva se sporazumela samo za portret, potem sem začela uživati. Poleg tega je bila tam ves čas še Rusinja.«

Pogledal sem jo v oči, da bi jo laže ujel na laži: »Mmm, užitek … Je bila Rusinja zraven tudi, ko si se slikala gola, ko si takole razpirala ustnice?«

S priprtimi vekami: »Tudi.«

Vedel sem, da laže. Rusinjo je moral odsloviti še preden mu je razkrila svoje vesolje. Čemu bi v studiu pustil dve goli ženski in se to ne bi poznalo na fotografiji?

»Ne pozabi, da sem bila novinka in da je Pariz pač takšno mesto.«

Telo se mi je mehčalo, volja se je mehčala, čutil sem to, samo klopca ali hiša ali drog, ne vem več, je otrdeval ob njenem prislonjenem kolesu.

»Šššš, to že vem. Ni mi treba več razlagati, saj je vse na fotografijah. In sploh, lahko bi mi jih tudi prikrila.«

Roka v mojih laseh je za trenutek potihnila. »Potem nisi jezen?«

Še enkrat sem preletel tiste fotografije, ki so mi ostale v roki. Na njih res ni bilo nič intimnega. Intimnost je vzelo olje, osvetljeno ozadje, luč na raznih delih … Fotografije so jo kazale drugačno kot v mojem naročju. V mojem naročju je bila mehka, vlažna in poleg tega se je želela opravičiti. Hotel sem verjeti, da zaradi fotografij in ne zaradi česa dodatnega. Lahko da je imel med fotografiranjem trdega, toda to že ni bil več moj, najin problem.

»To sem mu tudi rekla. Če se bo začel slačiti, se bom jaz oblekla. Moj pogoj je bil, da ne razrušiva odnosa objekta in subjekta, modela in ustvarjalca. Le da sem bila tokrat jaz ustvarjalka in model, on pa samo moj fotograf, razumeš?«

Razklenila je roke, se mi nekoliko oddaljila, da je hlad zašel med najini telesi, in s prstom sledila pirueti. »Vidiš, kako se lahko upognem, kakšen most lahko naredim, ti pokažem …«

Zdaj ni več lagala, ni več poskušala prikriti erotike, ki je bila očitno nujni pogoj za fotografiranje. Nisem bil prepričan, da razumem kaj v zvezi z objektom, subjektom, toda čutil sem, da spet sloni na meni, da sem ji odpustil, ker ni bilo česa odpuščati, ker na tisti dan res ni imela drugega kot da se fotografira, ker je Pariz pač takšno mesto, ker se je klopca ali hiša ali drog, ne vem več, že povsem napel in je bilo težko, pretežko obdržati kolo samo na sebi, brez … da se pralni stroj ne bi udrl pod težo golih fotografij …

PETO POGLAVJE

Konj spomina

Elezin: Skoraj je že čas. Kraljev pes je bil ubit. Kraljev najljubši

konj bo kmalu sledil svojemu gospodarju … Luna se je zaoblila,

nebo in zrak sta zasičena z žarom njenega polnega trebuha,

toda jaz ne vem, kje je tisti portal, skozi katerega bi moral iti.

(Wole Soyinka, Smrt in kraljev konjenik)

.

Ponoči nisem spal, vsaj ne vedno. Zunaj je ležala tema in naletaval sneg. Nabiral se je na balkonu, da je z okna izgledalo, kot da živiva pod gladino zemlje. V nekakšni podmornici. Odpiral sem hladilnik, ko je spala, in si delal svetlobo v temi. Na njegovem vrhnjem delu je moralo pisati nekaj podobnega kot gorenje. Velik, srebrn, samostoječ hladilnik. Preden sem se spustil v deželo jogurtov in mleka in smetane, sem se moral soočiti še s sliko sedečega gospoda z naočniki, prilepljeno nanj. Nosil je karirast suknjič, valovite lase in nekaj pisal. Ni se videlo ali je pisal ali ne, toda verjetno je pisal. V ozadju, za njegovim hrbtom, retuširane police, na njih nekaj knjig.

Jogurte iz hladilnika sem jemal počasi in previdno. Nisem je hotel zbuditi. Morala je sicer čutiti luč, ki je prihajala v prostor iz hladilnika, vendar se je zgolj nekajkrat obrnila na boku. Lahko bi bral, lahko bi bral Koran kot moj oče, ki se je menda tudi družil z nočjo, lahko bi še enkrat prebral knjigo, ki mi jo je podarila. Na platnicah so bile temno lila rože in naslov, nekaj na M … Ne spomnim se več. V misli mi prihaja samo velik travnik priseljencev v Firencah, ki preživljajo nedeljsko popoldne, in beseda drugorazredni. Pa še to, da se je začenjala pri koncu ali konec na začetku, ne bi vedel natančno. Knjigo mi je podarila, ker je bila nanjo menda navezana. Ležala ji je v torbi, ko je hodila skozi Afrike puščavo in jo jemala v roke, ko je pisala dnevnik. Skorajda istočasno. Opazil sem (s tem se sicer ne hvalim), da večina med njimi beleži potovanja. Bodisi s svinčnikom na papirju bodisi z digitalnimi napravami. Morda zato, da bi si jih kasneje v svojih podmornicah, v snegu nadevali na ušesa in gojili algos − Dante se je moral zmotiti … Le kako je lahko postavil vročino v pekel, ko pa so v Afriki ceste tako lepo rdeče, hiše tako lepo okrogle, sonce, kakor iz čistega zlata ulito, in smeh moških in žensk in otrok in živali … Res, še živali, še koze in krave se smejejo, saj jim Afričani pustijo, da se pomešajo med ljudi, ne pa tako kot pri nas, ko celo ostarele zapiramo v domove … V Afriki je toliko svobode, toliko prvobitnosti, praspomina, nekateri so res še tako čisti …

Jedel sem jogurt in si predstavljal, kako izgleda človek, ko ga doleti malade de l’Afrique. Jogurtu sem dodal nekaj sladkorja, rozin … in res bi lahko bral. Če ne Korana, če ne podarjene knjige, pa kaj drugega. Pogledal sem k postelji, bila je zakopana v spanec, obrnjena na bok. Zdaj me ni poznala, če me je sploh kdaj. Menda si je na neki točki svojega potovanja zaprisegla, da nikoli z Afričanom in seveda zaprisego prelomila. Sicer se ponoči ne bi mogel pasti po njenem hladilniku. Zakaj in čemu zaprisega, sem že skoraj pozabil. Menda, ker jih je bilo že preveč, ki so padale na lahki in mehki I love you. Menda ne zato, ker bi imeli daljše. Če bi imeli daljše, bi verjetno hotela poskusiti. Jaz bi na njenem mestu vsekakor poskusil. Toda mislim, da ni šlo za to. Saj nikoli ne gre za to. Menda bolj za hrepenenje, ki ga je poznalo že ljudsko, folklorno pesništvo 15., 16. stoletja te dežele. Lepa Vida, odpiranje češnjeve maternice in to. V Afriki postane vse mogoče. Predvsem ker si tako sam s seboj, resnični »jaz«, tako prvinski. Pri njej je šlo, kot sem lahko razumel, za izbijanje dna. Kaj naj bi bilo natančno v sodu, nisem povsem razumel. Lepa Vida in njen zamorec, Dante s prvim krogom pekla, socrealisti, ki hočejo biti modernisti, dnevi v Afriki, bleščeči in doneči …

Sosedje so spali in njeni boki in hladilnik. In knjige, knjig ne smem pozabiti, v meglici noči. Prisluškoval sem zvokom, morda se bo kdo v sanjah spomnil, da ga tišči. Potem bi lahko skupaj, istočasno, odprla vodo in si delila krivdo. Sam pa si nisem drznil niti mi ni bila potrebna tolikšna pozornost. Med drugim bi bilo tudi dobro splakniti skodelico, da se jogurt ne bi sprijel. Pomislil sem, da bi se lahko v skodelico, vendar res samo s kančkom misli. Na ta način bi verjetno zadostil pričakovanjem. Moja afriška prvobitnost bi bila potrjena. Toda če dobro premislim, niti ne bi bilo tako nelogično. Oplaknil bi skodelico, odprl okna, prezračil prostor, zlil in znižal snežno gladino na oknih. Vse to v tišini, ne da bi kogarkoli prebudil. Seveda so bile tu še dileme, kam z vonjem, kaj če v snegu ostane rumena lisa, kaj če bi si ona zjutraj, vsa mehka in željna toplega mleka, v to isto skodelico … jah, saj ljubezen menda ne pozna meja in posebej ne afriška.

Skodelico sem odložil v lijak, se od mize presedel na kavč, da so se mi knjige zameglile izza hrbta. Gospoda nakodranih las, v karirastem suknjiču, sem že lep čas puščal v tišini, v temi. Toliko je že napisal, vse njegove knjige je imela zložene po letnicah, pa je hotel še. Ne, vendar je res dober … sem lovil stavke, leteče skozi zrak. Ta je res dober in ta slab, skorajda zanič. Če pa si šel globlje, morda z masko in plavutkami, si odkril veliko modrino, pardon, milino sintaktičnih struktur in pomenov. Ne da bi bil ciničen ali celo nespoštljiv, morda samo neprespan v trepetu noči. In predvsem ne, ker si je tudi ona delala zapiske, ko sva hodila skozi doneče afriške vasi. Fotoaparata ni nosila okoli vratu (čeprav bi bil po mojem mnenju to še najboljši izbor), z vizualnimi »predstavami« pa je tudi že imela preveč opraviti v Narodni galeriji, doma torej (v neeksotičnem okolju). Na poti, z dnevnikom, se je podala v preizkušnjo same sebe, da ne omenjam dejstva, da je že potovanje preizkušnja sama na sebi …

»Saj veš, da smo ženske bolj nagnjene k liričnemu in da nam zato bolj ustrezajo dnevniške oblike«, je govorila, ko ji je v kovčku ležala knjiga z lila rožami. »Velike romaneskne forme pripadajo moškim …«

Ne bi vedel. Toda podarjena knjiga, nekaj na M, ki jo je nosila skozi Afrike puščavo, v kateri se zbirajo drugorazredni na nedeljskem travniku v Firencah, po kateri je strukturirala zapiske svojega dnevnika, je napisana izpod roke pisateljice?

»Vendar komajda roman, še vedno, vendar komajda … In še v prvi osebi, kot Chateaubriand in celo spremstvo … ti ne veš, kako je ženskam …« bi mi verjetno odgovarjala, če bi bila budna.

Sicer pa res nisem vedel. Če je še Fanon na ne vem kateri strani (ker je nisem nikoli našel) trdil, da o njej ničesar ne ve, kako naj bi potem vedel jaz, ki nisem s Karibov, ki razen francoskih klasikov ne morem stresti iz rokava nikogar drugega, ki namesto branja Korana in resnih romanov, sedim na kavču in berem njen dnevnik. Ne vem ali je dovoljeno ali ljubezen res ne pozna meja, toda če se že nisem v skodelico, potem lahko vsaj to …

.

31. dan

Moški v ženski preobleki ne obstaja. Nič od tega ne drži, še posebej odkar je dvospolnost v Afriki tabu. Čista izmišljija, ki je nastala na mojem vrtu. Naokoli je ograja, v sredini bel golob, ki so mu porezali peruti, in v odmaknjenem delu hiša. Z oboki in obvezno verando. Namesto strehe se proti oblakom dvigajo sahelski stebri. Hiša spominja na mošejo. Pravzaprav nič v in na njej ni mojega. Tudi vrt pripada Ousmanu. Morda si deliva samo golobico.

Ousmana sem prvič srečala v Ouagi. Smejal se je, na sebi je imel vzorčaste hlače, spodnjo majico, japonke in obilje las, skozi katere ne more odteči dež, zato včasih izgleda, kot da na glavi nosi kalabaš vode. Pogovarjala sva se z rokami, potem me je povabil na kavo. Ali bolje, zaželela sem si kavo, medtem ko je on odšel na pogovor z bogom. Sedela sem za mizo in si v skodelico sipala sladkor, ko mu je na obrazu rasla senca. Prinesli so toplo mleko. Obrnil me je proti ulici. Dama mora vedno imeti najlepši razgled za omizjem. Senca mu je šla po polovici obraza, ko mi je govoril o svoji mami in o sahelski hiši, ki je še prazna. Čeprav sem videla to senco, ki je delila njegov obraz na deško in moško polovico, kot da bi prihajal iz ene dobe v drugo, sem si ga drznila vprašati o ženi, zaročenki, girlfriend? Ni je, ne obstaja. Najpomembnejša ženska zanj je njegova mama. Po njej je prevzel oči, ličnice, lase. Velik je in ona je skorajda za pol manjša od njega, toda vedno si povesta resnico. Tudi o ženskah, ki zanj ne obstajajo, še ne. Njegovo uho je prislonjeno h glasbi. Ne igra, ne poje, kvečjemu išče glasbenike. V Boboju ima radijsko postajo. V temno modri in temno rumeni. Tako njegova povezava s svetom nese do zvezd.

Od deda, ki se je iz Malija na belem konju podal v Meko, se je naučil ravnati z živalmi. Zaradi njega je tudi začel moliti. Hkrati se pogosto sprehaja po trebuhu Evrope. Išče glasbenike. Medtem ima na sebi črno srajco in ustekleničen parfum.

»Dandanašnji moraš biti profesionalec,« pravi in liže bonbon. Prikimam. V nekem pradavnem času, ko sem zaradi juga, prodajalk, palm, mačk, razpadala na kose, me je peljal na kitaro in kokakolo. Prišel je, izrezan iz papirja, pred hotel, ponoči, in mi ponudil roko. Tudi ko sva prečkala cesto, mi je še vedno držal dlan. Srajca se mu je napihovala od vetra in počutila sem se kot na otoku. Varno, mehko, sestavljeno. V tem je najbrž vsa njegova nežnost. Da zna bivati v več svetovih hkrati.

Belo golobico na vrtu bova pustila, da se razvije. Vsakič ko Ousmane odpre vrtna vrata, jih hitim zapirat (tako se bom najbrž tudi naučila teči v japonkah). Če bi ostala samo priprta, bi golobica najbrž zdrsnila skoznje in odkar ima pristrižena krila, jo je zlahka ujeti. Včasih ko sedim na verandi, mi hoče spolzeti med noge. Splašim se in se zaprem v notranjost. Osumane si mi smeji. Gledam ga sede. Tenkočutnost, mehkost severa je najbrž res samo iluzija. Morala sem spregledati obrvi, ki mu obrobljajo obraz. Tudi te, kot vse ostalo, je podedoval po svoji mami.

Če pravim, da je nekoč na 31. dan bivanja v puščavi molila zame (dnevnik sem namreč dojel kot molitev za nekoga, ki je bival v več svetovih hkrati in mu je bilo potrebno ravnovesje) in če sem jo nekoč ozmerjal za Penelopo, še ne pomeni, da jo povzdigujem. Nobenega piedestala nikjer. Morda samo, da sem ji rekel, da je kot moja mama. Bilo je prvič in sem moral nekaj reči. Nekateri rečejo že dolgo te čakam ali tako sam sem s to svojo ljubeznijo do tebe, jaz pa sem ji rekel, da bo odslej namesto Site ona. Za izrečeno sem se potem postil več kot dva meseca, mislim, da približno dve leti. Ker je odšla, kot je vedno odhajala. Še prej sva naredila to. Rekla je, »naredi mi, kar delaš z vsemi ženskami«, meni pa se niti približno ni sanjalo, kaj naj bi to bilo. Poznal sem se z njimi, z ženskami mislim, s starkami, deklicami, z ženskami mojih let, vendar še nikoli nismo spali skupaj. Že, na preprogah, v temi, hrana komarjem, vendar se nikoli nismo dotikali z rokami, ne po intimnih delih. Lahko da me je kdo uščipnil in sem ga uščipnil nazaj ali svoje noge približal mojim, vendar nanj nikoli nisem mislil kot na osebo ženskega ali moškega spola.

Ona pa se je pojavila, brez senčnikov, belih oblek, spremstva, hrtov, porcelana za na pot, samo zlatorjavi lasje iz puščave, kot požgana trava in se mi je dvignil. Leviske so se mi napele in je opazila. Čakal sem jo na avtobusni postaji, že mesece je minilo, odkar sva se prvič srečala, na listek je napisala telefonsko in Love s podpisom, potem je odšla. Vedno z busom. V tistem času prvega srečanja sem jo povabil, da odide z menoj v Mali. Ničesar nisem hotel, zdela se mi je lepa in žalostna v tisti dolgi vijolični obleki, vendar ni bilo posredi nobenih namenov. Iz čiste žalosti, ker ni hotela z menoj, sem jo potem povabil na kavo s toplim mlekom. Rekla je, da tega že mesece dolgo ni pila. Tudi stol sem ji odmaknil od mize, da bi laže videl to njeno žalost. Rekla je, da se je že pred meseci podala v Akro po vizo za Niamey, ostala nekaj časa v Gani in da se zdaj končno odpravlja v Niger. Le čemu?

»Ah, da bi tako kot vsi belci, tubabi, našla mejo svojemu iskanju. Burkina je preveč tu, preveč majoneze (po mojem mnenju sicer boljša stran kolonializma), preveč Francozov, preveč jagod. Ne misli, da sem alergična ali kaj podobnega,« je rekla. »Sploh ne. Ko sem prvič prispela v Burkino, sem mislila, da me bo kap. Februarja je bila Ouaga polna jagod, pa dolgi francoski avtomobili in dolg francoski kruh namesto sladkega ganskega …«

Nisem vedel, da ves ta čas nisem bil jaz tisti, ki opazuje, temveč ona. Senca na razpolovljenem obrazu. Njen je bil kakor iz papirja. Čist, odprt, gledajoč v svet. Lahko bi ga zmečkal in ga ne bi bilo več. Takrat prvič, za mizo, sem pomislil, kako bi bilo, če bi držal ta obraz v dlaneh. Takrat se mi sicer še ni dvignil, šele mesece kasneje, ko je z busom prišla na obisk, sem samodejno razumel, da bo odslej potrebno ljudi deliti na ženske in moške. Na ljubico in mamo. Da se vseh ne ljubi enako.

Njen listek s telefonsko, s podpisanim Love, sem si shranil v večjo rjavo torbo, ki sem jo prenašal po Ouagi. Peklilo me je kot pekli norca, ki nosi sonce namesto glave. Nekajkrat sem jo poskušal poklicati in v zadnjem hipu odložil. Tako ali tako se ne bi oglasila. Telefon je ležal na mizi v Evropi, ona v Nigru. Očitno jo je pri prepisovanju telefonske na droben listek zanesla poklicna deformacija popotnice (v Afriki namreč vsi ves čas žicajo za naslove in telefonske) in tisti Love nič ne pomeni. Toda potem je poklicala na radio. Didžeji so zbegano trkali na vrata: »Chef, chef, madame, ki govori un peut français, vas išče.«

Najprej mi ni šlo od rok, potem sem dvignil slušalko. Poklicala je, da sliši moj glas, da vidi, kako sem, kako mi gre …

Oui, ça va, ça va très bien.

Pa mi ni šlo. Prvič sem čutil, da mi nekaj manjka, morda je name prenesla svojo žalost. Morda jo je prijela v naročje in jo vdela vame. Ko je odšla, ko se je z busom odpeljala v Niger, sem hodil kot mesečen. Nisem več slišal glasbe, kot da bi ostal brez ušes, oblačil sem se v belo kot ob pogrebu in usta so se mi posušila, nisem več jedel. Toda takrat se nisem spomnil Kalifovih prerokovanj … ženska bela kot kreda …

»Tudi meni gre dobro,« je dahnila, »iz puščave v polpuščavo.«

Preveč jagod, preveč majoneze, preveč Francozov … moral sem se nasmehniti, nekakšna revolucionarka ali kaj.

»Živim v hiši z vrtnicami, plastičnimi sicer, in gospa, gospa je tako prijazna.«

Nisem vedel, katera gospa. Kasneje, ko se je vrnila k meni, ko sem jo počakal na avtobusni postaji iz Niameyja do Ouage, ko se mi je dvignil in sem jo z dvignjenim peljal v hotel (»Spet samo razkošje, v Afriki pa samo razkošje,« je govorila), mi je bilo pojasnjeno, da je v gospejino hišo prispela po naključju. Spraševala je, ali bodo po šesti tudi še lahko prestopili mejo, pa jo je nek temen fant, čisto tako je rekla, nek temen fant povabil − my mamy want to give you a place to sleep. Ostalo naj bi pri gospe in ne pri fantu. Gospa je imela tri sinove in eden je bil namenjen, da nadaljuje očetovo delo. Enkrat mesečno redno opravi pot med Ouago in Niameyjem, mestoma tudi z busom, na katerem je snel to riževo žensko. Nisem hotel vedeti, ali so vrtnice po gospejini hiši prave ali resnične, ali njen zamrzovalnik res preveč zmrzuje, da se mangov sok spreminja v ledene mangove kepe, toda vedel sem, zakaj jo je povabil in zakaj jo je njegova mamy sprejela. Bila je tubab, belka, to že, vendar niso vse enake. Bolj kot njena polt, je bila njena žalost. Usedlina velike, temne žalosti, ki je kot talisman prosevala izpod vijolične obleke.

Od obiska v puščavi se je začela pokrivati z ruto. Tudi ko sva prispela v hotel, si je ni snela. Nekateri nosijo sončna očala, jaz ruto, je rekla brez ustnic, čeprav bi bilo dramaturško morda boljše, da bi izrekla vprašanje iz nekega burkinskega filma, ki pa ga verjetno ni videla: »Kdo je norec?« In jaz bi ji odgovoril: »Tisti, ki nosi sonce namesto glave.« Meril sem jo v tej ruti in zazdelo se mi je, da je puščava njeno žalost še povečala. Niso bili travnati lasje, prosevajoči skozi, še manj ruta ali lahna, do tal segajoča vijolična obleka. Moral je biti njen pogled, s katerim se je obrnila k meni, potem ko je odprla hladilnik in našla v njem mango. Vzela ga je z desno roko, papirnat obraz naslonila na ramo, njene veke kot Sitine, na ozadju prižgana luč in še zdaj ne obžalujem, da sem ju primerjal.

»Naredi mi, kar navadno delaš z ženskami …«

Tega mi ni povedal. Ni povedal, kaj se dela z ženskami v vijoličnih oblekah z mangom v roki. Pod Gauguinovo sliko v muzeju v Baltimoru je pisalo: masivna ženska figura, ki napolnjuje platno, držeč v roki mango kot simbol plodnosti, sega v evropsko ikonografsko tradicijo. Giotto ali Leonardo da Vinci, ne vem več. Pri njej ni bilo podnapisov. Precej jasno je sicer bilo, da me bo začela božati po udu, ki je že celo večnost štrlel proti njej, ves čas proti njej, tudi ko se je obrnila proti hladilniku. Ko je naslonila glavo na ramo, je verjetno samo želela reči, naj ga končno osvobodim. Jasno, tudi jaz sem si želel božati, božati do krvi, toda res nisem vedel, ne kod ne kam. Razložil mi je na primer, kako prepoznati žensko sladko kot zrel mango − stopala naravnost, ne navzven, roke ob telesu, dlani spet ne navzven, boki seveda, prsi in obraz kot iz papirja (najpomembnejši na njem naj bi bil pogled), vendar ničesar o božanju. Vse je bilo torej na dlani, jaz pa sem pozabil, kar naj bi nekoč že vedel. Tudi zato mi je menda dovolil, da sem mu ves čas sedel v naročju, vedel naj bi stvari, ki so jih odrasli pozabili in so se jih prek mene želeli spomniti. Toda potem je prišel čas, ko sem tudi sam pozabil. Bila so druga znamenja, ki mi jih je posredoval, na primer, kako prepoznati zvezdo, ki sledi luni, kako ločevati dobrega konja od slabega, mačke, ki žrejo svoje mladiče, toda ko je prišlo do božanja, so njegova usta ostala nema.

Ob mangu, kelihasto dvignjenem v luč, sem med drugimi pomislil še na Sharon Stone. Vendar so mi tudi njene roke v laseh, njena tema med nogami že zdavnaj oddoneli v spominu. In sploh se nisem mogel bog ve kaj naučiti iz tiste filmske teme. Privezovanje na posteljo takrat najbrž niti ne bi prišlo poštev. Šlo je predvsem za to, da je bil ud dvignjen in da je od tam naprej vse postalo odvisno samo od nje. Postelja v hotelu je bila sicer narejena za privezovanje, z visokimi stranicami, toda dvomim, da jih je sploh pogledala. Pa vendarle, če je izrekla oni stavek, če me je že za mizo, ob kavi, spraševala po girlfriend, potem moj ud ni štrlel v tri dni, potem je zagotovo na nekaj mislila, da ne rečem na željo, ki je tlela že, odkar sva se prvič srečala. Ne na cesti ob beli kavi, temveč v hotelu s posajenim mangovcem spredaj. Želel sem si oddahniti od komolčenja med birokrati, ki so mi zavlačevali izdajo dovoljenja za oddajanje samo zato, ker ne nosim kravate. Skorajda bi mi sneli anteno s strehe zaradi te kravate, vendar so končno le privolili. Hodil sem z njim, s privoljenjem namreč, kot nor. Pešačil gor in dol po Ouagi, skozi tržnico, dokler je bila še odprta, mimo kinodvoran, mošeje, restavracij, pred katerimi so stale njihove lastnice, mimo Libanoncev s hi-fi-stereo opremo, mimo Kitajcev s čevlji, se nalival z vodo, mislil mestoma na Sankaro, ki je svojčas celotno mesto prepleskal na belo, mestoma na anteno na strehi, ki bo oddajala vibracije njegovega glasu v notranjost obledelih hiš in ljudi. Ponoči je bilo med drugim potrebno spati in sem odšel tja, kjer me je nenadejano (ali pa samo zato ker sem pozabil) čakal pas mlečnate kože. Spredaj mangovo drevo, pod katerim je nekoč inhalirala in ji je cigaretni ogorek razsvetljeval obraz, vendar takrat z nama, z najino željo, nič več. Ko je prišla še enkrat, na novo v tisti hotel, samo za nekaj dni, da zbere misli, preden se odpravi dlje v Niger, je bil povsem drug letni čas. Junij, čas deževne dobe, ko Ouaga postane znosnejša in je tudi v puščavi lažje.

Ob srečanju v hotelu je torej vedno obstajala možnost, da tlečo bolečino pogasi dež in sploh mi takrat, razen držanja za roko ob prečkanju ceste, ni bilo potrebno storiti ničesar. Lahko sem se naslajal ob njej, lahko bi se utopil v tej bolečini, pa ne bi bil omrtvel kot v hotelski sobi z vgrajenim hladilnikom. Preden nisem bil povsem prepričan vanjo, so bili samo hoteli. Hiša s sahelskimi stebri in belo golobico je prišla mnogo kasneje. Najprej pa se je bilo potrebno spomniti pozabljenega, narediti to, kar se dela z ženskami, ko stojijo pred teboj v vijolični obleki in mangom dvignjenim v zrak.

Takrat sem verjetno mislil, da se samo s penetracijo naredi otroke. Zato sem se tudi ves čas skliceval na mango. Predstavljal sem si, da vdreš v nekogaršnje telo in se začne porajati vesolje. Otroci v afriškem konceptu naj bi bili namreč prinašalci podatkov iz onstranstva. In če se torej moj stegnjeni ud spravi vanjo, lahko poseže v vesolje. Ne vem, kako je bilo z njo, verjetno drugače, ker zanjo ni bilo prvič, toda moje vesolje je bilo zmedeno in otrdelo. Želel sem si, da bi bilo tudi zanjo prvič, čeprav mi je zdaj jasno, da je bila tovrstna naivnost podobna oni, da samo s penetracijo spraviš prednike iz onstranstva tostran. Toda kolikor me je že tiščalo, sem vseeno upal, da je njej lažje. Da morda ve, kaj se počne s telesi v takšnih situacijah. Morda mi je bila tudi zato pripisana feminilnost, čeprav, roko na srce, bila je moja nevednost. Kako pobožati nekoga, ki ima roke obrnjene k telesu, stopala naravnost v svet in s pogledom, ki bi lahko dosegel, da se posteljne stranice dvignejo in odplavajo skozi okno.

Moral sem se usesti na posteljo, ni šlo več tako stoje držati ud naravnost v stvarstvo. Zajokal bi, vendar nisem imel solza. Bolelo je od pozabljenja in morala je opaziti. Seveda je morala opaziti, ker ni več pustila, da čas traja. Usedla se je poleg in vprašala, če hočem, da me sleče. Hotel sem, zakaj ne bi hotel. Vse na svetu bi dal, da bi zaprla oči in me s počasnim odpenjanjem slekla. Dvignil sem roke, vendar je rekla, da bo sama, naj ji pustim, da bo sama. Z gumbi je nekaj časa trajalo (že v otroštvu sem vedel, da jih ne maram), toda ko je končno odpadel še zadnji, je zažgane lase nesla k temi med mojimi nogami. Sklonila se je nalahno, čisto nalahno, kot da me noče prebuditi, čeprav nisem več sanjal in sem se začel spominjati skorajda vsega.

Sedela sva pod mangovcem pred našo hišo. Kalifa je nosil boubou, tradicionalno oblačilo in sandale. Prišel je na obisk. Za spremembo je on prišel k meni in ne jaz k njemu. S seboj je pripeljal rumeno kolo. Arašide, mango, datlje in rumeno kolo. V trenutku sem vedel, da je namenjeno meni. Ni bilo sicer novo, Mariam ga je pred leti kupila za mojega strica, Sitinega brata. Nekje je moral videti belca voziti kolo in se je spustil v jok. Mariam se je pozanimala, kje jih imajo na zalogi, si neko svetlo popoldne zatlačila denar v bombažno ruto ovito okoli bokov in izginila. Najprej ji ga menda niso dovolili kupiti, kolo je bilo zelo posebno in zelo drago, v tistih časih so se na njem vozili samo beli uradniki, toda Mariam je bila kraljeve krvi. Ko so izvedeli, od kod prihaja in koliko krav ima, so ji dovolili ta privilegij. Samo Alah ve, kako lepa je morala biti, ko je s tistim rumenim kolesom prestopila prag hiše. Drevesa so morala šepetati in otroci so morali šepetati za njimi. Rekel bi, da predvsem iz ljubosumja. Meni je kolo zavidal komaj kdo v družini. Bil sem najmlajši in sploh so bile noge drugih že predolge za poganjanje takšnega majhnega sonca na dveh kolesih.

»Da boš laže našel pot do najine hiše«, je rekel, ko sem se kobacal na kolo.

Nekajkrat mi je spodletelo, potem sem samo sedel na njem in se držal drevesa. Trajalo je eno popoldne, torej čas treh molitev, da sem se začel počasi voziti okoli drevesa. Če bi njegova krošnja znala govoriti, bi si najprej globoko oddahnila, stresla z vejami, da bi nekaj še zelenih mangov popadalo na tla. Ta otrok se drži debla kot materinih prsi. Če se prav spomnim, je dojenje pri naju trajalo tja do petega leta.

V času po večerni molitvi in pred tôjem, ki ga bo Sita prinesla v rjavi skledi, porisani z rožami in ročaji, sva s Kalifom staknila glavi. Kolo sem prislonil na vhod in s tem dal zeleno luč še drugim otrokom, da ga preizkusijo. Tega časa s Kalifom si ne bi pustil vzeti za nič na svetu. V Bobo na obisk k svoji hčeri je prišel, da bi skupaj naredila obračun za preteklo leto in načrt za kmetovanje v prihodnje. Mariam je ostala doma, njene noge so bile preveč obrabljene, zato se je Kalifu še bolj mudilo nazaj, kot se mu je že sicer. Z Mariam sta bila najbolj zaljubljen par, kar sem jih kdajkoli videl. Pod večer sta vedno sedela nekje na travi, na polju, z drevesi in se pogovarjala. Mislim, da tudi z duhovi. Kalifa se tej razvadi ni mogel odreči, tudi ko Mariam ni bila z njim, čeprav je moralo biti drugače. Jaz namreč nisem nosil njenega vonja, nisem bil Mariam, temveč bolj ali manj spraševalec neumnosti.

»Kalifa, zakaj nisi šel v Meko s kolesom, zakaj s konjem? Konji se namreč utrudijo, konji jedo travo, kolo pa samo poganjaš.«

Kalifa se je moral zasmejati. Drevo nad nama je poslušalo in se morda tudi smejalo. Pod večer se v njegove krošnje naselijo duhovi. Čez dan spijo na poljih, ker zakopani v zemljo laže prenašajo vročino.

»Naj ti najprej jaz zastavim vprašanje: ali misliš, da se spodobi, da bi ljudje svoja velika potovanja opravljali na kolesih?«

Pogledal sem v temneče se nebo. »Toda tudi če bi se, v tvojih časih še ni bilo koles. Kolesa so namreč priplavala po morju.«

»Kaj pa konji, ali so konji tudi priplavali po morju?«

Kalifa me je preizkušal, toda morje mojega vedenja se je tu končalo. Morda sem se prehitro vdal, morda bi moral še improvizirati, vendar sem samo skomignil z rameni. Odkašljal se je, si popravil boubou. Moral si je popraviti boubou, ker je to vedno počel ob petkih, ko je bil lepše oblečen.

»Ama, saj to veš, da smejo konje jahati samo ljudje iz kraljevih družin?«

Gledal sem ga, kot bi mi obraz izrezali iz papirja in ga nalepili v temo. Obetala se je zgodba, čeprav še nisem vedel zagotovo.

»In da konjev niti ne smejo imeti vsi v kraljevi družini?«

Čakal je name in tudi jaz nisem hotel takoj prikimati. Še je čas za zgodbo. Drevo je zašumelo in njegova krošnja se je vsa nagnila na eno stran. To je bilo znamenje, toda nisem vedel kakšno.

»Rojen moraš biti v znamenju konja, preden ti ga je dovoljeno imeti. Navadno so prav ljudje iz kraljevih družin rojeni pod takšno zvezdo.«

Ne vem, kako mi je lahko ušlo, da Kalifa ni imel v mislih zgodbe. To bi lahko vedel že od samega začetka, po njegovem protivprašanju. Če bi šel v zgodbo, bi vpletel ime. Almamy Samory Touré ali Guimbé Ouattara. To so bili ljudje, ki so imeli konje. Toda tudi na ta način sem se strinjal z njim. Na hrbtu pripovedi bi odjezdil za njim kamorkoli.

»Obstajajo različni tipi belega konja, vendar je poseben samo čistokrven. Čistokrvnega konja prepoznaš po očeh in ne po dlaki. Na začetku ima lahko liso, ki pa kasneje izgine. Ali veš kdaj calley postane massaso, kraljevi konj?«

Kalifa se ni nikoli vdal. Tudi če bi se odločil, da se spremenim v kamnitega gosta, ne bi nikoli nehal spraševati. Vse, kar je pravzaprav hotel, je bilo, da ostanem v mislih z njim. Da se moja misel nauči koncentracije.

»Ko poleti v nebo,« sem se končno prepustil njegovemu toku.

Roke so mu mirno ležale na kolenih. Boubou se mu je od zadaj dotikal sandal, to sem še lahko videl v temi.

»Legenda pravi, da je massaso prišel iz neba ali iz zvezd. Gre za čudežno žival, ker gospodar te vrste konja lahko vidi v prihodnost. Konjevo obnašanje pred pomembnim potovanjem ali bitko ga lahko obvaruje pred slabimi in nevarnimi stvarmi.«

Kalifa je svojo pripoved namerno držal na meji, na robu, varoval se je pred padcem v globel. Nikjer nobenega jezdeca, še psa in konjenika mu ni dodal. Samo konj, čisto bel, s senco jezdeca. Morda ker je bil utrujen, morda ker je preveč pogrešal Mariam ali pa se je bal, da bi mu duhovi, prisluškujoč po vejah, vpadli v besedo, če bi se preveč razpredel.

»Bel konj premore tudi posebno fizično moč. Včasih so govorili, da lahko svojega jezdeca ponese v nebo, če ga zna pravilno voditi. Massaso namreč nikoli ne izda svojega lastnika. Zavezan je svojim koreninam in tako kot ljudje, ali pa še bolj, ve od kod prihaja.«

Kalifov glas je postajal lebdeč, prebadal je tišino in se obešal na veje mangovca.

»Ama, zdaj ti bom povedal nekaj, česar ne smeš pozabiti. Tudi če boš pozabil vse drugo, tega ne smeš pozabiti.«

Prikimal sem brez misli. Moja misel je bila samo še v eni točki.

»Čistokrven konj se ne bo nikoli paril s svojo materjo, tudi če je odrastel daleč stran od nje. Če bi ga kdo po pomoti vendarle prisilil v to, bi si massaso kasneje odgriznil penis in izkrvavel. Toda še prej bi ubil tistega, ki ga je prisilil v parjenje z lastno materjo. Zaradi tega ima bel konj posebno mesto v naši družbi. O njem celo govorijo, da izgine, če si ga prisvojiš na silo.«

»In če ga poskušaš poiskati?«

»Ga ne boš našel, ker izpuhti, morda …«

»V nebo?«

»Tudi ali pa med zvezde.«

Moral sem spet pogledati navzgor. Duhovi v krošnji so bili čisto na tesnem. Vsi so se zgrnili na vejo nad najinima glavama. Menda, da bi lažje lovili na ušesa. In ko smo se srečali s pogledi, so presenečeno ostrmeli. Kalifa ni zastonj nosil boubouja. Ko se je vrnil s potovanja, je postal imam, duhovni voditelj svoje vasi in »kraljeva desna roka«. Njegovi prsti, štrleči iz lukenj v sandalih, so se hkrati dotikali zemlje. Kalifa je bil tudi kmet ali pa predvsem kmet, ki je svojo hči naučil upravljati posest bolje od vsakega moškega. Iz vasi se je sicer preselila v mesto in kuhala v posodah z narisanimi rožami in ročaji, vendar ni pozabila ničesar od tistega, kar jo je naučil. Predvsem pa je znala pripravljati odličen tô, sladek in mehak, da bi ga še duhovi jedli, če bi imeli ritke.

Na začetku je nisem klical chéri. Chéri je prišla šele z zrelostjo najinega odnosa. Kot pri nezrelem sadežu − iz zelenega v padec na tla, čeprav bi bilo včasih dobrodošlo tudi v obratni smeri, kajti najzrelejši sadež je tudi najbolj otožen. Kakorkoli, na začetku sem jo klical bébé. Češ da je moj otrok. Mislim, da je bila nekoliko presenečena, da je za malenkost povzdignila obrvi, potem je šlo samo še v mehčanje deteta. Najini telesi sta se sprijemali kot lasje, kot da sva ostala samo še iz las in ničesar drugega več. Najraje sem imel, če mi je z odprtimi rokami segla vanje in njej je bilo veliko do tega, da jih položi tja. Ni nosila prstanov, to sem sicer ugotovil že, ko je skodelico nesla k ustom in ne šele potem. Rekla je, da zlato ne gre z njeno kožo. Vprašal sem jo po prstanih, ona pa je odgovorila, da ne nosi zlata. Odtlej mi je postalo jasno, da ji božanje odpira asociativni tok misli. Najini telesi sta ležali, govorila je vse mogoče in sem poslušal. Imela naj bi sestro, ki si nikamor ne upa, še po krompir v klet komajda. To je izrekla povsem resno. Imela naj bi očeta in mamo, ki nosi zlato. Med vrsticami se mi je posvetilo, da imata z očetom poseben odnos in nekoliko manj z mamo. Ne bom rekel tipično, ker v nekaterih primerih tudi ni tipično. Pustila jih je za seboj, Italija, Sicilija, Sredozemsko morje, Afrika. Spraševal sem, zakaj Afrika, pa je rekla, da je v njej prebudila češnjevo maternico in da ji tega ne bo nikoli pozabila. Potem nisem več spraševal, ker mi tako ali tako ne bi povedala. Rekla je še, da je vse to skupaj norost in da se nama verjetno ne bo izšlo. Ni nama še šlo zares, samo nago božanje na postelji, rahlo božanje, da bi človek od njega znorel, pa si je že postavljala zavore. Toda naredila mi je nekaj, česar ji ne bom pozabil. Odprla me je lastnemu telesu in s tem lastnemu vesolju.

Ko mi ga je obdržala v ustih, sem se najprej ustrašil, vendar so bila njena usta mehka, jezik gladek, nikjer nobenih zob. Sploh ga ni prijela z roko, temveč samo z usti in lizala kot bonbon. Kasneje je rekla, da sem v redu. Menda nisem spuščal toliko sperme, čeprav se je meni zdelo, da sem ji v usta zlil celo morje. Rekla je, da navadno tega ne počne, golta namreč, in sem postal ljubosumen. Motila me je misel na lastno navadnost. Torej sem bil zgolj padla domina v vrsti drugih. Pri tem je bilo nekaj pretvarjanja, igranja žrtve in samo kanček resnice. Že ko sem jo v hotelu v Ouagi videl sklanjati se nad lijak, vrata v skupno kopalnico je namreč pustila odprta, in še nisem vedel njenega imena, mi je bilo jasno, da gre za žensko, ki ima v ognju več želez hkrati. Ne da bi v resnici tako hotela, temveč ker se ji tako zgodi. Rekla je čisto tako, čeprav ji nisem verjel. Mislil sem si, da zgolj prikriva neizrečeno. Njena koža je sicer dišala po medu, gostem, težkem medu na papirnati podlagi, njene roke, ki jih ni uporabljala, razen pri seganju v moje lase, so izgledale kot roke ptice in njena usta, da ne govorim o barvi njenih mangovih ust, pa me je vendarle spravljala v zadrego. Milo rečeno, izgledala je nedolžno (v nekaterih pogledih je tudi bila, na primer njena sklanjanja, ko sem jo ujel golo) in verjetno sem jo tudi zato začel klicati moje dete. Vzel bi jo, kot se vzame dete, igral bi se s telesom svoje deklice, ga obračal, si z njim pokrival obraz, usta, oči, vendar me je nekaj držalo nazaj. Njena usta so bila še pred trenutkom polna sperme. Če bi si jih samo splaknila, če ne bi omenjala mojih predhodnikov, bi mislil samo na to, kako me je odprla vesolju. Toda na ta način sem moral misliti še na svoje predhodnike, na lastno neposebnost. Smisel deviškosti naj bi bil menda v popolni okupaciji telesa. »Če si vzameš devico,« je govoril ded, »ne bo nikoli pozabila tvojega vonja.« Očitno sem se znašel v kočljivem položaju in mi torej ni uspelo postati princ na belem konju, temveč zgolj konj princese, ki bo morda pozabila to sobo, te hotelske zavese in mojo temo med nogami.

Vstala je, njeni lasje so se ločili od mojih, odšla v kopalnico, odprla vodo, splakovala, si na vhodu poravnala obleko, da sem spet videl simetrijo, se odločila odgovoriti na nekaj, kar je nisem niti vprašal. »Poglej,« je rekla, »poglej …« njene roke so se sklonile s telesom.

Ni več primerjala, ni več nameravala reči, to sem že počela ali pa tega še nisem. Torej ni bilo več pomembno, ali za to že kdo ve ali vem jaz prvi. Težko je dihala in tudi sam sem težko dihal. Zaskrbelo me je, prvič me je za nekoga tako zaskrbelo. Vsa kri ji je stekla iz obraza nekam v telo, njen vonj se je zgostil, postal še težji, skozi obleko sem lahko videl prosojno silhueto, ruta je morala nekje ostati.

»Poglej … težko mi je, toda preden greva do konca …« pogladila se je po obleki, spet sem gledal njene roke, menda so ravno roke tisto, kar ženske najprej opazijo na moških in sem se še sam zagledal v njene, »… preden greva do konca, ne zdaj sicer, zdaj je še prekmalu … moraš vedeti, da mi otroci ne gredo od rok …«

Nič patetičnega ni bilo na tem, kako je to izrekla, nekaj žalosti sicer, vendar žalost je bila tako ali tako njen poklic. Glede žezel v ognju sem se očitno zmotil ali pa tudi ne. Njeno telo se bo moralo ljubiti z več kot dvajsetimi moškimi, ji je nekoč nekdo prerokoval. Toda končno ni šlo za številke niti ne za željo ali dejansko dogajanje, temveč za to, da se je eden njenih otrok že vrnil v vesolje. Seveda vsi otroci plavajo v vesolju, toda zanje ne vemo. Ona pa je poznala njegovo papirnato kožo, vedela je za obliko njegovega srca, bila je njegovo napajališče, njegovo vesolje, mesec, dva, ne veliko, pa še vseeno dovolj, da si nista bila tuja. Dokler se ni odločil, da se vrne in jo pusti za seboj z njenim telesom. Seveda mi tega ni povedala na tak način, to sem si interpretiral po svoje in sploh bi bilo prevzetno trditi, da sem že od samega začetka slutil in da sem jo zato začel klicati bébé. Moje dete je postala, ker me je odprla lastnemu telesu, ker nisem vedel, da se da z njim početi vse te stvari, ne da bi se dejansko ugreznil vanj. In predvsem, ker je imela čist, kot z mlekom izmit obraz, na katerem sem lahko prebral skorajda vse. Med drugim tudi to, da ji je bilo nekoč ime Beatrice, na kratko BB, in meni Chris, da sva se torej že srečala, v nekem drugem romanu, oba pretvarjajoč se, da ne iščeva načina, kako iti do konca te stvari …

»Pripovedoval si mi o belem dekletu in svojem velikem prijatelju,« je rekla, nenadoma prižgala posteljno svetilko, ki sem jo pravkar ugasnil, in zadržala mojo roko, ki je znova segla po vrvici. Preden sem lahko odgovoril, je rekla: »Zakaj si rekel, da je čudodelka?« Nekoč sem rekel, da bom upošteval BB-jin tempo, ampak naj me vrag pocitra, če bom preostanek noči govoril o Samu in Gwen, ki smo ju omenjali že pri kosilu z Ikemom in njegovim novim dekletom Joy. Zato sem takoj prešel k stvari.

»Nekega jutra po zelo utrudljivi noči ga to dekle, Gwen, zbudi in hoče še enkrat. Spomnim se, kako je Sam to opisal: Brat moj, v cevi ni ostalo absolutno nič več. In iz niča kot po čarovniji spet priteče vanj življenje. Sam ni še nikoli videl česa takšnega.«

BB ni takoj odgovorila, samo malo bolj se je stisnila k meni. Potem je vprašala: »Hočeš reči, da ljudje to dejansko počnejo?«

»Kar naprej.«

»Ogabno,« je rekla.

»Ne vem, no.«

»Govoriš, kot da ti nimaš nič proti. Ali pa si to že delal.«

»Ne, nisem. To dela punca.«

»Prav, gospod Pametnjakovič. Ti je katera punca to že naredila?«

»Ne bodiva osebna.«

»Prav. Ne bom se več vtikala v to. Ampak jaz mislim, da je ogabno, ti ne? In niti stuširala se še nista, a ne?«

»Nisem bil zraven, veš; ampak mislim, da se nista. Kot razumem, ga je zbudila in se takoj lotila dela.«

»Z vso tisto packarijo na njem!«

»Posušeno in strjeno, ja.«

»Ogabno. Jaz že ne bom počela tega. Nikomur.«

»Ne skrbi, ljubica. Ne bom te prosil.«

»Kaj pa če se tisto zgodi v njenih ustih?«

»Kaj? Aja. Ampak ravno za to gre, ne?«

»Pa Beatrice vprašaš? Je to zdaj moja zgodbica, ne tvoja?«

»No, ravno v tem je stvar, kot so mi povedali. Da ji spustiš tisto naravnost v usta.«

»Se hecaš!«

»Prisežem.«

»Chris, si prepričan, da nisi tega že počel?«

»Prepričan. To počne punca.«

»Oh, zapri; saj veš, kaj mislim. In ne začenjaj ničesar, ker ga ne bom umivala v svojih ustih.«

»Se bova najprej stuširala.«

»Hecaš se. Oh, Chris! Prosim.«

Še zdaj se sprašujem, od kod je našla moč, da prvič nisva šla do konca, ker sva potem vedno šla do konca. Samo prvič je bilo odvisno od mene, je rekla, kasneje je bilo na tebi, da se obdrživa, razdalji navkljub. Tvoja resnost in dolga ljubezenska pisma in občutek za mero. Meni se je zdelo, da me je od vseh njenih ljubimcev ločevala samo zmožnost preletovanja neba. Čez Mali, Tunizijo, Alžirijo, morje, na drug kontinent, do njene hiše. Od kod naj bi vzel mero, ko pa niti nisem bil prepričan, da vem kaj pomeni? Verjetno je šlo v nasprotno smer − da sem odstranjeval mejo samo zato, ker sem pogrešal njeno medeno kožo, toploto, vonj pod pazduhami. Preden mi je šel v glavo, sem mislil, da zmorem brez. O ženskah sem razmišljal toliko kot o lanskem snegu (ta izraz mi je res postal ljub). Mislil sem, da bi mi nekoč ena izmed njih podarila otroka in bi bilo to to. Done, kot rečejo anglofoni.

S tem ne opravičujem svoje deviškosti vsaj do šestindvajsetega leta, temveč zgolj, da res nisem vedel, kako je, če ti nekdo dovoli vstopiti vase. Ne samo z usti, ne samo z rokami, temveč vstopiti v telo kot vstopiti v hišo. Pozdraviš se, poljubiš morda, usedeš na stol, postrežejo ti s kavo. Piješ, počasi, ker je vroča, in ker te pečejo ustnice, te peče še celo telo. Gledaš pohištvo iz pekoče perspektive, gledaš sadje na mizi, jabolka, mango, datlje, v afriških filmih vedno govorijo o sadju, ko pride do spolnosti, in kavo položiš nazaj na mizo. Roke hočeš imeti proste, da bi imel boljši razgled. Po omarah so kozarci, po stenah (v afriških družinah vedno po stenah) preproge. Zaželiš si, da bi tudi sam imel takšno hišo. Visoko, v nebo segajočo, z vonjem po hrani, po otrocih, po živalih z belimi grivami v predprostoru, z vonjem po ženskem telesu, ki mu je ravnokar prišlo. Če je bilo, razen prvič, vse odvisno od mene, sem želel, da ji pride, večkrat, ne samo enkrat. Rad sem gledal hišo, kako jo stresa ob potresu. Kako elektrika ugaša in se sadje z mize zaletava v preproge po stenah. Rad sem gledal, kako je odpirala usta pri tem, kot bi odpirala vrata hiše. Rekla je, »prosim pridi, pridi vame,« vendar nekaj časa nisem šel. Sčasoma sem se naučil, kako in kdaj vstopiti v hišo, da hrana ravno prav diši, da so stoli ravno prav udobni, da ni preveč muh znotraj, da so ventilatorji vklopljeni. Najraje imam, ko vstopaš, je imela navado reči. Če sva se poslavljala za več mesecev, celo leto ali dve, je rekla, »popoln je, ali veš da je popoln«, in sem rekel, da vem. Menda jo je moja zavest okoli tega spravljala v bes. S tem »vem« v nosnicah je še bolj divje odpirala svojo hišo, mango in datlji so se še bolj divje zaletavali.

Navadno me je pričakala znotraj hiše, za korak od praga, vsa prepojena od svojega vonja, predvsem pa topla, če ne že z rdečico na obrazu. Ko sem bil že enkrat znotraj, nisem več poznal mere. Pil sem kavo kot nor, čeprav je ponavadi ne pijem, pil sem vročo kavo in zgornja ustnica me je pekla, da bi si jo požrl. Če se nisva poslavljala, če sva prišla drug k drugemu samo na obisk, je rekla, da sem tako sladek in da naj kar ostanem. Da imava tako ali tako čas. Ni rekla samo sladek si ali rada te imam, temveč tako, so much. In sem ostal. Zakaj ne bi ostal v hiši, kjer sem bil dobrodošel. Sadja se sicer nisem več dotikal, sadje je bilo samo še za okras. Ob prihodu sem ga jemal, to je bilo zaželeno, ga vrtel po rokah, nesel k obrazu, metal v zrak in nato spet položil v košaro na mizi. Potem so postale bistvene te sence, ti notranji koti po hiši, za katere sem lahko samo z vstopom dosegel, da so se stresali kot ob potresu.

Težava je bila samo, da nisem mogel dolgo ostati. Če sem predolgo ostal, je elektrika začela stresati mene. Očitno je bila tako napeljana po hiši in je bilo tudi moje telo dovzetno zanjo. Če ne bi bila mnenja, da je šlo samo za mojo zmožnost preletovanja neba iz tostran v onstran, bi mislil, da gre za usodo. Ali v jeziku električarjev: enofazni tok. Skozi moje telo in po njeni hiši. Predolgo ostati na obisku je pomenilo izgubiti mero. Vse ljubezenske izjave v dolgih pismih niso bile nič v primerjavi s potresom v hiši. Sedel sem na stolu, ogledoval čudo notranje opreme te visoke, dišeče hiše, ki ji tudi pazduhe dišijo po medu, pil kavo, ko se mi je nenadoma zazdelo, da kava pije mene. Notranja oprema mi je začela srkati telo, roke, noge, obraz, tudi lase ali pa še posebej lase. Iz opazovalca sem se spremenil v opazovanega, kot bi rekla ona, iz gosta v hrano hiše. Kozarci po omarah so začeli žvenketati, skodelica je zletela na tla in vseeno ostala cela (made in Yugoslavia), samo mango in datlji in jabolka so ostali mirno po košarah. V afriških filmih je res vedno tako. Dva se začneta božati, potem se kamera preseli na osvetljeno košaro evropskega in neevropskega sadja. »Krajinarstvo,« bi rekla ona, če bi zmogla kaj reči, jaz bi rekel, »tako sladka si,« če bi lahko kaj rekel. Bravo za Schoelcherja, ki je tretjo republiko prepričal, da opusti suženjstvo, ni nikoli prišlo v poštev. To je bilo že zdavnaj za nama (če je sploh kdaj bilo), menda v predprostoru hiše, čeprav v resnici nikoli nisem vedel, kaj se skriva tam. Ali konji z belimi grivami, mačke, ki si čistijo kožuhe, koze, domače živali skratka, ali pa samo njene po medu, po kavi, po mangu dišeče pazduhe, brez katerih mi ni več šlo, brez katerih nisem več mogel zvoziti ali kot bi rekli anglofoni, I was done.

To vstopanje v telo drugega, ne samo mojega v njenega, temveč tudi njenega v mojega, to ljubljenje z lasmi, z rokami, z ustnicami, z nogami, se je, kolikor se spominjam, prvič zgodilo v hiši v Boboju. Kupil sem jo po stričevem nasvetu. V družini so se bali, da sem premlad prišel do denarja, vendar ne vem, koliko so videli moje utrujene ude in podočnjake na obrazu. Vozil sem avtomobile, tudi po dvajset ur neprekinjeno. Iz pristanišča v Lomeju, v Cotonouju, iz Teme in jih razvozil v Burkino ali Mali. Za avtomobil, pripeljan z juga, z morja v puščavo, si lahko dobil trikratno ceno. Vedeti je bilo potrebno samo kako z Libanonci, ki so kakor jastrebi v jatah tičali ob pristaniščih. Kasneje je bilo še pomembno ne zaspati na vožnji, čeprav ti niti niso dali. Jastrebi v gručah in posamično, naleteni po cestah, s puškami v perju. Prosili so za denar za čaj, kot da jastrebi pijejo čaj. Nisem se hotel igrati te igre in sem odklonil. Čeprav je bilo nato potrebno drugače: »Nimam, nimam, nimam, ves denar mi je pobrala vlada. Morda pa mi lahko vi pomagate?« Oči so se jim zatemnile, kot se zatemnijo samo jastrebom, stresli so s perjem, da so iz njih pogledali ročaji pušk in odprli zapornice. »Pojdi, pojdi z vetrom. Alah bo dosodil, ali si nas ogoljufal ali pa boš čez mejo tam čez sam pil čaj.«

Nisem pil čaja, kupil sem si hišo, po stričevem nasvetu, kot že omenjeno. Investicija v hišo je zanj in za družino pomenila najboljšo naložbo. In bi tudi bila, če hiša ne bi imela razpok. Iz zidu je sčasoma pogledala električna napeljava. Ko sem jo kupil, so bile stene sicer gladke. Vedel sem, da je bila gradnja serijska, za afriško nogometno prvenstvo, da je vrt zaraščen, vendar bi se to še dalo. Kupil sem, ker je bilo potrebno investirati denar. Po mnenju domačih bi se mladenič utegnil prevzeti ali pa, še huje, izgubiti v denarju. Toda imel sem štiriindvajset let in ni bilo časa za življenje v hiši. Včasih sem sicer resda prišel sedet na verando. Gledal sem, kako rasteta limona in hibiskus po ograji. Potrebno bi bilo nabaviti gardiena, da bi bujno travo spravil v red, zalil limono, zalil hibiskus, da bi odprl cvetove navzven proti cesti, vendar nisem videl smisla. Če v njej ni bilo živega bitja in sam se v tistem času s podočnjaki na obrazu nisem imel za živo bitje, res ni imelo smisla odpirati jo, naseljevati jo.

Na hišo sem pomislil šele, ko me je slačila. Pomislil sem, da bi me lahko slačila v hiši. Brez elektrike sicer, brez vgrajenega hladilnika, samo s preprogami po tleh in posteljo pod okni v spalnici. Ko je prvič vstopila, sem že nakupil kavče, kremne kavče s posipanim zelenim listjem in prezračil. Ko je prvič vstopila, so bila okna sicer zaprta, vendar jih je odprla. Obrnila se je k njim in jih s celim telesom začela odpirati. Hiša sicer ni bila ogromna bela vila v slogu, da bi se izgubil v njej. Prvotno je bila resda namenjena belim trenerjem, ki vodijo afriške nogometne ekipe in njihovim ženam v lahnih tričetrt hlačah ter s senčniki na glavah. Morda so bili mišljeni še otroci, toda tudi če so bili, v hiši niso pustili nikakršnega vonja. Ničesar tudi niso imeli opraviti z razpokami, ki so prišle mnogo kasneje. Že potem ko je pomila okna in pustila svoj vonj na rjuhah. Rekel sem ji, da ji ni potrebno pomivati hiše, vendar je vztrajala. Soseda je začela gledati čez ograjo, ko je pomivala, in si zagotovo morala misliti: belka, ki ne nosi tričetrt hlač in senčnika, ni prava belka.

Ko je začela zalivati hibiskus, sem pomislil, da bi ji lahko prinesel golobico. Ves čas je namreč omenjala svojega nemškega ovčarja, ki naj bi jo čakal. Pred tem sploh nisem pomislil nanje, bolj na dedove konje kot na nemške ovčarje ali pse nasploh, toda če je že omenjala in je bila ob tem še deževna doba, ko človek nima kaj početi, sem ji prinesel golobico s pristriženimi perutmi. Razveselila se je je, čeprav sem opazil, da se je tudi boji. Rekla je nekaj, česar nisem razumel. Rekla je, če mi ne bi prinesel golobice, bi bila kot v Nostalgiji. Šele kasneje, v Ljubljani, sem razumel, da govori o Tarkovskem. Ista odprta okna, isti dež, ki se razliva navznoter, ista hiša brez elektrike. In najini belogrivi konji in njen čakajoč pes. Najini pravim, ker si je konje tudi želela. Včasih je šla z roko po razpokah v stenah, po električni napeljavi in se smehljala. Vprašal sem jo, zakaj se smehlja. Rekla je, da zato, ker se ji zdi nenavadno, kako obožujem samo bele živali, ona pa bi imela sivega konja. Rekla je, da se v tej hiši konj ne bo zgodil, ker ima ta hiša prevelike razpoke in jo bom moral kmalu prodati. Verjel sem ji, čeprav hiše kasneje nisem prodal zaradi njene napovedi. Dobila je že vonj po njej, po hrani, ki jo je kuhala, po čistilu, s katerim je čistila okna, in po golobici. Sita jo je prej prišla še blagoslovit, hišo namreč, vendar sem jo vseeno prodal.

Trava zunaj je bila še vedno visoka, hibiskus se je nagnil globoko čez ograjo, limonovca z zrelimi sadeži že zdavnaj ni bilo več, tudi golobice ne, čeprav je še vedno ostajal vonj in sem jo prodal. Menda jo je kupil ravno zaradi tega vonja, razpokam navkljub. Nisem mu ponudil kave ali liptona niti da bi se usedel (ker sem odstranil tudi kavče z zelenim listjem), vendar jo je vseeno kupil. Nek človek pač. Vprašal je, zakaj prodajam, ali nimam družine. Rekel sem, da imam družino, vendar družina hiše ne bo pogrešala. V resnici sem se moral odločiti ali hiša ali radio. Nehal sem voziti avtomobile z obale v trebuh puščave in je tudi denar pošel. Ni bilo, da sem se naveličal jastrebov s puškami zataknjenimi v perje niti da bi se naveličal ceste in podočnjakov, temveč da je bilo potrebno dokončno pritrditi anteno na streho. Radio je zahteval celega človeka, kot radi rečejo v Franciji. In tudi ženska s čakajočim nemškim ovčarjem in sivimi konji s sivimi grivami, je zahtevala celega človeka. Ko sem prodal, je sicer že dolgo ni bilo več ob meni. Odletela je tja, kamor je morala. Da se čez čas morda spet vrne. Sita je rekla, da se bo vrnila, da je videla po njenih rokah, kako se bo vračala, čeprav ne več v to hišo, ki sem jo pustil za seboj zaradi radia. Včasih se je potrebno odločiti za nekaj in sem se odločil. Malenkost me je sicer bolelo zaradi hibiskusov, zaradi vonja znotraj hiše. Toda hiša je bila v resnici premajhna za najino vdevanje teles, za moj motor, ki sem ga moral ponoči puščati sredi umite dnevne sobe, za njene konje s sivimi grivami, za nemške ovčarje, ki menda sploh ne čakajo, ker psi ne premorejo spomina. Ne, hiša je bila res premajhna in imela je prevelike razpoke v stenah. Prevelike žice so gledale iz nje in nobene elektrike.

Še potem iznad postelje, ko sva hodila po cesti, po nakupih, ko sva jedla ali pa samo sedela v parku, je večino časa govorila, da ne nosi zlata, da zlato ne gre z njeno mlečno kožo, temveč s temno in pri sebi sem dolgo časa res imel sliko, kjer ga ne nosi. Njene noge so dvignjene na kavč s posipanim zelenjem in roke, rok se v resnici ne vidi. Ker poznam sliko na pamet, mi je tudi jasno, da je ravnokar prišla izpod tuša. V hiši je bil povsem dostojen tuš, da ne rečem povsem dostojna kopalnica. Nekoč sem se pripeljal, ne da bi me slišala. Bila je pod tušem in z usti in rokami je lovila vodo, ni se zares umivala. Če ne bi bil v čevljih, bi se ji pridružil, toda še ljubše mi je bilo zgolj opazovati. Prislonjen na rob kopalnice sem gledal telo v obliki kokakole. Najraje sem imel ožino od bokov do prsi, toda redkokdaj mi je dovolila, da jo gledam s prostim očesom. Navadno, ko je bila gola, se je sklonila, prikrila ožino, da nisem več videl, morda samo še njen trebuh, morda samo še hrbtenično kost, odvisno tudi, kje sem stal in kaj ujel.

Ko je odprla oči, ko se ji je iz vode prikazala moja silhueta, je skorajda zakričala. Nekaj iz strahu, nekaj iz sramu, domnevam. Ni se sklonila, ker sva oba vedela, da bi bilo neumestno. Potegnila je k sebi iz lijaka viseč kos blaga in se vanj ovila, ko je voda še pršila. Menda sem ribam zmedel misli ali celo prekinil ritual, ki je bil mišljen samo v ednini. Voda je odtekla in zrinila se je mimo, ne da bi mi še naklonila pogled. Nič nisem rekel, tudi če bi zakričala, ne bi nič rekel. Želel sem si samo, da bi se odvadila tega sklanjanja, da bi prepustila telo mojemu golemu pogledu. Toda očitno sva potrebovala čas ali, bolje, ona je potrebovala čas, meni je preostalo gledanje. Do tega, da se bo slekla pred fotografskim aparatom, pred fotografom z arabskim naglasom, je bilo še daleč. Na sliki namreč še vedno nosi skupaj zraščene obrvi. Ne da si jih je kasneje populila in na novo narisala, kot sem videl pri nekaterih ženskah, šlo je samo za to, da so se ji med očmi narahlo stikale. Na kavču z dvignjenimi nogami in skritimi rokami, vse je bilo že tam, odprto v prostor, gledajoč v kamero, iz ozadja posušeno perilo, le da tedaj še ni negovala te svoje češnjeve maternice. Njenim nogam pri gležnjih se poznajo neogoreli pasovi sandal. Če rečem, da je takrat še nosila Teva čevlje in ne škornjev z visoko peto kot pri fotografu v Parizu, mislim, da veliko pove. Vidi se ji sicer pod krilo, vendar nenamerno. Moral bi ji reči: »Spodvihaj si ga, vidi se ti v sredino,« vendar nisem nič rekel. Če bi rekel, bi pokvaril ves čar in verjetno si fotografije ne bi vtaknil v levi žep srajce in hodil naokoli z njo.

Iz zmočene rute se je preoblekla v dolgo enodelno obleko. Bila mi je ljuba, če ne celo moja najljubša, čeprav vem, da je ni oblekla po premisleku. Morala je pograbiti, kar ji je najprej prišlo pod roko. Iz sosednje sobe, ki je tudi imela kopalnico, vendar je nisva uporabljala, me je poklical glas. Če ji pomagam zapeti zadrgo. Še vedno nisem hotel odpreti ust, samo naravnal sem blago, zapel, jo na hitrico poljubil pod lase na vratu in stopil v predsobo po fotoaparat. Njeni lasje so tekli s črtami po obleki. Rjave, svetlo rjave črte po celi dolžini. Ko se je sprehodila do kavča, sem sledil še mokri ožini. Zdaj je bilo zaželeno, da jo opazim, toda ni me več mikalo, da bi se naslonil, si vzel čas. Hotel sem pogledati drugače, skozi fotoaparat. Nekaj iz dolgčasa, nekaj, ker se mi je še vedno zdela mamljiva, tudi oblečena. Bila je predana, njena polt topla od ozračja, ki se nabere po tuširanju, raznežena od vode, čeprav sem zmotil njuno pršenje.

Okoli vratu nosi verižico in ko se nagne nad kavč, ji verižica pade iz obleke. Usede se in nese verižico nazaj. Ni iz zlata. Lahko bi bila iz zlata, vendar ni. Zasmeji se, lasje ji še vedno ostanejo tako kot prej, zmočeni, prelivajoč se s črtami obleke, v višini ramen. Glavo nekoliko dvigne, kot da jo bom slikal samo v profil in dvigne noge, ker spodnji del telesa ni pomemben. Ne ve, da jo lovim drugam, ne tja, kamor se dviguje. Zgornja ustnica se ji zaviha in verjetno pozabi, da zunaj na vrvi visi posušeno perilo. Vidi se ga z okna. Fotografija gleda skozenj. Zvezkov in knjig in ključev, naključno vrženih tja, nimam namena loviti v objektiv, vendar ker so že tam, se ne da več brisati. Kamorkoli bi usmeril objektiv, bi bili tam. Zasmeji se s celim obrazom, ne samo z zgornjo ustnico, in pomislim, da se nama je to že dogajalo. Da sem se že navadil teh sešitih obrvi, ki bodo kmalu izgubile svoj pogled, da se je že vtisnila vame ta predana koža v barvi bombaža, razen po nogah seveda. Po nogah nosi prepasane sence od Teva čevljev. Kasneje, mnogo kasneje po tej fotografiji, ko se je nehala pregibati v pasu, če sem jo našel golo v vodi ali zunaj nje, mi je bilo žal, da nisem znal prav ujeti teh njenih pregibov, te sramežljivosti, morda nedolžnosti. Mnogo kasneje si je namesto verižice začela barvati nohte na zlato (pri čemer ne zanikam deleža odgovornosti). Odprla je roke proti meni in rekla, da to zato, ker jo zlata spominja na zažgano travo v puščavi, v resnici pa to sploh ni zlata, temveč rjava. Ali ne vidim, da je to pravzaprav temno bleščeče rjava. Skorajda kot moja koža.

Ker je bilo bolje, da ne komentiram, sem ostal tiho. Od takrat dalje, ko so bili njeni nohti, tudi na nogah, pobarvani na zlato in njene obrvi razpuščene kot dve ptici v letu in se ni več usedala tako, da se ji je videlo pod krilo, sem se fotografijo naučil na pamet. Ali drugače, zataknil sem si jo v desni žep srajce. Imel sem jo pri sebi kot bančno kartico, kot potni list, da sem se na vsake toliko spomnil, kaj je bilo prej in kaj potem.

Nekatere stvari je razumela, ne da bi ji pojasnjeval. Na primer, usesti se na kavč, ko sem jo želel fotografirati. Toda drugih stvari tudi ni razumela, pa čeprav sem ji povedal. Na primer to, da naju bo obiskala Sita. Vprašal sem jo ali se strinja, da pride, prikimala je in v istem hipu pozabila, kaj sem rekel. Glede tega se ni dalo nič narediti. Sito sem pripeljal na motorju, v času, ko se je sonce prevesilo že v drugo polovico dneva. Pokrila se je z ruto, se usedla na motor in sva šla. Njena starost je že častivredna, vendar nikoli ni imela ničesar proti vožnji za mojim hrbtom. Večji motorji, ki sem jih imel raje kot avtomobile, so ji sicer povzročali sive lase, zato sem se le redko pripeljal z njimi na dvorišče, sčasoma pa sem jih tako ali tako prodal. Že nekaj dni pred tem sem jim namignil, da imam dekle, potem me je začela spraševati o njej. Najprej njeno ime, od kod prihaja. Siti je bilo vedno jasno, da dekle nikoli ne bo iz Boboja, morda niti iz Burkine niti iz Malija. Odkod bi potem lahko bila?

»Iz Evrope, sou Sita.«

»Iz Evrope, baba Ousmane?«

»Pa ne iz Francije, sou Sita, če misliš na kaj takega.«

Kadar sva se hotela pošaliti, sva si zamenjala vlogi. Imenoval sem jo moj prvi otrok, ona me je klicala oče. Toda s šalo sva samo prikrivala strah. Njo je moralo biti strah te nove ženske, ki je vstopila v moje življenje, mene je bilo strah Sitinega odziva, morda celo odziva celotne družine. Ousmane je bil vedno tako čist, tako popoln in zdaj ima nenadoma žensko. Seveda je bilo pričakovati, že lep čas so se pravzaprav zabavali na moj račun ali ni nobene, ki bi bila narejena po moji dlani? In zdaj je moja dlan nenadoma nekomu ustrezala. Lahko bi jim tudi ne povedal, vendar v družini nikoli nismo znali zares prikrivati. Prikrival sem kakšnih deset dni, hodil domov ob nemogoči uri, da so se vsi prebujali in v temi iskali za urinimi kazalci (navadno sem hodil domov ponoči zaradi radia, potem je postala ura tako pozna, da ni mogel več biti radio), toda potem sva se iz hotela premaknila v hišo in sploh nisem več hodil spat na domače dvorišče. Sita se je pritoževala, da me nič več ne vidi. Ousmane je začel pomežikovati na levo oko, ko mi je gledal v obraz. Bilo je jasno, samo izreči sem še moral. »Slovenka, iz države v obliki kokoši.« Toda to sem povedal šele kasneje. Najprej sem jim razkril njeno ime, njeno polt in kraj srečanja. Ousmane je sprva pomislil na Kanado. Da sva se srečala v Kanadi. Z nečim je namreč moral upravičiti ravnanje in navsezadnje tudi denar za pot onstran Atlantika, kamor me je kot devetnajstletnika poslal na študij ekonomije. Od tam sem se po nekaj mesecih nenadejano vrnil. Očeta sem pravzaprav vedno imel na sumu, da me je v tujino pošiljal zaradi nečesa drugega, ne zato ker bi zares delil dedovo vizijo − moški se mora izkazati, bodisi s potovanjem bodisi s pomembnim dejanjem v domačem okolju. Ničesar sicer ni rekel, še besede na K ni načel, vendar sem natančno vedel, kam je usmerjen njegov jezik.

»Ne, papa, iz Slovenije je, iz nekdanje Jugoslavije. Srečala sva se v Ouagi, oba na poti, čisto po naključju.«

Sita je ves čas gledala nekam v nedoločeno smer, Ousmanu starejšemu se je po tem pojasnilu zdelo pomembno pripomniti, da je svojčas poslušal Radio Moskva in da so na njem vrteli odličen program. S Sito naju je posililo na smeh, vendar sva se vzdržala. Ob najbolj neprimernem trenutku je znal ustreliti s puščico v najbolj nemogočo smer. Morda se tudi zato s Kalifom nikoli nista razumela. Kalifa ga je jemal preveč resno kot vse na tem svetu, mi smo se mu smejali, čeprav včasih tudi po krivici.

Prva je začela Sita: »In kdaj vaju lahko pričakujem? Ali skuham ris gras?« Po njenem so vsi belci lahko prebavili samo riž in ničesar drugega.

»Mislim, da bi bilo bolje, da naju najprej ti obiščeš.«

Sledilo je pritoževanje na vse pretege. Da jo moram pripeljati na dvorišče. Kot razstavni predmet? Morda bi se utegnilo pripetiti, da bi ljudje od blizu in daleč prišli pogledat ta novi Ousmanov čudež. Vendar sem ji (tisti namreč, ki je medtem pozabila, da Sita prihaja na obisk) najprej želel dati čas, predvsem da se postopoma sreča s člani moje družine. Najbolj logično je bilo, da najprej spozna Sito, nato moje sestre in nazadnje očeta. In še najbolj nazadnje Siako in Abdulaja, ki tako ali tako ne bi prišla na ogled, tudi če bi ona najprej prestopila naš prag, ker sta živela daleč od doma. Tudi v nasprotnem primeru (če bi se z njo želela srečati na samem) nisem bil prepričan, da poznata pot do moje hiše.

Sita je poznala hišo samo napol. Ko sva se vozila in se je njena ruta vlekla za motorjem v vetru, ni rekla ničesar. Ni se sklonila naprej in skušala ujeti nekaj skupnih minut, ki sva jih imela na motorju. Najprej sem mislil, da se bosta pogovarjali z rokami. Sita je sicer razumela francosko, vendar je spregovorila samo, kadar je želela. Če se ji ni dalo ukvarjati s tujci, ki sem jih vozil na dvorišče, predvsem s Francozi, je postala zanjo francoščina slab jezik, poln slabih duhov. Po načinu, kako je pustila plahutati ruto v vetru, po tišini na motorju, sem sklepal, da se bosta pogovarjali z rokami in z očmi morda. Toda slednje je bilo že nevarno. Če te je dobila pri hrani, je strmela vate toliko časa, dokler krožnik ni bil prazen. Večkrat sem ji poočital, da gleda, kot bi dajala hrano v svoj trebuh. Potem je umaknila pogled, toda še huje je bilo, če se te je lotila iz niča. Usedla se je na kavč, pod drevo, na preprogo razgrnjeno po tleh, odvisno od kje je imela boljši razgled, in se te lotila. Ljudje, ki niso bili vajeni tega njenega pogleda, so se zbali.

Kasneje mi je bilo pojasnjeno, da se nista pogovarjali z rokami, temveč v stavkih. »Vprašala me je po imenu, po imenu mojih staršev, po njihovem poklicu, po namenih, ki jih imam s teboj,« mi je dejala povsem mirno, potem ko sem Sito že odpeljal in se vrnil v hišo. Toda ravno tega sem se bal. Nisem ji mogel prepovedati gledati in komunicirati s pogledom. Tudi če sem jo včasih v šali poklical sou Sita, moj prvi otrok, ji nisem mogel prepovedati. Rekla bi mi: »Tudi če si že toliko prepotoval, si ne domišljaj, da veš več od mene« ali pa »tako so me naučili in ne misli, da mi ravno ti lahko zdaj to odvzameš«. Ničesar nisem imel namena jemati, samo strah me je bilo, tako za eno kot za drugo.

Ona prva je stekla do ograje, ko je zaslišala motor, ona druga, onstran ograje, je skočila z motorja, kot da so njene noge antilopje. Ruta ji je pri tem skorajda padla z ramen, ujel sem jo in držal v roki, ko so se vrata odprla. Ne na široko, malenkost, ravno toliko, da je bilo. Očitno se je morala na poti do vrat spomniti napovedanega obiska. Pogled ji je zataval od mene k njej, k Siti. Menda se ji je zdela drobna, temna, s pravilnim nosom, pravilnimi ustnicami in očmi in vekami, da se ne da opisati. Vse to sem že vedel, nisem pa vedel, da je razumela stavke, ki mi jih je Sita že v hiši, v podtonu, sploh ne razločno, temveč samo mimogrede, celo potiho, navrgla:

»Ousmane, upam, da veš, v kaj se spuščaš, upam, da veš, kajti to dekle nosi angelsko ime in ženskam se ne daje angelskih imen …«

»Le kako si lahko razumela?«

»Saj ti pravim, da sva se pogovarjali v celih stavkih, ne samo z rokami, sploh ne samo z rokami …«

»Mislim, da ima Sita takšen pogled, ker se njeno potrpljenje ni nikoli postaralo,« sem ji rekel, potem ko sva se znašla spet sama.

Iz panoramske perspektive je Sitin obisk sicer izgledal nekako v sledečem zaporedju: prihod z motorjem, pozdravljanje, sedenje na kavču, plahutanje perila zunaj, Sita že vstane, da bi ga pobrala, vendar ji ona prepreči, Sita pije vodo iz plastičnega svetlo roza kozarca, ki ji ga postreže, nekaj časa se gledata, ne govorimo veliko, potem Sita nekaj reče, končno vstaneva. Perilo še vedno plahuta, posloviva se, za seboj zapreva vrata. Ona ostane priklenjena na kavč, z rokami med koleni, tudi še potem, ko se že vrnem od družine. Pogleda me in vpraša: »Odkod ima Sita to. Ta pogled, v katerem vidiš vse, razumeš vse, slišiš vse, vse, vse …«

Pravim ji, da zato, ker se njeno potrpljenje ni nikoli postaralo. Ona mi reče, da zdaj govorim ta afriški jezik, ker sem se ravno vrnil od doma. Rečem ji, da drugače ne znam in da je morda res še nekaj. Sita prihaja iz kraljeve družine. Nekaj je torej talenta, nekaj prakse.

»Prakse?«

»Ja, ženskam, ki prihajajo iz nižjih slojev, je prepovedano gledati na ta način. Usesti se pred človeka in gledati njegove šibke točke, ki se vedno najprej razkrijejo, toda njej je dovoljeno. Včasih mi je govorila, da je to edino, kar ima. Vendar se je najprej morala naučiti potrpežljivosti, šele potem je prišlo vse ostalo.«

»Vam je kdaj pripovedovala zgodbe samo s pogledom?«

»Seveda, lahko smo izbirali med hipnozo ali med jezikom. Tako je rekla pred začetkom vsake zgodbe. Izbirajte, toda potem je nehala, ker smo se skorajda stepli, vsi smo hoteli samo s halucinacijo. Začeli smo metati kola oreščke. Če je padel na temnejšo stran, je bil jezik, če ne …«

»Se še vedno spomniš teh zgodb? Ti niso ušle, predvsem one … haluci …?«

»Nekaj se jih že. Ene ali dveh. Bi?«

»Bi …«

Njene roke so šle končno s kolen. Zlezla mi je v naročje, tako kot sem jaz zlezel Siti pred skorajda četrt stoletja. Nekaj sem si izmislil, nekaj priredil, ker se res ni mogoče spomniti vsega. Čeprav niti ni mišljeno, da se spomniš vsega. Tako ali tako naj bi bil čar pripovedovanja ravno v improvizaciji.

Nekoč je živela starka, ki je imela mačko za prijateljico. Mačka in starka sta bili celo tako veliki prijateljici, da sta sklenili, da se za nič ne svetu ne bosta prepirali. Toda nekega dne se je zgodilo, da so otroci, ki so se igrali pod polno luno, preplašili spečo mačko. Mačka je še zadnji hip odskočila in po nesreči prevrnila posodo, v kateri je starka hranila hrano. Hrana je padla iz posode in se razletela po tleh. Ko je starka zagledala svojo najljubšo jed, ki je postala hrana zemeljskim bogovom, je zajokala, saj bo morala lačna preživeti noč. Solze so se ji ulivale na uvele prsi, toda otroci, ki so splašili mačko, se razen za svojo igro niso zmenili za nič na svetu. Še naprej so se igrali pod lunino svetlobo. Tedaj je bila namreč luna čisto blizu zemlje. Kot velikanski balon je visela tik nad človeškimi glavami, le nekaj metrov od zemlje. In ko je mačka videla, da si starka v obupu briše solze, se je neznansko razjezila, namerila svoj skok, skočila in ujela nič hudega slutečo luno, ki se je veselo sprehajala po nebu ter dajala svetlobo nagajivim otrokom pod njo. Mačka je namreč menila, da se otroci lahko igrajo v temi samo zato, ker nanje sveti luna. Če nič drugega, bo s tem vsaj prebudila vaščane in jih opozorila na starkine solze.

Ko so vaščani zaradi lune, snete z neba, ostali v popolni temi, so se preplašili, nekaj otrok je zajokalo, ženske so se tesno oprijele svojih mož, živali so povsem potihnile, še krokodili v jezeru so zaprli svoje oči. Vaški starešine so se torej odločili, da je potrebno poiskati vzrok te obilne teme, ki je prišla nadnje, in najti rešitev. Odšli so do mačke, ki se je s polnim trebuhom valjala na starkinem dvorišču. Pozdravili so starko, pozdravili mačko in se namestili po tleh. Mačka jim je predstavila svoje pogoje. Zahtevala je, da nemudoma zberejo bobne in ne samo bobne, vse kar povzroča hrup, prazne lonce, konzerve, vilice, žlice, kalabaše, roke ter s tolčenjem enih ob druge prebudijo ostale vaščane, ki se še pogrezajo v sanje. Vaščani naj bi torej starki prinesli nov obrok hrane. Preden izpusti luno iz svojega pantagruelskega trebuha, je mačka od vaščanov zahtevala še, da ob večerih zaposlijo svoje otroke z zgodbami in jih na ta način obdržijo na domačem dvorišču. Kajti noč naj bi bila namenjena počitku ali vsaj − pripovedovanju zgodb. Prepričala jih je tudi, da govorijo z luno in ji svetujejo, naj se nikdar več ne približa zemlji in prinese nadnjo obilico svetlobe, saj se bo drugače spet razjezila in jo sklatila iz neba. Mačka je namreč zelo težko nadzorovala svojo jezo. Starešine so se zahvalili, se poslovili in kasneje storili, kar jim je naročila mačka. Pomenili so se z luno, svojim otrokom pa so začeli pripovedovati zgodbe in jih na ta način obdržali na domačem dvorišču. Otrokom se menda res ni potrebno potikati ponoči naokoli. Edino luna je ostala nekoliko muhasta. Čeprav se je najprej strinjala, da se ne bo več približala zemlji, se je samo premaknila globoko v nebo. In včasih se celo zgodi, da luna spet postane velika, s čimer ujezi mačko, ki začne skakati vanjo. Tedaj morajo ljudje ponovno vzeti svoje bobne in ne samo bobne, vse kar povzroča hrup, palice, prazne konzerve, vilice, krožnike, roko, kalabaše, kamne, da s hrupom prepričajo mačko naj se vrne na zemljo in pusti luno viseti na nebu.

ŠESTO POGLAVJE

Žalostinka za Lili

»Tole padanje snežink, vsaka pol po tvojem

licu, pol po mojem. Vsaka tako, saj sva jih vse

seštela, kajne. In vsaka se je stopila pol na meni,

pol na tebi. Da naju bodo razbile, si rekla.

In medtem so padale snežinke, vsaka na oba.

In to je tako bolelo, ker je padla vsaka na oba.«

(Florjan Lipuš, Črtice mimogrede)

.

Domišljam si, da vem, zakaj jo je bolelo telo. Povečini niso bili ljubimci, s katerimi si je polnila praznino časa in prostora tisti, ki bi ji povzročali bolečino. Niti najina ločitev, še manj Sitine zgodbe na ozadju lunine svetlobe (čeprav bi tu lahko govorili že o slabi vesti). Domišljam si, da je bila njena družina. Povsem dostojna sicer, z veliko hišo, kot je to v navadi domačinov v Sloveniji, z velikim vrtom, kjer so zakopali psa, ki ji je umrl. Njej pravim, ker se je z njegovo smrtjo nekaj spremenilo. Nihče več je ni čakal, kot jo je čakal on, ko se je vrnila domov. »V Afriki nisem pogrešala staršev, sestre, hiše, vrta,« je govorila, »temveč psa. Toda potem je tako ali tako šel. Imela sem ga pol svojega življenja, odrasla sem s tem svojim psom, skorajda tako kot Tito, oprijemala sem se ga, ko nisem več mogla stati, nekajkrat me je rešil pred neznanci v temi, vedel je za vse moje odprte rane, razumel je mnogo več kot ljudje okoli mene, toda potem je šel. Nemški ovčarji tako ali tako ne živijo več kot štirinajst let.« Pustil sem si razložiti to v zvezi s psom. Tudi da je bil droben, da ni nikoli maral jesti, da je čutil, ko so ga dali usmrtiti. Mislil sem sicer, da nikoli ne bom razumel obsesije z živalmi. Da nikoli ne bom razumel milih besed, ki jih odrasli (otrok ne štejem in ona je bila s psom še otrok) namenjajo svojim ljubljenčkom. Ne da bi poudarjal lastno afriškost, ne da bi ravnal kot ravna gardien v Ken Saro-Wiwovi noveli: lastnica mu pusti konzerve, da bi hranil psičko v njeni odsotnosti, vendar gardien psičko zadavi in konzerve odnese svojim lačnim otrokom, ki ga čakajo doma. Ne obsojam, samo slalomiram med skrajnostmi in si poskušam zamisliti, kako je, če si odtujen, če se ne znaš več pogovarjati s svojimi otroci, s svojimi sosedi, temveč samo še z živalmi, jih umivaš, oblačiš in one ti prikimavajo, čeprav nihče ne ve, v katerem jeziku. V krokodiljem ali človeškem, res velika uganka.

Potem se mi je morala zgoditi ona s tem svojim psom. Nič ne rečem, videl sem ga na fotografiji, bil je res lep, znal, čutil je nekatere stvari, ki so jih ljudje, predvsem odrasli, že pozabili. Potem se mi je morala zgoditi še hiša z balkonom, iz katerih poleti visijo bršljanke in sadni vrt. Verjetno bi moral že na samem začetku spregovoriti o tej hiši. Hiša kot gravitacijska točka. Hiša zgrajena, da bi se v njej večno živelo. Trdna kot kamen skala kost. Hiša, ki ti ne pusti biti ptica selivka, ker je poleti potrebno zalivati bršljanke na balkonu, pozimi odmetavati sneg izpred dvorišča. Hiša s težkimi rjavimi ruletami na luknjice, ki se vsak večer pred spanjem spustijo, z zavesami, ki se jih ne sme dotikati z rokami, saj roke mažejo belino … naj bo dovolj o tej hiši. Pustil sem se peljati naokoli, prvič sicer ne, prvič sem samo sedel, glavo pomakal v krožnik in iz njega srebal juho. Skušali so me prepričati, da gre za nacionalno jed, čeprav sem na nekaj podobnega naletel že v Parizu in tudi tam so trdili, da gre za lokalno specialiteto. Vseeno mi je bilo, dokler sem se lahko skrival za krožnik, ki ga pripravljajo povsod, kjer se jim pasejo krave, dokler mi ni bilo potrebno vstati in jim slediti − od spalnice, nekdanje otroške sobe, kopalnice, dnevne. Opozorila me je, da se mi ogled prostorov utegne zgoditi že ob prvem obisku, vendar se je šele ob drugem. Ob drugem sem bil očitno bolj kompatibilen, kot se reče, in sploh je bilo potrebno nekaj početi. Zunaj je naletaval sneg in se ni dalo gledati vrta, sicer bi mi razkazali še sadna drevesa, češnje, hruške, jabolka, trto, jagode, malenkost zelenjave in pasji grob. Vse to je bilo v rokah njene mame, Lili po imenu. Lili, ki nosi visoko frizuro in zlato okoli vratu. Nato še pajkice, oprijet pulover in gromozanske kosmate copate. Ko sem si na stopnišču sezul čevlje, jih je ponudila še meni. Z njimi sem lovil stopnice in ona je hodila pred menoj. Govorila je nekaj, česar nisem razumel, in dvomim, da je tudi sama razumela.

Stanovanje znotraj hiše je najprej razkrilo dolg hodnik. Odprla je vrata in me povabila vanj. Spotoma je odpirala še vrata spalnice, vrata kopalnice … Če bi si upal vstati od mize, ko me je tiščalo, če bi si upal v kopalnico in bi imel čas, da si jo ogledam po lastni iniciativi in ne zato, ker bi moral, bi videl, da Slovenci res ne razlikujejo med chic in classe. Ne bi sicer rekel, da se bojijo praznine, ker zakaj bi gradili, če se bojijo, in končno je takšne kvadrature res težko zapolniti … Preden se kje kaj pozna, je potrebno razpostaviti mila v obliki račk in pujsov, plastična vedra, zavese, toaletni papir, kosmate preproge po tleh v obliki noge kot dodatno opozorilo … zdaj ste vstopili v kopalnico in se morate temu primerno obnašati. V nizu odpiranja vrat sem še lahko videl, da na vratih ni bil nalepljen rjavkast deček, ki stoje opravlja dolžnost. Detajli mi sicer še zdaj niso znani, ker si nikoli nisem drznil iti sam na stranišče, vendar mi je vseeno ostal občutek prostranosti hiše. Lovila me je ta prostranost in vsak moj gib v njej se je zdel napačen. Že to, da sem jo prebadal s komolci, ko sem nesel žlico k ustom, sicer zelo previdno in počasi, že to, da sem vsake toliko iz jedilnega kota poškilil v kuhinjo iz naravnega lesa z modrimi detajli, je bilo preveč. Menda je bilo mišljeno, da si kuhinjo ogledam sam, brez odpiranja, tja so me posadili, tam sem bil in čutil, da je moja prisotnost odveč. Da ne grem skupaj s kuhinjskimi detajli, s temi krožniki, s to ovalno mizo, z zavesami, s snegom bi se morda še dalo kaj urediti in navsezadnje s to družino, ki nič ne reče, ki samo gleda in čaka.

Razen Lili, z verižico, visečo nad gladino juhe, se ni nihče pretirano trudil z menoj. Trudili so se prvič, ob drugem obisku so, ne vem, zakaj, potihnili, se mi nasmihali, če sem se ozrl k njim (ko so pogledi vendarle postali preveč pekoči) in spet šli z žlico v juho. Glasbe ni bilo, čeprav sem si jo želel, karkoli, prenesel bi tudi radio, vendar je bil na voljo samo žvenket žlic in Lilina hoja od kuhinje do jedilnice, spraševanje, menjava krožnikov, menjava pribora, krompir, kuhano korenje in meso, ki ga ne jem, in vino, ki ga ne pijem. Prikimaval sem naglas, čakal na karkoli, na kogarkoli, ki bi me lahko rešil iz te notranje opreme. Kuhinjski elementi v naravnem lesu z modrimi detajli so sicer delovali pomirjujoče, tudi zavese so delovale pomirjujoče, vendar bolj v kombinaciji s snegom zunaj, in njena roka, ki se mi je dotaknila stegna. Ves čas je stala v ozadju, tudi ko sem hodil po stopnicah, ko se je razkazovalo stanovanje, ko smo sedeli za mizo, dokler ni njena roka prišla do mene. Ni me pogledala, ker bi potem vsi vedeli, da nama ni lahko. In razkazovati bolečino tej razkošni notranji opremi, ki ne pozna razlike med chic in classe, ki še nikoli ni slišala za kaj takega, ki se ji še sanja ne, kaj naj bi to pomenilo, bi bilo skrajno neprimerno. Čeprav končno ne smem delati krivice prostoru. Prostor sam na sebi ni počel ničesar. Nosil je zgolj detajle, vrata, ljudi, njihovega duha. Njej je spričo tega duha moralo biti še bolj neprijetno kot meni. Menda jo je celo bolelo.

»V otroštvu sva s sestro morali sedeti na tleh v dnevni sobi in ne na kavču, ker bi se lahko preveč ugreznil,« mi je bilo pojasnjeno pred obiskom. »Predstavljaj si, da imaš vse te stvari samo za razkazovanje, za obiske, zaradi lepšega … In prosim bodi pozoren na kosmato nogo na tleh v kopalnici. Namestila jo bo tja za obiske. Ko bova odšla, jo bo spet spravila v omaro. V resnici v kopalnici nikoli nismo imeli preprog. Predstavljaj si, vse to samo zato, da …«

»Imaš?«

»Ja, in se ne znaš pogovarjati. Niti besedice o tem, da te kje tišči, kaj šele, da bi se pritožil čez te grde zavese. Znala je znoreti zaradi zaves, zaradi kavča, če nisva za seboj pomili posode, če si je sestra grizla nohte, vendar je ostala mirno hladna ob izjavah − menstruacijo imam ali pa jutri odhajam.«

»Kako ti je potem sploh dovolila psa, pes namreč pušča dlake?«

»Ko so nam vlomili … vendar zdaj razumeš, zakaj sem ga edinega pogrešala?«

Drznil sem si jo pogledati, za tisto mizo, v tistem ozračju, vendar nisem šel z roko nad njeno. Pribor sem prepustil krožniku, kozarec vinu in ji šel v lase. Ustavil sem se pri tilniku, da je zardela, to je ta slabost njene kože, toda potem je nagnila vrat v mojo dlan in pustila, da nekaj časa traja. Zlata verižica je zanihala globoko nad krožnik, čeprav sem imel občutek, da skušajo obrazi končno pogledati stran ali pa še bolj intenzivno zarezati v meso, v krompir, v kuhano korenje.

»Saj bova kmalu odšla,« je rekla potihoma in tudi če bi rekla naglas, je ne bi nihče razumel. »Samo še malo, da opraviva to, in potem greva.«

Strinjal sem se. Res bo treba kmalu oditi. Samo še to razreževa in …

Prvič, ko bi se moralo zgoditi, se v resnici ni zgodilo. Zato je bilo prvič drugič in drugič tretjič. Obisk namreč, pri njeni družini ali, bolje, pri njeni mami. Lili in njen temno moder clio kot iz škatlice. Lili z visoko frizuro, Lili z zlato verižico okoli vratu, Lili v pajkicah. Vse niti so bile v Lilinih rokah. Črnci so ji menda ugajali samo na televizijskem ekranu, vsekakor pa ne ob njeni hčeri. Lili kot Liliputanci, Lili kot kratko li in nato še enkrat li, ki je govorila, »če se boš poročila z njim, se ti bodo vsi smejali«. Zabolelo me je, pa ne samo mene, mislim, da naju je zabolelo v dvojini. Potem sem ji rekel, da mi je vseeno, če ju srečam ali ne. Lili in Milana. Lahko bi bila tudi Milan in Milena, vendar sta bila Lili in Milan. Prišel sem med drugim tudi zato, da se srečam z njima, da se pozdravimo, da opravimo to. Govorila mi je: »Ali si tu zaradi njiju ali zaradi mene,« vendar samo zato, ker jo je skrbelo, ker se je morala iz nič ustaviti na kolesu, se skloniti, zadržati dih, srce ji je nabijalo, kot da ji bo skočilo iz prsi, poznalo se je njenemu obrazu še dolgo potem, ko je že nehalo nabijati. Če je Lili res imenovala stvari s tem imenom, če črncev razen po televiziji ni marala trpeti, potem nisem mislil siliti vanjo. Ni da bi hodil v njene štrene, naj si splete niti tako, da bo imela lep pulover, priporočal bi ji sicer za odtenek manj oprijetega.

Ležala sva na postelji, drug ob drugem, prižgan televizor. Lili se je v nekem trenutku odločila, da me spozna. Poklicala je po telefonu in najavila, da lahko prideva, da naju pričakuje. Nič o tem, zakaj je toliko časa odlašala, zakaj naju je pustila ležati v postelji cela dva tedna in pol in potem nenadoma, »pridita, vesela vaju bom«. Tudi nič o tem ali sploh hočeva. Ali morda jaz hočem. Njeno povabilo naj bi bilo ultimat, ki se ga mora izpolniti. Skuhala bo kosilo, v nedeljo, midva naj kar prideva.

Ko je odložila telefon, so se ji tresle roke. In z njimi pravzaprav celo telo. »Klicala je Lili in hoče …«

»… da prideva.« Na neki točki sem začenjal dokončevati njene stavke. Lahko bi tudi nič ne rekla in bi razumel. Lahko bi nama porezali jezike in bi še vedno šlo. Morda celo bolje, samo z rokami in kožo in vonjem in pogledi. Pobožal sem jo, ne bom rekel kje, vendar se je še vedno tresla.

»Ta ženska …«

»… spravlja v bes …«

In v veselje. Zdelo se mi je, da je v njenih tresljajih tudi ščepec sreče. Da se je Lili končno oglasila, da naju končno hoče. Čakala sva jo, lep čas, pa kaj bi s tem, zdaj greva, da se spoznamo. Zdaj sem sicer mislil, da bom šel samo še zaradi nje. Že prej bi šel zaradi nje, vendar je bilo prej drugače. Prej mi niso dajali občutka, da se moram opravičevati zaradi lastne polti, ki je sicer niti ne poznajo, ki so jo videli samo po televiziji. Kot bosansko vojno, bi rekel. Od daleč, iz kavča izgleda tako spektakularno, ko pa se ta ista vojna usede za tvojo mizo, postane težko, pretežko.

»Prišla naj bi v nedeljo …«

»Toda nedelja je jutri … zakaj naju na primer ni poklicala že včeraj, da bi imela vsaj še en dan. Tako bi ji lahko kupila rože, kaj jaz vem, orhideje ali nekaj podobnega …«

»Orhideje …« je zašepetala bolj sebi kot meni.

»Lahko se vsaj delava prijazna. To bi rad opravil na prijazen način in potem adijo. Ne misli, da imam kaj proti Lili, vendar se mi zdi vse skupaj brez zveze.«

»Rekla je: ‘Če je dober zate, bo tudi zame.,«

Seveda je rekla to, kaj pa naj bi drugega. Z nečim je morala splakniti tisti stavek o poroki. Zdelo se mi je, da zrak v stanovanju postaja nasičen, vstal sem iz postelje, si natočil kozarec vode in odprl okno. Mrak zunaj je pletel svojo skorjo, Lili svojo.

»Kaj pa Milan? Nima nobene besede pri tem?«

Vstala je iz postelje, me odzadaj objela, nekaj časa tako slonela na meni. Zdelo se je, da tudi njeno tresenje počasi tone … »mi daš požirek …«

Milan se je ravnal po Lili, skorajda tako kot sem se jaz ravnal po njej. Srečal se bo z mano, če se bo tako odločila Lili, in jaz bom šel samo še njej na ljubo. Orhideje sem omenil kar tako. Z njimi naj bi si opral vest, da o Lili vendarle mislim samo dobro, da bom vendarle šel. Toda v resnici sem si želel, da bi nadaljevala to svojo komedijo, ki se je že zdaj raztegnila v špansko melodramo. Dva tedna in pol čiste tišine. Kaj se je zdaj nenadoma spremenilo? Ker bo jutri nedelja, ker je ravno kupila sveže meso za juho. »Ousmane, ne pretiravaj,« bi mi rekla, če bi mi prebrala misli, »mesa nismo nikoli kupovali, temveč iz skrinje … meso nima nič pri tem.«

Res sem pretiraval in res je spet zazvonil telefon. Skorajda stekla je do njega, kolikor se je dalo teči v tistem stanovanjcu. Ne da bi kakorkoli premaknil svoj pogled, ne da bi karkoli storil, sem vedel, da je spet Lili. Dvakrat li li, ki plete svoje niti in menda kuha odlično govejo juho. Jasno, kako pa se kuha goveja juha? Stvari namečeš v lonec in ga zapreš. To je tako, kot bi rekel, da pralni stroj odlično pere. Ko mi je zmanjkalo sline, da bi še pljuval, sem se namenil k njej. Še prej sem zaprl okno. Sedela je na postelji, čisto zgrbljena vase, zdelo se je, kot da se nečesa sramuje. Ne da bi mi karkoli rekla, sem vedel, da si je Lili premislila, potegnila bo še za kakšen teden, preden se za karkoli odloči. Verjetno se je zbala za svoje bršljanke. Hvala bogu, da imamo zdaj samo sneg in ne poletja. Poleti bi namreč utegnilo biti še huje, pri teh muslimanih nikoli ne veš …

Ni se mi več dalo o Lili, niti besedice več o Lili. Najboljše pri vsem skupaj je bilo, da sem si želel odpovedi. Žal mi je bilo sicer, da jo je tako bolelo, da se je sramovala, da so se ji tresle roke, da ji je srce nabijalo. Vse za prazen nič. Objel sem jo od zadaj, tako kot je ona to prej storila meni, samo da sede in si mislil, da je res bolje tako. Človek ne more iz danes na jutri pripraviti razstreliva. Če bi bilo od danes na jutri, bi ji morala nesti samo orhideje …

Milan je isti letnik kot Sankara. Devetinštirideset. Oba rojena v znamenju strelca, oba ognjevita in krhka hkrati. Milanu sicer že izpadajo lasje, Sankara ni imel časa, da bi mu, vendar Sankara tako ali tako ni imel časa za nič. Milan ga ima šele zdaj, v pokoju. Tega na začetku nista vedela. Da bosta lovila čas za rep. Milan in Sankara, oba sicer prihajata iz držav, ki se nahajata bogu za hrbtom. Če omenjaš Slovenijo, je priporočljivo omeniti Benetke. Dve uri vožnje od tam in že se znajdeš v samem osrčju zelenja. Burkina Faso je manj priporočljiva. Na koncu moraš vedno reči samo Afrika, za bolj razgledane zahodna Afrika. Prikimali ti bodo kot kimajo visokemu drevesu. Obstaja pa sicer še druga možnost − da namesto imena države, od koder prihajaš, izgovoriš ime predsednika. V primeru Slovenije Tito, v primeru Burkine Faso Thomas Sankara. Večja verjetnost je, da bodo imeli jasnejšo predstavo o prvem. Milan, na primer, se še povsem jasno spominja razglasitve Titove smrti. O tem je bilo sicer že toliko povedanega, da se ne bi ponavljal, naj omenim samo dolge vrste za sladkor in za kruh. Sledilo je obdobje Milke Planinc, ko je postal ananas absoluten luksuz, na mango, ki se ga je v času neuvrščenih verjetno dalo dobiti, so že vsi pozabili. Nanj je mislil Sankara, skorajda v istem času kot Milka Planinc. V Boboju, mangovi oazi Burkine, je dal zgraditi letališče, od koder bi se dalo vse razkošje sadja, ki zraste v Burkini, izvoziti z letali, imenovanimi po majhnih ptičih, Naganagani, v Evropo. Toda najprej je bilo potrebno Evropi prepovedati nekatere monopole v Afriki. Udaril je po roki Kokakole, ta zapozneli socialist, ki se je pojavil šele takrat, ko so vsi enako misleči okoli njega že pomrli, toda naj nadaljujem tam, kjer sem v resnici ostal …

Ko Zgornja Volta nekje v zahodni Afriki, v osrčju puščave, petega avgusta razglasi neodvisnost, je Milan star enajst let. Z druščino se zmenijo, da vsak iz domačega kokošnjaka ukrade nekaj jajc. Milan nekoliko pretirava, zato ga doma povprašajo, ali je on kradel. V joku zanika. Naslednji dan se iz neznanega razloga na sosedovo dvorišče pripelje policija. Milan misli, da zaradi jajc in začne še glasneje jokati − »Saj ne bom več, nikoli več …« Sankara tudi pri enajstih za takšne stvari nima časa. Resda je menda v Boboju, kamor ga družina pošlje na šolanje, nekoč potrkal na neznana vrata: »Gospod, zagledal sem vašo hišo, ki se mi je zdela prelepa, in se odločil, da bom tukaj prespal.« Resda je privezoval kobilice na laso in tekel za njimi, da si ne bi potrgale kril, resda si je iz straniščnega papirja in vej naredil krila ter skakal s strehe, Sankara je vedno ljubil letenje, vendar so bile to same resne stvari. »Ne lažem in ne kradem,« je nekoč dejal v nekem intervjuju. In sploh je bil njegov čas preveč dragocen …

Leta 1966 ga družina pošlje v Ouagodougou, v vojaško šolo. Želijo si, da bi postal katoliški duhovnik, toda fant si domišlja, da lahko poleti s sedemmetrske strehe. »V njem je preveč ognja,« je menda govoril njegov oče. Sankara uboga, zaključi šolanje, z dvajsetimi je sprejet na vojaško akademijo na Madagaskarju. Milan že dve leti vozi črnega hrošča in žvižga za puncami. Ena se mu zdi še posebno lepa. Rjave, dolge lase ima in rjava stegna. Videl jo je na veselici, prosil za ples, ni odklonila. Bila je Lili, dolgonoga Lili, ki je na veselico prišla s sestro dvojčico, Lili, ki ji nikoli ne moreš ničesar odreči. Njegovega črnega hrošča je poimenovala leteča mrtvašnica.

Sankara ni nikoli zares imel avtomobila. Brez možnosti srečati se s Che Guevaro, pa tudi do prvega srečanja s Castrom v New Delhiju je še daleč, je pri prebijanju čez revolucijo na Madagaskarju, nosil udobne, varne čevlje. Leta 1972, ko se je vrnil v Zgornjo Volto, mu je baretka že začela viseti postrani. Nekateri so mnenja, da je postal preveč nonšalanten, da se je prevzel, toda vse, na kar še misli Sankara, odkar se je vrnil iz južne Afrike, je letenje. Pri prvem skoku s krili iz vej in straniščnega papirja se je sicer polomil, padel na črepinje, vendar je bilo stanje (ker to stanje ne bi mogel imenovati letenje) med zemljo in nebom nepopisno. Kot dež, postal je dež preden se spusti v vodnjake, v posode, na cesto. Tega sicer ni omenjal, ko se je leta 1972 prijavljal med padalce v Franciji.

Milan ima pri svojih triindvajsetih že štiri leta delovne dobe v Nemčiji. Oblikuje kovino in hoče se izkazati. Dela pri nekem Nemcu in celotna delavnica se preliva v njegove roke. Nemec mu lahko zaupa. Nemčeva žena je sicer ljubosumna na Lili, ki še ni prišla za njim. Zdaj sta že skupaj, Lili že obiskuje njegove starše, kmalu se bosta poročila, kmalu pomeni, ko se bo Milan vrnil iz Nemčije. Pošilja denar domov in vse je tako, kot bi moralo biti. Z Lili se poznata že kakšno leto, mlada je še, vendar ji zaupa. Peljal jo je v restavracijo, ji gledal v oči, zdelo se mu je, da bi z njo lahko preživel vse naslednje večere svojega življenja.

Sankara medtem vozi motorje in včasih igra na kitaro. Precej dober je. Toda še preden bodo z nekaj prijatelji ustanovili skupino po imenu Tout-à-Coup Jazz, bo moral v prvem konfliktu glede mejnega ozemlja med Malijem in Zgornjo Volto izpasti kot junak. Iz decembra na januar 1975. Vendar zdaj smo že preskočili tri, štiri leta. Sankara nosi baretko že čisto postrani in domače komajda še kaj vidi. V Pôju poveljuje enoti častnikov, Milan in Milena, pardon, Lili sta poročena že vsaj nekaj časa. Poročila sta se pred rojstvom prve hčere. Poroka je bila, ko se Lili še ni videlo trebuha. Padal je sneg in nosila je belo obleko. Gostje so ju posipali z rižem. Hčeri je ime Barbara kot celi generaciji Barbar. Letnik 1974. Milan medtem ves čas oblikuje železo, postal je že vodja delavnice, mora se izkazati, mora zaslužiti, Lili je namreč brezposelna, v Nemčiji ni tako lahko dobiti službe, če ne govoriš nemško.

Sankari se zdi potrebno, da se še naprej izobražuje. Letalstvo je postalo njegova obsesija, droga, bi lahko rekel. Od januarja do maja 1978 je spet med letalci v Maroku. Sreča se z Blaisom Compaoréjem in ima skorajda trideset let. Videl je že dve menjavi vlad (Francozov tu ne štejem), izvoljenega predsednika Mauriceja Yaméogo in vojaškega poveljnika Lamizana, oba s približno enako neizostrenim posluhom za glasove množic, ki skorajda že dnevno padajo iz demonstracije v demonstracijo. Spijo po cestah in zahtevajo višje plače. Zgodi se sicer ravno nasprotno − znižanje davkov za funkcionarje in zaprtje, mučenje predstavnikov sindikatov. Do tega, da jim bodo v penise zabadali igle, je še daleč, to metodo si bo izmislil šele Compaoré. Sankara vse to gleda. Gleda in bere in ve in sliši, da bo kmalu prišlo do novega državnega udara. Samo še malo, samo še en izdih, da pride na porodno mizo novi abikujski otrok − polkovnik Saye Zerbo − in prevzame poveljstvo vojaškega odbora − za obnovitev narodovega napredka (CMPRN).

Milan morda ravno tedaj gleda nohte svoje novorojene deklice. V avtomobilu je pozabil spustiti sklopko, zato se vse skupaj konča z nesrečo, toda zdaj je pomembno samo to, da ima njegova novorojenka nohte. In še več, tudi čelo in nos in usta ima po njem. Še lase, še lase, ki so mu že začeli izpadati, ima po njem. Za Milana se je čas tedaj ustavil, za Sankaro je šele stekel. Smo namreč v letu 1980. Čeprav bo Sankara živel samo še dobrih sedem let, se bo zanj vse šele začelo, medtem ko se je za Milana končalo. Vsaj kar se tiče Nemčije. Odločil se je, da se je dovolj izkazal, da je dovolj prepotoval, ves čas sem in tja, človeku se zmeša, da je potrebno iti na svoje in začeti tam, kjer je sicer vse v razsulu, toda zdi se, da tudi komunisti ne bodo več dolgo. »Če bi imeli vsaj sladkor in kruh in banane, banan namreč že lep čas ni na spregled, bi bilo vse bolje.« Tedaj je Milan morda prvič pomislil na Afriko ali pa tudi ne. Če je pomislil, si je zagotovo rekel, da so tam še bolj lačni kot pri nas, zato je treba samo potrpeti …

Če bi mi mogel reči, »kaj vendar počneš z mojo hčerjo za mojo mizo,« bi mi zagotovo rekel. Toda nekako ni šlo z jezika. Ugibal sem sicer, ali je nemožnost komuniciranja naša prednost ali slabost. Za zdaj se je vsako vprašanje premislilo, prežvečilo in se ga šele nato zakotalilo na mizo. Ona ga je nato vzela z roko, si ga vtaknila v usta, prežvečila, premislila, nekaj zadržala, nekaj vrgla na moj krožnik. Po naključju bi si lahko vzel prežvečeni kos, ga obdelal in spet v istem vrstnem redu, vendar sem drugo polovico pogleda raje obrnil k njemu. Da bi laže razbral podnapise na obrazu. Na ta način sem oprezno sledil tistemu, kar naj bi bilo in kar je bilo izrečeno: »Kaj vendar delaš za mojo mizo z mojo hčerjo?«

»Nič, popolnoma nič. Z roko sem ji šel k vratu, na tisti predel, kjer se začnejo lasje. Zdela se mi je utrujena in sem ji šel tja. Tako kot bi se vsak mlad moški dotaknil svoje ljubice.«

Toda jaz nisem bil vsak moški. Bil sem mlad in moški, vendar mi je manjkalo tisto vmes. Biti kot vsak. Tudi če sem si želel, ni bilo izvedljivo. Veliko laže bi bilo sicer, da bi sedeli za mizo, vsi enaki, vendar ko smo enkrat že bili tam, se ni dalo ničesar več spremeniti. Ostalo nam je torej podajanje prežvečenih, cenzuriranih stavkov, od njega prek nje do mene, ki sem čakal, s polovico pogleda obrnjen vanj. Druga polovica je bila razcepljena med ostale prisebne in prisotne za mizo. Lili je, potem ko je zamenjala krožnike, večino časa molčala. Njena sestra je že od samega začetka molčala. Lovila je sicer vsak moj gib, da bi se prav znašla, če bi po pomoti trčila, vendar za zdaj ni bilo nevarnosti. Milan me je vsega prevzel. Nastopil je njegov polčas in hotel je obračun. Moja druga polovica se je vse bolj obračala samo k njemu. Očitno ga je nekaj težilo, očitno je vendarle želel nekaj pripomniti in ni šlo samo za mirno sprijaznjenje z »dejstvom«, da si je njegova hči dobila črnca. Toda začel je oprezno.

»In kako je prišel do radia?«

Prevedla je, tako kot je bilo izrečeno, brez odstranjevanja pešk. Vprašal je s temo po rokah in v očeh, vprašal je sumničavo. Vprašanje sem potehtal na jeziku, vrgel v zrak, tudi da bi pridobil na času. In kako sem prišel do radia? Naj pomislim. Lahko bi me vprašal, koliko časa ga že imam ali kakšne vrste program vrtimo, vendar ne, kako …

»Tako da sem nekaj časa preprodajal avtomobile in ko se je nabralo dovolj, kupil tehnično opremo, najel prostor, zaprosil za frekvenco. Povsem legalno, če me sprašujete po tem?«

Če bi ga moj odgovor dosegel v peškasti obliki, verjetno ne bi samo prikimal in nadaljeval s krompirjem. Zato se mi je še toliko bolj zdelo pomembno, da odgovorim tudi na tisto, česar ni bilo v vprašanju.

»Radio zdaj deluje že dobrih pet let. Približno toliko časa, kolikor poznam vašo hčer. Na njem je zaposlenih dvanajst ljudi, ki vrtijo vse vrste glasbe, največ malijske seveda, mestoma tudi Sankarine govore, izobraževalne programe …«

Spet nisem vedel, koliko od tega ga je v resnici doseglo. Pri omembi Sankarinega imena je sicer privzdignil glavo. Morda je že slišal zanj, po vsej verjetnosti od nje. Pogledal sem jo, scela, in za trenutek obrnil hrbet vsem ostalim. Ni ji šlo slabo, to odstranjevanje pešk. Nadela si je masko kot v Narodni galeriji, ko je vodila izbrane skupine. Kot da je vse tako kot bi moralo biti. Sedimo za mizo, zabijamo gole in zmagujemo.

Prav, če hočete vedeti, kaj počnem z vašo hčerjo za vašo mizo, samo trenutek, vam bom takoj odgovoril. Sicer bi bilo primernejše vprašanje, kaj ona počne z menoj, še posebej, ko sva sama. Sploh ne takole za mizo. Če bi se bilo mogoče jasno in glasno izreči, bi rekel, da me boža. Od znotraj navzven. Naredi mi vse tisto, za kar jo prosim in obratno. Razen božanja me še oblači, hrani, šminka, tušira, poljublja, na skrivaj ščiplje v zadnjico, z roko sega za zadrgo, skriva za drevesi, se prepira, prepirov res ne smem pozabiti, skratka vse tisto, česar ni mogla početi v najinem ločenem času.

Toda po njihovih pogledih sodeč, jih vse to niti najmanj ni zanimalo. Ne samo Milana, tudi Lili in Barbare ne. V resnici so hoteli vedeti ali imamo tudi črnci srce na levi ali … imajo res nekaj, česar naši nimajo ali se jih res ne da pozabiti, ko jih enkrat preizkusiš? Če se ne bi v tolikšni meri pretvarjali, bi še mislil, da se pogovarjamo o nogometu. Morda pa vendarle obstaja upanje, da z Milanom nekoč najdeva skupni jezik? Nogomet? Kateri bolje zabijajo? Naši ali njihovi? Kateri imajo daljše, naši ali njihovi? Ne vem sicer, koliko bi bilo to vprašanje sploh lahko namenjeno meni? Kako naj govorim o lastnih zmožnostih ali nezmožnostih, ne da bi zvenelo kot obračanje ega? Po drugi strani pa, kako naj ona lastni družini razloži globine, v katere jo je zaneslo? Nogomet kot možnost absolutne polarizacije torej, čeprav mi ni bilo ravno do tega, da izpadem kot specialist za biološke zadeve, ki se tičejo samo črncev (črnec kot biološko, penis, moč, atletskost, boks, Joe Louis, Jesse Owens, savane, živali, zlo, greh), še posebno ne ob njihovi hčeri, ki me je uvedla v vse nežnosti tega sveta. Morda pa bi vendarle moral vztrajati, lahko bi poskusil s tehniko preigravanja, vendar se mi je pogled počasi odmikal od njegove polovice telesa. Smisel lepega vedenja za ovalno mizo mi je začenjal izginjati izpred oči. In sploh, koliko je vredno prepričevati že prepričane? Če sem po njihovem do radia prišel s krajo, s korupcijo, če je po njihovem njihova hči bila z menoj in mi je dovolila, da ji za njihovo mizo segam v lase samo zato, ker naj bi imel daljšega, potem naj jim bo. Najini pogovori o nogometu morda nikoli ne bi mogli biti produktivni. Razdelitev na naše in njihove je bila, vsaj kar se njih tiče, že v samem začetku preočitna.

Spričo popolnega kolapsa improvizacijskih zmožnosti sem gledal samo še vanjo in v nikogar več. Še tik pred vstopom v to hišo sem ji na uho šepnil verz iz nekega komada: »Če ti je pretežko, se bom umaknil,« toda po tej izkušnji za tem omizjem se ji za nič na svetu ne bi več odpovedal. Ni se mi namreč zdelo vredno uklanjati se nečemu, kar je bilo navznoter votlo, na zunaj pa … Jedilni pribor sem položil ob krožnik. Čisto tako, kot nas je pričakal, preden smo s pogledi začeli drezati drug v drugega. Še prej sem ga obliznil, pomežiknil njeni sestri, ki je kot preplašena srna strmela v moje roke, in bleknil tedaj edini znani stavek v slovenščini.

»Naveličal sem se podobe svojega plemena in se izselil.«

Ne da bi natančno razumel lastno izjavo (karkoli od tistega o duhovnem imigrantu, ki skuša na svetli poti individualizma izničiti deziluzijski prostor žrtve), sem vendarle samo želel reči, da lahko začnemo na novo, čisto od začetka, brez teme po rokah, v pogledih. Zdaj že toliko časa sedim za vašo mizo z vašo hčerjo, ogledal sem si vašo spalnico, dnevno sobo, kopalnica me sicer še čaka, da si res lahko snamete maske. Tudi njo bom prosil, da si jo sname in se me začne dotikati, kot se dotikajo ljubimci v javnosti po petih letih skupnega … Lahko me vprašate karkoli, med drugim tudi to, kaj počnem z vašo hčerjo za vašo mizo, kdo je Thomas Sankara, kakšen program vrtimo na radiu, kaj sem imel z avtomobili … Lahko se pogovorimo kot normalni ljudje, ker menda smo normalni ljudje, ali ne?

SEDMO POGLAVJE

»Kele Mandi«

Ko se dve bitji srečata,

Vsak prinese drugemu nekaj sebe.

Na ta način se učimo, gradimo in razvijamo.

Jaz prinašam, kar me dela različno od tebe,

Ti mi daj nekaj sebe.

Toda stori to nežno in potrpežljivo,

Kajti vse, kar mi bo vsiljeno,

Bo na meni pustilo le znamenje

Tvoje nasilnosti in arogance

Ne moreš me prisiliti,

Da vzamem, kar mi je ponujeno

Toda v sprejemanju tistega, kar mi ponujaš,

Te odpiram tistemu, kar imam jaz za ponuditi.

(Rokia Traoré, iz albuma Bowmboï)

.

Samo o najinih prepirih v Ljubljani bi lahko napisal roman zase. Vse se je sicer začelo s čakajočo Penelopo. Ne toliko s tem, da se čaka, pričakuje, temveč da nisva vedela, kje je najina Itaka, kam se sploh vrniti. Po bližnjem srečanju z njeno družino, z njenimi ulicami in reko, se mi je začelo dozdevati, da to ne more biti Ljubljana. Paradoks Ljubljane je bil pravzaprav, da sem se jaz spremenil v čakajočo Penelopo. Šele v tem majhnem, provincialnem mestu sem zamenjal spol. Največ časa sem namreč prebil v stanovanju, kuhal makarone, pripravljal solato, pospravljal, bral, pisal scenarij za dokumentarec, gledal nogomet, prisluškoval sosedom in predvsem čakal. Ure in ure sem lahko presedel na kavču in gledal predse. Ona se je medtem vozila s kolesom, pila cappuccino s kozarcem vode, čeprav sem mislil, da se cappuccino pije samo poleti, vendar ga je ona pila predvsem pozimi, razlagala svoje Jakopiče, Šubice, Jame, Groharje … V tej Narodni galeriji nisem videl posebnega smisla. Bila je služba, to že res, »bila je dobra služba,« je govorila, čeprav o tem že nisem bil več prepričan. Mislil sem, da bo slej ko prej strohnela med tistimi moškimi s klobuki na glavi in ženskami v belih platnenih oblekah. Postala bo koprenasta, zlatoprosojna kot njihovi barvni nanosi. Domov se je namreč vračala s tanko kožo, tako tanko, da sem ji skoznjo lahko videl utripati žile. Imela je, če sem morda pozabil omeniti, velike modre žile, po vratu, na trebuhu, po zapestjih, skorajda čisto takšne, kot sem videl pri Lili.

Takoj ko je stopila skozi vrata, ko se je vrnila k meni, sem skočil k njej, nisem ji pustil, da si sname kapo in rokavice. Hotel sem jo v čevljih, oblečeno, v mojem naročju. Hotel sem, da bi mi povedala, kako težko se je voziti zunaj, v snegu, s kolesom, kako naporne so te šolarske skupine, ki jih privlečejo v Narodno galerijo, kako lačna je, ker sem ji skuhal makarone. Čakal sem jo dolgo, predolgo, nikoli nisem vedel, da se da ženske tako čakati in da bom jaz to nekoč počel. Zato mi je ob vrnitvi v stanovanjce mnogo dolgovala. Hotel sem se iti dolce vito, ko je bila končno ob meni, hotel sem ji z rokami, s trebuhom in tistim pod njim prekriti modro utripanje žil.

Najprej nama je šlo zelo dobro, brez prepirov. Prve dni v Ljubljani sem jo celo pričakal gol. Za štedilnikom ali na kavču. Skočila je name, s kapo na glavi, v rokavicah, in mi naredila vse tisto, na kar sem čakal. Toda najprej sem jo hotel sleči. Počasi, potrpežljivo, da se je segrela, da so se ji žile obrnile navznoter, da je na plan prišla rdečica. Po dolce vita sem jo nahranil, makaroni in solata, nato se je bilo potrebno še umiti. Zaprl sem naju v banjo in šprical z vročo vodo. Nekajkrat sva še v banji naredila dolce vito, vendar ne vedno. Sladko življenje tudi ni moglo trajati. Kmalu mi je odrekla to veselje s počasnim slačenjem, z makaroni in solato. Po nekaj tednih skupnega življenja je celo začela vstopati samo s pozdravom. Sledilo je odpenjanje škornjev, sezuvanje, postavljanje na hodnik, da se odtečejo, snemanje kape in rokavic. Ni več pomislila, da bi ji to storil jaz. Ali je pozabila, da sem jo čakal in da mi vsaj to dolguje? In ali res ni vedela, kako prosojno izgleda, ko se vrne iz Narodne, kako nelepe so te njene žile? Moralo se je torej zgoditi, morda nekje v tretjem tednu mojega bivanja v Ljubljani, ko je nisem več pričakal nag. Toliko je bila še uvidevna, da me je postopoma privajala na odtujevanje.

»Si šel sploh kaj na zrak? Kako zadušno je tu notri?«

Očitno je morala biti skupina šolarjev tisti dan še posebno okrutna z njo. Njena prosojna koža je vsrkala vsak najmanjši šum in mi ga servirala na pladnju. Postal sem dežurni krivec za to, da se mora ona družiti z Jakopičem, Šubicem, Jamo, Groharjem … da ima tako majhno stanovanje, da je Afrika daleč, da se obnaša tako superiorno. Bil sem njen ljubimec, vendar hkrati tudi njen gost, za katerega je potrebno poskrbeti. Gostje se morajo namreč navzeti tudi nacionalnih ritualov − hoje po svežem zraku. Do sedaj sem se že naučil, da nama premikanje po prostoru, iskanje Itake, spreminja vloge. Enkrat je ona spremenila spol, drugič jaz. Trenutno je bila dejavni Odisej in jaz čakajoča Penelopa.

»Zadušno je, ker sem ti skuhal večerjo in nisem odprl okna. Danes sem se sprehodil čez mesto in ob reki videl nekaj zanimivih grafitov. Pogledal sem v slovar … Naveličal sem se podobe svojega …«

»… plemena in se izselil. To ni grafit, to je verz iz Šalamunove pesmi.«

Zvenela je posmehljivo, našpičeno, niti najmanjšega sledu, da se mi morda obeta razlaga, kdo naj bi bil avtor tega grafita in še manj o njegovem pomenu … In očitno je bila to šele uvertura v vihar. Za ublažitev sem poskusil z vremenom.

»Saj si vsa premočena, ali še vedno sneži?«

»Če bi odprl okna, bi vedel, da je nehalo …«

Odšla je v kopalnico, zdelo se je kot slačenje. Iz nje je prišla zavita v brisačo, z drugo si je trla lase.

»Ni ti bilo treba kuhati zame, nisem lačna.«

Pogledal sem v njene prsi, ki so v zadnjem času postale za odtenek večje ali pa se mi je tako samo zdelo.

»Hujšaš?«

Odvzeto mi je bilo najlepše pri čakanju, vrnitev, in sem torej postal zlobna Penelopa

»Misliš, da bi morala?«

»Zaradi mene …«

Obrnila mi je hrbet, z brisačo si je še vedno trla lase.

»Ne, zaradi sebe …«

»Zakaj me potem sprašuješ?«

»Ker se tiče naju obeh.«

Zvrnil sem se na kavč, očitno sem izgubil sled za tem najinim pogovorom. Nisem vedel, kaj hoče, razen da ni lačna, oziroma da noče več makaronov.

»Bi mogoče samo solato, če so ti makaroni pretežki?«

Popravila si je brisačo in drugo spustila na tla. Kar tako, na tla, saj jo bom kasneje, ko se spet prelevim v razumevajočo Penelopo, pospravil.

»Pusti zdaj solato, nekaj drugega je …«

Njeno telo se je segrelo, koža je počasi dobivala barvo, čeprav sem še vedno lahko videl modro žilo, ki ji je tekla od ključnih kosti ali pa morda že od vratu pod brisačo.

»Poglej moje prsi, se ti ne zdijo nekam povečane? Enkrat sem to že storila in nočem nikoli več.«

Zakaj govori vedno tako zavito? Ali je to tudi nacionalni šport? Ali smo na treningu branja misli? Tu sem šele dva, tri tedne in normalno je, da še nisem utečen …

»Lahko še enkrat ponoviš, kar si malo prej rekla?«

»Da imam občutek, kot bi bila noseča in da nisem pripravljena.«

Če bi se tedaj dotaknil njenega telesa, bi bilo, kot da se dotikam ledene gore. Vse je že premislila, brez mene, ob vračanju s kolesom na začasno Itako si je naredila celoten plan. Če je res, se ga bo znebila … očitno ni bilo samo, da je zamenjala spol, da je popustila moški polovici v sebi, temveč da je zamenjala še osebnost, postala mrtvo-hladna ženska, Lili. Jabolko res ne pade daleč od drevesa, tudi ob pomoči vetra ne, da bi ga odnesel samo za malenkost dlje in bi bilo gotovo bolje.

»Kaj pa, če sploh nič ni?«

»V nobenem primeru si ga ne morem privoščiti.«

»Prej si rekla, da nisi pripravljena.«

»Oboje.«

»Kaj zdaj? Če misliš, da si ga ne moreva privoščiti, je eno, če nisi pripravljena, drugo?«

Usedla se je poleg mene na kavč. Kako daleč je bila zdaj najina dolce vita … V nekem drugem času bi se že tuširala.

»Govoriš mi, da naj pustim Narodno, od česa pa bova potem živela, no, od česa?«

Šele zdaj se mi je posvetilo, da ne gre za otroka niti za denar ali službo, še manj za njeno družino. Odkar sva obsedela svojo seanso za tisto elipsasto mizo, je šlo samo še za naju. Kje, kdaj in kako bova našla najino Itako, kako si bova razdelila vlogi Penelope in Odiseja.

»Pa si prepričana, da niso te tvoje prsi samo makarončki?«

Pogledala me je, zdaj že nekoliko manj hladno. Ledena voda se je začela topiti in voda je prihajala v dolino.

»Ne vem, misliš?«

»Če mi obljubiš, da se ne boš jokala, ti tudi jaz ne bom več kuhal makarončkov.«

Prikimala je, čeprav je voda že začela ustvarjati jezero.

»Kako pa misliš, da lahko dve Penelopi naredita dojenčka. Ali res misliš, da se da Penelopa na Penelopo? Sicer pa se strinjam. Najprej morava najti prostor, kjer se bova oba dobro počutila, kjer bova imela več prostora in ne bo zatohlo. Tudi meni je tu preveč zatohlo …«

Obrisala si je solze. »Oprosti.«

Odgrnil sem ji brisačo. Najina Itaka sta bili za zdaj lahko samo najini telesi, dolce vita najinih teles, v drobcenem stanovanju v Ljubljani. Vzel sem tisti dve jabolki v roke in ju potežkal.

»Meni se zdijo zelo v redu, ne premajhne ne prevelike, ravno prav …«

V Ljubljani sem se med drugim naučil plavati. Sliši se paradoksalno, plavati sredi zime, ko je zunaj naletaval sneg, vendar je šlo za pokrit bazen. Rekla je, če bi šel, in nisem mogel odkloniti. Menda se mi je želela oddolžiti za prepir. Lahko bi kupila karte za kino, Grand voyage na primer, vendar je izbrala bazen. Pokrit bazen z veliko tople vode, z bleščečimi reflektorji in ženskami ter moškimi v kopalkah. Otroke se je v večernem soju komajda videlo. Naokoli bazena so bili razpostavljeni beli ležalniki in zdaj pripovedujem, kot da še nikoli nisem bil v pokritem bazenu. Nekaj je že na tem. Od mojega nekdanjega potapljanja tudi ni ostalo veliko. V vodo sem si upal do pasu, potem sem se začel počasi obračati za obrežjem, pardon, robom bazena. Topla voda v bazenu je bila sicer že na otip drugačna od deroče reke sedem kilometrov oddaljene od centra Boboja. Vsako soboto in nedeljo smo se namakali v njej ali, bolje, najprej smo si priredili dirko z motorji in tisti, ki prvi pristane v vodi, je zmagovalec. Glede motorjev mi ni bilo težko. Drvel sem kot nor, puščal zasledovalce za seboj in se na cilju zmagoslavno metal v vodo.

Dokler mi ni vdrla v usta, zasedla pljuč in so se mi roke in noge in glava in še prej lasje, začeli oddaljevati od trupla. Niti klica na pomoč nisem zmogel. In tudi, le koga naj bi poklical? Morda krokodila v zgornjem toku in še ta se ni zmenil za soplavalce. Kaj naj bi krokodil, ki prežvekuje odpadlo listje dreves, z ljudmi? Spominjam se zgolj stavka, ki mi je prebodel želodec, da je tudi vanj vdrl snop utekočinjene svetlobe − v vodi, v kateri si se okopal, bodo krokodili našli novo obrežje. Morda sem ga celo izrekel, morda sem celo zakričal, bolj sebi kot drugim, in so me dolge, prožne roke potegnile iz ozelenelega sveta. Ko sem ležal na travi in so se kolesa motorjev še vedno vrtela, sem videl samo nebo. Njegovi oblaki svetlo zeleni in ptice nekje na pol poti v zelenje in ozelenele veje dreves. Bil sem na obrežju, toda še vedno kot pod gladino. Menda so bili predniki tisti, ki so mi vdihnili krokodiljo misel, sicer ne vem, kje bi se končalo moje obrežje. Verjetno s kolesi motorja obrnjenimi v prazno nebo.

Od takrat dalje sem moral Siti obljubiti, da se ne bom več potapljal. Ne vem, kako je izvedela, morda so ji povedali moji zasledovalci ali pa predniki osebno. Spustila je svojo senco nadme, tako kot je to nekoč počel Kalifa, in me zarotila. Obljubo sem držal vse dokler sem lahko. Toda dlje kot to ni šlo. Ko sem naletel nanjo, so me duhovi vode spet začeli klicati. Če ne drugače, tako da je stegnila roke predse, na prsih ji je rasla roža in moral sem se je dotakniti, če ne že odtrgati.

»Ne skrbi, prepusti se vodi, saj te čakam, samo prepusti se …«

Pogledal sem navzdol in nato spet k njenim stegnjenim rokam. Reflektorji so se ji odbijali od stegen, tako čakajoča v vodi je izgledala manjša kot sicer. Kljub temu da sem vedel, da bi se ji lahko predal, sprva nisem mogel. Za trenutek sem pomislil, da ne gre samo za izplavanje. Obljuba, ki sem jo dal Siti, je bila sicer že prelomljena, zdaj se je bilo treba podati po rožo ali nazaj na obrežje. Zunaj njega nikakršnih oblakov, nobenega zelenja, samo plastični razloženi stoli, ki so me begali. Oči ležečih posedovalcev na njih so spominjale na oči krokodilov v trikotnih gubah visoko na ploščati glavi. Gledali so njeno majhnost, morda celo rožo na prsih in gotovo stavili, da ne bom nikoli izplaval. Toda ko mi je prigovarjala, nisem mislil na njihov pričakovani pesimizem. Vedel sem, da mi zdaj razen nje nihče ne bo priskočil na pomoč. Luči so dezinficirale vodne duhove, predniki so pospali, razen če … razen če … ni ona postala moja prednica.

Tista njena roža se je zdela že tako velika, da ji je segla čez obraz. Prigovarjala mi je tolažilno, zaupno, njen glas je prihajal kot iz vode.

»Nobenih krokodilov vidiš, samo jaz in voda in ti … samo mi trije …«

»In tvoja roža, ne pozabi na tvojo rožo …«

Končno sem se ulegel vanjo, roke, noge, glava in še prej lasje so se mi začeli oddaljevati od telesa, samo za trenutek, potem so spet zašli nazaj. Nekakšna simetrija približevanja in oddaljevanja. Voda mi je hotela vdreti navznoter, vendar se nisem pustil. Iz rok sem si naredil vesla in iz nog žabje krake. Glavo sem držal nad gladino. Preden bi jo dosegel, sem si moral usta oprati s klorom, vendar je bilo to še najmanj. Preplavila me je neutolažljiva želja dotakniti se njenega pomanjšanega telesa, doseči obrežje, ji povedati, kako lepe kopalke ima. Če bi rekel, da se mi zdi voda topla, mirna, negloboka, malenkost preveč klora sicer, malenkost preveč plastično vzdušje ali da se mi zdi fino, kako zunaj pada sneg in nas od znotraj razsvetljujejo reflektorji, ali celo o krokodilih, bi bilo preveč kičasto. Navsezadnje niti ni bilo mišljeno, da karkoli rečem. Štelo je samo to, da smo tam, vsi trije, jaz, ona, voda, da plavam proti njej, da sem premagal strah, ker se ni česa bati, da sem krokodilom našel obrežje in da je še čisto malo, res samo še za prst do tiste rože na njenih prsih …

Voda, ki sem se je bal, me je hkrati tudi privlačila. Predvsem zaradi tišine. In ko sem zaplaval, je bila okoli mene samo tišina. Zdaj govorim v prenesem pomenu (očitno sem se vendarle nečesa nalezel od nje), lahko pa bi povedal povsem naravnost: naučil sem se preživeti v njenem mestu, v njenem stanovanju, z njo. Najina obdobja ločitve so bila sicer res vedno daljša, čas skupnega preživljanja krajši, vendar vseeno ne vem, zakaj sem se ravno v tistem času počutil kot nasedel. Vonj njenih spodnjic, žlica kakava, žlica kave zjutraj, tiho stokanje, ko sva se ljubila, njeno kolo, sneg zunaj, cerkveni zvonovi zunaj, Narodna galerija in še bi lahko našteval, so mi začeli lesti pod kožo. Že prej sem jo imel rad, že prej sem se bal zanjo, toda zdaj se mi je v trebuhu odpiralo nekaj mehkega. Da ima to opraviti s časom, z daljšim skupnim časom kot sicer in z mojo ranljivostjo in izpostavljenostjo v tujem okolju, ne bom zanikal, toda ni šlo samo zame. Vprašanja v stilu − ali sem v njenem okolju dovolj produktiven (tu gre tudi za občutek slabe vesti, ker sem predvsem posel z avtomobili postavil na stran) ali bi lahko živel v njenem mestu ali bi se lahko prilagodil ali imam moč in vpliv na to, kar se dogaja okoli mene ali nisem na ta način preveč oddaljen od doma, od prednikov, so seveda prihajala na gladino, vendar je bilo bistvenejše kot vprašanja sama − zakaj sem si jih sploh zastavljal? Zakaj nanjo nisem več gledal kot prej, dva meseca dolce vite in potem spet vsak na svoj konec?

Najkrajši odgovor bi se glasil − ker sem se trudil biti podoben samemu sebi − in sploh sem verjetno to nekje prebral. Še enkrat na novo − da bi dosegel celost, sem potreboval njo, svojo žensko polovico. Zakaj si je bilo to tako težko priznati? Že od samega začetka je znano, da sem se rodil kot deček deklica in se mi zato nikoli ni bilo potrebno iti Okonkvove skrivalnice. Me je motila njena koža ali pa moje nasprotje njeni? S tovrstnimi vprašanji zgolj zavlačujem pripoved in dokazujem, da tišina nima nič opraviti z mirom. Če se mir nahaja v odsotnosti misli, ali sem bil potem najbolj hrupen premišljevalec sredi Ljubljane? Le kako naj zložim najini razpolovljeni polovici, da se nama ne bo več potrebno igrati Penelope in Odiseja? In ne vem, zakaj sploh sem skušal rešiti svet čisto sam samcat?

Lahko bi se na primer pogovoril z njo, vendar ne, po lastni navadi sem si izpod steklene mize spet potegnil njen dnevnik. Ne vem, kako ni opazila, da ga prebiram. Ker naj ne bi razumel? Toda potem je pozabila, da se je dala prevesti v francoščino za nek natečaj mladih ustvarjalcev v starosti do tridesetih let. Seveda se niso nikoli odzvali, le kaj naj bi z dnevniško obliko, so pa bili ti potipkani listi papirja toliko koristnejši zame. Menda sem si obetal, da bom v njih našel odgovor, kako se odvija njena tišina v Boboju, kako se ona sooča z lastno tujostjo in komu je laže v drugem okolju? Meni ali njej? Po definiciji njej, čeprav so takšne primerjave, predvsem v luči vprašanja, od kod odhajamo in ne kam gremo, povsem nesmiselne. Že samo če si pomislil na Lili in na Sito, si se moral nasmehniti. Kot ladja na morju in konj na planini. Brez možnosti srečanja, le v duhu morda, če ga je ladja sploh kdaj premogla. Za nesmiselno se mi je vprašanje pokazalo, tudi ko sem se spomnil stavka iz največkrat prebranega dne − Toda navsezadnje je prostor in žensko in moškega z ženskimi potezami sprejemala iz absurda. Če bi si upal (toda potem bi me razkrila, da jo prebiram), bi jo vprašal, še več, če je ne bi poznal, če mi v trebuhu ne bi rasla tista nežno roza roža, bi ji zameril ali pa bi me celo prizadelo. Vse to se grem v njeni Ljubljani, ona pa piše o absurdu, o niču, o tišini. Kaj pa če je res o tišini? Malo prej sem hotel reči, da se ji je stavek verjetno zapisal. Meni nič, tebi nič, zdrsnil na papir. Trenutna goethejanska inspiracija, če ne bi ravno tovrstni zdrsi razkrivali globljih usedlin. Zdaj analiziram že kot pravi kartezijanec, verjetno mi manjka samo še slonokoščeni stolp v smislu samostana. Lahko pa tudi rečem, da sem se vse te tišine in analiz navsezadnje navlekel od nje. Postala je moja tišina in moja analiza, v kateri sem plaval. Nobenih drugih rib ni bilo na spregled, samo ta vprašanja, ki jim nisem videl konca − ali bi bilo njej laže v mojem okolju ali pa je meni v njenem? Toda ali mi je bilo res tako hudo ali je bilo njej?

.

21. dan

Ponekod je cesta izgubljala svojo asfaltnost in iz kamenja, peska, odpadkov gradila kupolaste kupole. Načeloma je Bobo Dioulasso prepreden z motociklisti, pod katerimi glasno brni cesta. In svetilkami. Uličnimi svetilkami, ki visoko v temo spremljajo nočne ptice.

Motor se je zibal na obe strani, ko je mlečnopolta ženska, ne nujno identična s pripovedovalko v tej pripovedi, naslovila svojega voznika s povsem vsakdanjim vprašanjem. V vprašanju je bilo sicer nekaj jeze, tesnobe, predvsem pa nagajivosti. Ali pa je šlo samo za vprašanje, ki se postavlja po šesti, zvečer − Zakaj vsakodnevno obiskuje zaročenko svojega najboljšega prijatelja, since he is a man and she is a woman?

V njenem glasu je bilo tudi nekaj sladkosti, čistosti hkrati, posebno okoli besed moški in ženska. Postavila je jasno, preprosto vprašanje in takšen naj bi bil menda tudi odgovor. Ker je vozil spredaj in je ona sedela zadaj in ker torej ni videl barve njenega glasu, obraza, odprtih ramen, je odreagiral pretirano. Nagibal se je vstran, lovil cesto in se panično režal.

»Raje si odrežem penis, kot da bi spal z zaročenko svojega prijatelja.«

Ta pravila so ji bila jasna. Že zdavnaj. Najožji prijatelji ali celo samo prijatelji se v zahodni Afriki držijo za roke, ko se sprehajajo po cesti, drug k drugemu se nagibajo kot ljubimci; lahko si celo delijo posteljo, obleko, hrano, toda ko pride do vprašanja ženske, med prijateljstvo pade temna zavesa. Vedela je, da četudi Joe lovi evropske muze v svojo kitaro po Ženevi, Parizu, Amsterdamu in Asita, zaročenka, poseda sama po veliki hiši, se ji ne more nič zgoditi. Posebno ker jo varuje Ousmane. Vsak dan za čas ali dva vskoči, povpraša o najnovejših novicah, vrže arašid v luknjo med zobmi, občasno razgrne preprogo, v molitvi pritisne čelo ob tla, da se mu, ko se mehko poslavlja od Asite, tik ob laseh pozna prašnata krona. Ne ve, zakaj vsak dan obiskuje bledorumeno hišo, ki je hkrati tudi glasbeni studio. Ker ljubi Joa in ker na nek način ljubi tudi Asito. Drobna je, blizu tridesetih, z zlatimi lisami pod očmi. Stalno se smeji in ko hodi po hiši, so njene stopinje nevidne. Ne ve se, ali zaradi širokih oblačil, ki jih nosi, ali zaradi njene naravne lahkosti. Vedno se zdi kot za ped nad tlemi. Morda se je naučila te lahke ubogljivosti v Joejevi odsotnosti. Vsako jutro se prebuja z upanjem in potem je dan narejen iz zlatih obročev. In znotraj njih praznina. Zato nikoli ne mara tesnih oblačil. Da lahko hladen, tekoč veter ves čas kroži okoli nje. Privadila se je tekanju za telefonskim cingljanjem. Vedno bi bil lahko Joe. Privadila se je tudi na Ousmana. Brnenja njegovega motorja, njegovih črnih srajc in las, ki mu rastejo kot ženski. Ousmane je celo mlajši od nje. Toda sanje o veliki glasbeni založbi, ki jo bodo ustanovili, ko se Joe vrne, in si morda iz nje naredili hišo v obliki djemb, so lahke. Ousmane je nežen kot ženska. Okoli sebe sicer ne prenese veliko ljudi, toda ko odpira usta ali ko se smeji, o njem misli kot o ženski.

Tisti večer ji je povedal o vprašanju, ki ga je doletelo od mlečnopolte. Povedal ji je tudi, da je skočila z motorja v trenutku, ko je zavil pred bledorumeno hišo. Trdo se je oprijela njegove majice in odletela po pesku. Ni pogledal nazaj niti je ni šel prosit, naj se vrne z njim v hišo. Ko jo bo minila norost, bo morda prišla sama od sebe. Z njo je preživel jutro, opoldne se je zibal po veji, ko je plavala v laguni. Nekoč ga je voda skorajda odnesla s svojim tokom, zato je tokrat ostal na varnem. Morala se mu je zdeti lepa, ko je pod gladino pregibala noge kot žabje krake. Pomagal ji je, da je zlezla iz lagune, gledal, ko si je sušila lase na soncu. Proti večeru se je na motorju celo dotaknil njenega kolena. Jedla sta, v hiši, na belih stolih, z rokami, ko si je zaželel Asitine lahkosti. Samo tako, na hitro, da bi videl njene vrteče se zlate obroče. Mlečnopolti ženski ni ničesar omenil niti ji ni prikrival, da se zvečer želi nagledati še drugih obrazov. Zabrnel je v motorju, usedla se je za njim in cesta ju je vzela nase. Ponekod gladka, ponekod kupolasta, večinoma pa s slokimi rumenimi svetilkami. Dokler ni prišla na dan z vprašanjem, ki ga je od znotraj razdrobilo.

Ni vedel, ali je na dvorišče zapeljal iz zlobe ali iz strahu. Če vsak dan, zakaj ne potem še ta dan. Kljub temu da ni verjel v popolnost, je iz večera hotel izžeti zaključek. Drobil se je na milijontne kose, ko ga je prosila, naj jo odpelje domov. Pod oboke, kjer se ji ne bo treba pretvarjati, da si ogleduje zanimive plakate glasbenikov, medtem ko gostiteljica in gost zvenita v njej nepovednem jeziku. Kosti so jo bolele od nasmihanja. V hiši je ugledala določeno milino, toda več kot dopustiti je ni mogla. Morda bi se ji celo priklonila, če bi jo razumela. Toda navsezadnje je prostor in žensko in moškega z ženskimi potezami, sprejemala iz absurda. Kadarkoli − vsak dan, le tokrat ne. Prosila ga je, dokler ni skočila z motorja. Roke si je živčno vsadila v lase kot debla v zemljo. Ni šla daleč. Usedla se je na leseno škatlo ob cesti, da so jo motociklisti obletavali kot kresnice. Na sebi je imela bel, predolg pulover iz velurja in pod njim črno obleko, ki se ji je pregibala na vsakem koraku. Koža se ji je odslej omilila pod soncem, pred tedni je iz letala izstopila bela kot riž. Po obrazu so ji tekle solze, zaželela si je, da bi jo prišel iskat. Da bi ji namenil malenkostno pozornost in bi mu oprostila. Karkoli, samo da ji ne bi bilo treba plavati v praznem prostoru. Čeprav ni bilo prvič. Vedela je, da bo izplavala. Naučila se je v bazenu s toplo vodo. V rdečih kopalkah na vrvice, ki so ob intenzivnem zamahu spolzele na dno bazena. Nikoli ni odpustila mami, ki je dozorevajočega mladeniča prosila, da jih iztauha. Spotoma, proti gladini, je pregledal tudi njeno žensko vesolje. Na gladini se mu je narisal hudomušen nasmešek.

Nekateri motociklisti so upočasnili, nekateri so se samo obračali z glavami nasajenimi na dolgih vratovih, nekateri so začeli spraševati. Splezala je iz škatle, si na novo obula sandale in skorajda stekla proti hiši. Vrata so bila na široko odprta, luči prižgane. Preden je stopila navznoter, si je sezula sandale. Ponavadi jih je vedno obdržala na nogah, toda morda je bila njena bosonoga tragedija na ta način večja. Pozdravila je tiho, še tišje od presenečenja zaradi števila ljudi sedečih na stolih. Asite ni pogledala, čeprav je sprva s pozdravom hotela nasloviti prav njo. Od strani je videla, da so se številni gostje od nekod vrnili. Morda iz kina ali pa samo kafeja. Asita je bila za spremembo tesno ovita v krilo, sedeča za mizo, z nogami na stolu. Poiskala je ženski obraz, čeprav še vedno obraz moškega, in s pestmi pod velikim puloverjem zahtevala prevoz domov. Bela barva je metala svojo umazanost pod mrežnico gostov. Lasje so ji štrleli na vse strani, posebno ko se je sprehajala z rokami od puloverja na obraz. Joejeve slike so visele na steni. Igral je na kitaro, s širokim nasmehom. Na drugi sliki je pil iz masivnega kozarca. V baru z bleščečimi lučmi. Ousmane se je tudi smejal. Kot da situacija niti ni ključna. Brki so se mu zavihali nad ustnicami. Čutila je, da je pustila sandale zunaj. Prste je imela umazane še iz lagune. Zaželela si je, da bi gledalci zaprli svoje velike veke, da bi trepalnice prekrile še njihove slušne čute. Sprva so se smejali, kot da je ne vidijo, kot da ne sledijo njenim raztrganim prošnjam v prevelikem puloverju.

Asita je obdržala noge na stolu, toda ko so se bojujoči glasovi privzdignili v višje tone, jih je spustila na tla. Obrazi so se obrnili v isto smer. Bila je izločena in ni govorila njihovega jezika. Razložila bi jim, da ni nora, da so njena oblačila še iz plavanja, da ima pod obleko na sebi pravzaprav še vedno kopalke in da jo je moški v ženski preobleki ogoljufal. Zaradi preprostega vprašanja je zapeljal motor pred to bledorumeno hišo, da bi ji nekaj dokazal. Kot da ni vedela že od prej. Da je med njima samo milina, medtem ko Joe lovi muze v svojo kitaro. Dober je, zelo dober. Blues igra, kot bi sejal rože. Ko se bo vrnil, bodo ustanovili glasbeno založbo in iz nje zgradili hišo v obliki djemb. Do takrat mora Asita plahutati v preširokih oblačilih. Morda ni čakala samo Joea, morda je čakala tudi otroka, toda ugibanje za izločeno mlečnopolto v tistem trenutku ni bilo najugodnejše. Vedela je, da se ne more mirno usesti in počakati. Naj je bilo že karkoli v njihovih očeh, hotela je izpuhteti v nebo kot Remeidos prelepa, ko je obešala rjuhe. V svoji nemoči razložiti pravo krivdo je izgledala nezemeljsko ali vsaj ne s tega kontinenta, kjer si neznanci stiskajo roke kot bi se poljubljali. Zanje, čeprav temne, narejene iz bombaža, je bila pregroba. Morda so ji rasli lasje na vse strani, toda miline nikoli ni imela. Vse, kar ji je preostalo, je bilo, da je poiskala oči vsakega izmed njih, se pomanjšala v otroka in izstopila. Iz prostora osvetljenega z lučjo, na verando. Sandale je pustila ležati tik pred vhodom. Ni imela navade, da jih je sezuvala, torej jih ji zdaj niti ni treba obuti. Tako ali tako je prekoračila mejo. Postala je mlajša in lepša in svetlejša. Morda jo bodo kresnice sprejele medse.

Ob njej ni bilo mogoče ničesar pozabiti. Spomin je imela kot računalnik in ob pravem trenutku me je znala opomniti na stvari, ki so mi že uhajale iz dometa. Ni šlo samo za Kalifove ali Sitine zgodbe, temveč tudi za moje otroštvo. Na primer to, da sem si nekoč želel postati pilot. Kubanska vlada je razpisala štipendije, prijavil sem se in dobil. Pri šestnajstih bi moral odpotovati h Castru, vendar se je vmes postavil Ousmane. Kot nekdanji francoski legionar naj bi menda razumel, kaj pomeni biti vojak. Toda jaz sem želel pilotirati. »Vseeno, Kuba odpade in misli si, kar si hočeš.« Še enkrat, na novo, sem imel razlog, da Ousmana zasovražim. Sita si je pri tej odločitvi odvzela pravico veta, čeprav sem slutil, da ji je ljubše tako. Glede na mojo naravo, glede na mojo vzkipljivost bi se zagotovo kje ubil. Izgubiti prvega in zadnjega otroka v zraku, bi bilo zanjo preveč. Mislila bi, da je kaznovana, ker je v neki točki svojega življenja naredila napako, ki se ji zdaj vrača. Toda glede mene ni bilo nevarnosti, da bi pripotoval do neba in padel z njega. Moral sem pozabiti na svoje visokoleteče cilje in konec. Nekdo drug se bo vozil naokoli, nekdo drug bo umrl namesto mene. Tako je to videla Sita. Ousmane si mi ni več upal pogledati v obraz. Vedel je, da mi je že drugič odvzel priložnost, da postanem nekdo. Čutil se je dolžnega in zato mi je čez dobri dve leti uredil Kanado.

O tem pravzaprav raje ne bi govoril. Ne da bi se jezil na Ousmana niti da na tamkajšnjem kolidžu nisem imel kaj početi, ker je ekonomija stvar prakse, temveč sneg. Misli so mi zakrivali kupi snega. Neko noč bi skorajda zmrznil v njem. Takrat edinkrat sem tudi kadil. Nosil drede, jih puščal viseti v zrak, da se je na njih naredila ledena skorja. Spominjam se, da sem se nekoč med uriniranjem na prostem odločil, da tu ne morem ostati. Da se tu nimam česa naučiti. Prišel sem po Ousmanovi volji in se odločil oditi po lastni. Toda če sem se že nameraval vrniti, potem je morala biti posredi ideja. To da bi v tujem mestu doživel metamorfozo lastne osebnosti, da bi postal drug človek, se je odvijalo v moji notranjosti, domov sem se moral vrniti z idejo v biti. Radio se mi je pokazal kot učinkovit prodor. Če odprem radio, postanem javna osebnost, ki se je ne more tako enostavno izbrisati z obličja sveta. Toda morda sem se tega domislil šele kasneje, po prevoženih kilometrih. Avtomobili so bili za kruh, radio kot pika na i. V osnovi pa mi je šlo predvsem za idejo, da izpolnim svojo nalogo, da postanem nekdo v svojem lastnem okolju. Kaj je bila cela Kanada v primerjavi z mangovcem pred našo hišo? In kako bi potem srečal njo, ki me je opominjala, da se moram spominjati? Že v domačem okolju sem pozabljal, kaj bi bilo šele od kje drugod? Popoln poraz predvidevam, kot sem ga videl pri nekaterih priseljencih v Parizu. Živijo bodisi kot bi živeli sredi Bamaka, v svojih boubojih, sedeči na razgrnjenih preprogah, razpravljajoč kako bi s čolni spravili čez morje še družine, ali pa se sprehajajo v črnih srajcah, z namazanimi lasmi in srebrnino po rokah. Vmes je seveda ogromno odstopanj, variacij, hierarhij brez konca. V Parizu sem bil izvenserijski in vseeno sem si ga lahko privoščil. Lahko sem nosil črne srajce, ustekleničen parfum, kot je rekla, ne da bi pripadal. Bil sem drugorazreden med priseljenci. Toda če sem želel ohraniti ta status, sem se moral vračati. Kot da bi hodil na iniciacijska očiščevanja. V Afriko se seveda nisem vračal samo zaradi radia. Bil je obveznost, to že, vendar so bili tam še Sita, njeno mangovo drevo, Kalifova podoba zakopana v zemljo, krokodili v vodi, ki so pomenili vez z vsemi drugimi predniki in sence, ki so se vlekle za ljudmi. Nikjer drugje človeške sence niso tako nagnetene kot ravno v Afriki. Če se pred človeka postavi osebnost, je še toliko lepše. Morda bi moral reči, nikjer drugje ni duhovno tako prisotno kot v Afriki, tudi če nanj mestoma pozabiš, da se ti potem pokaže v toliko prosojnejši obliki in te hkrati zadene v trebuh, da obnemiš.

To da naj bi z Joejem ustanovila glasbeno založbo, je bilo samo igračkanje. Če sem najprej verjel vanj, sem potem nehal verjeti. Joe je bil klasičen primer Afričana, ki se je izgubil med evropskimi muzami. Dejstvo, da so bila vsa njegova dekleta bela in da so bila njegova dekleta zato, ker so bila bela, veliko pove. Asita je bila samo za okras, razrahljana vez z domačim dvoriščem. Nekajkrat sem mu predlagal, naj jo vzame s seboj v Evropo, vendar mi je odvrnil, da bi jo tam vsi zapopadli. »Ali ne veš, da so belci nori na takšne srnice,« mi je rekel, in takrat sem zaprl vrata za njim. Glasbena založba je obvisela v zraku, čeprav bi bilo bolje, da bi kaj drugega obviselo v zraku. Na primer jaz sam. Toda jaz sem že visel v zraku. Težišče je bila ona, ki sem jo komajda poznal. Obraz je resda imela čist, da si se v njem gledal kot v zrcalu, vendar se je hkrati tudi spreminjal. V vsakem delu dneva je bil drugačen. Navidezno sem bil jaz tisti, ki je vozil to razmerje, od katerega naj bi se učila, vendar se je gravitacijska točka v resnici nahajala v njej. Ni šlo za to, da se gravitacija navadno naseljuje v ženskah, temveč da je znala stvari, ki jih jaz nisem znal. Na primer prilagajati se, na primer poslušati, molčati, ko so drugi govorili nesmisle. Nekoč me je sicer vprašala, zakaj sem si izbral ravno njo, belko? Odgovoril sem ji z vprašanjem: »Zakaj na določenem kraju, ob določenem času, srečamo določene ljudi? To da si bela, nima nič opraviti s tem, da te imam rad.« Seveda se je privila k meni kot majhna opica in mislim, da me je od tistega časa začela gledati z drugačnimi očmi. Poslušala me je pozorno, željno, vsak stavek posebej, skorajda vsako kruhovo drobtinico, ki nama je padla iz skupne mize, je pobrala in si jo shranila v dlan. Lahko rečem, da me je od tistega časa pa do sedanjega trenutka razumela bolje kot sem se razumel sam in da to njeno poznavanje sega še dlje nazaj, v čas, ki si ga niti ne upam priklicati v spomin, ker je preobsežen, prevesoljen, preveč zunaj mene, da bi ga lahko nosil v sebi, lahko pa tudi rečem, da je datirala moje zgodbe kot računalnik. Zato mi je, ko sem bil povsem na tleh, znala reči: »Ali se spomniš, da si nekoč hotel leteti.« In če bi res letel, ne bi nikoli zaslišal teh njenih besed.

»Zakaj torej na določenem kraju, ob določenem času, srečamo določene ljudi?«

Skomig z rameni: »Da bi nas spomnili na tisto, kar smo pozabili?«

Ali bi se ona lahko odpovedala svojim dnevom? Rekel bom, sobotam. Čudežnim sobotam, ki so se začele s podaljšanim spancem. Potem je sledilo kratkih pet minut v kopalnici. Umivanje obraza z mrzlo vodo, umivanje zob z mlačno, krema, spodnjice, hlače. Navadno je bosa stekla po stopnicah k nabiralniku. Naročena je bila samo na dve stvari: sobotni časopis in neko arhitekturno revijo. Sobotni časopis je torej pomenil svojevrsten obred. Prelistavala ga je od zadaj naprej. Rekel sem ji, zakaj ne pogleda v kazalo, ker bi na ta način najhitreje izvedela vsebino, vendar je odvrnila, da bi se s tem izgubil ves čar. Poleg tega je niso zanimale novosti, temveč tematika vedno istih piscev. Ustavljala se je pri intervjujih, pri ekonomskih komentarjih in pri Slovenki v Parizu. »Nekaj politike, nekaj ekonomije in intime,« je govorila. »Dovolj, da ostanem na tekočem.«

Vse to bi se dalo početi v Boboju, če bi odšla z menoj. Ob sobotah bi lahko poležala, se na hitro umila in odbrzela v mesto na računalnik. Resda morda pri branju ne bi mogla dati nog na mizo, srkati svoje famozne kave in se počutiti kot doma. Toda dom je lahko zelo relativen. Če je sestavljen iz navad, iz obredov, iz predmetov, ki jih jemlješ v roko, ne da bi nanje sploh še mislil, na primer solnico, kozarec, spodnjice iz predala, potem bi se še dalo urediti. Zakaj ne? Njena kava se dobi v Burkini, tudi s čiščenjem stanovanja ji ne bi smelo biti pretežko. Ob sobotah si je namreč, potem ko je odložila časopis, prižgala radio na ves glas, da je Alijeva kitara zadonela na hodnik in prebudila še morebitne speče sostanovalce, ter začela s čiščenjem. Ne vem, koliko se je sploh zavedala, da je vedno začela pri svoji pisalni mizi. Uredila je knjige, obrisala računalnik, zmetala prazne papirje v koš. Nato so sledile stvari po poljubnem vrstnem redu − zalivanje rož, postiljanje, rahljanje blazin, pomivanje posode, lijaka v kopalnici. Ko sem se ji odmikal iz neočiščenih delov, sem pomislil, da vse to počne natanko tako, kot če ne bi bil prisoten. Nekatere stvari se je naučila voditi na svoj način, po pospravljanju sem lahko videl stopnjo njene samosti, ki je bila, moram reči, precejšnja. Samo Alah ve, kakšen pretres bi doživela, če bi ji bila ta samost, ta tišina, samoumevnost, s katero je posegala k stvarem, odvzeta.

Njena samost se je s tuširanjem na sobotno dopoldne še stopnjevala. Ko je bilo stanovanje za silo pospravljeno, je zlezla v banjo in umila še sebe. Prej je nasekljala por, papriko, paradižnik, vrgla v ogromno posodo, dodala žlico olja, začimbe in pokrila. Ni bila ob njej, ko se je zelenjava mehčala, temveč pod tušem. Na ta način je voda preglasila glasbo, vendar je še vseeno vedela, ali Alijeva kitara utriplje ali ne. Če sem ga ugasnil, se je njeno mokro telo pojavilo na pragu kopalnice in protestiralo: »Nekateri imajo Busonije, d’Alberte, Kempffe, jaz imam Alija. Prosim, ponovi mi Pendo Yoro. Številka 6.« Storil sem, kot mi je bilo naročeno in še več. Pritisnil sem na repeat. Bila je namreč ena redkih oseb, ki je sem jih poznal, da je glasbo zares doživljala telesno. »Kako vem, da gre določen komad z menoj,« je govorila, »ko me zaboli v trebuhu. Pri Cavu, na primer, me je udarilo v notranjost samo pri komadu People ain’t …, pri malijski glasbi me ves čas drži … Bolečina … Rekel boš, da v njej tako ali tako ničesar ne razumem, vendar se motiš … slutim, vem, da v sebi nosi …« prazen zamah z roko v prostor, »…nežnost, erotiko, molitev, nagovor, kritiko …«

O malijski glasbi je znala izreči stvari, ki jih nekateri izrekajo ob Schumannovem Andante cantabile, tretjem stavku Kvarteta za klavir: »Pretresljiv, ki ti zvabi solze v oči, ki te pusti brez tolažbe … in zakaj ne bi raje Rokijinega Kele Mandi (Vojna ni sladka), ki je kot hoja po robu … Nan ti bin, / Yafa ne ma, saboula kèlè mandi … čeprav pri Rokiji niti ne gre toliko za besedila kot za njen glas, ki se vliva v kitaro. Včasih ne veš, kdo je kje …«

»Ali zdaj govoriš o barvah ali o glasbi?«

»O kitari, Ousmane, o kitari …«

»Razumem, vrni se zdaj nazaj pod tuš, ker si tu vse zmočila …«

Nekaj časa se sicer nisem mogel navaditi, da me kliče po imenu. Delovalo mi je kot potujitveni postopek, kot ustvarjanje umetne distance, toda potem sem se sprijaznil. Ime kot tvoja skrivnost, tvoja nežnost, grobost, kot esencializacija osebnosti, ki spregovarja o naših odhodih in prihodih … Iz kopalnice je stopila, kot da ne bi imela samo umitih las, umite kože, temveč tudi drugega imena. Ali pa je bilo isto, samo da je nanj padala drugačna luč. Zavita v brisačo me je povabila na kosilo. Jedel sem pohlepno, čeprav je njeni kuhinji vedno nekaj manjkalo. Ni šlo za sol ali za testenine al dente, temveč za nekaj, kar ni šlo z mojim, na Sitine omake navajenim okusom. Ob sobotah sva sicer vedno jedla zelenjavno juho s popečenim kruhom. Mislim, da jo je delala pred mojim prihodom in po njem. Tudi z zelenjavno juho kot navado (razvado) bi se torej dalo urediti v Burkini ali kje drugje v Afriki.

Prilagoditev, za katero sem se bal, da se ne bi izšla, je bil sprehod po mestu. Nekaj po četrti, ko je Ljubljana postala mesto duhov. Ljudje so se spravili s tržnice, klepetov, kav, v domače luknje. Tu in tam se nama je nasproti pripeljal blodeči kolesar, pijanec ali sezonski delavec s pol hlebca kruha in navadnim jogurtom v plastični vrečki. Gledali so me kot čudo »tretjega sveta«, čeprav zdaj res ni bil več čas za ogledovanja. Če sem nekje prej omenil, da sem zaplaval, da sem se spravil s tem okoljem, potem naj pri tem ostane. Na tak dan sva želela imeti predvsem tišino ali pa jo je želela predvsem ona, s kozarcem vode ob cappuccinu. Medtem ko je ustnice nalahno potiskala pred skodelico, sem si jaz odvezoval premočene čevlje. Zima je bila edina stvar, na katero se verjetno ne bi mogel nikoli navaditi, toda vseeno sem si naročil vanilijev sladoled. Kepica za na soboto. Kaj pretiranega si od dneva tudi nisem mogel več obetati. Lahko bi še sledil kino, Zadnji tango v Parizu na primer, za razvrvanje moralno neoporečnega dne, toda potem bi samo zabila žebljiček na dan, ki se ga ni dalo prenesti v Afriko. Le kje naj človek gleda dobre filme v Burkini? Vsekakor imamo samo v Ouagi več kinov, kot jih ima celotna Slovenija, vendar ni šlo za to. Pomembnejše je bilo, da je imela ona svojo lastno matrico dni, reko, grafite ob reki, nakit po omari namesto kristalnih kozarcev, časopis, kremo, ki jo je lahko kupila samo v Ljubljani, Narodno galerijo, knjige … Pozabil sem še na kolo in na ljudi, ki jih je srečevala na kolesu. V Burkini to ne bi bilo možno, vsaj od začetka ne. Da greš ven in srečaš znanca, ker je mesto tako majhno, oziroma ravno pravšnje za naključna srečanja. V Burkini bi bila reducirana samo name. Ali sem torej imel pravico zahtevati …

Pila je svoj cappuccino, da so se ji zgoraj že poznale brčice.

»Ali si nisi danes pozabil oprati kavbojk? Saj jih vedno pereš ob sobotah, ne?«

Ker se mi je sladoled ravno topil na jeziku, v tistem hipu nisem mogel odgovoriti …

»Se spomniš, ko si ravno pral in si me poslal po sladek krompir? Mislim, da je bila sobota. Ja, morala je biti sobota, ker je bilo ravno tako vse mirno. Kot da bi vsi v Boboju pospali. Vendar sem vseeno imela srečo, da sem našla tisti krompir. Pri mošeji sem se usedla na stopnice in poslušala klicanje k molitvi. To je bil vedno moj najljubši čas. Veter in živali in ljudje, kot da se usločijo k zemlji. Ali pa se ona usloči k njim … Potem zadiši in se prižgejo petrolejke. Mimo je prišel tvoj mehanik, Abdulaj. Rekel mi je, ‘ça va toubabou,, belka, in jaz sem mu odvrnila, ‘ça va farafin,, črnec, in sva se morala smejati. Skupaj sva šla na krompir, pokazal mi je neko gospo in njena deklica mi je dala več popra … Pravzaprav sem se imela čisto fino, če ne bi ti na koncu vsega zasral …«

»Če ne bi jaz na koncu vsega zasral?«

Sedela je, z nogami razkrečeno, na kavču. V mislih, vem, je še vedno pisala. Lasje so se ji elektrili in hotel sem se je dotakniti. Nalahno, da niti ne bi čutila. Samo zase. Toda njena senzibilnost je bila tako visoko frekventna, da bi se težko izognil. Slej ko prej bi opazila; trenutek za tem ali trenutek potem, zato sem se raje namenil v drug prostor.

Hiša, ki sva jo najela v Boboju, ker je bila ona iz njenega dnevnika že zdavnaj prodana, se je delila na troje: predprostor s kuhinjo, spalnico in kopalnico. Kavbojke sem si namočil čez noč, da bi jih zjutraj ožel. Preostale srajce so se že sušile na ogradi. Spet sem pomislil, kako lepa je, še posebno, ko si spne lase. Cel dan je pisala dnevnik, »sobote so za pisanje dnevnikov«, je govorila, medtem ko sem jaz ožemal svoja oblačila. V hiši ni bilo ničesar za obešati, zato sem pustil, da je sonce pristajalo na oblačila kar na ogradi. Nekajkrat je zapihal veter in me razjezil. Zahihitala se je in prekrižala noge. Pobral sem oblačila in jih znova prepustil soncu.

Pozno popoldne sem jo poslal, da je kupila sladek krompir. Nadela si je sandale, katerih peta se je vdirala v oranžno zemljo. Vrnila se je čez dolgo časa, ko sem že ugasnil njen računalnik. V laseh je imela prah in v brčicah nad ustnicami je imela prah, sandali so bili začuda čisti. Pomignila je s prsti na nogah in mi podala zamaščen papir.

»Prosila sem za veliko popra.«

Vedel sem, da njenemu telesu odgovarja sol. Včasih je razkrečila noge, da sem lahko vonjal njeno mednožje, in se krohotala, češ da bi lahko izpila morje. V tem sta si bila podobna z mojim očetom. Le da je bila ona samska princesa, ki mi je tu in tam ustregla v ljubljenju, in on ostareli princ z dvema ženama in desetimi otroci, vključno z menoj.

Njene noge so se skoraj dotikale ekrana. Pomaknila je kavč bliže, da je škripal, in odmaknila dnevno mizico k hladilniku. Nisva ga uporabljala, ker je zaudarjal. Menda po nunah. Ne bi vedel, izmišljija njene intelektualne senzibilnosti.

Tu in tam sem jo opomnil, da si bo pokvarila oči tako od blizu. Odmahnila je z roko in zasikala: »Saj ni kaj pokvariti.« Ko sva bila sama, si je tu in tam nadela očala, sicer jih je odvrgla, kamor je naneslo. Nadela si jih je tudi na stranišču, da je, kot je dejala, laže opravila. Videl sem jo sedeti s spodnjicami na gležnjih in v rokah držeč šampon Herbal Essences, vsakič drugačen vonj.

Po ekranu so se pomikali ljudje. Temnopolti moški in ženske. Ženske so se sramežljivo odmikale od mikrofona izpraševalca, navadno so gledale nekam v nedoločeno daljavo. Ni bilo gotovo, da znajo francosko. Razumele so verjetno vse, toda odgovarjale so kratko in odsekano. Vprašanja so se nanašala na življenje v mestu. Bobo Dioulasso po njihovem mnenju ni bil preveč kompliciran. V redu. Ne presuh ne premoker, z veliko zazidljive zemlje, lepimi ženskami in mošejo. Izpraševalec se je na veliko smejal.

Morala je misliti na velik izpraševalčev nahrbtnik, ki mu je nadeval nekaj glamurja. Prihajamo s televizije in želimo to in to. Vse to mi je pojasnila kasneje, ko sva se že pomirila in sem se je lahko znova dotaknil, v kotu hiše.

Televizor je še vedno brnel, vendar se je naveličala ali pa so jo bolele oči, ne vem natančno. Dvignila se je iznad kavča, si odpela zadrgo z leve strani krila in verjetno odšla na stranišče. Molil sem, ko se je zgodilo. Nekaj časa je trajalo, preden se je vrnila pred televizor. Zadrgo je imela zapeto in spletla si je kito. Na roki ji je manjkala samo zapestnica. Toda namesto da bi me gredoč iz stranišča obšla od zadaj, se je obrnila proti Meki in nato na kavč, z razširjenimi nogami. Preden se je z zadnjico dotaknila sedeža, sem ji tlesknil s prsti. Ne vem, zakaj včasih ni hotela brati mojih misli. Bil sem sredi molitve, ko me je prekinila, zato je bilo morda tudi tleskanje pregrobo. Ni se odzvala, toda opazil sem, da se pripravlja k njenemu peklu. Pobožala si je kito in se zastrmela v ekran. Ne vem, če je še sledila izpraševalcu, verjetno je pripravljala odgovor. Da se opravičuje, vendar je ne morem poditi kot psa. Od kod naj bi vedela, da mi ne bi smela prekrižati molitve? Ali morda gledam Alahu v obraz? Ali ima morda dolgo brado in belo tuniko? Ali morda izpolnjuje želje, glede na to, da se mu tako vztrajno klanjam?

Pred začetkom monologa se bo seveda opravičila, na ta način bo njena obramba bolj legitimna: »Se opravičujem, vendar ne bom dovolila, da me odganjaš kot psa.«

»Pardon, če že primerjaš … psico.«

Kita se ji je naelektrila, ramena so se ji naelektrila, da ji je naramnica nedrčka zdrsnila po roki. Obliznila si je razpokane ustnice, prikimala in vstala: »Jamais …«

Vedel sem, kaj sledi. Popoln molk, slačenje, razdiranje kite, mestoma solze. Toda nisem bil pripravljen na tolaženje, oproščanje. Naj se usede na posteljo, naj razmisli, naj se zjoče, si sleče spodnjice in zaspi.

Usedel sem se na motor in odpeljal k družini, ki naju je čakala. V tem je bil levji delež moje krivde. V Parizu sva skupaj kupila darila zanje in zdaj sem se obdarovanja lotil sam. Toda tistikrat ni šlo drugače. Ničesar jim nisem omenil, izgovoril sem se, da mora delati, pisati. Vsi belci v Afriki namreč nekaj počnejo, največ jih fotografira ali piše, ona piše dnevnik. »Dnevnik?«

Ko sem nagnil glavo, da bi prikimal, se mi je iz ust povesil njen naelektreni las. Zaželel sem se je dotakniti kot prej, jo potolažiti, vendar zdaj nisem več mogel. Zaznala bi me in se odmaknila.

Tega z njenimi prijatelji sicer nisem povsem razumel. Rekla mi je, naj bom spoštljiv in sem se skušal ravnati po navodilih. Zakaj ne bi bil spoštljiv do blondinke in njenega moškega okraska, ki se ji je pripenjal na prsi kot broška? Prišla sta nekje na koncu moje Ljubljane, napovedana. O njej, blondinki, sem izvedel, da naj bi bila eden izmed redkih primerkov narodovega bisera. Seveda je ni opisala na tak način. Rekla je, da gre za njeno prijateljico s faksa, ravno tako nekaj v zvezi z umetnostno zgodovino, krajinska arhitektura menda, izreden občutek za notranjo opremo. Skupaj sta prebarvali stene stanovanjca, barva španskega bezga, barva puščavskega peska v vetru (zlate rože v kopalnici je naredila sama) in mislim, da jo je tolerirala predvsem zaradi tega. Zaradi občutka za notranjo opremo, ki se sklada s krajinskimi proporci.

Vrata sem jima odprl kot se spodobi, postregel s kozarci, ona je natočila vino. Belo, ker naj bi jima bilo črno pretežko. Njemu sem iz obraza prebral, da bi raje pivo, vendar ker je bil v ženski družbi, se je moral držati nazaj. Na pogled sicer ni bil napačen. Urejen, v zlikani srajci s kratkimi rokavi, temnih kavbojkah, rdečih športnih copatih. Na prvi pogled je motilo edino, da je bil za glavo manjši od svoje spremljevalke. Ni kaj, ženske so tu visoke in če si hotel doseči svoje, si moral stopiti na prste.

»Vama lahko postrežem še s čim drugim?« je rekla ona, ki je bila, toliko sem jo že poznal, mojstrica v prikrivanju čustev.

Odkimavala sta, zamahovala z rokami, dokler ni na stekleno mizo postavila oliv s sirom in k temu še zrnatega kruha. Sedel sem tam, nekaj časa gledal, poslušal, kot mi je bilo naročeno, potem sem si vendarle vzel kos. Vina nisem pil, zato sem se skušal zaposliti s kruhom. Z eno roko sem držal, z drugo lovil drobtine.

Blondinka je vprašala, če si lahko prižge cigareto. »Seveda, zakaj ne,« čeprav mi je postalo od cigaret slabo. Toda če smo z igro prišli že tako daleč, ni da bi se tu ustavljali. Priponka je odklonila: »Ne zdaj, morda kasneje.« Očitno se je pripravljal, da me nekaj vpraša in je potreboval proste roke: »In kako dolgo še nameravaš ostati tukaj, saj te lahko tikam, ne?«

Olala, gospod so še bolj klišejski, kot sem si mislil. Zasrbeli so me brki in nisem si mogel pomagati, da ne bi: »Za vedno.«

Začutil sem njen pogled, ki me je moledoval, ali res moraš?

»Ne, samo hecam se. Nekaj časa še, čeprav ne več dolgo.«

Priponka si je prekrižala noge, morda da si od blizu ogleda svoje rdeče superge. Moral sem mu vrniti vprašanje ali vsaj še nekaj reči, preden bi me vprašal, kakšna se mi zdi Slovenija.

»In s čim se vidva ukvarjata, verjetno še študirata?«

Možnosti so bile vsaj tri − lahko bi jih vprašal, od kod se poznajo (kar sem že vedel in se mi res ni dalo več poslušati), katere turistične točke mi še predlagata za ogled (na vrhu lestvice bi se zagotovo znašel Bled) ali kaj počneta v prostem času (hodiva v fitnes in solarij). Izbral nisem nobene med njimi, ker bi bili odgovori preveč zastrašujoči.

»Ekonomija.«

»Krajinska arhitektura.«

Šel sem si po kozarec vode, sicer bi me kruhova zrna ubila.

»Zanimiva kombinacija. Pa so ekonomisti res tako iskani kot pravijo? Menda je tu najlaže dobiti službo z ekonomijo?«

Ne vem, zakaj sem se odločil, da blondinko izločim. Ker sem o njej bolj ali manj vedel že vse? Ker je nosila preveč make-upa, da bi ji sploh lahko prišel do obisti? Ker me je spominjala na ženske z busa, ki so si v tišini mehčale lase? Ker sem jo že nekje videl, samo videl in ne srečal? Bila je tiste vrste ženska, za katero ti ni moglo biti mar, ali je odprla usta ali ne, tudi če bi jih odprla, je izgledalo samo kot zamahovanje metuljevih kril. Na njej so bili zanimivi maskara, obleka, koža pod obleko, salonarji, sijoča torbica. Pravo razkošje kiča, pravo nasprotje one, ki je sedela blizu mene in je v tistem trenutku nisem razumel. Toliko bolj sem se trudil, toliko manj mi je šlo v glavo. Le kaj ima opraviti s tem parom, izgubljeno kopijo iz nekega izgubljenega filma? Ah ja, že vem, da bi me spomnila nečesa, kar sem pozabil. Na lastne sanje morda? Toda ali se že ne nahajamo v njih, v sanjah namreč? Kajti ti ljudje so morali sanjati svoja življenja, sicer se ne bi nosili tako, kot so se.

»Ekonomija je najbolj koristna veda,« sem zaslišal leteti stavek skozi zrak.

Vedel sem, da bi se moral obrniti na blondinko. Krajinska arhitektura in to. Zakaj si moram vedno izbrati težjo pot? Če bi se osredotočil na blondinko, če bi lepo in narahlo pokomentiral njen občutek za barve, za notranjo opremo, ki se je skladala s krajinskimi proporci, bi se morda še izvlekel. Saj ne, da bi bleknil kaj skrajno nespoštljivega, zgolj nekaj o nesmiselnosti študija ekonomije. Govoril sem iz lastne izkušnje, vendar ravno preveč, da so bila pravila lepega vedenja prekoračena. Nisem ju nagnal ali česa podobnega, spila sta vsak še svoj kozarec belega vina, pojedla olive, pustila sir, ker naj bi bil pretežek, se pripela drug na drugega in odfrčala. Navidez je večer uspel, kot se reče, navidez smo bili zadovoljni in siti. Po njunem odhodu mi je sicer omenila, da nisem bil dovolj spoštljiv, da bi se lahko bolj držal nazaj, toda kar je storjeno, je storjeno in ne more biti nestorjeno.

Seveda sem izpadel kot krivec tistega večera. Namesto da bi izrazil hvaležnost kraljevemu paru, ki si je odtrgal dragoceni čas za obisk pri takšnem nepridipravu, sem menda blatil slovenske turistične znamenitosti, ekonomijo, vedo vseh ved, in poleg tega še pljuval po njenih laseh. Kasneje, mnogo kasneje, mislim, da leto po tistem, ko naju ni bilo več v Ljubljani, je resnica prišla na dan. Citiram: namesto da bi preživela prosti čas koristnejše, na primer v fitnes centru, sta ga namenila temu črnuharju, ki se ne zna brzdati. Tudi zato me je potem razjedal občutek krivde. Dolgo, predolgo sem jo puščal samo med takšnimi silikonskimi usedlinami. Kaj če bi se v nekem trenutku začela obračati po njihovem vetru? Pogoji so bili namreč idealni, začenši s starši, z Lili in Milanom, z Ljubljano, z lakoto njenih prebivalcev po stvareh, po glamurju, po prepoznavnosti, toda … ali sem pozabil, da je njena koža iz bombaža? Ali sem pozabil, da se mi je vse to, v nekem drugem filmu sicer, po nekem drugem scenariju, že dogajalo? Ali se nisem ničesar naučil, da grem in se takole igračkam s takšnimi lutkami, da ne rečem sanjalci lastnih življenj?

Imela je grdo navado, da me je motila sredi dela. Zavzel sem kavč, to že res, vendar se ji zato še ni bilo potrebno postaviti predme. Po tem, kako je slonela na pultu, čeprav v spodnjicah, sem vedel, da me ne napeljuje. Samo strmela je v moje roke, ki so s svinčnikom risale po papirju. Tudi ni vprašala: »Kaj bereš, kaj podčrtuješ,« temveč samo tisti sinji pogled. Če bi čezenj vsaj preletela ptica, bi morda lahko nadaljeval, toda koncentracija na mojih rokah je bila prevelika. Moral sem odnehati.

»Razmišljal sem … če ne bi bilo Sankare, bi zamenjal burkinski potni list za malijskega.«

»Delaš Sankaro?«

Imela je lasten jezik za imenovanje stvari, ki me je sprva nerviral, kaj sploh ve o Sankari, če ne tistega, kar sem ji povedal, vendar sem se sčasoma privadil.

»Zdaj boš spet rekla, da mitologiziram …?«

Odkimala je, čeprav sem skorajda bral njene misli. Imela je teorijo, po kateri Sankara niti ne bi smel postati predsednik. Dober novinar, pisatelj morda, vendar slab politik. Zdelal naj bi ga problem solidarnosti z lastnim ljudstvom, zaradi katerega si ni mogel privoščiti kritične distance, čeprav bi bilo po njenem bolje, da bi ostal na drugem bregu ali celo da bi se odselil.

»Saj že veš, kaj mislim …«

Toda s to mislijo nisem imel kaj početi. Že res, da je prišel na oblast sredi osemdesetih, ko je čas nacionalizma drugje že ugašal, da je bil preveč ekspliciten v svoji kritiki imperializma, ko bi bil lahko bolj sofisticiran (in s tem ne mislim, da bi moral v kačje gnezdo spustiti tujo pomoč, kot je to storil Rawlings), vendar njegov problem vseeno ni bil čas, temveč prostor. Izšel je iz tega in tega prostora, iz vojaškega sistema, in postal instrument državne moči, brez možnosti izbire.

»Če misliš, da bi se lahko umaknil se motiš, še bolj, če si upaš trditi, da ga je zanimalo plezanje po družbeni lestvici …«

»Ali sem kaj rekla?«

Kaj je bil njej Sankara? Kaj je na primer, če nekoliko pretiravam, peščici Francozov, ki simpatizirajo z njegovim časom? Primerek, obljuba, da tudi Afrika zmore reči ne. Toda ker je izrekel »Ne« na veliko, ga je bilo vendarle potrebno odstraniti. Ona ne bi ničesar odstranila, to vem, tudi tista peščica Francozov ne bi ničesar odstranila. Toda kako bi se potem odvijale stvari, če bi jih na primer pustili teči z lastnim tokom in bi Sankara še živel? Recimo, da ne posnamem dokumentarca o tistem, kar je bilo, temveč o tistem, kar bi lahko bilo. Futurizem, bi rekla ona in peščica Francozov, pikasti bi me dal obglaviti.

»Zakaj ravno malijski potni list? Zdi se mi skregano z logi-ko … če ne bi bilo Sankare … kolikor razumem, si je Sankara naredil kariero ravno na tistih dveh vojnah z Malijem, na tistem magneziju …?«

Razumela je nekoliko po svoje, vendar naj ji bo.

»Ker se v Maliju razvijajo stvari tako, kot bi se morale pri nas. Ker je ATT-ju kljub vojaški preteklosti uspelo obrniti krmilo v pravo smer, ker je speljal dolgo pričakovano cesto med Bamakom in Gaom, ker se bo Mali kljub obžrtju Francozov pobral …«

»Si zdaj postal že jasnoviden?«

Sem rekel, futurist, futurist …

»Če hočeš imenovati stvari na ta način, prav, vendar sem, preden si me zmotila, razmišljal, da bi res posnel film o tekoči sedanjosti minus Compaoré.«

»Oh, če ne bi bilo njega, bi se našel kdo drug … ti tehnokrati se reproducirajo kot abikujski otroci …«

»Že že, vendar se mi vseeno zdi, da je bila formula prava: iz sedanjosti iztisniti največ, kar se da, in izumljanje prihodnosti.«

»Kaj, kot alternativa tehnokraciji?«

»Recimo, kot idealna alternativa tehnokraciji.«

Za trenutek se je ustavila, kot da išče lastno misel, v njenih očeh sem že lahko videl senco peruti.

»Veš, kako bi Sankaro klicali danes?«

»Terorist že ne. To bi bila totalna zmešnjava. Poglej …«

Hotel sem narediti pridigo sebi in njej. Prvič, Sankara je bil namenjen za katoliškega duhovnika in šele potem se je iz tega izcimil vojak. Drugič, o nekom posthumno govoriti kot o globalnem teroristu, kar se je zgodilo Fanonu, ki ga je Sankara gotovo bral, je popolni lapsus. Fanon in Sankara sta ob aktivizmu, nacionalizmu, revoluciji premogla nekaj, o čemer je Gadafi lahko samo sanjal − teoretično refleksijo in pozitivno spekulacijo, utopijo, če hočete. In tretjič, terorizem nima nič opraviti z Libijo, temveč bolj z Dostojevskim in Conradom, ki sta si celotno zadevo izmislila kot estetsko in ne kot politično dramo.

»Si bral, Bese mislim?«

Pogledal sem jo presenečeno, čeprav sem v tistem trenutku pozabil, da mi je prebrala misli: »Nisem hotel tega, hotel sem …«

Moral sem tleskniti s prsti, kot da bi se pozabljena misel na ta način laže vrnila. Pri branju miselne puščice delujejo, kot bi si želel, toda ko se dvigneš iznad knjige, takole izpostavljen, se vse razleti.

»… reči, da se je Sankara zmotil ravno pri svojih vizijah glede prihodnosti?«

»Ne, veliko bolj preprosto je. Ni hotel ubijati. Nekaj dni pred svojo smrtjo je celo javno izrekel …«

»… da lahko ubiješ revolucionarje, ne moreš pa ubiti idej. Po tvoje je torej vedel za lastno smrt …«

Zavila je z očmi in zavzdihnila: »In sva spet pri utopiji.«

»Seveda, saj tudi ti verjameš, da se boš jutri usedla na kolo, da ne bo snega …«

»To je drugače, to je intimna, osebna utopija. On pa je imel za seboj ljudi.«

»Ne pozabi, kaj je bilo rečeno na tistem govoru šestinosemdesetega … Gospod predsednik! Težko je razlikovati med človekom − državnikom, kakršen ste, in med človekom samem po sebi.«

»Torej praviš, da se je odločal kot človek v situaciji, ko bi se moral odločati kot državnik?«

»Zdaj nisva nikjer drugje kot pri Zidanu in njegovi igri …«

Z igro na njeno žogo sem si pridobil potrpljenje, stotinko potrpljenja … »Če je on prenesel umor, če je on prenesel lastno smrt, če je to videl kot edino rešitev iz afriške kolobocije, potem bomo tudi mi prenesli.«

Sklonila je glavo, da ji nisem več videl obraza.

»Kot pri naju … če midva preneseva ločitev, potem jo lahko tudi drugi …«

»Hvala.«

Kaj pa če sploh ni ničesar premislil, če se mu je samo zgodilo, če se s tem zgolj reproducira mit?

»Tudi mogoče …«

Pograbilo me je, da bi se vrnil k prejšnji misli o peščici Francozov, ki je bila brez konteksta, kontinuitete, kolektivnega spomina, ki je celotno dogajanje spremljala kot zanimivost, ki se jih ni zares tikala … k njej, ki … vendar so se morale ptice v njenih očeh nekoliko unesti in sem tudi jaz ponehaval.

»Najpomembnejše je, da imamo upanje, utopijo, kot temu praviš. V vsakem primeru bi bili brez Sankare še vedno država z najbolj bizarnim in pozabljenim imenom − Zgornja Volta.«

»In zdaj, kaj ste zdaj? Dežela ljudi, ki vas je pokončno pustil za seboj? Zanima me, kaj pravijo Mariam in njena sinova na vse to …«

Odslonila se je s pulta, si natočila kozarec vode, kot je to morala početi pri Nicole v Parizu, odpila požirek in mi ponudila. Odklonil sem. Le kako naj sprejmem vodo od nekoga, ki tako zlahka izreka tako boleče besede? Tiste ptice v njenih očeh so še vedno preletavale kot ponorele, vendar jih je poskušala brzdati. Vprašala je sicer manj napadalno, skorajda že potiho.

»Zakaj mu je potem po tvoje spodletelo?«

Nekaj časa sem molčal, najprej ji niti nisem nameraval odgovoriti, potem sem slišal lastne besede, ki so mi letele iz ust, kot da ne bi bile moje: »Po moje mu niti ni spodletelo, toda če že moraš … ker je prihodnost načrtoval v ednini. Zgodovine namreč ni mogoče premakniti v ednini, temveč bi morala potekati kooperativno, na kar pa ljudje niso bili pripravljeni. In zdaj me prosim ne sprašuj, kako naj se kritika dominacije in imperializma odvija kolektivno, ker ne vem.«

»Vsaj v nečem se torej strinjava.«

»Misliš na dežurne krivce, Francoze?«

»Ne, Independante.«

Aha, ostalo bo torej pri njenem.

»Intelektualna elita, ki se zbere okoli neodvisnega časopisa in zbada od znotraj. Vplivati iz Pariza na dogajanje doma je nekoliko preveč abstraktno, se ti ne zdi?«

Glede tega mi ni bilo potrebno prikimati in njej niti ni bilo potrebno spraševati. Domov sem se hotel vrniti, prej in zdaj, ker namesto mene nihče ne bo opravil mojega dela. Toda če ne bi bilo Sankare, če ne bi bilo pozitivnega zgleda, da se da, da je celo nujno spreminjati svet, samo počakati je potrebno na pravo priložnost, bi morda ostal z njo, v Ljubljani ali v Parizu ali kaj vem kje.

»Veš, na kaj sem nazadnje mislil v Ouagi … Da so vsi mrtvi, vsi tisti, ki spijo ob Sankari, veliko boljši kot večina danes živečih v Burkini. Toda nekega dne se bodo morali zbuditi in zahtevati plačilo ali kot je imela navado reči Mariam, po jutranji svetlobi nikoli ne moreš vedeti, da je sonce lahko tako nevarno, šele ko te opeče, spoznaš njegovo moč.«

»Stari dnevi, ki rojevajo nova sonca … Poznam, vendar še vedno ostaja vprašanje, kaj jim bo pomagalo sijati, tem novim son-cem …«

Če mi koncentracija ne bi pošla, če mi čas na kavču ne bi potekel, če ne bi postal lačen in se odločil, da nama nekaj pripravim, bi se zagotovo začudil, od kod ima to s starimi in novimi sonci, od kod pozna, iz knjig ali kaj, vendar sem se v tistem trenutku lahko osredotočil samo še na profane stvari. Namenil sem se k hladilniku, v njem je bila zgolj zelenjava. Obrnil sem se, da bi se pritožil. Kupiti morava ribe ali nekaj, vendar je že padla v kavč s porisano knjigo. V preblisku me je spreletelo, da bi ji lahko navrgel nazornejši primer o nemožnosti Sankarine kritične distance do ponujenega predsedniškega mesta. Saj ne, da ga je zapopadel, dolgo niti ni hotel, toda potem ni bilo drugega. Odselitev tudi ne bi prišla v poštev. Zgornja Volta je bila vse, kar je imel. Ja, to bi ji lahko rekel. Še boljše, kot da bi izjavil: »Tako kot si jaz nisem mogel privoščiti študija literature ali umetnostne zgodovine, tako si tudi on ni mogel privoščiti, da ne bi postal intelektualec-funkcionar v državnem sistemu, tisti pas puščave je bil vse, kar je imel,« vendar nisem rekel ničesar. Potem so še ptice v njenih očeh odplavale z nebom.

Hipotetično, na primer da bi burkinski potni list res zamenjal za malijskega, da se ne bi več vračal, da ne bi več prehajal. Med tam in tukaj. Da bi obstal na enem mestu. Z njo. Potem hipotetično njen Pariz ne bi bil mogoč. Potem verjetno nikoli ne bi pristala v hiši s tisto žvepleno žensko. Nisem je še videl, z Nicole je bilo namreč vedno samo po telefonu, vendar sem slutil, da bo najin čas še prišel. Jaz in Nicole. Toda ker sem imel namesto malijskega burkinski potni list, ker se Sankara ni odselil, ker se je petnajstega oktobra ali tam nekje pustil umoriti, sta bili za zdaj samo ona in Nicole.

Ona je ravno jedla, Nicole se je ravno vračala od nekod. »Ni da bi človeka zanimalo,« je rekla. »Sestanek sostanovalcev ali obisk pri frizerju ali nekaj podobnega.« Bistveno je bilo, da je Nicole vstajala zgodaj, medtem ko je ona vstajala pozno, prepozno za Nicole. Tudi vrt zunaj se je že zdavnaj prebudil, ko je sedla k zajtrku. Stoli na travi so ležali že celo večnost, velika steklena vrata so bila že lep čas pomaknjena vstran. »Da se hiša prezrači, da pride vanjo vsaj nekaj življenja,« je menda govorila Nicole. Za zajtrk si je vzela nekaj lahkega. Mleko in mussli ali jogurt in naribano jabolko. Pri Nicole so bile namreč vedno vse tiste ženske stvari in se ni bilo potrebno posebej prilagajati. Odprl si hladilnik in se samo delno prilagodil. Odločila se je torej za mussli in mleko. In med, da ne bi izpadlo preveč dietetično. »V Parizu se da dobiti takšen med kot nikjer drugod,« je rekla, »ko prideš na okus, se mu je težko odreči.«

Jedla je in Nicole se je ravno vračala od nekod. »Vedno od nekod in verjemi, nikoli si ne želiš natančno izvedeti, od kod. Psička je sicer začela lajati že vsaj petnajst minut pred njenim prihodom in ko so vrata v ključavnici končno zaškrtala, je čisto potihnila. Videti je bilo samo še noro opletanje z repom.«

Bonjour, ma princess, comment vas-tu?

In podobne sladkarije. Pozdrav je bil večnamenski, čeprav je šel po vsej verjetnosti najprej psički in šele potem njej, sedeči za mizo. Nicole je morala tedaj imeti za seboj že skorajda pol dneva, ona šele kopalnico, pogled na vrt in polovico zajtrka.

»Lahko prisedem?«

»Seveda.«

Toda še prej sta s psičko naredili obhod. Od kopalnice do spalnice in spet nazaj. Potrebno je bilo namreč odložiti stvari. Rokavice, torbico, jakno. Potem je končno prisedla.

»Meni se zdijo ti mussliji čudoviti, tebi?«

»Sladki, zelo sladki, še boljši se mi zdi med, bi poskusila?«

Nicole v resnici ni jedla teh stvari, kupila jih je samo izjemoma, zanjo.

»Ugani, kje sem bila danes …«

»Mmmm, v mestu …«

»Hotela sem biti vljudna,« je rekla, »vsaj zjutraj, ko je bil še cel dan pred menoj, sem bila lahko vljudna.«

»Ja, vendar kje …«

»Na obisku …«

»Čisto blizu si že …«

Kot bi se igrali vroče, hladno, le da nisi vedel ali iskani predmet sploh obstaja.

»Pri frizerju?«

»Vroče, vroče … pri frizerju, ja, samo pri kakšnem! Mislila si boš, da nisem pri pravi, da se mi že povsem meša.«

»Zdaj sva bili res že čisto blizu iskanemu …«

»Pred leti sem se odločila, da se od tu navzdol nosim kot trinajstletnica.«

»Z roko je pokazala nekam pod trebuh, ni se videlo, ker je bila od tam dalje miza, vendar smo vsi prisotni vedeli kam meri,« je rekla. »V mednožje.«

»Zdi se mi bolj higienično, ker drugače, saj veš, ti urin in vsa umazanija ostane na dlakah …«

»Toda ali te ne srbi, ko rastejo?«

Nagnila je glavo in skorajda že zasanjano odgovorila: »Malenkost, vendar to počnem vsaj enkrat na dva tedna, če ne že vsak teden.«

»Mmm, fino.«

Mussliji so mleli usta in se razlegali po hiši. Žveplena ženska iz stene, naslonjena na roke, je poslušala.

»Za poleti je krasno. Posebno ko greva z Oziris na morje, obvezno na plažo za nudiste in se sprehajava. Predstavljaj si, Oziris na vrvici, tik, tik, obe goli in čisti kot dojenčkova ritka. Vendar o la la, lani sem videla, da je stvar prišla v modo. Kamorkoli sem pogledala, obrito, pobrito, obrito …«

»Potem bi si morala izmisliti kaj novega, kakšen vzorec?«

Za trenutek se je zastrmela vame, kot da ne razume povsem, kaj ji pravim.

»Odpade, vzorec absolutno odpade, ker se ti tam potem spet nabira umazanija.«

»Tatu morda?«

»Tatu? Misliš, da boli?«

Mussli je bil že skorajda pri koncu. Ostal je samo še med v mleku, vendar Nicole ni opazila. Če bi, bi dobila dodatno porcijo.

»Malo že.«

»Misliš, da znajo narediti tako, da ne boli?«

»Če stisneš zobe.«

»Poglej, dala bi si narediti tukaj, ne čisto na sredini, malenkost na robu, tu bi morda manj bolelo …«

»Švrknila je pokonci, res kot trinajstletnica, si v trenutku odpela hlače in dala stvar na mizo. Meni nič, tebi nič, na mizo. Še sreča, da ni bilo prezgodaj, da sem se naspala,« je rekla, »sicer ne vem, kaj bi. Vrnila mussli nazaj medu in mleku, morda? Sicer pa je bila tako zatopljena v svojo tetovažo, da niti ne bi opazila. Kmalu po tistem je z odpetimi hlačami odšla v kopalnico. Na lahek džez. Ves čas, ko si bil v njej, ti je igral. Lahko tudi kot opomin, da se v kopalnici ne prepeva vedno. Sploh pa bi bilo težko slediti vsem tistim višavam in nižavam ženskih glasov.«

»In kaj potem?«

»Nič. Potem je šel preostanek mleka v lijak, med v smeti. Od takrat naprej ga ne prenesem več. Samo prosim ne omenjaj mi medu, sploh pa ne tistega gostega, težkega, že skorajda rjavega medu, ker me spominja na … kaj že? … na umrljivost, ja, na umrljivost. Na to, da nekoč, morda v nekem poznem poletju, dozorimo, posebno ženske, se odtrgamo od drevesa, pademo in postanemo razpadajoče, gnile hruške, na katerih se pasejo čebele.«

Partizanska učiteljica. Veleposestnica. Delavka. Mati dveh otrok. Žena, ljubimka. Ljubiteljica sadnega čaja in vloženega sadja. Sprehajalka. Nikoli voznica avtomobila, ker so ji moški vedno govorili, da naj se raje nauči šofirati v postelji. Bralka resnih in trač romanov. Po moževi smrti zbirateljica gramofonskih plošč. Prijateljica ženskam, ki so ravno tako izgubile može. Ob sobotnih popoldnevih so se dobivale ob kavi, ob Josipi Lisac, in mislile na čase, ko so bile tudi same tako božansko seksi. Toda vse, kar jim je ostalo, so bile samo še lisice za okoli vratu … Skušam si predstavljati vloge, ki jih je živela njena babica, ko se še nista prav poznali. Na začetku sta se sicer poznali bolje kot kasneje. Vmes je preteklo nekaj več kot dvajset let tišine. Lili jima je prepovedala stike. Nogo je naslonila na stol, roko v pas in: »… Ti, ti boš meni govorila, kako vzgajati lastno hčer.« Včasih, ko je bila še majhna, sta se sicer vozili naokoli v košu, na skrivaj. Babica je prišla, potiho, ne prenaglas, ona je gledala stran.

»Ali jokaš, pokaži mi obraz?«

»Ne jokam, ne jokam …«

»Pridi, se greva peljat.«

»Ne smem, Lili …«

»Pozabi na Lili …«

Koš je bil ravno pravšenj, da so šli vanj svetli lasje štiriletne deklice in beli birmanski čevlji čez otroške škornje. Poleti, pozimi, spomladi je hodila naokoli v istih škornjih, zato je bilo včasih potrebno popestriti z dodatki. Čeznje je imela najraje sestrine balerinke.

Naokoli sta se vozili toliko časa, dokler sta se lahko. Po visoki travi, med drevesi, češnjami in marelicami, ki so jih imeli na kupe, dokler ju Lili ni našla. Sosedje so povedali, da so ju videli. Dve drobni, izgubljeni piki sredi zelenja. Lili je ozmerjala babico, najmlajšo za lase odvlekla domov. Babica je nekajkrat še prišla ponjo, potem ni več prihajala. Predvsem da je ne bi tepla, da se ji na licih ne bi tako živo poznali odtisi prstov. Punčka ni bila nič kriva, vendar se je vseeno vdala.

Trajala je približno dvajset let, ta vdaja, dokler se nista spet srečali. Babica je mislila, kako bo prišla v rdečih škornjih čez balerinke, okrogla, skorajda že zabuhla. Naredila ji je makarone na drobtinicah, takšne, kot je imela najraje in kompot, vložene marelice nad češnjami. Objeli sta se, obe nekoliko starejši, babica z zlatim medaljonom v višini prsi, ona za odtenek drugačna. Pogovarjali in jedli in božali sta se, kot da bi lahko nadomestili zamujeni čas, toda čas je odplaval kot list po vodi. Ni se več dalo spoznati na enak način. Ena je medtem izgubila moža, druga ga je pridobila. Ko sta se spet srečali, sem bil namreč že posredi. Ne da bi si pripisoval posebne zasluge, vendar se mi je že od samega začetka zdelo vredno, da poskusi.

»Pokliči jo, pojdi k njej, Lili vama nič ne more. Njen čas je namreč minil, zdaj je prišel tvoj čas, vajin čas.«

Zelo afriško sicer, stari starši kot kruhovec, kot sence, brez katerih se ne da preživeti, vendar si nisem mogel kaj. Tudi iz tega sem, še preden sva se srečala in sem lahko videl njeno podobnost s Sito, zaslutil, da bi bila babica lahko edina oseba, ki bi jo učila prav. Med drugim kuhati, Lili je namreč v tej smeri ni naučila ničesar, oblačiti se, družiti se, sprejemati, pogovarjati, molčati, tolažiti, ljubiti, puliti obrvi, spenjati lase … Vse se je namreč morala naučiti sama. Potem ko sta se razšli, je rasla kot drevo sredi travnika. Lili je določila meje neba, do kod se lahko seže, to je vse.

Seveda jih je morala preseči, te meje. Najprej z branjem v sobi s spuščenimi roletami, potem z odhodom v Afriko, potem z mano, z babico. Šlo je kakor verižna reakcija. In ni vedela, da je imela v resnici srečo. Lahko bi namreč zašla, veje njenega drevesa bi lahko podivjale in ne bi nihče opazil. Tisti, ki bi morali opaziti, so bili prezaposleni, tisti, ki bi lahko opazili, so bili preveč oddaljeni. Zato pa ji je ostala, tako sem si razlagal, čeprav je možno, da sem se motil, ta žalost. Žalost kot poklic, kaj bi z Narodno galerijo.

Babica ji je od prvega srečanja odgrinjala lase z obraza, kot bi odgrinjala zavese na oknu. Nalahno, pazljivo.

»Ali si srečna ali imaš z Lili še težave?«

»Lili se je po bolezni umirila in odkar me nima v neposredni lasti, odkar sem se preselila, je veliko laže.«

»Misliš spet oditi v Afriko?«

»Da te še enkrat izgubim?«

»Tudi takrat, ko me ni bilo, sem bila ob tebi. Ves čas. Skrbela sem zate, do zdaj.«

Ali je to možno ali je to res, ne vem, babica je bila vsekakor edini resnični razlog, da ostane v Ljubljani, da ne odide z menoj in predvsem, da se podivjane veje njenega podivjanega drevesa niso razprostrle navzven, temveč samo navznoter. Ves čas samo navznoter.

Zakaj se po tolikšnem času skupnega bivanja v Ljubljani še nisva umirila? Zakaj sem po tolikšnem času še vedno lizal njeno razlito rumeno jajce? Ker sva se večinoma ljubila podnevi? Ker je podnevi vselej hujše? Ker telesa bolj prosevajo, ker je bolj vroče, četudi zunaj naletava sneg? Ali pa ker je ona vedela, česar jaz nisem vedel in sem jaz vedel, česar ona ni vedela? Če bi najino vednost vtaknili skupaj kot rožo v vazo, kot nogo v čevelj, bi vedela, da se ne ljubiva zadnjič. In da se zato lahko ljubiva tudi samo ponoči.

OSMO POGLAVJE

Kič

Tudi jaz / sem žrtev / zemljevida / ki pozablja svojo zemljo:

fantomsko goro / in / reke brez imen;

cilj imperija, katerega sonce / je nekoč zahajalo

na vzhodu krvavečih kopij

(Niyi Osundare, Žrtev zemljevida)

.

Dolgo, predolgo je trajalo to moje preseljevanje. Trajalo je teden, dva, tri. Začelo se je nekje v drugi polovici bivanja v Ljubljani, čeprav niti ne vem natančno, kaj ga je sprožilo, od kod panika po vrnitvi, z njo. Možno je, da so velik delež odgovornosti pri tem nosili mehki trebušni deli ali konkretneje, notranji organi. Vedno je bilo namreč telo tisto, ki me je izdalo. Če sem videl impresivno sliko, nekoč v Parizu, rumene in oranžne stolpnice, z modrimi pticami po modrih drevesih, modrimi avtomobili ob cesti in na njihovih tablicah namesto številk − Once upon a time there was a village of mine. Ali pa če sem videl žensko v rokavicah, rokavice so bile vedno moj fetiš, po možnosti v malina barvi, sploh ne tiste dolge, poročno bele rokavice, me je zabolelo v trebuhu. Tudi ob konjih, seveda. Obljubila mi je, da me bo peljala v Lipico, vendar me ni nikoli peljala. Znalo je zaboleti tudi ob vodi. Ljubljanica je bila sicer medel odsev tistega predela v Bamaku, ki mi leži najbliže, ne bom rekel srca, temveč mehkih notranjih predelov, Bamako Cité du Niger, vendar sem se je tudi po zaslugi Kalifovega reka, da vsak trenutek in vsak prostor v sebi nosi poseben vonj, navadil. Njenih odsevov, njenih spreminjajočih se obrazov, »v vsakem letnem času drugačnih«, je rekla, čeprav so se meni spreminjali z vsakim dnem. Ne preširoka, malenkost zavita, s tromostovjem, s tistimi grafiti o naveličanosti s podobami lastnega plemena, vrbami, utopljenim svetovljanom, utopljeno najlepšo žensko v mestu iz devetnajstega stoletja, pa vseeno, človek se naveže …

Da ne bo pomote. Nisem se navezal na bolečino, temveč na reko in na mesto morda. Bolečine se namreč nikoli ne navadiš. Tako ali drugače. Bolečine se je vedno treba samo znebiti. Vzeti škarje, izrezati, kot se izreže srce iz papirja, in zavreči. Po možnosti spustiti v vodo, da se papir napije, zgrbanči in potopi na dno. Nekaj takega sem sicer poskušal, ko sem jo povabil v restavracijo. Tako kot vsi normalni pari bi se oblekla z nekaj ceremonialnosti, ona visoke škornje, ki jih je nosila pri fotografu, bluzo z ruskim ovratnikom in rokavice, obvezno rokavice, jaz črno srajco in šal k usnjeni jakni. Tu se ni dalo nič narediti. Spraviti me samo v eleganco, bi bilo kot mačka obuti v škornje. Moral sem si pustiti prostor, da telo diha, da se mu da nekaj vetra, čeprav me je potem bolj zeblo kot ne, toda ali ne pravijo tu − za lepoto je potrebno trpeti. Torej bom potrpel tistih nekaj ur na večerji. Navadno tega ne počnem, da bi ženske vozil od večerje do večerje, od kave do kave, s toplim mlekom, seveda. Zgodilo se mi je samo z njo. Med drugim tudi zato, ker sem vedel, da se ji bo najteže odpovedati kiču. S tem ne mislim nakita ali žameta ali oblek z zlatimi pasovi, temveč bolj kino, knjige, kozarec belega vina, kremo, ki jo je lahko kupila samo v Ljubljani, njene sobote, njena jutra, kosila pri starših, vendar sem zdaj že zašel. Nekoč mi je rekla: »Savana je krasna in njena glasba je krasna in svetloba in ti si krasen, vendar sem danes cel dan gledala na telefon, da bi me kdo poklical.« Šlo je za občutek zaželenosti, biti v vsakem trenutku razpoložljiv, vendar telefon sploh ni delal. Čisto tako je rekla: »Telefon se sploh ni odzival.« »In zakaj si potem sploh strmela vanj?«

Včasih takole pobesnim. V Ljubljani sem včasih takole pobesnel, čeprav bolj pri sebi kot z njo. Morda sem si tudi zato želel ven. Imeli so nekaj glamurja ti Ljubljančani, premogli so trohico bleska ali pa so si vsaj prizadevali zanj, vendar sem vseeno čutil, kot da mi nekdo stalno diha za ovratnik. Ves čas občutek krivde, da sem nekaj zagrešil in se moram vsakemu mimoidočemu opravičevati. Recimo, da mi je bilo dovolj tega, recimo, da sem zgolj želel biti, z njo, v restavraciji, z razpršeno svetlobo, stenami oblečenimi v bambus na primer, majhnimi mizami, uslužnimi natakarji, ki vse vidijo in vse razumejo, intimnim ozračjem skratka in se božati, božati do vrhunca. Zamišljal sem si, da vstopiva, odloživa vrhnja oblačila, se usedeva za dan prej rezervirano mizo, naroči si aperitiv, jaz raje ničesar, ker se hranim za kasneje, roke sklene na mizi, gledam te njene roke, tako kot počnejo loverji v Parizu, prižgejo nama sveče, ozrem se, da bi videl od kod prihaja glasba, potem se nasmehne, potem nama prinesejo še jedilne liste, velikanski zložen papir kot ptičja krila, ugrizne se v ustnico, okleva, ker v takšnih situacijah vedno okleva, vsekakor bi kremno juho in slaščico na koncu, glavno jed naj izberem jaz, ker sem rezerviral mizo, ugovarjam, vendar na koncu vendarle izberem sarande, omako s prekajeno ribo, ki je sladka, tako sladka, da si moraš oblizniti prste, čeprav se nahajaš v eni najbolj elitnih afriških restavracij v eni najbolj elitnih četrti, in na vino, na kozarec polsuhega belega vina, zaradi katerega bi jo sploh pripeljal v to razneženo atmosfero, niti ne misliš več …

Toda recimo, da jo v restavracijo nisem pripeljal samo zato, da bi jo nahranil. Recimo, da sem ji želel storiti nekaj, česar ji ni storil še nihče (seveda, večna moška obsesija z markiranjem teritorialnega polja). Verjetno je bila blizu z vsemi tistimi nesojenimi moškimi, ko so se pod mizo dotikali s koleni. Tako je rekla, koleno ob koleno, niti ne z roko. Jaz sem hotel z roko. Medtem ko bi čakala na glavno jed, recimo, da si premisli glede juhe in je ne naroči, bi ji šel z roko na stegna. Najprej bi jo samo pustil ležati tam. O tehnični izvedljivosti, da moja roka pristane na njenem stegnu, medtem ko si sediva nasproti, sem sicer moral še premisliti, vendar recimo, da bi se dalo. Potem, ko bi se navadila dotika, njegove toplote, bi se ji začel počasi približevati. Najprej bi preveril, ali sploh hoče. Ko bi razumela, za kaj gre, bi se čisto nalahno, skorajda nevidno, nasmehnila. Luči v restavraciji sem predvidel zaradi morebitne rdečice. Najprej je seveda ne bi bilo, morda samo za odtenek, najprej bi razprla noge. Nalahno, vse zelo nalahno. Tako bi roka ujela svojo smer. Spravil bi se ji čisto na rob stegna, tja kjer se ožina še zadnjič zaobli in preide v izliv delte. Odmaknil bi ji hlačke. Vedno je nosila lepe spodnjice, toda za to priložnost bi bile še bolj posebne. Morda mrežaste, s čipko ali pa samo z razprto rožo na delti, tako da ne bi bilo potrebno veliko odmikati. Samo cvetove morda, z roko bi pobrskal med cvetovi in bi bil tam. Sploh pa je znala svoje spolovilo potisniti navzven, iz skritega mesta čisto navzven, da so sramne ustnice ostale v vetru mojih prstov kot metuljeva krila. Nabreknile so, nekakšna svilena nabreklost bi rekel, in plahutale.

»Ne nehaj, prosim ne nehaj,« mi je navadno dihala v obraz in mi z rokami vijugala med lasmi, vendar se v restavraciji tako blizu, tako na dah, ne bi dalo. Morala bi ostati mirna, z rokami zloženimi na prt mize, z ustnicami, z obrazom, kot da ni nič, kot da se pod mizo ne segreva voda, kamenje, kot da morske vetrnice ne odstopajo od sten in se ne sesipajo v globino … Večkrat sem jo spraševal, kako je, ko ji pride. Spraviti jo do vrhunca je bila namreč moja dolžnost, da ne rečem že odgovornost, verjetno je imelo kaj opraviti tudi s častjo. Odgovorila je, če se prav spominjam, s knjigo: »You feel it and you get a sense of this other- world fauna, something from the sea.« V postelji se je rada igrala s takšnimi stvarmi, toda tu nisva bila v postelji, tu nama je šlo zares ali pa vsaj, njej je šlo zares. Zame bi bila v tistem trenutku pomembna predvsem tehnična veščina in občutek za čas, kdaj bo razprla ustnice, kdaj se ji bo razlila rdečica po obrazu, kdaj se ji bodo zatresla ramena in bo sklenila noge. To je namreč vedno počela. Ko ji je prišlo, me je objela, zaprla vase kot morska pošast, kot tista umrla ženska v Ljubljanici iz devetnajstega stoletja, čeprav so me ves čas prepričevali, da naj bi on, podvodni mož vzel njo in ne ona njega, vendar jaz vem, po njej vem, da ni bilo čisto tako …

Nekaj časa ne bi nič rekel. Pustil bi ji, da odpre oči, da se zbudi, pogleda na gladino, pogleda okoli sebe in ugotovi, da ni več sredi morske favne, sredi utripajočih vetrnic, rib v takšnih in drugačnih jatah, morskih trav, ki vlečejo svoje temnozelene lase po vodi, prosojnih telesc morskih konjičkov, prelivajočih tokov …, temveč spet na suhem, za mizo, z menoj, ki sem si samo zanjo pustil nadeti to karirasto ruto okoli vratu, z natakarji, ki vse vidijo in vse razumejo, v medli svetlobi, pred kozarcem belega vina … Počakal bi še trenutek, tik preden bi se uspela razkleniti, spustiti me na svojo polovico mize, si skozi bluzo popraviti naramnico nedrčka in jo končno ujeti s stavkom, s katerim sem že dolgo, predolgo odlašal. Teden, dva, tri …

»Bi odšla z menoj?«

Ko nekdo spregovori o zgodovini Soundjate Keïte, mora najprej spregovoriti o njenem izvoru, ki prihaja iz oralne tradicije. Izvor pripada griotu, knjižnici nekdanjih časov. Legendo o Soundjati Keïti navadno pripovedujejo grioti iz družine Kouyaté. Ime Kouyaté izhaja iz imena prvega griota te družine.

Ganski imperij, ustvarjen v četrtem stoletju pred Kristusom, je bil prvi večji imperij v zahodni Afriki. Imperij je znan tudi pod imenom Wagadou, njegovo glavno mesto pa je bilo Koumbi Saleh. Na začetku so ga vodili pripadniki iz dinastije Cissé, prvi princ tega imperija se je imenoval Kaya Maghan Cissé. Ko je umrl vladar ganskega imperija, so ga pokopali z vsemi njegovimi dragocenimi predmeti: z oblekami, zlatom in celo s kuharji in služabniki, ki naj bi mu služili na drugem svetu. Če je imel kralj konja, so ga ravno tako ubili in pokopali, ob njem pa tudi kraljevega konjenika. Veličastnost imperija je temeljila na zlatu, ki je prihajal iz gromozanske svete kače s sedmimi glavami. Imenovali so jo Wagadou-bida. Sveta kača je živela v gromozanski sveti votlini. Legenda pravi, da je zlato v imperiju prihajalo iz sedmere glave svete kače, ki jo je mladi bojevnik Sya Yattabaré razsekal na sedem delov. Določeno je bilo namreč, da bi morali njegovo zaročenko žrtvovati sveti Wagadou-bida. Sya Yattabaréju se je na ta način odločil za boj s sveto kačo in ji končno odrezal vseh sedem glav. Glave so padle na sedem različnih mest, kar je povzročilo geološko katastrofo in raztreslo zlato po sedmih različnih mestih imperija − Boure, Banibouck, dežela Lobi v današnji Burkini Faso, Asanti v današnji Gani, Bondoukou v današnji Slonokoščeni obali, Falémé, Galam.

Šele zdaj, po tem uvodu, je primerno spregovoriti o Soundjati Keїti, prvem revolucionarnem kralju zahodnoafriškega imperija. Kraljestvo Mandé, ki je nastalo iz ganskega kraljestva, je namreč ustvaril mistični princ Soundjata Keïta. Njegovo veličastno zgodbo že mnoga stoletja iz generacije v generacijo prenašajo griotske družine, še posebej grioti iz družine Kouyaté. Soundjata Keïta je junak mnogoterih imen, najpogosteje pa so ga klicali pol lev, pol bivol. Keïtin prednik se je imenoval Bilali in Bilali je bil velik prijatelj Boubacar Sidikija, ki je živel v Meki in je bil družabnik preroka Mohameda. Boubacar Sidiki je bil med drugim tisti, ki je Bilalija predstavil preroku Mohamedu. S pomočjo te izkušnje je odkril muslimansko vero in jo razširil po kraljestvu zahodne Afrike. Legenda pravi, da se je mnogo ljudi ravno zaradi Bilalijevega čudežnega glasu, ki je klical k molitvi, odločilo za muslimanstvo. Bilali je sicer imel sina Mamadouja Kanouja, ki je ravno tako imel tri sinove. Med tremi sinovi Mamadouja Kanouja je bil za naslednika imperija izbran najmlajši Mamadou Kanou. Sledili so kralji Lawali Simbon, Massa Bremou, Dana, Kouma in končno Fara Maghan Kegni Konanté, oče Soundjate Keïte. Grioti v svojih opevanjih navadno omenjajo Faro Maghan Kegni. Konanté je dodano ime, saj naj bi bila babica Soundjate neplodna. Zaradi tega so jo klicali Konan, neplodna ženska, dokler ni odkrila, da v resnici ni Konan in je zanosila ter rodila dečka, kateremu običajno ob imenu nadenejo še nadimek Konanté. Konan-té namreč pomeni ne-sterilen. Soundjata ima ravno tako posebno ime − Keïta (pravilno imenovanje A-ti-kè-ta), kar pomeni zasluži si. Zato v legendi grioti včasih pravijo, da je samo Keïta pravo kraljevo ime. Iz Keït je tudi izšla zgodba o Mandé, oziroma o malijskem imperiju.

Legenda griotov pripoveduje, da je malijski imperij nastal okoli leta 1235. Za njegovega začetnika velja Soundjata Keïta, kreator revolucionarne ustave, osnovane na štiriinštiridesetih določilih. V vsej zgodovini afriških imperijev je bil Soundjata prvi, ki je malijskim prebivalcem dodelil pravico do samoodločanja. Imenoval je dvanajst odgovornih nadzornikov, ki so bili zadolženi za dvanajst predelov imperija. Njihova naloga je bila, da kralju posredujejo aspiracije ljudi v imperiju. Toda preden se spustim globlje v zgodbo, moram spregovoriti, kako je sploh prišlo do tako revolucionarnih idej v kraljestvu Mandé.

Grioti pripovedujejo, da se je kralj Nare Maghan Konante že upogibal k zemlji, vendar ni imel nobenih otrok. V tistem času je po kraljestvu rovaril zlobni bivol, ki je poteptal vse pod seboj in pobil skorajda vse tradicionalne Dosso bojevnike, ki so se mu uspeli približati. Bivol sicer ni bil preprosta žival; vanj se je spreminjala starka, da bi se maščevala za vse trpljenje, ki ji je bilo zadano v življenju. Toda nekega dne, v gozdu, ko je bila ravno v preobleki starke in so jo napadali duhovi jeze, sta nanjo naletela dva mlada Dosso bojevnika. Ker sta bila mladeniča do nje spoštljiva, se je starka odločila, da jima, z določenimi pogoji seveda, izda skrivnost. Po tem ko bi pokončala preoblečenega bivola, bi se morala poročiti z eno izmed starkinih dvojnic, odurno, grbavo žensko Sogolon Koudouma. Prestrašena zaradi dogovora, ki sta ga sklenila, sta se bojevnika odločila, da bivolovo truplo in odurno, grbavo žensko, privedeta na dvor kralja Naré Maghan Konanté. Kralj se je posvetoval s preročiščem, ki mu je velelo, da se poroči z grbavko, saj naj bi bila ravno odurna ženska tista, ki mu bo dala naslednike. Sogolon Koudouma je na ta način postala njegova druga žena in nedolgo za tem, kot je bilo prerokovano, tudi zanosila. Kot po čudežu je hkrati zanosila tudi prva žena Sassouma Bereté. Sassouma Bereté je celo prva rodila dečka, toda kralj je kljub temu odločil, da ga mora po njegovi smrti naslediti sin grbavke. Takšen je bil namreč nasvet preročišča. Grbavka je tudi prva zanosila in mu s tem dala upanje za potomce. Prva žena je zaradi te odločitve postala ljubosumna na Sogolon Koudouma in ko se je čudežni princ Soundjata Keïta rodil hrom in je tak ostal do sedmega leta, se je Sassouma Bereté tega zelo veselila.

Nekega dne se je zgodilo, da je Sogolon Koudoumi zmanjkalo listov kruhovca za omako in je prosila zanje prvo ženo. Sassouma Bereté je začela kričati in žaliti hromega sina Soundjato Keïto, češ da je neuporaben. Soundjato so zmerljivke prve matere prizadele v tolikšni meri, da se je odločil shoditi. Ko se je postavil na noge, se je podal k prvemu kruhovcu, ga izruval iz zemlje in v šopku prinesel svoji materi. Ljudje so tedaj začeli prepevati: »Levji in bivolji sin je shodil na ta čudoviti dan …« Spričo tega čudeža se je prva žena Sassouma Bereté prestrašila in svojemu sinu Dankaran Touma skušala svetovati, da pošlje Soundjato ter njegovo mater daleč proč. Na ta način je prelomila kraljevo željo, da naslednik prestola po njegovi smrti postane Soundjata Keïta. Kraljestvo Mandé je prepustila sosednjemu vladarju Soumangourou Kantéju.

Šele kasneje, iz izgnanstva, se je Soundjata Keïta odločil, da osvobodi očetovo kraljestvo, ki je prešlo v tuje roke. Preročišče, kamor se je Soundjata obrnil po pomoč, mu je svetovalo, da najprej poišče skrivnost, kako ubiti Soumangorou Kantéja. Soundjata se je odločil, da sovražnemu vladarju pošlje svojo sestro za ženo. Za njo pa je poslal tudi griota, ki naj bi ostal na mandénškem dvoru ter s sladkogrenko melodijo skušal zamamiti misli Soumangourou Kantéja, da bi mu le-ta izdal skrivnost. Ko se je griot dokopal do skrivnosti, sta skupaj s Soundjatino sestro pobegnila od sovražnega vladarja in Soundjata je končno lahko začel vojno. Vsiljivec Soumangourou Kanté je bil ubit v bitki pri Kirini.

Soundjata Keïta je šele tedaj lahko prevzel in primerno organiziral očetovo kraljestvo. Malijsko kraljestvo je razdelil na dvanajst delov, ki so jih upravljali imenovani kraljevi nadzorniki. Nadzorniki so imeli vsa kraljeva pooblastila, da vodijo prebivalce določenega predela, hkrati pa so morali o dogajanjih stalno obveščati kralja. To se je največkrat zgodilo na kraljevih posvetih. Kraljestvo je sicer temeljilo na ustavi sestavljeni iz štiriinštiridesetih zakonov, družba pa je bila razdeljena na trideset rodov, s šestnajstimi klani svobodnjakov, imenovanimi Tontigui, kar pomeni branilci imperija, štirimi rodovi griotov, v katerih so člani družine Kouyaté igrali odločilno vlogo, petimi rodovi duhovnih voditeljev in nato rodovi sužnjev. Razen rodov sužnjev, hierarhija družbe ni bila vzpostavljena, da bi ločevala ljudi, temveč da bi jim določala odgovornosti. Po prepričanju Soundjate Keïte je bila namreč vrhovna vrednota delo. Na ta način so vsi v kraljestvu lahko postali tisto, kar so želeli in za kar so si prizadevali. Nič čudnega torej, če grioti še danes prepevajo v spomin Soundjate Keïte: »Tisti, ki zna kmetovati, trgovati, učiti … mora to početi po svojih najboljših močeh, saj bo le tako dosegel spoštovanje … Ozrite se po Soundjati, čudežnem princu, obdanem v svetlobo, ki ji je vredno slediti …«

Mislim, da je razumela, zakaj sem ji za tisto drobno mizo pripovedoval zgodbo o Soundjati Keïti. Od moje zamišljene restavracije je namreč ostala samo miza prekrita z zelenim in belim prtom, svetloba, kot da pod njo nameravajo vzrediti piščance, natakarice v ortopedskih čevljih, ki so iz čiste panike prinesle jedilne liste v trenutku, ko sva se usedla, glasba iz redne lokalne produkcije. Od božanja je torej ostala samo zgodba o Soundjati Keïti. Toda vseeno mislim, da je razumela, kaj sem ji hotel reči, tudi ko ji nisem rekel ničesar. Še posebej ne tistega o preselitvi z menoj, v Afriko.

Moja zgodba je sicer, če nekoliko pretiravam, kazala simptome izgnanstva. Ali se namreč nisem iz grde sedanjosti vračal v esencializirano preteklost ali se nisem šel malenkost Senghorja (ki je šele ob trdem pristanku v Parizu odkril, da je njegova koža temna) ali celo separatizma v smislu mi imamo Mali in vi Karantanijo ali si nisem skušal nadeti pedigreja … Projekti rekonstitucije … vključujejo sestavljanje nacionalne zgodovine, oživljanje starodavnega jezika … sem se z rokami na mizi, pred plastenko vode, moral spomniti njenega ljubimca, nalepljenega na vrata hladilnika. Ko sem jo povabil v restavracijo, sem si sicer domišljal, da sem že zdavnaj opravil s kolektivnim etosom, da sem že s Sankaro dobil svojo lekcijo, da jo zgolj po naključju želim vprašati najbolj preprosto in naivno stvar: »Bi odšla z menoj?« Vprašanja sicer nisem izrekel, pa je vseeno morala razumeti, da jo želim kot rožo izruvati iz njenega habitusa v nek drug habitus, ki nima nič ali komaj kaj opraviti z njenim. In vse to samo zato, ker je moj patos izgubljal stik z zanesljivostjo in trdnostjo zemlje? Dalo bi se reči tudi manj patetično, ker sem se želel vrniti, dokler sem se še lahko. Slutil sem namreč, da se mi na onem bregu prikazuje ozemlje izgnancev, toda dokler me pikasti še ni spravil v svoj trebuh, dokler me ni pogoltnil, sem hotel utripati, hotel sem verjeti, da plavam z lastnim tokom.

Hkrati pa z zgodbo o Soundjati Keïti ni šlo samo za kič. Pokazati, da tudi v Afriki premoremo kič, zlate pasove, zlate sandale, zlate senčnike. Tudi če sem se ponašal z njim, mi v Ljubljani v resnici ni mogel koristiti. Ker se te vrste kič ne kaže navzven. Bolj je šlo za razgrinjanje samega sebe, lastnega etosa in za to, da vem, od kod prihajam, kajti če vem za svoj koren, potem bom tudi vedel, kam grem. In o tem ni bilo dvoma. Vendar je bil posredi tudi ali predvsem preizkus. − Kako nositi svojo kožo, pardon zgodbo v tujem okolju? Tu se mi je spet kot na dlani ponujal čudežni princ: Soundjata Keïta v svojem purpurnem ogrinjalu in s sprehajalno palico v roki zakoraka v to provincialno mesto. Lahko bi bilo tudi katerokoli drugo evropsko mesto, lahko bi bil tudi Pariz. Ni pomembno. Pomembno je, da se pojavi tam, da se usede, morda za najino zeleno belo mizo, in mora odgovarjati: »In vi gospod, koliko časa nameravate še ostati tu? Saj imate povratno vozovnico, ne?« V ozadju mu namesto najinega šunda igra Beethoven. Beethoven nima nič proti, da Soundjata prisluhne njegovi Klavirski sonati št. 27. Protestirajo zgolj ljudje zapozneli v času: »Ali veste, da Beethoven pripada srednjeevropski izkušnji? Iz česa že izdelujete vaše tam tame? Iz napetih kozjih kož, če se ne motimo?« Soundjata vzame kozarec, izpije, zapre oči, da ne veš, ali je še tam ali je sploh kdaj bil, in v pravilni angleščini izreče: »Where are the people who listen only Beethoven?«

Razlika je bila le v tem, da jaz nisem nosil sprehajalnih palic in da nisem znal tako čiste angleščine, ob kateri bi se ljudje lahko zamislili nad lastno perverznostjo. Moja uteha je bila samo v njej. Po tem, kako je zložila roke na mizo, po njenem molku, ko sem končal in ko sem pripovedoval, vem, da je razumela mojo vlogo. Problem je bil samo, da sem jo igral pred očmi osebe, ki me ni mogla postaviti v pozicijo žrtve. Ker sem torej igral na napačnem odru, tudi odrešitve ni bilo pričakovati. Toda potem je bilo v kontekstu njenega horizonta vsaj to z zlatom. Da je večina v Gani izkopanega zlata odšla v Evropo, da je Wagadou-bida v resnici svojo sedmero glavo položila na oltar Evrope. Od kod sicer M.-ju ideja, da so vsaj od dvanajstega stoletja na Afričane gledali kot na politične zaveznike, katerih obsežna kraljestva so bila primerljiva z evropskimi? In da se apologija primitivnosti Afričanov, če odmislim Hezioda, pojavi šele s trgovino s sužnji? Iz fantastičnih orisov, iz zapisov večinoma angleških pomorščakov − živalska bitja, ki živijo brez Boga, zakona, religije … Obstajajo pa tudi ljudje brez glav, ki imajo oči in usta na prsih − bi se dalo narediti finančno gledljiv film. Toda zanjo vem, da ni gledala takšnih serij. Seveda se moram spustiti tudi v delno fetišizacijo nje. Ženska kot zemlja in to. Onstran Atlantika bi znali primerno komentirati − čisto sranje, meni ni uspelo izreči nič več, kar bi bilo omembe vrednega. Wagadou-bida mi je posrkala vso energijo. Odrinil sem prazen kozarec pred seboj, si podprl glavo z roko in mislil samo še na to, da je zdaj Soundjata Keïta postala tudi del nje, postala je tudi njena zgodba. In kaj bodo zdaj na to rekli puhloglavci inkdajnameravateoditi? Recimo, da bi res ostal, recimo, da Ljubljana zaradi pikastega postane moj dom. Ali ne bi tudi ti ne-izgnanci nekaj pridobili z mojim izseljenstvom in pri tem ne mislim samo na občutek ogroženosti?

Meni nič, tebi nič je vstala, si oblekla plašč, nadela rokavice, vzela torbico …

»Preveč misliš … pridi, greva na zrak. Tu ne zdržim več.«

Hoja po zraku je bila vedno njena vrlina. Oblekel sem se in ji sledil. Račun samo za pijačo sva na ljubo ortopedskih natakaric, ki so verjetno mislile, da jim utegnem pobegniti, plačala že predčasno. Zanihal sem z vrati in jo našel zunaj, z rokami proti snežinkam.

»Si kdaj pomislil na to, da si fizično težji, ko misliš težke misli?«

Ponudil sem ji roko, da se me oprime. Dežnik je odpadel, še preden sem sploh utegnil pomisliti nanj.

»Ali pa lažji z lažjimi …«

Oprijela se me je, kot da me ne misli več izpustiti. Skozi jakno sem začutil njeno desno polovico telesa.

»Mislila sem tudi na sanje, ne samo nate …«

Zadnji del stavka sem namerno preslišal.

»… da postaneš lažji?«

»Ja, mislim, da vedno postaneš lažji, nikoli težji.«

»Tudi če imaš hude sanje?«

»Tudi.«

Pogledal sem jo, vendar mi ni vrnila pogleda. Pustila je, da sneg pada, bolj name kot nanjo, ker je bila že skorajda čisto v meni. Snežinke so padale samo še na majhen trikotnik njenega plašča. Drugo roko je potisnila v žep.

»Rada bi ti nekaj povedala …«

»… sanje?«

»… ki sem jih imela v Afriki, v Togu, lani, ko si šel v pristanišče. Takrat ti še nisem mogla povedati, šele zdaj …«

Očitno nisem bil jaz tisti, ki je načrtoval ta večer, temveč ona. Očitno bo njeno vprašanje prišlo na dan in je moje od teže misli potonilo. Le v čem je bila njena skrivnost, da je znala vedno prav napeljati stvari, da se je znala obdržati na gladini … saj ni mogla biti samo hoja po zraku ali pač?

.

Neoznačen dan.

Nad pristaniščem je ležalo široko sonce. Od zaprtih oken avtomobilov se je odbijal odblesk riževe ženske in njenega vodiča. Sledila mu je, kamor se je podal. Najprej čez afriški trg, čez v pesek pogreznjene televizorje, steklene kozarce in dežnike. Vse v Evropi preživeto je spustilo krila na tem kontinentu. Iskala sta mercedes. Petite baguette. Ona je udrihala po pesku, se pokrivala s temno vijolično ruto, on je kazal bele zobe in vpil na prodajalce. Iz afriškega trga sta se preselila na trg Libanoncev. Gledala jim je pod majice, iskala žile po rokah, toda kar je raslo na povrhnjici, so bile dlake, goste, temne, kakor tropska noč. Sedeli so po hiškah in nemarno stegovali noge. On jim je kazal svoje bele zobe, ona si je zalučala ruto za vrat. Sonce jo je opeklo, že v prejšnjih dneh. Pristanišče je bilo v resnici daleč od morja. Ugibala je, kje se pravzaprav odpira delta, kjer samevajo stare, trčene ladje, ki so prepeljale vsa ta plehnata trupla.

Ustavila sta se pri rdečem mercedesu. Libanonci so odprli trebušni del, on je pobrskal po drobovju. Sonce je medtem izbijalo njeno zavest. Ruta ni pomagala, ni mogla. Začelo se je gledanje na sedeže, na volan. Starosti avtomobila ni nihče vedel, še manj porekla. Morala je biti Nemčija, morala je biti srednja Evropa. Njemu se je sicer zdelo bolje, da bi si avtomobil priskrbel že prej. Preletel bi nebo, se ustavil, zakorakal v sneg, izbral in naložil na tisto trčeno ladjo. Spogledovala bi se s kiti, pisanimi jatami rib, hobotnicami in drugimi ladjami. Medtem bi se avtomobilu topil sneg z gum. Ko bi prispel v Gvinejski zaliv, bi se mu barva zaradi puščavskega vetra že spremenila v zlato. In še vedno bi ga lahko prodal za dober denar. Poreklo avtomobila bi bilo na ta način še vedno neznano, morda bi se le števci jasneje izrisali. Predvsem pa ne bi hodila po soncu. Njej se ne bi luščila koža kakor kači, toda za zdaj nista imela druge možnosti.

Mižala je vanj, v dlake Libanonca, Paula po imenu. Imel je dolge trepalnice in pri petindvajsetih se je poročil s Francozinjo. Tu in tam jo je pripeljal s seboj na parkirišče. Zvečer ni hodil ven, samo ob nedeljah je pokvartal z brati, sicer se mu je mudilo domov v zaklonišče. Videla je, da boža svojo ženo, kakor otrok mačkice. Morala je imeti svetlo polt in temne lase. Videlo se je po njegovih rokah. Mlajši in starejši brat, prvi s skodranimi in drugi z briljantinastimi lasmi, ki sta stegovala noge po hiški, sta si ga jemala za vzor.

Spremljevalec jim je navrgel ceno. Stražarji v olivnih uniformah in s sončnimi očali, skozi katera se je malokaj videlo, so stali pri vhodu in trgali karte. Njej se je sonce ovilo okoli gležnjev. Opomnil jo je, naj se premakne v senco. Ni se ji zdelo vredno. Naslonila se je na novi mercedes in prisluškovala. Cena je padala kakor temperatura v njeni zasneženi pokrajini. Sklonila se je in pahnila sonce od sebe. Mlajši libanonski brat se je nasmihal, starejši je lovil njen pogled. Paul in spremljevalec sta razpravljala. Po nakupu je bilo potrebno opraviti še tranzicijo, pripeljati avtomobil skozi tisto tanko, usnjeno deželo. Dvignila je pogled k starejšemu bratu. Avtomobil bo pil bencin, kakor da mu je vroče. Vedela je, da je moral mlajši brat storiti napako, oploditi mlajšo deklico ali nekaj, da so ga poslali tostran, na vroče, med pločevino. Starejšemu je bilo naročeno naj pazi nanj. Paul je preživljal svojo Francozinjo. Obratno se verjetno ne bi moglo zgoditi. Še hujše bi bilo, če bi ona, iz bratovske dežele, položila misli na Afričana.

Mlajši brat je mežikal k njenemu spremljevalcu v leviskah in rdeči srajci. Pot mu je lil po obrazu, na čelu mu je narasla žila. Končno je nastopil čas, da stopi s sonca, še prej pograbi ruto in mu gre skozi obraz. Moralo se mu je stemniti pred očmi, toda ko jih je znova odprl, ji je hvaležno pokimal. Mlajši brat je nehal gledati. Tisto, kar je prej poskušal razvozlati (kje in kako si je našel to riževo žensko?), se mu je odprlo. Kakor sredina kokosa s tekočim mlekom in blago skorjo na robu. Razumel je, da hodita skupaj po parkirišču, ker ne moreta drugače. Paul je za trenutek pomolčal, morda je mislil iste misli. Njegova Francozinja mu še ni obrisala obraza. Če bi lahko, bi pogledal proti nebu. Na strehi je plahutala zastava. Tisti dan so praznovali valentinovo. Stari čuvaj na vhodu je že prejšnjo noč svoji ženi kupil plastično vrtnico, zavito v celofanast papir. Videl ga je, ko si je kupoval žiletke in vodo. V tej deželi se je moral pogosteje briti.

Njen spremljevalec je nekaj zakričal. Vedela je, da je neskončno utrujen, neskončno žejen. Po hrbtu so se mu naredile potne lise. Morda bi tu in tam lahko prodajala njene solze in njegov pot. Oplazil jo je z očmi, ni razumel čemu se nasmiha. Paul je za trenutek, še enkrat, postal v senčnati tišini. Ni se ozrl po bratih, ni mu bilo treba prositi za privoljenje. Če bi bila njegova Francozinja pri roki, bi se morda posvetoval, toda konec koncev, tistemu človeku na soncu je tekla kri in njegova spremljevalka je imela od vročine zatečene gležnje. Prihajala sta iz puščave, ko jima bo prikimal, se bosta tja vrnila. Če bi lahko, bi pogledal proti nebu ali vsaj proti morju. Brez tiste štrleče ladje, ki ponoči prižgana plove na gladini. Prikimal je, prikimal, da bi moški stopil iz sonca. Hotel je videti, ali mu tista žila na čelu sploh kdaj ponikne. Ko pije vodo, morda, ali vsaj, ko se ljubi z riževo žensko. Prikimal je in mu podal roko. Cena za tovrsten avtomobil ni najboljša, pa vendarle …

Tisti dan, mislim, da je bil torek, je hotela ostati doma. Pustil sem jo ležati v postelji. Lase je imela razprostrte po blazini in iz rjuhe ji je gledal majhen pas mlečne kože. Nalahno sem jo pobožal po tistem delu, da bi odprla oči. Izrekla je besede v meni daljnem jeziku, potem se je pretegnila in se zasmejala. Oči je imela še vedno zaprte. Vedel sem, da jo je prejšnji dan opeklo sonce in da je utrujena. Zvečer mi je sicer rekla, da želi ostati, da bi pisala. Članek o Etiennu Eyademi ali dnevnik ali nekaj podobnega. Občasno je zanjo ta pokrajina postala preveč. Od prihoda so se ji pod očmi nabrale zlate pike. Ko sem jo vprašal, čemu, je skomignila. Nervirala me je ta njena vseenost, vendar dokler je prihajala v neprepogostih valovih, sem zlahka toleriral.

Zjutraj, ko sem vstal, molil, se stuširal, me ni slišala. To je bil pravzaprav edini čas, ko ni bila z menoj. Ponoči se me je dotikala, najprej divje privijala, potem so njeni členki nalahno odplavali od mojih. Sredi najmodrejše noči sva si celo obrnila hrbte. Nisem maral, da mi je dihala za obraz in ona ni hotela, da sem ji podložil roko pod vrat. Trdila je, da je v tem nekaj tipično moškega. Objemati žensko okoli vratu, torej sem prenehal. Ljubo mi je bilo, če se me je oprijela okoli bokov. Pustil sem, da je nekaj teme prišlo med njene noge, nato sem jo začel božati. Redko se mi je odmaknila. Tisto jutro, ko je hotela ostati doma, sem ji šel z roko po stegnih. Njenega jezika se morda nikoli ne bom navzel. Insha’Allah.

Odprla je oči, v njih sem videl plavati sinje kite. Pravzaprav so plavali vsakič, ko sem se pozorno zazrl v njih. Razlika je bila le v tem, da so včasih pihali vodo iz hrbta, včasih je bila voda motna. Tistikrat sem ji pustil, da plava s tokom. Toda ob jutrih so bile njene oči jasne kakor po dežju ali pa je bilo vse to le zaradi kože. Če mi je pustila, sem jo včasih zdrgnil z milom, po ramenih, prsih, trebuhu, zadnjici, lase si je vedno prala sama. Potem se je ovila v blago, po katerem so rasle peškaste pomaranče, in se česala. Zjutraj je bilo tisto blago še vedno po njenem telesu, le da zmečkano, nepopolno prekrivajoče razprte dele.

Ko je spregledala, ko je videla, da jo gledam, se je dvignila. Iz postelje k meni. Njena usta so bila vroča, prijela se me je za vrat, z drugo roko je šla pod srajco. Ustavil sem jo, ni bilo časa. Moral sem v pristanišče, moral sem na pogajanja z Libanoncem. Avtomobil je izbran, denar položen, opraviti je potrebno še formalnosti. Ustavil sem jo, da ne bi šla predaleč. Prejšnji dan, ko sva hodila po pristanišču in izbirala, so Libanonci poželjivo gledali. Vse na njej. Ponujali so ceno, za katero nisem vedel, ali pritiče avtomobilu ali njej. Ona se je tiho hihitala in mi šepetala, da ve, da jo gledajo. Mali Libanonec se je zaradi tega živčno presedel na stolu. Kaj je zašepetala, zakaj se hihita? Izmislil sem si, da ji je všeč napis na njegovi majici. Politically incorrect. Popolna laž, ki pa mi je vendarle dala nekaj časa. Ne vem, morda je ona sredica vseh stvari in jaz tem stvarem zgolj dajem obliko, jih postavljam pokonci. Ona se razliva kot voda, jaz zgolj lovim. Kosmati Libanonec ni ničesar razumel, cene tudi ni hotel spustiti, zato z neumnim odgovorom ni bilo nič tako zelo narobe.

»Všeč mi je tvoja srajca, kje si jo skrival?«

Bila je na meni, vse telo se ji je zdaj razkrilo. Potehtal sem jabolčne prsi.

»Če hočeš, ti prinesem vodo in sadje, preden grem.«

Odkimala je in pokazala na plastično steklenico.

»Nisem lačna, za tablete pa tudi še imam.«

Pogledal sem jo v oči. Kiti so plavali in mirno srkali plankton.

»Prav, pustil ti bom nekaj kovancev za vsak primer. Zdaj me boš spustila, prav?«

Vrgla se je nazaj, da je jogi oddonel.

»Če se kmalu vrneš, ti povem, kaj sem sanjala. Spet nekaj o tebi.«

Včasih sem jo moral pustiti, da se znajde, da me čaka, potrpežljivo, željno. Da najde besede za puhteče sanje, ko se vrnem in mi jih pove. Čutil sem, da bodo kiti začeli spuščati vodo v zrak, če se ne odpravim. Pomahal sem ji in zaprl vrata za seboj. Ključ je ostal na notranji strani. Ne vem, če mi je pomahala nazaj, morda se je samo spustila pod gladino in zaplavala z drugimi ribami.

»Peljala sem se z busom. Z zelenim busom mimo pošte. Povedali so mi številko 10, usedla sem se in peljala. V naročju so mi ležale knjige in na hlačah se mi je odpela zadrga, vendar si je nisem upala zapeti, ker bi potem vsi videli, da imam odpeto. Okna busa so bila zapacana, vendar se je vseeno videlo skoznje. Zunaj ob poštni postaji, so stale ženske z dolgimi, svetlimi lasmi. Spominjam se, da sem hotela biti kot one. V rokah so držale torbice in se z njimi udarjale po kolenih. Usta so odpirale kot mrtve ribe in si šle tu pa tam v lase. Da bi si naredile volumen ali nekaj takega.

Odpeta zadrga me ne bi v tolikšni meri motila, če ne bi nek deček tako očividno strmel vame. Bil je temnopolt, torej bi v resnici jaz morala strmeti vanj. Toda naučili so me, vsaj tega, da se v ljudi ne strmi direktno. Umakneš pogled in ko oni ne gleda, spet prilepiš nanj. Vendar ga nanj skorajda nisem prilepila. Trudila sem se s knjigami, z odpeto zadrgo, z ženskami zunaj. Prvič sem bila tako sama v mestu. Poslali so me, da si kupim knjige, za v prvi razred. Imela sem spisek knjig, zvezkov, svinčnikov, radirk, ki sem ga morala predložiti prodajalkam. Mislim, da sem se jim smilila, tako majhna, pa tako dolg spisek. Ena me je celo pobožala in mi vrnjeni denar varno zatlačila v žepe žametnih hlač. Takrat še nisem imela odpete zadrge, morda se mi je odpela zaradi vseh tistih kovancev po žepih. Ali pa ko sem tekla na bus. Od Name do pošte ni daleč, samo cesto prečkaš in verjetno so me zato poslali, ‘saj lahko sama, saj ni daleč. Številka 10, spisek in denar. Ne pozabi, da ti vrnejo denar.’ Toda tistega črnega dečka na busu ni nihče predvidel. Tudi njegovega bolščanja vame ni mogel nihče predvideti. Ne vem zakaj, toda zdel se mi je znan. Kot bi se že nekje srečala, kot bi se že igrala skupaj ali pa samo tepla. Upala sem, da ni bil eden izmed tistih, ki sem jih pretepla s stolom. Toda v vrtcu nismo imeli črnih dečkov niti v šoli jih verjetno ne bo. Le kako se je znašel tu? Le kako je zašel v Ljubljano, na ta bus, na sedež nasproti mene? Sam samcat? Če bi bil še s kom, bi se morda laže spomnila, od kod se poznava. Morda bi me tista odrasla oseba poleg njega na koga spominjala. Iz njegove obleke, ki se mi je kazala iz kotičkov očes, rdeče mikice in rjavih hlač nad sandali, nisem mogla razbrati ničesar. Potem ko je vstal, čeprav ne vem, zakaj je vstal, da bi izstopil ali kaj, se nekaj časa zibal, okleval ali bi šel do vrat ali ne, sem si drznila prilepiti svoj pogled nanj. S hrbtom je bil obrnjen v mesto, v drugo stran od tistih žensk z mehkimi lasmi. Ženske z mehkimi lasmi so stale pri pošti, vsaj jaz sem jih videla stati pri pošti. Na drugi strani tiste kačaste ceste je bila samo Nama in pešci, ki jim nisem mogla razbrati potez z obraza. Ljudje kot vedno.

Rjave dečkove hlače in rdeča dečkova majica sta se prebila do vrat. Niti mi ni uspelo, da bi si ga dodobra ogledala, pa je bil že pri izstopu. Nekaj je torej bilo potrebno ukreniti. V hipu. Če izstopi, ne bom nikoli izvedela, od kod se poznava, zakaj se mu čutim blizu. Nekaterih stvari si že kot otrok nisem dovolila. Na primer pozabljati. Vse, česar nisem storila, pa bi lahko, je prišlo nadme v sanjah. Grizlo me je in črvičilo, da sem se potem odločila poslušati svoj trebuh. Ne vem, če razumeš, kaj hočem reči, menda tudi sama ne razumem, toda pomembno je, da sem se ravno zaradi te odločitve obrnila proti dečku in ga enkrat za vselej ulovila s pogledom. Verjetno tudi ni šlo za odločitev, temveč za hipni preblisk, ki mi je prišel kot udarec iz trebuha ali pa iz odpete zadrge. Skratka, obrnila sem se proti dečkovim rjavim hlačam in rdeči majici, ko je bil z eno nogo že skorajda na cesti, in našla njegov obraz. Velike oči, z božanskimi vekami. Takrat sicer še nisem vedela, da so božanske, takrat so se mi zdele globoke in lepe. Da bi človek umrl od te lepote. Morda pa sva se poznala od tu, lepe ljudi vsi vedno prepoznajo, toda ne … Zdel se je kot iz nekega drugega časa, izstopal še v tretjega in v meni se je prižgala takšna bolečina, takšna modra luč v trebuhu, da je verjetno prosevala še iz odprte zadrge. In sem mu morala reči: ‘Ostani, prosim ostani.’ Ostal je, ni šel z busa. Kot da bi tudi on čakal, da mu rečem natančno to: ‘Ostani …’

Toda ko sem mu izrekla te besede, se je okoli mene nabrala nekakšna gluhota. Ne bom rekla tišina, ker je bilo huje od tišine. Bila je gluhota, ko se ti zamašijo ušesa, nos, usta in moraš zapreti še oči. Nevzdržna gluhota, da nisem mogla misliti na nikogar več, niti na dečka v rjavih hlačah in rdeči majici ne. Izpuhtel je v tej gluhoti in edino, kar sem si še želela, je bilo, da se prebudim. Prebujenje v bel dan je bila moja rešitev, sicer bi me razneslo. Kri bi mi udarila iz ušes, čutila sem že, kako se mi po polžje razliva v notranjosti …

Toda ko mi je končno uspelo odpreti oči, je bil samo ventilator. Zmanjkalo je elektrike in se je jasno nehal prevrtavati. Naselil je gluhoto v moje potno telo, ki se je zbudilo pozno, prepozno za beli dan. Morala bi vstati z zarjo, tako kot počnejo vsi v Afriki, pa ne bi zmanjkalo elektrike. In kaj sem sploh potrebovala ventilator, da mi s tako grozo hodi v sanje? Bila sem v spodnjicah in v spodnjicah sem se prevrnila na rob postelje. Glavo sem si vzela v roke, moji lasje so bili mokri, daleč od tistih volumiziranih svetlih las pri pošti. Koža se mi je svetila od potu ali, še bolje, od gluhote. Nenavadno je bilo, da tudi potem ko sem se prebudila, nisem slišala nobenih zvokov. Najprej sem mislila, da zato ker se nahajam v prostoru, ker na oknih visijo zavese. Gluhota je namreč popustila, zdaj bi se dalo govoriti o tišini. Pobrala sem se iz postelje, stopila do lijaka, izpila požirek vode in se našla v ogledalu. Toda v njem ni bilo mojega obraza, temveč Sitin. Govorila je v dioula, pa sem jo vseeno razumela. Takrat se niti nisem spraševala ali razumem ali ne, Sita mi je preprosto govorila besede, ki jih matere govorijo svojim otrokom: ‘Zaspančkaj, zaspančkaj zdaj, saj vem da si utrujena …’

Potem šele sem se zares prebudila. Nekaj časa nisem hotela verjeti. Ali sem ali nisem, še vedno v sanjah ali že tu. Bus je izginil, deček je izginil že pred njim, Sita je izginila, tista soba z zavesami je izginila, hrup, hrup od zunaj in od znotraj, torej sem tu. S teboj, ki hodiš naokoli v novi srajci in moraš v pristanišče na pogajanja z Libanonci. Tisti dan sem v resnici hotela s teboj, vendar se mi ni dalo več prenašati njihovih pogledov. Le kje si je našel to riževo žensko, le kaj ima, česar mi nimamo? Kot da bi se metamorfizirala v srno na dveh nogah, kot da me ne bi bilo, kot da nikoli nisem imela teh sanj. Toda po drugi strani je bilo bolje, da sem ostala. Morala sem se spraviti k sebi, premisliti, premisliti sanje. Tega, da si bil ti tisti deček na busu, mi verjetno ni potrebno posebej razlagati, toda zakaj ravno v rdeči majici in rjavih hlačah? Čemu je služila moja odpeta zadrga? Kam si izpuhtel? In potem prehod iz tiste nevzdržne tišine samo v tišino? In Sita? Kaj mi je Sita v resnici hotela povedati? Ali je tebi tu kaj jasno?«

»Toda zakaj mi te sanje pripoveduješ šele zdaj, zakaj mi jih nisi mogla že prej?«

»Ker se mi je zdelo, da takrat še nisi bil pripravljen, da mi ne bi znal pomagati ali pa vsaj, da mi ne bi povedal tistega, kar mi boš povedal zdaj …«

»In zdaj, misliš, da sem zdaj kaj bolj pripravljen, da ti bom znal odgovoriti?«

»Mislim, da ja, mislim, da si …«

Preden bi odšla, sem moral še nekaj storiti. Po mislih mi je hodil konj. Konj iz žice in papirja. Rekla je: »Lahko mu dodaš še nekaj perja, babica ima rada vse, kar je mehko na dotik.« »Vem,« sem prikimal, »za božanje.« Vendar ni bilo mišljeno tako. Ni bilo mišljeno, da ji podariva nadomestek. Njen konj naj bi bil namreč poseben, skoraj tako kot massaso, kraljevi konj. Brez peg, z mandljevimi očmi, lepim trupom. Potreboval sem torej ogromno bananinega papirja, nekaj metrov žice, ptičje perje in gumbe z njene bluze. Najprej se je upirala, potem je vzela škarje, jih odstrigla s smetanaste bluze, ki se je šele pri ramenih začela dvigovati v roza, in položila predme: »Če se zmotiš, ti ne bom dala novih.«

Toda pri očeh se ni bilo kaj zmotiti. Iz trdega kartonastega papirja sem izrezal večje kroge, nanje našil gumbe, dodal nekaj niti perja za trepalnice in vse skupaj zlepil s konjsko glavo. Najtežji del me je čakal pri žicah. Trebuh je zahteval obline, ni se dalo zasukati kot pri avtomobilih. Na el in še enkrat na el in dobiš streho ali vrata ali prtljažnik. Poleg tega sem se odločil trebuh napolniti z bleščicami. Predstavljale naj bi zvezde, od koder je konj prihajal. Navdušila se je za zmečkane kepe bananinega papirja, ki ni bil pretežak. Sicer bi se konjski trebuh utegnil predreti. »Zmečkane kepe kot zvezde?« sem se upiral, dokler ni šla v kopalnico in nekje iz njenega trebuha potegnila bleščic. Samo prozorne bleščice, ker bi barvaste utegnile pogledati iz konjeve notranjosti in na ta način ne bi bil več massaso. Posipala sva jih po kroglicah, kar se je prijelo na papir, se je prijelo, kar je odpadlo, je odpadlo, in narahlo zataknila v ogrodje. Konj je bil precej velik, zato sem skorajda nujno potreboval pomoč. Najprej sem se upiral, potem sem ji bil hvaležen, da je svoje roke tako potrpežljivo vdevala v konjev trebuh. Smejala se je: »Vidiš, to so njegova jetrca, debelo črevo, reber ni, rebra so odplavala z zvezdami, to pa je srce.« Kepica je imela na sebi največ bleščic in bila je najmanjša.

»Ali ne bi mogla biti večja?«

»Ne, ne …« na kolenih, »… jaz in massaso že veva, kje je v resnici njegovo srce. Na nebu ali ne veš? Massasojevo srce je tista zvezda, ki vedno sledi luni. Kadarkoli se ozreš vanjo, je vedno tam. Majhna, vendar velika v kosteh.«

Prikimal sem in razgrnil papir. Torej imajo tudi zvezde kosti, potem bi mogoče morala nafilati še srce. Vendar za to vsekakor nisem imel potrpljenja. Za zdaj je bilo pomembno, da se bananin papir, rahel in prosojen kot je, ne strga. Massasojeva dlaka naj bi bila gladko bela, za kar sva potrebovala dvojno plast papirja.

»Kaj če nama ga zmanjka? … Je res tako zelo narobe, če se mu vidi trebuh navznoter, saj nima rebrc?«

»Zelo narobe. Massasojevo bistvo je belina. Obstajajo namreč različni tipi belega konja in massaso je samo eden.«

Podtalno ugovarjanje.

»Prav, vendar ne pozabi, da sem tudi jaz samo ena. Pa mi vseeno te žile gledajo ven.«

Dvignila je majico, za doma ni nosila nedrčka, in za trenutek me je imelo. Nisem pogledal k njej, vendar sem vseeno videl teči tisto njeno modro žilo od spodaj navzgor. Posredi prsi. Kot nekakšna struga, vendar sem jo pustil odteči.

»Primi raje papir, da ga zgladiva.«

Pri robu, pri žicah sva ga premazala z mešanico vode in lepila za les. Nisem vedel, da zna tako spretno, potem sem postal bolj zaupljiv. Pustil sem ji celo, da je v mešanico vrgla nekaj bleščic. Naj se vidi, da je kraljevi konj, za babico. Vendar konj brez grive in repa vsekakor ni kraljev. Še prej, še pred repom, sva ga morala postaviti na noge. Noge bi imel najraje iz stekla, vendar bi bilo prepotratno. Uskladila sva jih z žicami okoli trebuha, prevlekla s papirjem in mu namesto kopit namestila koleščke, tudi iz žice. Na ta način ni bil toliko monumentalen, temveč bolj podoben konju, ki se lahko sprehodi do Meke in nazaj ali pa za svojim kraljem, pardon, kraljico v onstranstvo.

»Toda massaso potrebuje še svojega oskrbnika in psa,« je morala še enkrat, na novo, ugovarjati.

»Saj ju ima, naju, prepustim ti celo, da si izbereš, kaj bi bila raje …«

»Pes, vsekakor pes …«

»Zanimivo, raje žival kot človek?«

»Ja …«

»Vendar te zdaj vidim v človeški podobi …«

»Oh, ne bi zdaj o darvinizmu, če je pri njem v resnici sploh kdaj šlo za evolucijo.«

»In tudi prej verjetno nisi bila žival …«

»Misliš v prejšnjem življenju?«

»Recimo …«

»Ženska?«

»Recimo …«

»Kako veš?«

»Če ne bi bila, ne bi zdaj s teboj delal tega konja …«

»Resno mislim.«

»Jaz tudi. Ali morda nisi … ženska?«

Zasmejala se je (»Ti se samo zabavaš z menoj.«), se z rokami uprla v tla, vstala, da si iz višine ogleda najin izdelek: »Lep je ta massaso, lep, kot bi bil v resnici z neba …«

»Ali morda ni? Si si drznila pomisliti, da ni?«

»Veš kaj mu samo še manjka? Nit, s katero ga bo mogoče vleči za seboj, jaz bi mu dala zlato nit …«

»… ki bo babici segla do srca.«

»Oh, kako si patetičen …«

»… da ne že romantičen?«

Pripeljal se je, kot da ni nič. Potem je poklical. Da stoji na dvorišču in potrebuje pomoč. Ni izgovoril ednine ali množine, samo pomoč. Ker naj bi bila ograja prevelika. Naredil nama je ograjo, Milan je namreč znal delati prelepe ograje, da naju zaščiti. Tisto drobceno stanovanje je bilo premajhno za dva in naju je bilo potrebno zaščititi. Nisva se upirala, šla sva na pomoč. Bosa sva stekla po stopnicah, da so sosedje lahko prisluškovali tleskanju najinih stopal ob hladna tla, pozdravila, on je zamrmal nekaj nedoločnega in dvignila ograjo. Hodnik je bil preozek, zato je bilo potrebno umakniti rože. Njej so bile prepuščene te stvari, midva sva se posvetila ograji. Prvič me je obravnaval kot mladega moškega. Če bi mi dal premikati rože, mu ne bi več odpustil. Ne vem, kako je to prenašala ona, toda rože so ohranile liste in ograja je pristala v stanovanjcu.

»Dal sem jo pocinkati, da ji dež in sneg ne bosta mogla do živega,« je rekel.

Vse sem razumel. Ograja je prišla, ker mi je s strehe padel stol. Ni bilo natančno znano komu, odkar sem se naselil tu, bi bilo potrebno govoriti v dvojini, vendar je več sence padalo name. Tudi Milan je vedel. Obnašal se je, kot da ne ve, kot da je stol ušel njej, kajti mene v resnici ni bilo mogoče obtožiti. Vsaj ne še zdaj. Po drugi strani pa se tudi ni motil. Na njej je namreč ležala odgovornost, da sem se naselil tu, kjer sem se.

»Primi, jo bova dala skozi okno.«

Hotela je prevajati, vendar sem ji odkimal: »Ne trudi se, ker razumem.« Gledal ga bom v roke, gledal bom senco na njegovem telesu in razumel. To je bilo samo med nama.

Splezal je na okno, podal sem mu orodje, zunaj je posijalo sonce. Na policah je ostalo še nekaj snega. Dalo se ga je odstraniti z nogo. Naredil je to, v odmaknjen del zavrtal luknjo, trajalo je nekaj časa, potem je prišel nazaj in mene poslal naprej.

»Boš lahko?«

Prikimal sem. Tokrat ni bilo mišljeno, da padem. Polica je bila sicer spolzka, vendar sem si obul čevlje. Morali bi me obdržati, tudi na tej višini. Podal mi je ograjo, potegnil sem jo k sebi, zdaj postajam nekoliko tehničen, vendar je potrebno. Več kot potrebno za razvitje najinega neodnosa. Milan je namreč, to sem že razumel, deloval na ta način. Postavil te je na višino in gledal, ali se boš po vrvi spravil skozi. Pri njem je bilo vse v dejanjih, ne v besedah.

»Vtakniva jo v luknje, potem drži …«

Od vzpona na polico je teže dihal, sapa mu je šla iz ust. Za trenutek sem pogledal v notranjost. Stala je pri rožah, na toplem in naju opazovala. Morala je videti več kot sva videla vsak zase. Milan morda niti ni gledal, zanj je obstajala samo še ograja, ki jo je bilo potrebno pritrditi v nebo.

»Si predstavljaš, da nama pade …« in droben smehljaj.

Nič, pobila bi stvarstvo pod seboj, vendar nama na noben način ne bo padla. Ko sva že bila na tem, da jo pritrdiva, za vedno, nama ni več moglo spodleteti. Zavrtal je in vrtal tako dolgo, da se je razleglo naokoli. Sosedje so morali postajati nemirni, moji prsti so (od mraza) postajali nemirni, prosil bi jo za rokavice, toda videl sem, da ne stoji več, da se je usedla. Od zunaj navznoter se je videlo samo še kupolo las. Podal mi je vijake in orodje, da bi to isto naredil še na svoji strani. Zatrepetal sem kot list na vodi, češ da od mraza. Če ne padem in uspešno zavrtam, pritrdim ograjo na svoji levi polovici, morda še lahko postanem nekdo. Ni se zdelo, da bi bilo prepozno.

»Pazi, da boš prav zaciljal luknjo …«

Lahko bi pomenilo tudi kaj drugega. Lahko bi šlo za cinično pripombo, vendar po vsej verjetnosti ni. Milan ni znal biti ciničen, Milan je delal z orodjem. Videlo se je po njegovih rokah. Mraz se mu je moral zajedati v razpoke in rane. Rekel bi mu: »Ali vas zebe,« vendar me je skrbelo, da bi izpadlo preveč pokroviteljsko. Seveda ga zebe, kaj naj bi drugega. Odmislil sem mraz, odmislil svetlo lasno kupo, odmislil antene, štrleče iz streh, in naredil to. Čisto po navodilih. Naciljal v luknjo in pritrdil. Vedel sem tudi, da sem ves čas pod drobnogledom. To je bila edina stvar, ki se je ni dalo odmisliti. Po opravljenem se je oprl na ograjo in jo potresel.

»Trdna kot skala …«

Ptiči so naju gledali z onstran strehe. Le kaj so si morali misliti? Ti isti ptiči so videli že vse najine prepire, njo golo, mene golega, naju z Milanom, ki gradiva kletko golih, ujetih ptic, le kaj so si res mislili?

»Poberiva še orodje in sva končala.«

Očitno se mu je jezik počasi odvezal, očitno se je spomnil, da ima pred seboj sogovornika, ki ga je potrebno animirati. In kaj sem bil potem vse do sedaj? V resnici sem večino časa molčal, celo takrat, ko se je njemu začel odkrivati nov svet. Videl sem po senci njegovega telesa, ki mu je padala v preostali sneg in potem v notranjost stanovanja, med rože. Pristal je med njimi, jim s skokom z balkona otresel nekaj listov, pobral, vmes naju je povabila na čaj. »Skorajda se je že ohladil, tako dolgo sta vrtala,« je rekla.

Pogledal sem ga. Z eno roko je držal orodje, z drugo listje, s tretjo si je otresal hlače. Odšel sem v kopalnico, morda se bo spomnil. Ni trajalo, ne predolgo, da je prišel za menoj. Videl sem, kako mu voda zaliva rane in svoje drgnil ob brisačo. Ker je bil v pogonu in tudi če ne bi bil v pogonu, je bilo potrebno nekaj reči. Ozrl se je.

»Nimata na oknih nobenih zaves?«

Okrašena z limono nama je prišla naproti, v drugi roki je držala nož.

»Si kaj rekel?«

Pokazal je na okno, voda mu je kapljala na ploščice.

»Zavese?«

Potem sem mu podal brisačo.

»Nimava, vendar bi bilo skoraj nujno … Na oni strani je vedno neka gospa …«

»Mlada, stara?«

Zdaj že ni šlo več zares. Vrnil mi je brisačo in imelo me je, da bi mu podal še kremo za razpoke.

»Mislim, da starejša …«

»Gleda Ousmana?«

Nisem bil prepričan, da ve, da je prvič izgovoril moje ime.

»Samo Ousmana …«

Pomežiknila mi je in kar tako, stoje zarezala v limono.

»Če je stara, nič hudega, če bi bila mlada, bi še razmislil … ima vsaj kaj za početi, vsaj kaj za videti …«

Menda bi mu moral biti hvaležen za ta kompliment. Obrnil sem se k njej, po pomoč. Da bi vsaj kaj rekla, da bi vsaj dala tiste limone iz rok in mi pomagala urediti to z Milanom, vendar so se njene ustnice zgolj ukrivile v nasmeh, potem še Milanove. Obrnil sem se in z brisačo čez ramo odšel v kuhinjo. Vmes sem vrgel oko na ograjo. Kako čudovito sva zdaj ujeta, kako čudovito zaščitena, nobenih nepredvidljivosti več, morda potrebuje samo še barvni nanos, morda zlato, zlata bi bila čudovita za ujete ptiče … Pozdravil sem jih, tiste ptice na oni strani strehe, mislite si, kar si hočete … in končno odprl usta …

»Čaj, kje imaš zdaj čaj?«

Zdaj lahko še povem, kaj je bilo to, kako je bilo to. Tole: ona visi na balkonu, roke ima zapacane od barve. Odločila se je za belo, ker naj bi bila bela manj opazna. Rekla je, tako vsaj ne bova kot v kletki in sem si mislil svoje. Ograjo bi na primer lahko prebarvala spomladi, ko bi sneg skopnel, ko je ne bi zeblo v roke, ko bi imela čas. Saj ne, da zdaj ne bi imela časa, vendar bi ga spomladi imela še več. Seveda, za trenutek mi je zdrsnilo, za trenutek sem pozabil, da gre z menoj, da greva skupaj, da teh ločitev ne bo več. Nič več ljubezni na daljavo, nobenih sumničenj več, kakšno olajšanje, morda pa me je to ves čas vleklo na dno, da nisem mogel pripovedovati, kot bi moral. Ves čas s kamnom okoli vratu kot utopljenec skozi zamrznjeno vodo.

»Pridi k meni,« je rekla, »da ne boš tako sam.«

Ne vem, če je razumela, kaj je rekla, vendar sem vseeno šel. Spotoma sem vzel blazino in si jo podložil. Za mehkejši razgled. Z barvo se nisem imel namena mazati.

»Premišljevala sem … odšla bom s teboj, če mi obljubiš, da ne boš storil tega, kar je storil Sankara?«

Torej me vendarle ni poklicala zaradi osamljenosti ali ker bi mi prebrala misli. V tem je postajala dobra, peklensko dobra.

»Česa?«

»Žrtvoval Mariam za Burkino …«

Z eno nogo sem visel na polici, drugo sem prislonil na zrak. Ne vem, zakaj tega nisem počel že prej. Takole gledal v svet in v strehe. Ljubljana z višine, z razdalje prenese tudi nekaj kaosa.

»Se ne žrtvujem že s tem, ko hočem nazaj? Dokumentarca ne morem posneti nikjer drugje kot v Burkini …«

Barvala je naprej, palice od spodaj navzgor.

»Zakaj ga ne more posneti kdo drug?«

Tega v resnici ni mislila, ni bilo v njenem stilu, čeprav je potrebno upoštevati tudi okoliščine. Zrak, ptice, antene očitno spreminjajo tudi stil.

»Ne gre samo za dokumentarec.«

In potem molk, roka v laseh, ne vem več, čigava, verjetno moja.

»Gre tudi za radio, za Sito, za mangovo drevo, vem. Toda ali ne pripisuješ preveč pomena temu mangovemu drevesu?«

Enkrat mi je že rekla, da ga preveč mitologiziram, toda če bi bilo to stanovanje moje, bi naredil večja okna, sploh ne tega majhnega balkona, dvižni most do strehe druge hiše in se v resnici naselil v njej. Tu bi bilo samo za galerijo.

»Če ne bi bilo mangovega drevesa, ne bi imel razloga za vračanje.«

Čopič je pomočila v barvo in ustnice v besede.

»Zdaj bom rekla nekaj, kar ne pritiče ženski današnjega časa.«

Da vidimo te ženske današnjega časa, ali sploh še obstajajo ali se jih sploh še da srečati.

»Moj dom je tam, kjer imam ljudi, ki jih ljubim. In če se misliš nekoč vreči v brezno Burkine Faso, mi boš vzel dom, razumeš? Kaj je navsezadnje ta tvoja dežela ponosnih ljudi?«

Nadaljevanje sem poznal … konstrukt, bolehanje za boleznijo, zapozneli nacionalizem.

»Ni čisto tako, na tistem drevesu bivajo duhovi prednikov, ki so tudi tebe poslali v ta svet. Tja je šel Kalifa, ko je umrl, od tam izhaja Sitino potrpljenje.«

In potem z odprto dlanjo …

»Toda zakaj mi Sita že takrat prvič ni povedala ali vsaj nakazala?«

»Meni ne verjameš? Morda izgleda, kot da si zmišljujem, belci z afriškimi srci, bele masajke in podoben hokus pokus, vse, samo da bi šla z menoj? Če ti povem po resnici, kolikor poznam resnico, ker predpostavljam, da je resnic vedno več − ustrašila se je, zakaj si se vrnila v takšni obliki.« Za trenutek sem potihnil. »Govoriti o Niama otrocih je bila v naši družini vedno skrivnost … Ustrašila se je, zakaj se je ona umrla deklica vrnila v takšni obliki, v tebi in predvsem, zakaj v zvezi z menoj, sploh pa ti je nakazala že tedaj ali se nista razumeli?«

Spet je šla po vijugi, Milan je namreč kombiniral vijuge s palicami, tu se je kazal njegov presežek, in naredila nebo še bolj prosojno. Ptic se je komaj kaj videlo. Če ne bi poznal linij hiš, anten, dreves, na katere se je usedel sneg, bi si mislil, da sva se izgubila …

»Sva …«

… da ni več izhoda iz te mlečne ceste, toda v zadnjem hipu …

»Vendar poglej …«

S čopičem je narisala belo liso v zrak …

»… tudi če se ti pustim prepričati, da se je tisti bombažni otrok naselil v meni, sem še vedno od tu. Še vedno sem zrasla v tem okolju, nekoliko osamljeno, odtujeno, vendar tu. Delujem po institucijah …«

»Po kiču?« je tudi mene popadla zloba.

Otresla je z glavo in so se ji zatresli še lasje. Odmaknila si jih je iz obraza in si pri tem nanesla bojne barve. Namesto zlatih je imela zdaj pod očmi bele pike. Za trenutek mi je postalo žal, da se nisva nikoli tepla s stoli, jaz s svojim in ona s svojim. Da je nisem naučil izdelovati Nescaffejevih strojev, da nisva skupaj razstavila tv-ja in si delila krivde pred Ousmanom … Toda, če bi takrat vse to počela skupaj, Kalifove zgodbe, Sitine omake, Mariamine zapestnice, potem naju ne bi bilo zdaj. In vsekakor mi je bilo ljubše zdaj kot prej, vendar je bilo potrebno za zdajšnjost tudi nekaj storiti. Vsaj potolažiti.

»Duhovi prednikov ne nosijo barve kože niti je ne vidijo, zanje je vse enako … tako kot tisti Beethoven, se spomniš?«

Še enkrat je prikimala.

»Zanje je najpomembnejše, da razumeš, od kod prihajaš in ne kje si odraščala. Toda če jim nisi blizu, izgubljaš to razumevanje.«

»Zdaj res zveniš kot prodajalec enciklopedij … kakorkoli,« pri tem je vrgla čopič nazaj v barvo, »ali so ti tvoji predniki popolni?« brisanje rok v hlače, »saj veš, kaj mislim, ali se nikoli ne zmotijo? Morda tista umrla deklica sploh ni bila Niama, otrok-duh, in so jo po pomoti vrgli na smetišče … To da je bila svetla, še ničesar ne pove …«

»Pa tvoje sanje?« sem vztrajal.

»Ah ja, moje sanje, to vse razloži …«

Če bi dvomila v stanovanjcu, na toplem, ko sem bil ves raznežen, bi me morda prizadelo, toda domišljal sem si, da me je gazenje po mlečni cesti mraza utrdilo. Sploh pa je imela prav. Kljub vsemu očitno nisem bil dovolj prepričljiv, morda niti ne pripravljen. Poskusil sem torej še zadnje …

»Veš kaj sem počel v otroštvu … v mislih sem poskušal zaobjeti ali izključiti vse možnosti nekega dogodka, ki se je imel zgoditi naslednjega dne. Na ta način sem mislil na najslabše in najboljše in hkrati vedel, da se bo zgodilo nekaj čisto tretjega, izven dosega mojih misli.«

Stala je že in se držala za napol prebarvano ograjo.

»Vem, poznam, sama sem počela isto. Toda … potem niso popolni?«

»Kdo?«

»Predniki.«

»Ne, ne bi rekel. Popolni so toliko, kolikor ustvarjajo prostor, možnosti za variacije, te pa so potem stvar kaosa, senc, snega, ograj, anten, ptic, naju, če hočeš …«

»Naju, seveda, toda potem praviš, da …«

Bila je že čisto ob meni, nič več se ni držala za ograjo ali drugače, postal sem njena ograja. Druge barve, mehkejša sicer, vendar ograja. Njena sapa ni mogla drugega, kot da je zašla v mojo, naredila tam sneženo mrežo, ki naju je pokrila, prekrila, da se ni več videlo, komaj kaj slišalo, čigava usta govorijo, moja ali njena …

»… sva si blizu, bliže kot si misliš …«

DEVETO POGLAVJE

Nazaj grede ti bom pokazal, kje je spal Ama Maiga …

Grem v Toggere

Zbor: Da bi videl Pendo Yoro

Šel bom kamorkoli

Zbor: Da bi videl Pendo Yoro

Nisem tukaj, da bi kupoval

Nisem tukaj, da bi prodajal

Samo da bi te videl

Toda prosim, pošpricaj me s svojim parfumom

In vzemi me, kamorkoli želiš

(Ali Farka Touré, iz albuma Savane)

.

Hiša je obstala v negibnosti, čeprav v njej živijo ljudje. Ptice so občepele v negibnosti, čeprav so se kasneje razletele v nebo. Vlak naju je počakal in potem speljal. Potem se je pojavilo še sonce in nama obsijalo ramena v kanapeju na svetlo modro.

Za seboj sva pustila rasti rože v sobi. Pustila sva tudi Lili, ki naj bi jih zalivala. In vodo v stranišču, razen če je ne bi potegnila. Prosila jo je, da občasno odpre še okna, prezrači. Hladilnik sva izklopila, čeprav ne vem, kako izgleda stanovanje brez njegovega brnenja, ali je to sploh še isto stanovanje. V njem sva pustila kivije, jajca, z jajci res nisva imela kam, in sojino omako. Lili bi si na primer z nekaj domišljije lahko še skuhala kosilo, ne samo da zaliva rože, prisluškuje sosedom, odpira nabiralnik. V vsem tem je bila namreč odlična, v čistoči, mislim, in sva ji pustila ključe. Ona ji je napisala pismo, v katerem sem razumel samo začetek in konec, sredina je bila neberljiva: Morda to ni pravi čas za naju. Morda moram oditi in se prepustiti toku … Z ljubeznijo … Z obilico mehkobe torej, če jo bo Lili hotela razbrati. Sam sem ji na vrhu pisma pustil rutico. Rdečo, prosojno rutico z zlatimi všivki, da ji ne bo pihalo za vrat in da se me bo spominjala.

Tistega, kar je odšlo z nama, niti ni vredno omenjati. Nekaj oblek, nekaj kave za Ousmana, nekaj krem za moje sestre, čevlji za bližnje in manj bližnje otroke, odeja in med za Sito, knjige, ogromno knjig, in moj parfum. Šel sem na svetovljanovo promenado, zavil desno in še enkrat ter prišel do parfumerije. Skorajda tako kot v Parizu, čeprav ne vem, zakaj si ga nisem privoščil v Parizu. Ker mi ga je zmanjkalo, verjetno, in ker brez njega nisem več zdržal. Najprej sem njej očital kič, potem sem še sam zašel vanj. Ali natančneje, podržal sem stekleničko pred seboj, našprical in stopil vanj. Naučila me je tega lebdenja v parfumskem oblaku in mi je zlezel pod kožo. S parfumom je bilo sicer skorajda tako kot z mlekom. Priznam, ne bom prikrival. Iz kovčka sem nama zmetal brisače, da bi vanj lahko dal mleko. Postopoma sem skušal zmanjšati količine, vendar res postopoma. Nekateri imajo cigarete, cele pakete cigaret v kovčkih, jaz mleko. Le da mi ni bilo potrebno prikrivati, če ni bilo pred njo. Govorila mi je: »Morda pa imaš zato tako lepo kožo kot Gauguinove ženske na plaži. Z majhnimi joškicami, velikimi rokami in razgrnjeno rumeno odejo po zelenem ozadju.« »Ni čisto tako,« sem ji odgovarjal, »roke in lasje in koža nimajo nič opraviti z mlekom.« Morda s pokrajino, razprostranostjo savane, iz katere sem prihajal, pardon, sva prihajala, vsekakor pa ne s prehrano.

Potem se ji je na obrazu iznenada, z neba, zarisala senca. V resnici je njena zamaknjenost spominjala na zamaknjenost Gauguinovih mitoloških bitij, le da ji je v laseh manjkala roža. V zimi ni bilo kje dobiti takšne rože.

»Ali misliš, da je prav, da sem tako zlahka pustila Narodno?«

Pred nama odprti kovčki, brisače, kava, knjige, puloverji na v-izrez in z ovratnikom, med, čevlji, konzerve rib, parfum, odeja, nož, prenosni računalnik in morda mi je kaj še ušlo in ona sprašuje o Narodni galeriji, ki je že zdavnaj ni več. Na lepem sem začutil, da se je na mestu ženske z bombažno kožo znašla neka druga ženska, ne samo senca ali njen zaris, temveč v celoti neka druga ženska, na videz sicer še vedno ista, čeprav spremenjena. V njene poteze, v njen pogled je zašla nekakšna utrujenost, globoka melanholija, kot bi prihajala iz nekega drugega časa. Morda časa, ko še ni bilo vlakov, letal, še parniki komajda. Iz časov, ko so se prehodi med svetovi že dogajali, ker so se vedno dogajali, čeprav počasneje, z zamudami, z brodolomi, s soncem, z jadri na veter. Brez klimatiziranih pristankov iz tostranstva v onstranstvo, ki človeku ne dajo dihati.

Spreletel me je srh, da ima to v sebi, da sem pozabil, da ima to v sebi in se poskušal domisliti, kako jo zbuditi. Karkoli, samo da prekinem ta smrtni tok, ki teče čez prizor z možnim naslovom, Kaj bova zdaj ali bolj poantirano, Negotovost. Pred tistim, kar puščava za seboj in proti čemur greva. Vmes, za ukinitev negotovosti, o tem ni bilo nikakršnega dvoma, bi bilo potrebno opraviti ritual prehajanja, spustiti čas, dati cel čas, ki sem ga dal sebi, nikakor pa ne njej, toda zdaj je bilo prepozno. Pomislil sem na pismo, čeprav pismo se lahko napiše kasneje, potem sem ga nadomestil z nakitom. Če imam jaz mleko, mora tudi ona imeti nekaj, kar ji bo olajšalo bivanje v Afriki, vsaj od začetka. Ni nujno, da ravno nakit, kaj jaz vem, uhani na primer, lahko je tudi steklenica polsuhega vina ali krema, kolo ne bi šlo, kolesa se ne bi dalo … toda vse od naštetega je bolj ali manj že ležalo ob odprtih kovčkih. »Kot zevajoča usta,« bi rekel moj prijatelj, »človeka ima, da bi se usedel vanje in zaspal.«

Ne vem, kako se mi je v rokah znašel parfum. Temnorumena steklenička Colony Perfume by Jean Patou for Women. Očitno angleška verzija, čeprav še vedno s sladkastim vonjem ananasa, perunike, hrastovega lubja, pikantnih začimb. Načeloma ustvarjen leta 1938, za proslavljanje francoskih kolonij. Podržal sem torej stekleničko v višini njenega profila in sprožil, celo večkrat, kot to počnejo na Divjem zahodu. In v hipu ko se je pred njo razprostrl oblak hrastovih, ananasovih usedlin, je prišlo do zamenjave. Še stopila ni vanj, v to porumenelo pršenje, pa je njena nadomestljiva identiteta že padla v znak. Na tla je naprej treščila roža in potem še vse ostalo. Ne vem, kje je dobila to rožo za v lase, ker jih je v zimi res težko dobiti, toda melanholija zna biti prodorna, toliko sem se že poznal. Spustil sem roko, spustil revolver, da mi je skorajda padel na tla, ali pa sem hotel samo prikriti svoj zločin in šel pogledat, kako je z njo, dvojnico namreč. Trupla ni bilo nikjer več, kot da sploh nikoli ni obstajalo. Ona bombažna koža je stala tik ob meni, mehka, vatirana, prepojena s sadnimi delci. Rekla je: »Kaj se dogaja, zakaj si naredil to …«

»Kaj?«

Njene obrvi dvignjene, z razprtimi krili leteče proti meni.

»To …«

»To je bilo za Narodno galerijo …«

In ker ji odgovor očitno ni zadostoval, sem nekoliko zmedeno pokazal še na stekleničko parfuma, večinoma priporočljivega za dnevno rabo: »Jean Patou, poznaš Jean Patouja? Menda se je tudi on zanimal za kubizem …«

Vlak je bil v resnici kompromis. Kompromis, ki sem ga naredil zanjo. Potovanje od Trsta do Pariza je pomenilo delati na času, pridobiti čas. Če bi še obstajali parniki, bi morda odšla tako. Ne samo v Pariz, temveč v Afriko, s parnikom. Toda potovanja danes potekajo drugače. In sem se prilagodil, kaj naj bi drugega. Prilagodil sem se tudi zaradi njenega kolesa. Končno ga je vzela s seboj in z vlakom je bilo dokaj lahko. Upal sem sicer, da si bo v Parizu premislila in ga pustila tam kje. Rekel sem ji, da kolesa res ne moreš poganjati po tisti masleni svetlobi. Rekel sem ji natančno tako in ji s tem poskušal pokazati, da sem se prilagodil, tudi glede odtenkov, vendar se ni pustila, ni se hotela vdati, vsaj še v Trstu ne, ko sva vstopila na vlak. Rekla je: »Pusti mi vsaj to.« Nikoli nisem pomislil, da bi ji kolo lahko bilo v tolažbo, toda če ni šlo drugače, sem pustil …

Peljalo se je sicer za nama, ne vem, v katerem vagonu, nisem štel. Bolj sem se posvečal prtljagi in njenim spodnjicam, ki so ji štrlele iz kavbojk. Pustila jih je kar tako, navržene v svet. Potem ko sva se namestila v kabino, si jih je sicer popravila, kavbojke namreč, in globoko zavzdihnila.

»Zdaj ko si me že povlekel v to, me prosim vsaj zabavaj. Vlakov namreč ne prenesem, vsaj teh naših ne. Nekaterim se zdijo romantični, meni samo masleni.«

»Kaj misliš s tem?«

»Ne vem, kaj si ti prej mislil s tem?«

»S čim?«

»Oh ne, svetloba v Afriki je moj izum, kamilična, bakrena, lunasta, raje mi povej kaj konkretnejšega.«

Smešno. Pogovarjala sva se noč in dan, ne samo z usti, s celimi telesi, od znotraj in od zunaj sva jih božala, pa je še vedno začenjala stavke s pripoveduj, povej, razloži …

»Povej mi kaj več o Kalifi, nikoli mi nisi zares pripovedoval o njem …«

Gledal sem v zložene kovčke nad najinima glavama. Samo če se vlak ne bo iznenada sunkoma ustavil, bova preživela.

»Kaj o Kalifi?«

»Povej mi, česar še ne vem …«

»Popravi si raje kavbojke, spodnjice ti še vedno gledajo ven.«

Užalil sem jo, vedel sem, da sem jo užalil, in celo namerno. Ni se mi še dalo pripovedovati. Tako kot obstaja čas za ljubezen in čas za pomlad in čas za bolečino, tako obstaja tudi čas za pripovedovanje. Hotel sem, da se mimo naju zvozi vsaj nekaj dreves, neba, oblakov, tihih hiš, v katerih ždijo postajni načelniki. Samo nekaj postaj recimo in potem se od dolgčasa lahko začneva pogovarjati. Toda dobil sem več od tišine. Dobil sem tišino v zamerljivosti, kot peško v tistih marelicah. In celo pustil, da traja, da se uleže.

S kotičkom očesa sem sicer begal od njenih nog do hiš, pred katerimi so samevale prazne klopce in nobenih načelnikov. Manjkali so samo še osli, kokoši, nekaj manj snega in bi se počutil kot v kakšnem filmu Mančevskega. Potem sem poiskal še sivino neba, ki se je vdirala na nas in jo pobožal.

»Kalifa je imel dve hčeri, Sito in Kandy. Mislim, da je bila Kandy še veliko lepša od Site, imela je veliko tistega … saran, kako vi pravite?«

Ni šlo za preprosto vprašanje, temveč za vzpostavljanje telefonske linije. Pustila je, da med nama preteče še nekaj časa, še nekaj dreves, še nekaj kosov oblakov in potem končno spregovorila, z obrazom obrnjenim v zavese.

»Milina.«

»Vidiš ja, milina. Bila je neznosno lepa, svetla, res nenavadno svetla, nekaj takega kot tista bombažna deklica, ki jo je Sita … ne, raje kot Penda Yoro, saj poznaš?«

Telefonska povezava še vedno ni bila trdna in je bilo potrebno prečistiti šumenje. Prikimala je, nič več kot to, samo prikimala. Obraz še vedno obrnjen proti zavesam.

»Oblačila se je v razkošen boubou, imenovan tudi ‘drago olje,. Takšno blago so tkali samo v Pakistanu, vendar je Kandy vedno dobila svoje. Sprehajala se je v tem boubouju po trgu, pošpricana s parfumom, ki se je za njo vlekel, še ko se je zvečerilo. Moški so seveda strmeli nad njeno višino, vendar ni nihče verjel, da bi jo lahko imel. Bila je bila namreč že oddana. V mislih je pripadala griotu, čeprav je bilo mišljeno, da se poroči z nekom iz svojega stanu.«

Vedel sem, da bo ob omembi imena, kot je Ama, telefonska povezava nehala hreščati, morda se bo njen obraz celo obrnil k meni. Zaves tako ali tako nikoli ni marala.

»Grioti so bili namreč vedno najniže na družbeni lestvici. Njihova funkcija je bila, da služijo plemenitašem.«

»Kalifa da je imel svojega griota?«

Torej sem vendarle vodil zgodbo v pravo smer. Pustila je zavese, da odnihajo, drevesa zunaj so zamenjale ceste, veliko cest, potem nisem več gledal. Vsaj ne vanje.

»Ne samo enega, več … iz Malija, Timbuktuja … in ravno tisti Kalifov najljubši griot je imel sina, ki se je zaljubil v Kandy.«

»In kaj je počela Sita, medtem ko sta onadva ljubimkala?«

»Nič, ne vem, Sita je bila takrat komaj rojena.«

Oprla se je z rokami v stegna, nič več nisem videl spodnjic, ne vem, kako je to naredila, in me počasi premerila.

»Mislim, da poznam nadaljevanje. Kalifa jima ne dovoli, da bi hodila in onadva naredita nekaj takega, da umreta. Oba. Za Amo namreč vem, da je umrl v Parizu, nje tudi nikoli nisi omenjal, torej sta morala umreti.«

Delal sem se, kot da ne čutim ihtavosti v njenem glasu. Morda je bila tudi za odtenek groba. Presedel sem se na stolu, šel s prstom po šipi, vanjo narisal elipsasto figuro, ki bi lahko predstavljala tudi pol srca ali solzo …

»Če nočeš, ne bom nadaljeval.«

»Ne, ne prosim … kaj je bilo potem z vsemi tistimi moškimi, ki so ostali brez?«

»Kandy so poslali v šolo. V katoliško in hkrati še v koransko šolo. V kolonialnih časih ljudje, še posebej iz kraljevih družin, niso pošiljali svojih otrok v šole. Če se je že zgodilo, so bili to otroci griotov, kmetov, obrtnikov, toda najljubši griot, Amin oče, je Kalifi svetoval, da pošlje v šolo tudi svoje otroke, sicer bodo izobraženi samo oni drugi … Kandy in Ama sta se na ta način imela priložnost spoznati že v najrosnejših letih.«

»Je Amin oče igral koro?«

»Ne, ngoni …«

Izbrisal sem solzo in začel na novo. Njene noge so še vedno ležale na sedežu in spraševale.

»Kje se je potem Ama naučil vse v zvezi s kitaro?«

»Ko je uvidel, da njunega razmerja nikoli ne bo,« kratka zatemnitev zaradi predora, šklepetanje prtljage, potem spet bleščava pokrajina, nekaj redkih dreves, nobenih tihih hiš več, »je odpotoval v Mali in začel igrati za malijski nacionalni orkester. Mislim, da je izdal en sam album, pa še to ne doma, v Maliju, temveč v Slonokoščeni obali pri Jat music …«

»… ki je ves posvečen njej?«

»Bolj ali manj.«

Zdaj je začela nastajati mačka z repom segajočim na ono stran šipe. Na nebo sem pozabil, z njim sem se ukvarjal samo še toliko, kolikor mi je prihajal pod prste, sicer pa, naj visi, naj gre po svoje.

»Kandy je, potem ko je odšel v Mali, zbolela …«

»… in umrla?«

»Ne, ne takoj, šele čez nekaj časa. Iz njene smrti je potem sledilo Kalifovo romanje v Meko, na konju …«

Nagnila se je naprej, roke zložila na kolena. Pri njej je to vedno pomenilo zavzetost. Ni me sicer takoj vprašala, nekaj časa je še gledala v tla. Zamazana, maslena tla in sem vedel, kaj hoče vprašati.

»Kandy in Ama sta želela blagoslov za svoje razmerje in na ta način sklicala zbor starešin.«

»In seveda se ni nihče strinjal?«

Zdaj mi torej ni več nasprotovala, zdaj mi bo samo še pomagala izpeljati zgodbo v izliv.

»To že, vendar še nekaj hujšega,« mačka je izgubila brke, truplo in potem še rep, šipa je bila že povsem izbrisana, nikjer nobenega prostora več, »Amin oče se je odločil narediti samomor. To, da je njegov sin spal s plemenitim dekletom, je bilo zanj tolikšno ponižanje, da se je obesil. Mislim, da se je bal soočiti s Kalifom. Morda se niti ne bi mogel opravičiti. Storil je to, kar bi storil vsak griot, branil kraljevo čast. Žrtvoval se je za Kalifa in mu s tem dokazal svojo predanost.«

Roke je imela v pesti kot dve sneženi kepi.

»Se ne bi dalo drugače? Na noben način …«

»Seveda bi se dalo, vendar kar se je zgodilo, se je zgodilo. Ama si niti ni upal na očetov pogreb, ker bi ga tam utegnili obsoditi, ponižati. Slišal sem, da je celo sam poskušal narediti samomor. Očetova smrt je bila zanj velik pretres.«

»In Kalifa, kaj je storil Kalifa?«

»To zgodbo mi je pripovedovala Sita, zato ne vem natančno, mislim, da tudi Sita ne ve natančno.«

»Tisto, kar ti je povedala …«

»… da se je odločil prevzeti nase vso odgovornost, za kar se je zgodilo. Odšel je v Meko, da se oddolži za smrt svojega griota in hčere, še prej pa je poskušal spregovoriti o napačnosti takšnih konceptov. Grioti, negrioti, kralji, nekralji … vse premešati, združiti, spojiti, pretočiti …«

»Res verjameš v to, kar praviš?«

Zdaj ko sem imel tako čist pogled, bi se res lahko predal vremenu zunaj, vendar sem raje pogledal k reži njenih spodnjic, potem v odblesk las, ki je imel na sebi vse tiste oblake in spet drevesa, nič več cest …

»Ne vem še … vsekakor pa je verjel Kalifa.«

»Skorajda bi že končal, če me ne bi poklicala po imenu.«

»Ousmane …«

»Mmm …«

»Misliš, da je Sita res rodila svojo sestro v tisti bombažni deklici in potem še mene? Misliš, da ima ta zgodba res kaj z nama, z nama skupaj, ne z vsakim posebej?«

Skomignil sem, se pomaknil globlje v sedež, noge položil na stol in jo z drugo roko objel. Če se je že usedla k meni, lahko vsaj začutim nekaj tiste njene miline …

»Ne vem, Kalifa me je vedno klical Ama …«

V Parizu sva samo še hodila. Jaz večinoma spredaj, ona zadaj, tako nekako je naneslo. Prtljago in kolo sva pustila v hotelu s pozabljenim imenom. V resnici sva imela samo dva dneva, zato je bilo potrebno pohiteti, če sva hotela obresti vse cerkve, galerije, parke. Jaz sem se preobul v lažje čevlje, nato sva se spustila z dvigalom, v katerem je bilo temno kot v gozdu in mislila, kakšne perverznosti bi se vse dalo početi v njem. Toda potrebno je bilo pohiteti. Medtem si je nadela še malinaste rokavice, ki so se ji podale k šminki na ustnicah. Opazil sem, da se je od prihoda v Pariz postarala, da se je nekam zrušila vase. Vprašal sem jo, če je utrujena in je rekla, da ne, da jo utruja samo ta veter in trume ljudi, na katere bova naletela.

»Turisti?«

»Ne, ne turisti, množice …«

Vedel sem, da mi hoče nekaj povedati, vendar sem bil z mislimi še vedno pri dvigalu. Hotel sva izbrala ravno zaradi njega. Tekel je po sredi stavbe in kot bi bil izvezen iz železa. Vrata, tla, še zvonec je bil iz železa. Kot da bi me na nekoga spominjalo. Morda na Milana, ne vem.

»Šla bi na Montmartre, če nimaš nič proti?«

V cerkev torej. Sedeti po teh mrtvih prostorih, s poslikanimi okni, z izklesanimi kipi ljudi v modrih in rdečih oblačilih ali pa celo brez, je bila njena, lahko bi rekel, skorajda obsesija. Ne vem natančno, kaj je počela znotraj, ker ji nisem nikoli sledil, čeprav si predstavljam, da je večino časa posedala. Iskala tišino. Medtem sem si zunaj ogledoval golobe, turiste, ki so hranili golobe in če je iskala predolgo, nisem več ločil enih od drugih. Kdo zoblje in kdo stresa drobtine, kdo gruli in kdo govori. O cerkvi Saint-Pierre sem sicer vedel, da je bila od 12. stoletja v lasti benediktincev, da so jo v času francoske revolucije porušili in da je samo nekaj malega ostalo od prvotnega romanskega templja. Dovolj torej. Ko so bili golobi nahranjeni, sem se usedel na travo in poskušal nič misliti, samo strmeti predse.

Morda je prišla prepotiho za moj hrbet, mi položila roko na ramo, tako tiho, da sem se zdrznil.

»O čem premišljuješ?«

Lahko bi ji rekel, da o njej, o tej njeni potrebi vedno slediti tišini, sredi belega dne, ko sije sonce, zahajati v cerkve …

»O ničemer.«

»Vidim, ja.«

Usedla se je zraven, na mrzla tla. Če bi bila vlažna, se verjetno ne bi usedla, vendar niso bila vlažna. Sploh pa je bil Pariz že lep čas v soncu.

»Mogoče samo o tem, zakaj se je Indija uspela osvoboditi že 47. in mi šele 60.«

»Misliš, zaradi tega pogleda?«

Nobene določene točke nisem iskal, ker je bilo mesto pod nama ena sama koncentrična točka. Malenkost razmazana, vendar točka.

»Ja, vendar se takole iz zraka v resnici ne vidi vseh tistih nedokumentiranih ljudi, ki so se znašli tu …«

»Meni pa se vseeno zdi, da vidim center in otočke naokoli …«

Potem se je udarila po čelu, vendar so rokavice ublažile pok. Morala si jih je ponovno nadeti, ko je prišla iz cerkve.

»Pozabila sva na Saida, na sliko …«

»Zakaj si se zdaj spomnila nanj?«

Sledil je dirigentski zamah v prazno.

»Zaradi vseh teh romanskih stavb spodaj …«

»Je bilo mišljeno, da jo vzameva s seboj?«

»Lahko bi vsaj pomislila …«

»Toda v Afriki nimava hladilnika, na katerega bi ga lahko nalepila, še hiše ne.«

Pogledala me je s celim obrazom. Ni se mi zdel več tako postaran. Lahko bi uporabil tudi katerikoli drug izraz. Recimo, da ni bil več svež, da ni več visel na drevesu, temveč da je že padel na tla in se ob dotiku zemlje malenkost poškodoval. Videlo se je, temu sadnemu obrazu, da da veliko na tišino in skorajda nič na golobe. Ko nama je eden priletel pred noge, ga je spodila, šššš …

»Za začetek si lahko kupiva kruh in mleko zate in pomaranče zame, potem mogoče še hišo in hladilnik.«

Zjutraj nama je v sobo vdrla sobarica. Majhna, okrogla Portugalka in naju še speča začela božati. Usedla se je na rob, da se je čoln skoraj prevrnil v vodo. »Bolje je, da vstaneta zgodaj kot prepozno. Tebi,« je rekla in pokazala nanjo, »priporočam sok stisnjene pomaranče za zajtrk in tebi mleko in kruh, moški namreč potrebujejo več, da se spravijo iz postelje … potem vama bom lepo posesala, postlala …« in tako v neskončnost.

»Ne pozabi na konja, najprej si bova kupila konja?«

Pobožala me je po kolenu.

»Pridi, greva v trgovino, po tvojega konja …«

Po obrazu je imela samo še nekaj tišine, sicer pa ni več izgledala žalostno. Preveč vetra ji je strgalo pecelj in je odpadla z drevesa. Samo to, nič drugega. Skotalila se je po tleh in zdaj sem jo moral pobrati ter odnesti nekam drugam. Sklonil sem se torej, si jo naložil, da so robovi plašča padli proti imperialnemu centru. Če ne bi imela škornjev, bi ji zabingljali še čevlji …

»Nor si,« je rekla z ustnicami nabreklimi od malina šminke.

»Ššš, če boš preveč govorila, boš zbudila golobe, ki spijo … ali ne vidiš, kako mižijo in to hišo …«

»Baziliko.«

»Prav, baziliko, tudi ona že od ne vem, kdaj spi …«

»In ljudje,« je rekla, »bova tudi njih zbudila?«

»Ne, oni ne mižijo. Hodijo, tako kot midva. Malo sem, malo tja, sami in v trumi, nikoli sami s seboj, vedno le sami v trumi.«

»Mi lahko zdaj poveš, od kod ti to?«

Sonce mi je zasvetilo zadaj v tilnik. Obrnil sem naju tja.

»Niti ne, toda če uganeš, iz katerega prizora je pobrano, te bom nesel še malenkost dlje, sicer pa se boste morali, draga moja Marguerite Duras, sami sprehoditi čez Pariz.«

Portugalka nama je seveda odnesla tudi nekaj denarja, vendar ni, da bi govoril o tem. Očitno je mislila, da ga imava preveč in si ga je nekaj izposodila. Pariz je pač takšno mesto, bi verjetno odgovorila v zagovor, treba je preživeti. Kakorkoli, na noben način nisva imela preveč, zato je bilo potrebno gledati, kaj polagava v voziček. Konja vsekakor ne, konj bo moral še nekaj časa počakati. Za zdaj je bilo mišljeno samo, da se usedeva na letalo in v zmernem tempu odjezdiva v Afriko.

Gledal sem ji pod prste, ko je prebirala pomaranče, manjše, rdeče in tiste večje, s tršo lupino. Pri tem si je mrmrala pesem, ki se je začenjala z besedo na veter. Prepoznal sem melodijo. Ko se je na primer sklanjala še k suhemu sadju, sem razločno slišal smer vetra. Šlo je pravzaprav za nekakšno ujetost vanj.

»Veš, kaj bom zares pogrešala v Ouagi?«

Nisem vedel, kako naj bi vedel. Obrnil sem se k jogurtom, sirom, svežim kremam. Nameraval sem si vzeti toliko, kolikor bi lahko pojedel, nič več.

»Kam si zdaj šel …«

»Nikamor, govorila si o pogrešanju …«

V roke je vzela melono, si jo podržala pred obrazom, razširila nosnice in jo položila nazaj.

»Ne, vsega ne morem …«

S kupom jogurtovih lončkov v naročju sem šel k vozičku, jih previdno zložil vanj in nato še k njeni meloni.

»Vzemi, če hočeš, melono se vedno lahko poje …«

Za trenutek je oklevala, potem skomignila z rameni.

»Prav, ampak če vzameva melono, morava še banane.«

Z bananami se vsekakor nisem strinjal, potem so mi bili kot priloga ljubši dateljni s sladkornim prelivom. Recimo, da sem v gluhih nočeh prebiral tudi kuharske recepte. Vzel sem še nekaj limon, se namenil k sladkorju, potem k vodi, si nabral tri okuse, mehurčke, z jagodo, z meto ter vse previdno zložil v voziček. Zadnjo steklenico mi je vzela iz rok in naredila prostor tam. Očitno je začenjala razumeti.

»Bi morda še ribe?«

»Misliš, ker se lepo podajo k vodi ali k meloni?«

»Oboje …«

Ostareli varnostnik naju je opazoval. Prišel je iz niča, njegov obraz kot posipan s pepelom in prekrižane roke na trebuhu. Stal je v malenkost odmaknjenem kotu, kjer je imel pregled nad celotnim dogajanjem.

»Dvomim, da se sploh še sprašuje, kaj počnemo z vso to hrano,« mi je šepnila, z roko pokrivajoč si ustnice.

Moral sem ga zaobiti. Odzdravil je z rahlim naklonom glave.

»Jemo, kaj pa drugega, za zabavo.«

Hihitajoč je ponovila za menoj: »Seveda, za zabavo.« Zdaj si ni več mrmrala o vetru. Plašč je imela odpet in rokavice v vozičku. Presadil sem melono na drug konec, da se morda ne bi zapackale.

»Pusti, saj ne bo nič,« je rekla. »Mislila sem, da bi si za večerjo naredila škampe?«

Prikimal sem in iz zamrzovalne skrinje vzel še hobotnico, paket paniranih osličev in iz hladilnika pomfrit. Napol priprta vrata je še enkrat potegnila k sebi in se z obema rokama lotila graha.

»Čisto sem pozabila na zelenjavo. Graha ni nikoli preveč in cvetača, cvetača bo za enolončnico.«

»Se ti morda sanja, kje bova vse to odtajala in skuhala?

Očitno je res uživala v teh nakupih. Prijela me je za dlan, ter si jo ponesla pod plašč, nekam v višino popka.

»Vidiš, tule …«

Ker mi ni potrebno opisati ravno vsega, recimo, da sem na tej točki zgolj zajel sapo in se ozrl za varnostnikom. Meril naju je s posmehom, češ, takšnile tiči … vsekakor nisva bila ne prva ne zadnja te vrste. Ko se je pomaknil k hladilni skrinji, morda da bi pridobil boljši opazovalni kot, sem za hip pomislil na njegovo družino v Senegalu ali že kje. Njegovi otroci na noben način še niso mogli okusiti zamrznjenih hobotnic, ob katerih preždi večino svojih dni. Menda je osebni stražar njihove svežosti.

»Greva k delikatesam?«

Kot bi me zbudila iz sanj.

»Vsekakor.«

Ne jaz ne ona se običajno nisva dotikala delikates, toda če je že bila priložnost … Roke prodajalk so z natančno preciznostjo rezale kose salame in jih že skorajda s teatralično gesto polagale na bel, šumeč papir. Kot da bi govorili o umetniškem delu. Vsako jutro se takole prebudijo, oplaknejo obraz, navijejo lase, nadenejo bluze, da bi v razkošnem marketu rezale salamo. Mimogrede, lase so imele spete z mrežico.

Vzela sva torej podolgovato suho salamo, salamo s črnim poprom in nekaj rdečkastih klobasic.

»Manjkajo nama še olive, sezam, jušne kocke,« je naštevala na prste, »bela polenta, sojina omaka, por, korenje, sva korenje vzela?«

»Misliš za kuhanje?«

»Tudi … in za moje oči.«

Senegalec je nenadoma izginil iz obzorja. Pogledal sem med policami. Plave uniforme ni bilo nikjer več. Morda je odšel po pomoč. Narahlo sem jo potrepljal po ramenu.

»Mislim, da je čas, da vzameš rokavice in greva.«

Ozrla se je nekoliko teatralno, še povsem potopljena v vlogo potrošnice.

»Vsepovsod sem pogledala, vendar mislim, da nimajo tvojega konja. Lahko pa povprašava varnostnika, kje bi se dalo dobiti konja, čisto belega …«

Vzel sem rokavice in si jih vtaknil v žep jakne. Obrnil sem se proti izhodu. Zdelo se je, da je najina meja sicer že prekoračena, da pa se v zadnjem hipu vendarle še lahko izmuzneva iz te potrošniške gonje. Nekaj časa je še potiskala voziček pred seboj, ga nato pustila, da se je obrnil na lastni osi in skorajda stekla proti izhodu. Prerinila sva se mimo čakalne vrste, pri blagajni dvignila roke, Senegalec nama je sledil tik za petami ali pa se je tako samo zdelo. Če bi naju ustavil, bi mu zagotovo zabrusila, da so v tej trgovini preslabo založeni, ker nimajo konja, da greva drugam, po tega belega konja …

Na prostem sem ji vrnil rokavice in ji pomagal zapeti gumbe plašča. Od daleč se je zaslišalo pozvanjanje, ura je menda odbila poldne.

»Nekaj si mi hotela reči, na začetku?«

»Kaj?«

»Nekaj o pogrešanju?«

»Ah to, nič …«

Hodila sva v tišini, ona malenkost v zaostanku, potem sem skušal ujeti njeno počasnost.

»Si lačna?«

Prikimala je.

»Ampak zdaj ne moreva več tja, v tisti supermarket. Greva nekam drugam, nekam, kjer …«

Obstala je roke, roke so ji gledale iz žepov plašča kot razpeta ptičja krila. Morda je čakala na ugoden veter, morda je samo iskala pravo smer, da izreče …

»Greva k Senegalcu na kosilo?«

Šla sva v eno tistih četrti z nemogočim imenom. Foyer des Immigrés. Prostor je kot vojašnica, zgrajen v nekaj nadstropjih, brez sence razkošja. Na odprtem dvorišču pečejo koruzo, v spodnjem nadstropju nekdo kuram reže glave. Imela sva sicer srečo. Ko sva prispela tja, so bile že lepo zložene po mizi. Kakšnih petdeset kur brez glav in nobenih ventilatorjev. Glede na to, da se je tu živelo kot v Bamaku ali Dakarju, bi si jih lahko namestili. Ob kurah so ji zatrzala ramena, to sem videl, potem je moškega s kasetami na stopnišču narahlo pozdravila.

»Ani Tilé, dober dan.«

»Anbah, amen.«

V prednji vrsti je imel na odeji zložene najnovejše hite, večinoma malijskih pevk. Ma Kouyaté, ki prepeva o malijskem kraljestvu. Doussou Bakayoko, hči Nahawe Doumbije, Djeneba Seck, Babani Koné, Nanou Coul itd. Pri njem se je dalo dobiti tudi nekaj riža, bananine čigumije, vodo v vrečki in sandale. Temnorjave sandale za na prst, v začetku februarja, sredi Pariza. Pričakoval sem sicer, da bo prostor valovil od hrupa, da se bodo glasovi pripenjali drug na drugega, vendar je vladala zmerna tišina. V tretjem nadstropju so imeli prižgan televizor, s šumenjem in vsem kar sodi k predpotopnemu televizorju, toda to je bilo tudi vse. Moški so sedeli na tleh, po preprogah, z molilniki prepletenimi med prsti. Tisti, ki so stali v vrsti za hrano, so to počeli potiho. V vsakem nadstropju vojašnice sta namreč vladali dve ženski. V rokah sta držali gromozanski zajemalki in z njima segali nekam v votline loncev, razpostavljenih po zažganih štedilnikih. Naročila sva rižoto in pečeno ribo. Čutil sem, da mi gledajo preko ramena in da, med drugim tudi zaradi osuplosti nad njo, večinoma molčijo. Vsem nam je bilo jasno, da ne gre za Parižanko. Parižanke se namreč ne podajajo v takšna brezna. Namignil sem ji, da bi tu svoje čase utegnil bivati tudi Ama.

»O katerem si mi govoril na vlaku?«

Ama s kitaro, ja. Ama, od katerega se je svoje čase učil sam Ali Farka Touré. Če se mu je že uspelo privleči do Pariza, potem je moral tu prespati vsaj nekaj dni.

»Nazaj grede ti bom pokazal.«

Vzela je veliko skledo, se zahvalila in odnesla proti mizam. Moški pred nama so se zbirali za skupno molitev, nekaj jih je sklanjalo glave k skledam za mizo in potihoma pogledovalo na tisti rob, kjer sva sedela. Prisedel sem in nato še enkrat vstal, ker sva si pozabila umiti roke. Sledila mi je nazaj v kuhinjo, mislim, da bolj zato, ker ni želela ostati sama.

Potem sva končno lahko začela jesti. Prikimala je, da je dobro. Pritrdil sem ji. Čreda moških je zdaj gledala v njene roke. Kako zajema in kako nese k ustom.

»Samo malenkost popra bi,« je rekla, »ga lahko dam na svojo stran?«

Stegnil sem se do rdeče, zamaščene stekleničke na drugem koncu mize, toda še preden mi je uspelo karkoli doseči, je njena vsebina že kapljala na najino rižoto. Torej se nisem motil. Vsak najin gib, tudi moj, je bil prestrežen, postavljen pod drobnogled. Navsezadnje njihove misli niso mogle biti daleč od Libanončevih − le kje si je našel to riževo kožo? Odmahnil sem z roko, kot da odganjam muhe in se vrnil k svoji polovici sklede.

»Ousmane, veš česa vseeno ne maram?«

»Nisem se obrnil k njej, zdaj niti ni bilo mišljeno, da o čemerkoli razpravljava.«

»Tega, da vse zmečete pod mizo. Kot da se ne bi dalo odložiti na krožnik.«

Torej bom v najbolj neugodnem trenutku dobil pridigo, kako prežvekovati in kam vreči ribjo kost.

»Ne vem, ali stojim na kurji nogi ali na tleh …«

Še enkrat sem vstal, z rokami, od katerih mi je kapljal riž, in ženski v kotu namignil, da potrebujeva dodaten krožnik. Moški v gruči so začeli z molitvijo. Očitno je bilo, da bom moral izpustiti selifana, molitev ob enih, oziroma ob dveh, vendar je bilo zdaj pomembnejše urediti nekaj drugega. Usedel sem se nazaj za mizo, odprl ribo po sredini, mehko meso je padlo na stran, in vzel iz nje kost. Počasi, pomenljivo sem jo nesel na krožnik pred seboj.

»Zadovoljna?«

Ni me pogledala, njene roke so še naprej plavale po posodi. Potem jih je odložila, kot da odlaga pribor, in se usedla nazaj.

»Dovolj imam.«

V resnici še niti nisva začela.

»In riba?«

Položil sem kos na njeno stran, vendar kot da meso ni samo belo, temveč tudi prosojno.

»Misliš, da so videli ta krožnik?«

Z brado je pokazala proti beli kosti, ki se je zdaj zdela kot odložena kitara.

»Ne samo krožnika …«

Končno je vzela ribo in jo s pogledom, usmerjenim v televizijsko šumenje, nesla k ustom. Mestoma se je iz sivine zasvetil obraz, toliko da se je dalo ugibati, za kaj pri vsej stvari sploh gre. Sledilo je vstajanje, umivanje rok, posedanje nazaj na klop in tiho opazovanje moških na preprogah. Samo še malo je manjkalo in bi končali. Odločil sem se, da raje pustim riž in pospravim ribo. Ni izgledalo, kot da me nestrpno čaka, da končam, toda ko sem vstal, se je tudi sama dvignila kot iz topa. Z rahlim priklonom glave, to sem videl, je zapustila prostor in skorajda stekla po stopnicah. Ustavil bi se pri Azijki, ki je pod oknom prodajala obeske za ključe in ure, vendar se je očitno preveč mudilo. Lovil sem jo za rokav plašča in naletel na odpete gumbe.

»In Ama, nočeš vedeti, kako je bilo?«

Odkimala je, skorajda s celim telesom.

»Ne, čisto jasno mi je, zakaj se mu je to zgodilo.«

»Pretiravaš, saj ni mogel umreti od kurjih glav ali od ribjih koščic pod mizo.«

Če bi ji lahko pogledal v obraz, če ga ne bi zakrivali lasje, bi tam zagotovo videl solze.

»Ne, ne, ne gre za to …«

»Kaj pa … da živijo tu kot sredi Afrike? Vendar to še nič ne pomeni, gre pač za strateško držo …«

»Ne, nekaj drugega je, ta smrad ali ne vidiš tega smradu,« s šepetajočim glasom, »… ima na sebi nekaj neskončno žalostnega …«

Potihoma, skorajda že nevidno, je k nama pristopil mlajši moški. Čez ramena je imel ogrnjen jopič in na nogah teniske. Pred seboj je molel njene rokavice.

»Madame L’Assiette …«

Njegove oči so bile na široko odprte, preširoke hlačnice so narahlo trzale. Očitno so se morali posvetovati, kdo ji bo odnesel rokavice. Začel sem se smejati, nisem mogel drugače. Še prej sem jo ujel za konice prstov.

»Vidiš zdaj s tem krožnikom, o tem ti govorim, o tej že skorajda strateški sopovezanosti, ki ji čisto nič ne uide …«

Zadnji dan nama je ostala samo še Nicole. Nicole Ferron na ulici Charenton. Skorajda svečano sva pozvonila na vrata, še enkrat in še enkrat, vendar ni bilo nikogar. Na hodniku sva spregledala sporočilce, napisano s tresočo roko.

Če me ni, prosim počakajta. Odšla sem v trgovino čez cesto, na levo in še enkrat na desno. Nasproti avtopralnice, vrnem se takoj. Poljub.

Malenkost sva namreč zamujala. Petnajst, morda dvajset minut. Usedla sva se torej na stopnice pred stanovanjskim objektom in si poskušala izmisliti tehtno opravičilo. Dokler ni prišla, s papirnato vrečko v roki. Na poti si je narisala nasmešek in sence streh so ji hodile v frizuro. Ko naju je končno dosegla, je stegnila še vrat, najprej poljubila njo in nato še mene. Vzel sem ji vrečko iz rok, vljudnostno, ne zato ker bi se mi podala k beli jakni. S tem, kaj obleči za k Nicole, sem imel še kar problem. Za to svetlolaso Pendo Yoro, po Nicolinem mnenju namreč ni bil nihče dovolj dober. Končno sem se odločil za svetle leviske in belo usnjeno jakno. Parfum naj bi opravil vse ostalo.

»Kako čudovito, kako čudovito,« je neprestano ponavljala, ne da bi zares vedel, kaj hoče reči s tem.

Na vsak način je bilo čudovito, prečudovito čisto njeno stanovanje. »Nicole je včasih proti koncu popoldneva na vsem lepem prijelo, da je dala celo hišo pomiti,« sem zaslišal glas nekje iz ozadja, iz nekega drugega časa. V dnevni sobi je dišalo po kuhinji in v kuhinji po sobi. Prostor je bil namreč odprt. Na njegovi sredini je ležala žveplena ženska. Razkošno gola, s hrbtom in zadnjico obrnjena proti gledalcu, samo njene maslene roke so podpirale kodre. Vrečko iz trgovine sem samodejno položil na mizo. Nicole se je hitela opravičevati, največ zaradi pepelnikov. Masivnih, steklenih pepelnikov, kakršne sem si vedno predstavljal na njeni mizi. Ko se je pomaknila k oknu, pod oknom je namreč imela smeti, živila in papir ločeno, sem pogledal skozenj. Beli, umetelni stoli so bili še tam. Po sredi vrta je tekla vrv za perilo, toda to je bil manj urejen, manj viden del. Na drugi strani se je namreč raztezal še en vrt. Nicole naju je posedla v njegovo bližino in odprla steklena vrata, da je v dnevno sobo padlo vatasto bitje. Oziris, menda. Najprej je vse zmerno oblajala in se nato ulegla v naslanjač, po vsej verjetnosti mišljen samo zanjo.

Sede sem si slekel jakno, ona je ostala v plašču. Nicole je hodila od mize k vrečki in potem spet nazaj. Iz nje je prišlo pecivo, nekakšne sladkorne marelice, vino, sok in nazadnje pasji briketi. Prosil sem samo za kozarec vode, onidve sta si odprli steklenico. Malenkost sem se zbal, na noben način pri Nicole nisem želel ostati predolgo, še posebno ne po tem, ko je večkrat omenila, da imam srečo. Veliko srečo, da sem končno našel svojo Pendo Yoro, da morda nisem prej umrl v kakšni hiralnici, s kitaro pod majico.

»Sicer pa ne igram in ne plešem,« sem moral pripomniti na to. »Tudi pojem zelo poredkoma, samo če nanese, največkrat v kopalnici, pod tušem.«

Nicole je prijazno kimala, kot da je vse v najlepšem redu, kot da ji ne govorim nekakšnih neslanosti, Penda Yoro v plašču je nehala božati psičko, ker se ji je zdelo, da mora preusmeriti tok pogovora.

»Vidim, da imaš nov odtenek?«

S starostnimi pikami posipano roko je zaneslo na tilnik, v sam zaključek temno vijolične frizure.

»Misliš, da se mi poda?«

Morda sem bil malo prej malenkost pregrob, čutil sem se dolžnega in vskočil.

»Vsekakor. Ne vem, kakšno barvo ste nosili prej, vendar se vam ta zares poda. Ustvarja kontrast s kožo.«

Izpila je ne samo požirek, temveč kozarec v celoti, nato vstala in zaprla vrata na vrt. Veter je še zadnjič potegnil.

»Tudi zelo lepo stanovanje imate.«

Nekaj časa je še stala pri oknu, kot da ni več z nama, kot da je za trenutek odplavala drugam in se nato spet vrnila.

»Lepo stanovanje, ja, vendar živim zelo osamljeno.«

Stavek je bil izrečen jasno, s čistim glasom, ki ni imel skoraj nič skupnega s tistim kadilskim baritonom.

»Sebastiane?« je prišlo iz strani plašča. Nicoline oči so se v hipu orosile.

»Sebastiane je izgubljen. Prek mojega bivšega moža mi je sporočil, da je med nama konec. Na Sebastiana bom preprosto nehala misliti …«

Z rameni se je obrnila proti meni in se opravičila, češ saj me ne želi obremenjevati. Odkimal sem, da res ni potrebno molčati o takšnih stvareh.

»Nasprotno, če lahko karkoli pomagam …«

»Tu ni kaj, s sinovi mi očitno ni usojeno.«

Natočila si je drugi kozarec vina in dvignila krožnik sladkorja proti meni. Vzel sem, ker sem mislil, da se bom z njim lahko prikupil psički. Ne vem, zakaj sicer, saj bi mi že iz konteksta te osamljene hiše lahko postalo jasno, da Oziris ni navaden pes in da torej natančno izmerjenih in odbranih obrokov ne sprejema iz katerekoli roke.

»Tudi za Guillauma … ne veš, kje je,« je rekla tista, ki si je zdaj prekrižala noge.

»Guillaume je zgodba zase. Nazadnje se je oglasil nekje iz Malija ali Slonokoščene obale. Pravzaprav sem vama želela dati nekaj zanj. Počakajta, samo trenutek …«

Odšla je nekam v ozadje. Psička je skočila s stola in stekla za njo. Če bi se naredila še tema, bi mislil, da gre za prekinitev predstave. Toda iz offa je še vedno prihajala glasba. Tisti lahek džez. Nekaj časa je sicer trajalo, to s kopalnico, kjer je očitno shranjevala svoje dragotine, potem sem se preusmeril na vrt. Tu nekje so se morale sončiti v poletnih mesecih, v pikastih kopalkah. Kot da bi brala moje misli, se mi je Penda Yoro v plašču nasmehnila, vstala in odšla za Nicole.

»Potrebuješ pomoč?«

»Poglej ta nakit ali ni krasen?«

Nicole se je pojavila izza vrat, ovešena z verižicami, prstani, zapestnicami, broškami vseh oblik in barv, med njimi tudi nekaj takih, ki so izgledale zlate.

»Kot veš, sem ga vedno želela podariti njunima zaročenkama. In ker zdaj,« za malenkost, komaj opazno, se je nagnila proti ogledalu na svoji levi, »… kot kaže iz tega ne bo nič, bi vaju prosila, če mi naredita uslugo in odneseta vse to …«

Prednji del plašča se je ozrl nazaj, kjer sem sedel, češ tu nekaj ni v redu.

»Nicole …«

»Kot spomin name. Tebe ne bo mogel zavrniti. Vsaj Guillaume …«

»Nicole … je vse v redu?«

Psička je stala za njima, potem se je mirno, kot da ni nič, ulegla na tla. V ogledalu sem vse tri videl podvojeno. Še del vrta se je preslikal vanj.

»Nicole, me slišiš?«

Spet nikakršnega odziva, spet samo obstanek na mestu in živčno drsanje z roko po stegnih. Tistega, kar je kasneje izrekla, se verjetno danes ne spomni.

»Včasih ne vem, ali si želim živeti ali umreti.«

Morda pa se vendarle nahajamo v gledališču, stoli za gledalce, kulisa z žvepleno žensko, oder, osebe na odru. Primerjava bi utegnila izzveneti precej hladnokrvno, če ne bi sledil hipen zasuk in skorajda že poplesavanje z vsem tistim žvenketom.

»Nič, nič, pred kratkim sem nehala kaditi in včasih ne vem več, kaj bi sama s seboj.«

Torej sva tiste ogorke v pepelnikih pustila midva, samo da sva zdaj že pozabila … Nagnil sem kozarec vode, vzel jakno, vstal in rekel žvepleni ženski, ki se je končno obrnila z obrazom v prostor, v maslenih rokah sicer še vedno nekaj kodrov in nakita, da morava nekako oditi. Če hočeva najti Guillauma in mu predati vse to, morava na vsak način ujeti večerni let …

DESETO POGLAVJE

»C’est une autre version de Penda Yoro«

Gibi ljubezni so zamrli in zdaj spita,

a njune najskrivnejše misli se srečajo,

kot kadar se dve barvi srečata in prelijeta druga v drugo

na mokrem papirju šolarjeve slike.

(Tomas Tranströmer, Par)

.

S seboj sva vzela vse, kar nama je bilo dano. Vse od Nicole in vse še od prej. Bal sem se sicer, da bova pretežka. Nekaj dodatne prtljage sva si zadala tudi sama. Še mleko in nova oblačila zame ter knjige, kataloge, revije, zanjo. Na kolo niti nisem več pomislil, ker mi je bilo jasno, da nama ga ne bodo pustili vzeti s seboj, vsaj ne tako iznenada. Če bi ga prej prijavila, potem mogoče že, vendar nisem rekel ničesar, skorajda ničesar. Oblekel sem si dvoje leviske, troje puloverjev in celo dve jakni. Drezala je vame, da sem več kot smešen in predvsem zelo afriški. Za malenkost se je odmaknila, mislim, da predvsem, ker ji je bilo nerodno. Hoditi naokoli po letališču s takšnim boksarjem.

»To je za Nicole, da sva lahko vzela vse tiste verižice, zapestnice, prstane …«

»Lahko rečeš tudi samo nakit.«

Potem sem sploh obmoknil. Sesedel sem se kot snežena kepa v vrsto stolov in čakal. Na letališče sva prispela kakšno uro prej. Tako ali tako je bilo potrebno iz hotela vsaj pred eno. Čez Portugalko se nisva pritožila, kaj naj bi. Dialog z upravnikom sem si že vnaprej predstavljal. Na vsak način bi zanjo tlačil roko v ogenj. »Tu smo vsi drugorazredni, veste, in moramo držati skupaj.« Morda je imel celo prav, morda sva denar samo izgubila. Sploh pa sem nanj pozabil že tisti trenutek, ko je izginil.

Prisedla je, vendar je med nama ostal prazen stol. Kot da se ne bi poznala, kot da prihajava z drugih planetov. Ostala je tiho in jaz sem ostal tiho, čisto tako kot na busu. Vsak se je trudil gledati v svojo smer. Tu sicer ni bilo premikanja, razen ljudi, katerih gibi so povzročali glasno bučanje. Gledal sem njihove gromozanske kovčke, skorajda take kot najina, toda v najinih so bila večinoma darila. Njeno kolo se je zdelo edino odvečno. Mislim, da se je odmaknila predvsem zaradi tega in ne toliko zaradi dvojnih plasti oblek. Vedela je, menda po drobni piki, ki se mi je naredila na beločnici, da begam okoli tega njenega kolesa.

»Vsaj poskusiva lahko,« je rekla iznenada iz one strani, držeč roko na njegovem sedežu.

Ostal sem v tišini. Imelo me je, da bi se presedel v nasprotno vrsto sedežev, vendar sem zrušeno obtičal na mestu. Onstran bi imel lepši razgled na njeno polt, gledal bi tiste žile od vratu proti notranjosti telesa. Kovčkov in ljudi naokoli sem se namreč naveličal. Večinoma so si bili med seboj vsi podobni, na njej pa je bila tista papirnata koža. Skorajda je zašumela, če si se je dotaknil, toda zdaj ni hotela imeti opravka z menoj. Kadar se je smejala, kadar ni bila takole našobljena, se ji je znotraj počasi odprla luč, popivnala bombažast papir in z vsem sojem prišla na dan. Žila je bila tam, mislim, da predvsem za razbijanje monotonosti ali pa morda tudi kot znamenje njene abikujske narave.

Popravila si je lase na način, kot ji je to počela babica, odgrinjanje zaves torej, spotoma odkrižala noge, vstala in me prebudila iz dremeža snežene kepe.

»Pridi, greva preden se naredi vrsta.«

Torej to s preobleko niti ni bilo tako hudo, videl sem, da se ji znotraj celo prižiga tista luč in proseva … Vstal sem in ji sledil s kovčkom, za malenkost preveč okorno, za malenkost preveč sem ter tja, vendar me od zadaj ni mogla videti. Ustavila se je pri pultu, mi podala prtljago, da jo zložim na tekoči trak, kolo je ostalo pri stolih. Pogledoval sem tja in v žensko pred nama …

»Potne liste prosim …«

Moral sem narediti preplašen izraz, ne vem, kako je bilo s tisto piko v očesu, ali je mirovala ali krožila, toda v trenutku sem vedel, da nisva izgubila samo denarja, temveč tudi potni list. Z roko sem šel počasi za jakno, menda da bi dlje trajalo, nekaj časa otipaval dno žepa in končno iz njega privlekel potni list v ednini.

»Moj je tu, za tvojega ne vem …«

»Ne me zdaj …«

»Saj te ne …« z roko sem šel še enkrat tja, zgolj v dokaz … »pri meni ga ni in se niti ne spomnim, da bi mi ga kdaj dala.«

Luč pod njeno kožo, ki se je že začela odpirati, je v hipu zamrla. Na površju je ostal samo papir in skozenj je drla tista velika reka žile, ki je grozila, da bo raztrgala rahlo vezenino.

»Potem mora biti nekje med prtljago.«

Izgledala bi mirno, če je žila ne bi izdajala …

»Prosim, umaknite se drugim potnikom,« je od nekod priplaval steklen glas.

Kovčka sem potegnil za seboj kot v sanjah, ju ob vrsti stolov položil na tla in odprl. Počepnila je ob njunem breznu in z drhtečimi rokami začela počasi zlagati puloverje, mleko, med, čevlje, toaletno torbico … na stran. Vse skorajda svečano, v tišini, kot da opravlja nekakšno kazen. Nekajkrat me je oplazila s preplašenimi očmi, ki so se hotele skriti za prvo drevo in se tam v miru izjokati. Toda Charles de Gaulle seveda ne premore dreves, samo te stole v ogromnem bolj ali manj zasteklenem prostoru, nekaj uniformiranih paznikov s psi in vso to prtljago in vse te ljudi. Letala so čakala onstran: »…toda brez potnega lista ne morete nič,« je izrekel moški glas, ki se je postavil nad naju. Čepel sem ob njej in ji jemal stvari iz rok. Bil sem enako preplašen, brez besed, s tresočimi rokami, ki so jo tolikokrat hotele pobožati in se ravno tolikokrat umaknile. Njen obraz je bil čisto na dosegu, izmučen, ranljiv kot list v vetru in če bi zastekljen prostor premogel veter, bi ga zagotovo odpihnil. Še tisto nekaj vataste teksture, ki bi jo zdaj utegnila obdržati pri tleh, ji je pošlo. Občutek je bil, kot da plava nekam daleč stran, da postaja vse manjša, vse bolj zgrbljena vase in jaz ne vem, kako naj jo obdržim v dlani.

Pri drugem pregledu kovčka, ko so že vse stvari ležale naokoli, ko se je v bližini že nabralo nekaj pogledov ljudi, med njimi tudi tistih s psi, se je prevrnila nazaj in obraz čisto skrila med zavese. Nekaj časa sem samo strmel v to zgrbljeno silhueto pred seboj, ki se je zdela tako pomanjšana, tako izvotljena, v resnici samo nekaj potez s tušem, samo po robovih, od znotraj pa papir, vata ali še kaj lažjega. Spet bi se je dotaknil, vendar je bilo očitno, da se moja roka boji soočenja s praznim prostorom, zato sem samo šepetaje izrekel …

»Saj ni nič …«

Ni, ni, ni, so odvrnili bolj njeni lasje kot kaj drugega.

»Bova pač letela kakšen drug dan, saj ni nujno, da greva ravno danes …«

Vse bi dal, da bi izrekla kaj tretjega, samo teh besed ne, ki so me presekale na dvoje …

»Ne, ti pojdi, jaz se bom vrnila domov …«

Moral sem se usesti, da premislim. Da iz zraka pogledam na naokoli razloženo prtljago, na njene tresoče se roke, na samega sebe. Pod vso tisto obleko me je peklilo, vlival se mi je pot, vendar se roke niso hotele premakniti, kaj šele, da bi odstranile navlako, ki se me je držala. Njen glas je še od prej ponavljal: »Pojdi, pojdi,« vendar samo toliko časa, dokler ni vstala in začela zlagati stvari nazaj v kovček. Nekaj jih je še vedno pustila zunaj, večinoma mleko, čevlje, kavo, med, konzerve rib … In ko je raztegnila še ogromno plastično vrečko, na kateri je bil narisan Eifflov stolp, se mi je skorajda stemnilo.

»Pakiraš …?«

»Tvoje stvari, ja, sicer boš zamudil let.«

Le kaj se je zgodilo z deklico z busa, ki se je narahlo zasukala na svojem sedežu in me prosila, da ostanem. Nehote sem pogledal v njeno zadrgo, v njeno kožo ter predvsem v obraz. Še vedno ga je skrivala za lasmi, da nisem natančno vedel ali joče ali kaj.

»Rad bi ostal …«

Besede sem izrekel iz dna trebuha, da je skorajda zagrmelo. Nemogoče je bilo, da me ni slišala, vendar sem še enkrat ponovil.

»Rad bi ostal …«

Morda celo bolj sebi kot njej.

»Ne, moraš iti,« se je prvič po dolgem času ozrla vame, »moraš …«

»Skupaj sva prišla in skupaj bova odšla. Čisto vseeno je ali v Afriko ali nazaj v Ljubljano, na noben način pa …«

Od gromenja mi je glas pošel, obrisal sem si ustnice in pogoltnil tisto nekaj sline.

»Za svojo napako nočem obeh kaznovati …«

Vstal sem in se ji približal, morda je izgledalo kot v kakšnem starem boksarskem filmu.

»Sploh pa ni tvoja napaka, potni list je bil ukraden …«

Prijel sem jo za vlažne dlani, ki so bile ob tem še povsem omrtvele kot svetleč ribji trebuh.

»… in tudi če bi ugotovila pred dvema dnevoma, bi bila na istem.«

»Vse skupaj bi verjetno izpadlo malenkost manj filmsko, brez teh gledalcev.«

Spolzela mi je iz roke in se usedla na kolo.

»Misliš, da je bila tista Portugalka?«

Zdaj se nisem več bal, napetost, mučnost prizora je popustila, znebiti sem se moral samo še svojih oblačil.

»Mislim, ja … mi podaš to vrečko?«

Žila ji je narahlo izstopila, nekajkrat udarila v prazno.

»Nikamor ne grem, samo to navlako bi rad spravil iz sebe in jo nekam položil.«

Še enkrat je stresla vrečko, da se je na široko odprla in čakala. Slačil sem se počasi, previdno, da ne bi še česa izgubil. Iz boksarja sem se spet prelevil v samega sebe, zložil leviske, jakne, puloverje v vrečko in jo zaprl. Predstava se je počasi približevala koncu in tudi ljudje naokoli so se začeli razhajati.

»In kaj bova zdaj,« je rekla skorajda potiho.

»Nič, ti mi boš ponoči pripovedovala zgodbe in jaz bom ob radiu gojil še koze, tako kot Kandy in Ama, če bi jima uspelo …«

Zasmejala se je milo, žareče, da je žila skorajda povsem poniknila.

»Zdaj mislim, za koze je še čas.«

»Misliš od tu dalje?«

»Se vrneva v hotel, zamenjava let, prijaviva krajo?«

Požvižgal sem drobnemu temnemu moškemu, ki je že cel čas postopal naokoli. Pritekel je, ves zadihan, z nekakšnim posrečenim obrazom. Na levi mu je manjkal prst, sredinec.

»Lahko uredite s prtljago, letela bova jutri …«

»Tudi kolo?«

»Tudi …«

Pobožal sem jo po lakti, ki je postala že topla, toplejša in jo potegnil za seboj na odprto. Zunaj je bil zrak oster, prelit s svetlomodro …

»Najprej bova poiskala Portugalko.«

»In potem?«

»Nič, koze in tvoje zgodbe ponoči.«

»Zate, kaj pa zame?«

»Si bova že kaj izmislila, ne skrbi.«

Kratek postanek, rahel nagib telesa, tiho, svečano prosevanje svetlobe iz kože in vonj, ki sem ga vse do sedaj nosil v glavi, pa mi je, ne vem, zakaj, ušel …

»Bi se naučil igrati na kitaro, najprej morda na ngoni in potem na kitaro? Zame?«

»Mmm, bi (ali to pomeni, da zdaj verjame moji zgodbi?), če bi ti …«

»Ššš, nič več ne reci, kar si obljubil, si obljubil, konec je …«

Moral sem se usesti, da premislim. Da iz zraka pogledam na naokoli zloženo prtljago, na njene tresoče roke, na samega sebe. Peklilo me je, zdelo se je, kot da se nekakšna metuljem podobna bitja sprehajajo skozme. S krili so se mi dotikali notranjih delov in če mi ne bi goreli še lasje, bi mislil, da se nahajam zunaj, na širokem travniku. Z roko sem šel skoznje, skozi lase namreč in se za trenutek skril. Želel sem oditi, vendar ne na tak način. Pariza sem bil naveličan, pravzaprav sem ga bil vedno naveličan in zdaj se bo potrebno vrniti vanj. Pobrati vso to prtljago, naložiti na bus, še enkrat povzeti isto temo, kot Ama s prsti na kitari, le da v drugem tempu … Prebudil me je pok vrečke, velike plastične vrečke, na kateri je bil narisan Eifflov stolp.

»Pakiraš …?«

»Tvoje stvari, ja, sicer boš zamudil let.«

Ni se zasukala, kot je to naredila na busu, s knjigami na kolenih, z odpeto zadrgo, z rahlo, najrahlejšo kožo, kar sem jih kdajkoli videl, ki so ji posredi tekle modre žile kot električne žice … in rekla, prosim, ostani. Če bi rekla kaj takega, bi zagotovo ostal, toda ker ni rekla, sem samo nemo sledil njenim rokam, ki so dvigovale tiste puloverje s tal, tiste čevlje, med za Sito, kavo za Ousmana … in previdno polagale v izvotljen Eifflov stolp.

»Bo tako v redu, ti morda raje pustim kovček?«

Odkimal sem, vrečka bo v redu. Hotel sem ji reči, da lahko potem kasneje, ko najde potni list, ko bo prišla za menoj, pripelje še ta dva kovčka, vendar so moje roke samo nemo nabirale. Ni se mi zdelo, da bi slišal jok, hiše menda nikoli ne jokajo, toda v tistem trenutku je prenehala biti … tudi moja hiša. Lahko bi vsaj kaj rekla, toda ker ni ničesar rekla, ker me je pustila pred vrati, sem gledal samo še v njene roke. Če bi gledal malenkost višje, bi videl, kako ji je modra reka pretrgala šumečo kožo, kako ji vsak kos papirja plapola v drugo smer.

»Pozdravi Sito, boš?«

Še vedno si je nisem upal pogledati in mislim, da od tedaj dalje sploh nikoli več. Ne vem, kako je prišlo do tega, toda odločil sem se oditi, sam, v ednini, z vso to obleko na sebi in vrečko, ki mi je obvisela v roki kot zelen mango.

»Ni pretežka,« mi je končno uspelo izreči, z obrazom obrnjenim v tla. »Sploh ni pretežka,« samo to in nič drugega.

»Če boš še karkoli potreboval, bo prišlo za teboj …«

Ni rekla bom poslala ali bom prišla za teboj, temveč v nekakšni razosebljeni tretji osebi, ono, tisto, bo prišlo. Kot da midva nimava nič več pri tem, kot da je vsega kriva samo še prtljaga, kot da nama je prtljaga posrkala vsa čustva. Njena silhueta je obstala nasproti s pretrganim obrazom, ki so ga zakrivali lasje, roke mirno ob telesu.

»Zapni si še …«

»Kaj …«

Pokazala je na vrečko. Razveselil sem se, v zadnjem hipu sem se razveselil kot otrok, da mi je ostala še ta vrečka, še to zapenjanje. Sklonil sem se in počasi, na ves glas, povlekel za zadrgo. Čisto pred koncem me je v trebuh, tam pri metuljih, zadel vonj njenih las in še vsega zraven. Približala se je, da me poljubi, v slovo menda, vendar sem se ji umaknil. Ne zato ker ne bi hotel, temveč ker se mi je zdelo, da bi me poljub sesul v prah metuljevih kril …

Ko je bilo vse zapeto in poravnano, sem odšel. Obrnil sem hrbet tej svoji hiši, ne da bi ji še karkoli rekel, ne da bi se še zares poslovil, ker slovesov nikoli nisem maral in odšel. Navadno je odhajala ona, zdaj nenadoma je bilo vse na meni. Na vsak način mislim, da v tem obračanju hrbta ni ničesar veličastnega. Od zadaj, za hrbtom sem sicer še zaslišal, kako ji je zašumela roka, ki jo je morala dvigniti v zrak.

»See you tomorrow, v naslednjem življenju torej …«

Če bi izrekla karkoli drugega, nekaj takega kot takrat na busu, bi bilo verjetno vse drugače, tako pa so moja vrečka in moji goreči lasje in moje telo pristali ob pultu in ženski s plavo rutico okoli vratu podajali potni list. Zasmejala se je in rekla, da nisem pretežak in da lahko vrečko z Eifflovim stolpom vzamem s seboj kot osebno prtljago. Dvignil sem ta Eifflov stolp in kot v sanjah odkorakal iz najine dvojine, ki je morda sploh nikoli ni bilo, ki je morda sploh nikoli nisem srečal, nikoli ljubil, nikoli lizal, nikoli … In je torej šlo le še za ene sanje v Kalifovi režiji …

Nikolai Jeffs

Afrika – sodobnica zahodne družbe

.

Mlado pisateljico Gabrielo Babnik smo do sedaj poznali predvsem kot literarno kritičarko in afrikanistko. Tako je njen prvenec resda poučen in globalno naravnan, je pa tudi igriv in inovativen. Babnikova prepričljivo niza prizore v Ljubljani, Parizu in Ouagadougou. Zlahka se vživi v moškega ter piše z njegovega vidika. S stališča ženskih pisateljic, ki se morajo boriti za priznanje nasproti moški kanonični literaturi, je to pogumen korak. Ta nakazuje, da je mogoče zavzeti prepričljivo gledišče onkraj stereotipnih spolnih razlik. Te namreč niso tako absolutno določujoče, da bi vsakomur predstavljale neizbežno usodo ali pa priložnost za banalizacijo. Ni čudno torej, da je eden izmed presežkov pričujočega romana način, kako opisuje erotično življenje svojih protagonistov. Poleg tega v nasprotju z ozkosrčnim lokalpatriotizmom ali zgolj trendovsko mondenostjo marsikatere današnje beletristike je pričujoče delo svetovljansko v najbolj žlahtnem pomenu te besede. Figura afriškega pripovedovalca, ki se znajde v Sloveniji, je priložnost za svež pogled, s katerim lahko slovensko bralstvo prevrednoti nekatera svoja prepričanja: roman opozori na žalostno dejstvo skorajda samoumevnega rasizma, s katerim je žal prežeta slovenska družba. Afrika, kakršno opisuje Gabriela Babnik, drugačna je od njene prevladujoče podobe v sodobni popularni kulturi in medijih. Tukaj popisana Afrika je mnogoplastna sodobnica zahodne družbe. Ni ne odrešilni raj čistih ljudi oziroma plemenitih divjakov ne pekel krvoločnih barbarov. Roman je tudi žalostinka in ljubezenski spev opravičenemu radikalizmu Thomasa Sankare ter sicer mnogo manj znanim, toda resničnim osebam in dogodkom, ki so s svojimi bodisi intimnimi bodisi javnimi dejanji gradnje bolj znosnega sveta navdahnile pričujoče besedilo. Ne nazadnje pa so različni elementi potopisa, zgodovinske kronike, ljubezenskega romana in političnega eseja, ki sestavljajo pričujoče besedilo, navdahnjeni z ljubeznijo do mnogoterosti književnosti same. Babnikova ni samo odlična stilistika, temveč tudi pisateljica, ki svoje delo popra z včasih tudi zakritimi navedbami raznih pisateljev od Franceta Prešerna do Chinua Achebeja. Pred nami je torej še en svež in večplasten glas tokrat iskreno družbeno vpete ter resnično globalizirane slovenske književnosti.

Zbirka e-Prvenci • Gabriela Babnik • Koža iz bombaža • Uredila Nela Malečkar • Tehnično uredil Andrej Gale • Mladinska knjiga Založba, d. d., Ljubljana 2011 • Predsednik uprave Peter Tomšič • Glavni urednik Miha Kovač • © Mladinska knjiga Založba, d. d., Ljubljana 2011 • Cena 12,99 €

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

BABNIK, Gabriela

Koža iz bombaža [Elektronski vir] / Gabriela Babnik. - El.

knjiga. - Ljubljana : Mladinska knjiga, 2011. - (Zbirka e-Prvenci)

ISBN 978-961-01-1997-5 (ePub)

258968320

Table of Contents

Naslovnica

Naslov

Posvetilo

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Spremna beseda

Kolofon