Lado Kralj

KOSEC KOSO BRUSI

Vsebina

Država in revolucija

Rien ne va plus

Pojedina pri Druškoviču

Stolp norcev

Kosec koso brusi

Država in revolucija

Lucija silovito lista po tekstu, se vrača na začetek, k seznamu oseb, potem spet odpira tipkopis na mestih, ki si jih je označila z rumenimi papirčki. »Aleksandra Kolontaj,« reče s čvrstim glasom. »Aleksandra Mihajlovna Kolontaj. Edina vloga, ki me v tem tekstu, ki me trenutno v tem gledališču sploh zanima, edina, ki je kaj vredna. Sem direkt povedala Erdmanu, ki bo baje režiral, da hočem igrat to žensko, on pa, da težko kaj obljubi, ker ni samo od njega odvisno, ampak verjetno bi bila res posrečena zasedba, je rekel. Jaz to žensko čutim, lahko se z njo identificiram, razumeš, Vinko. Moram dobit to vlogo!« »Upam, da jo boš res,« ji odgovarja Vinko, »in sigurno bi jo dobro naredila, to ti verjamem.« »Točno vem, kako bi se poglobila vanjo,« mu razlaga Lucija, »točno znam najt v sebi … adekvatno čustveno gradivo. Lahko jo zniansiram v desetih ali pa, če hočeš, v dvajsetih različnih variantah. Mlada, lepa, ognjevita, inteligentna. Feministka. Pisateljica. Revolucionarka. Dala boljševikom ukaz, naj napadejo zgradbo, kjer so bile carske finančne rezerve. Delala skupaj z Leninom. Članica sovjetskega Centralnega komiteja, ustanovila oddelek za žensko vprašanje. A ti veš, kako se je ta oddelek imenoval po rusko?« »Ne, ne vem, Lucija,« ji resno odgovarja Vinko, njegov pogled pa izraža zanimanje – vendar ni čisto jasno, kam je usmerjeno: na Lucijino strokovno raziskavo dramskega karakterja ali predvsem na njeno … zadnjico, ko takole stoji pred mizico, se nagiba naprej in ognjevito premetava tekst. »Ženotdel,« mu pove Lucija, »tako se je imenoval tisti oddelek Centralnega komiteja. Okrajšava za Ženskoe otdelenie. Sem vpisovala ruščino dva letnika, tako da mi je včasih dosti domača, kdaj drugič pa se moram zelo potrudit, da kaj razumem. Vsi so jo imeli radi, Aleksandro Kolontaj, samo Stalinu je bila odveč. Po Leninovi smrti jo je poslal na Švedsko, da ga ne bi več ovirala, kot sovjetsko ambasadorko.« V Lucijini garderobi sta, Lucija in Vinko. Po vaji, popoldne. Na rešoju se kuha kava in širi svoj močni vonj po tesnem podolgovatem prostoru, spaja se z vonjem po šminkah, vazelini, pudrih in kostumih, nastane nekaj, kar ti gre kar malo v glavo, vendar ni neprijetno, sploh ne. Vinko je sekretar osnovne organizacije Zveze komunistov v tukajšnjem tozdu – gledališče se je stozdiralo. Zadnje čase prihaja Vinko kar pogosto k Luciji na kavo.

»Poslušaj, Lucija, Tito je pred kratkim rekel, ko je obiskal Litostroj,« ji govori s tonom, ki je po eni strani uraden, po drugi pa tudi zaupljiv, saj je prepričan, da je Lucija tako rekoč že na tričetrt pridobljena za našo stvar, »rekel je, da nam je zakon o združenem delu prinesel rezultate, ki nam jih lahko tujina samo zavida, delegatski sistem pa itak. Lahko se iz tega tudi zezaš, Lucija, ne bom ti zameril, ampak ta star ima verjetno v bistvu prav. In ko so ta mladi, je še rekel Tito, ko so ta mladi začutili ta napredek, so se začeli naravnost množično vpisovat v partijo. Množično. Lahko da tudi iz kakšnega drugega razloga, Lucija, ne smeš mislit, da sem jaz blesav,« pravi Vinko in se ji obešenjaško zasmeje v obraz. »Lahko tudi zato, ker so sklenili, ta mladi, da bodo šli noter in od znotraj spreminjali sistem, ne pa samo od zunaj nergali. Da bodo pospravili ta stare v rumpelkamro, imam prav? Pohod skozi institucije. Tudi ti bi se lahko vpisala, ljubica, zdaj ko so ta mladi na vrsti. Jaz ne vem, kako se lahko kaj takega prav meni zgodi: pri konkurenci tam čez, pri baletnikih, se jih je v zadnjih dveh mescih vpisalo enajst, v Komunistu so že objavili resolucijo o partijnosti baletne umetnosti – jaz moram pa tukaj naše ljudi prepričevat in prepričevat in rezultat? Skromen rezultat. Igralci našega tozda nočejo v partijo in to se bo še slabo končalo, boš videla.« V glavi igralke Lucije Zarnik so ta trenutek čisto druge reči: »Skratka, frajerka ta Aleksandra Kolontaj, jaz bi jo z veseljem igrala, razumeš. Po drugi strani so pa tukaj napisane ene stvari, ki so mi manj všeč. Le kaj je morala toliko govorit o svobodni ljubezni, kao v seksu je vse dovoljeno? Ne vem, zakaj dramatik tako zelo rine v to. Ali pa: zakaj si je morala najt partnerja, ki je skoraj dvakrat mlajši od nje, tegale mornarja Fedorja Gavriloviča Želnika, ki z njim v tej drami okrog skače? S takim mladičkom!« Sekretar Vinko jo gleda. Prijazen je, še zmeraj prijazen, saj mu je punca všeč in rad bi dosegel, da bi se onadva še bolj zbližala, to jima je obema jasno. Ampak zraven je pa danes še na nek poseben način nepopustljiv. »Poslušaj, Lucija, v partijo se bo treba vpisat, si me ti slišala? Samo dobro ti hočem! Zdaj je čas, zdaj moraš naredit ta korak!«

Ni odgovora. Lucija molči. Ne bomo rekli, da trmasto molči, temveč zato, ker res ne ve, kaj naj reče ali naredi. Ker je … v škripcih. Kaj zdaj, kaj zdaj? Vinko je luštkan za pogledat, ni kaj rečt. Blond lasje, blond brki, športna postava, samo čisto malo naznačen trebušček. Pameten. Kot igralec – no ja, zaenkrat ne ravno 1 A, ampak v miniaturcah se kar dobro odreže. Če Lucija vse to sešteje – v redu, kar dosti v redu tip, tak prijazen medved. Ampak zraven je pa partijski sekretar. Saj niti sama sebi ne zna prepričljivo pojasnit, zakaj jo to moti, če jo sploh. A zato, ker se boji, kaj bi oče in mama rekla? Nič ne bi rekla, saj ve, da ne bi, molčala bi, tudi če jima bi naravnost povedala, da z enim partijcem hodi. Ampak ta molk bi nekaj pomenil: »Pri nas doma nimamo radi, da je kdo tako zelo zgrajen. Naj bodo drugi, če hočejo.« In sploh, če pomisli, kaj ji je govorila Kristina! Po drugi strani pa – moč je seksi, a ne? In partija je moč. Dokler bo živela na tej strani meje, se ji ne bo mogla izogniti, živeti bo treba z njo – na vsakem koraku, kamorkoli se bo obrnila. In Vinko je na nek način privlačen tudi zato, ker je del te moči, ker je partijski funkcionar. Ostane pa dejstvo, da partija govori z jezikom, ki je Luciji tuj, nerazumljiv, včasih naravnost trapast; tako da nanjo učinkuje smešno ali pa tudi zoprno. Samoupravljanje, to še nekako razume: mi se bomo zdaj sami upravljali, ne pa da nas bodo tam eni drugi, eni odtujeni elementi ali pa celo naši sovražniki. Tozdi in sozdi, to je že težje, sisi še bolj, združeno delo pa ji sploh ne gre v glavo. Recimo, je brala v Delu, da sta se v Vojvodini združila tozd Poljoprivreda Dunav in tozd Agronomska fakulteta in zdaj sta sozd, ki proizvaja trikrat več buč kot prej, pa še bolj okusne so. In če je prav razumela, imajo šanse, da se razvijejo v sis. Že v redu, ampak – ali naj se tukaj pri nas združi recimo tozd Gledališče s tozdom Filozofska fakulteta? In ali bo takšen sozd res proizvajal trikrat več predstav in še bolj okusne bojo za gledat? Ni bila prepričana, da so te ideje sploh resne. Sicer pa, kaj bo ona s tem – ona je mlada, to pa so eni staruhci, ki so zgubili stik z realnostjo. Treba jih je prenašat, ker so že toliko časa tukaj in imajo zasluge, drugače pa ne pomenijo kaj dosti. No, Tito je nekaj drugega – on je res luštkan v svoji beli admiralski uniformi, ko stoji na Galebu, črne špegle na nosu, in se ji smehlja, za njim pa se blešči modro Jadransko morje. Njega ima prav zares rada.

V partijo človek ne vstopi kar na en dva tri – za psiho zna bit komplicirano. Ampak ko Lucija končno odpre usta, postavi vprašanje, da slabšega ne bi mogla: »Pa bom jaz potem kaj lažje dobivala vloge, ko bom v partiji?« Sekretar Vinko se v hipu zelo zresni. »To boljše da me nisi vprašala, Lucija. To boljše da me nisi vprašala. Takih stvari se ne sme spraševat. Tukaj gre za veliko več od tvojih drobnih interesov! Tukaj gre za tvojo domovino! Tvoja domovina se razvija, mi napredujemo, kljub temu da se včasih dogajajo napake! In samo partiji se je treba zahvalit, da napredujemo!« Lucijo je sram, prav gotovo, kljub temu pa mu skuša pojasnit svoje stališče: »Oprosti! Ampak jaz sem igralka, na moji diplomi piše diplomirana dramska igralka Lucija Zarnik, razumeš, jaz sem umetnica! Jaz nujno potrebujem vlogo in potem še eno in še eno, da lahko razvijem svoj umetniški potencial! Če ne, mi bo zakrnel! Saj je verjetno pri tebi isto, saj si ti tudi igralec!« »Ja, jaz sem tudi igralec. Diplomirani dramski igralec Vinko Majer. In zato te vprašam, Lucija – kje si pa ti dobila ta tekst?« »Ja, saj sem najprej tebe prosila in prosila, da mi ga prineseš, pa ni bilo nič! Potem sem si ga pa drugje zorganizirala!« »Te sploh ne bom vprašal, kje. Ampak tole mi povej: Kakšen naslov pa ima ta tekst? In kdo ga je napisal?« Pavza. Tišina. Lucija mu ne more odgovorit, ker ne ve. »Ja, to je drama o Leninovem življenju. Naslov je Lenin in revolucija ali nekaj takega.« »A tako. In avtor?« »Ne vem.« »Zakaj pa ne pogledaš na prvo stran?« Lucija molči, potem nerada: »Ker prva stran manjka.«

Sekretar Vinko se trudi, da ne bi bil preveč oblastniški. »Tako je, Lucija, prva stran manjka. In če prva stran manjka, potem nimamo – poglejva, česa vsega nimamo. Nimamo naslova drame in ne vemo, kdo je avtor. Ne vemo, kdo je dramo prevedel in kateri tozd je lastnik prevoda. In kar je najvažnejše: nimamo tozdovega štemplja in opravilne številke. Štempelj in opravilna številka sta pa zato, da se takoj vidi, ali je vse po predpisih.« »Čakaj malo,« ugovarja Lucija, »čakaj malo. Ne moreš govorit, da ta tekst ni po predpisih. Saj ga je potrdil programski svet našega gledališča, kolikor jaz vem – hočem rečt tozda.« »Je že v redu, sem bil zraven,« odgovarja sekretar Vinko. »Moram te pa opozorit, da programski svet ni edina oblika organiziranega dela v tozdu, so še druge. Recimo osnovna organizacija Zveze komunistov – ta teksta še ni potrdila, mi je prav žal. Ali pa zbor delavcev – tudi še ne.« »Ampak to so gole formalnosti, gole … formalnosti,« mu nejevoljno odgovarja Lucija. »Najprej potrdi programski svet, ki je strokovno telo, drugi pa šele potem, za njim, saj je bilo zmeraj tako.« »Če ti tako praviš,« odgovarja sekretar Vinko. »Ampak zakaj pa potem manjka prva stran?« Ja, res je, si misli Lucija. Zakaj manjka prva stran? Sekretar Vinko nekoliko popusti: »Avtorja in naslov ti lahko jaz povem. Avtor je Robert Bolt, tisti Anglež, ki smo ga pri nas že igrali, nekaj let nazaj, njegovo dramo o tistem … visokem funkcionarju na angleškem dvoru, Thomasu Moru, ki ni in ni hotel pustiti kralju Henriku VIII., temu babjeku, da bi se ločil od kraljice in se na novo poročil z eno mlajšo. Potem mu je pa Henrik VIII. – žnk – dal glavo odrezat. Naslov tegale teksta o Leninu, ki se ti tako navdušuješ za njega, je pa Država in revolucija, točno tako, kot se imenuje tudi Leninovo glavno delo, Država in revolucija.« »Čakaj, si bom zapisala, kar gor na tekst,« pravi Lucija in že prime svinčnik. Sekretar Vinko zadrži njeno roko. »Ničesar si ne zapisuj. Samo v glavi imej.« Lucija uboga, potem se opogumi: »In zakaj manjka prva stran?« Sekretar Vinko ji zre v oči. »Več ti zaenkrat ne morem povedat.«

***

Šepetalke Kristine zdaj že nekaj mescev ni več, odšla je, našla si je drugo zaposlitev, pri železnici, v našem tozdu ni več mogla zdržat, navsezadnje pa tudi – tam zasluži več kot pri nas, umetnost gor ali dol. Lucija se ne sestaja več z njo. Kar sta imeli med sabo, je trajalo kakšno leto in nihče ni ničesar opazil. No, saj sta se pa tudi obe zelo trudili, da se ja ne bi nič videlo. Kristina je odšla iz Lucijinega življenja in prišel je Vinko, tako grejo te stvari.

Kdor dela v gledališču, se bo prej ali slej znašel tudi v projektu, kjer gre vse narobe. Režiser je nezadovoljen z igralci, igralci z režiserjem, tekstom, svojimi kolegi in celo s šepetalko. Vaje so duhamorne, nobena ideja ne zažari, predstava se ne premakne nikamor, enim že popuščajo živci in pogledujejo na uro, na skrivaj seveda, kdaj bo tega sranja konec (vsaj za danes). V takem projektu se je Lucija pobliže spoznala s šepetalko Kristino; v njem je imela kar štiri vloge, Gospo Hundertwasser, Amalijo Stein, Josipino D. in Zlato ribico. Človek od zunaj bi mogoče mislil, da je to super: če sešteješ vse štiri nastope, dobiš kar nekaj teksta. Pa sploh ni tako. Dve igralki v ekipi, ki sta nekaj dali nase, sta se vedli, kot da je Lucija dobila štiri majčkene vloge v enem projektu, kar ni čisto nič boljše od samo ene majčkene, celo veliko slabše je. To svoje mnenje sta ji kazali na različne ubijalske, ampak potuhnjeno prikrite načine, navidez nehote: skakali sta ji v tekst, še preden je končala repliko, se postavljali prednjo, da sta jo zakrivali pred bodočim občinstvom in takšne stvari. Lucija se je zadrževala, kolikor je mogla, da ni izbruhnila, ampak lahko ji ni bilo. Isti dve nobel dami sta žrli živce tudi Kristini. Pred vso ekipo sta jo opozarjali, da je zanič šepetalka, za gledališče sigurno ni, se bo že morala oprijeti česa drugega. Ne zna zaslutit, kdaj igralec potrebuje pomoč, in ko mu vrže repliko, tega ne zna naredit neopazno, čim bolj neopazno. Kristina je bila seveda prepričana, da je problem drugje: mrhi prekleti domišljavi sta preveč leni, da bi se naučili tekst – potem pa je vsega kriva šepetalka. V eni takih scen je Kristina ujela Lucijin sočutni pogled; nekaj pozneje ji je pogled vrnila in obenem zavila z očmi.

Po vaji je Lucija sedela v svoji garderobi pred ogledalom, se s komolci naslanjala na toaletno mizico, obraz si je zajela v dlani in si strmo gledala v oči, po licih so ji polzele solze. Vrata v garderobo so se odprla in noter je smuknila Kristina. V hipu je stala za Lucijinim hrbtom, se sklonila k njej, jo objela in jo začela poljubljat po vratu. »Jaz sem videla, kaj ti tedve počneta, kako ti trpiš, jaz sočustvujem s tabo, jaz sem tvoja prijateljica,« je jecljala in vmes jokala, po Lucijini glavi so padale njene solze. Božala jo je po vratu, po laseh, potem tudi nekoliko po prsih. Poljubljala jo je po ušesih, pa po ustih, od strani. Jokala je tudi Lucija, še bolj kot prej, obe sta bili čisto mokri v obraz in deloma tudi po laseh, kot bi prišli iz bazena, smrkali sta, ampak zraven sta se tudi že nekoliko nasmihali. »Ja, v redu, Kristina, ja, hvala ti, Kristina,« je ponavljala Lucija, več zaenkrat ni spravila skupaj, in jo gledala v ogledalu, medtem ko je še zmeraj negibno sedela na svojem stolu. »Te tvoje štiri vloge res niso prav velike, imajo pa svoj pomen, to so miniaturce, iz njih se da veliko naredit. Jaz sem zdaj tvoja prijateljica,« ji je povedala Kristina in to še večkrat ponovila, »you’ve got a friend. You’ve got a friend. Saj poznaš, ne?« Lucija je poznala, kajpada. »You just call out my name and you know wherever I am,« ji je zabrundala v odgovor, »I’ll come running running yeah to see you again.« »No, vidiš,« jo tolaži Kristina, »no, vidiš. Saj razumeš. Saj prav dobro razumeš. Medve bova to naredile, a ne? Nama dvema bo to uspelo, a ne?« Kristina jo dvigne s stola, zdaj si stojita nasproti. Tiho ji zapoje iz oči v oči, na koncu pojeta skupaj:

People can be so cold.

They’ll hurt you and desert you.

Well they’ll take your soul if you let them.

Oh yeah, but don’t you let them.

You’ve got a friend.

In zdaj Lucija prav zares, prav dobesedno občuti olajšanje. Pomiri se. Nič več ne trpi zaradi tistih dveh strupenih primadon (»starejšega datuma«, zlobno doda v duhu). Občuti zaupanje do Kristine. Ta jo prime za roko in ji z glavo pomigne, da gresta ven. Lucija zaklene garderobo in gre za njo, mimo vratarja in ven iz poslopja, po ulicah in pod železnico, dokler se ne znajdeta v parku. Sedeta na klop, Kristina iz torbe potegne tekst in si ga odprtega položi v naročje. »Medve zdajle kao vadiva tiste dele tvojega teksta, ki si jih težje zapomniš,« ji razloži. »V resnici pa se bova pogovarjale o bistvenih rečeh.« »Kako težje zapomniš, saj je vse skupaj komaj kaj teksta, tega si ni težko zapomnit,« ji nejevoljno ugovarja Lucija. »Daj no, to je samo kamuflaža,« odgovarja Kristina. »Kakšna kamuflaža, a gre tebi malo na otročje?« »V tvoji garderobi se nisem hotela pogovarjat ničesar bistvenega,« pomenljivo reče Kristina. »Ja hudiča, zakaj pa ne?« »Ker bi v njej lahko bil skrit mikrofonček, za prisluškovanje.« »Mikrofonček?« Lucija je prav ogorčena. »Ja kaj ti pa je, kdo bo pa meni prisluškoval, saj sem komaj pred dvema letoma prišla z akademije, koga bo pa zanimalo, kaj jaz govorim?« »Zelo verjetno imaš prav,« ji neomajno odgovarja Kristina, »ampak moram ti povedat, da je garderobo št. 17 pred tabo uporabljala Kata Brenčič. Njo so pa imeli zacahnano, da je klerofašističen element.« »Ampak ona je že v penziji!« »Saj,« odgovarja šepetalka Kristina, »ampak čisto možno je, da mikrofončka še niso odmontirali, ko je že tam. V smislu: bo že še prav prišel.« Lucija gleda dva bela laboda na ribniku, v prekrasnem sončnem dnevu, ki majestetično plujeta eden za drugim, pravi simbol lepega, urejenega sveta. Naenkrat se ji zazdi, kot da sta laboda aranžirana, narejena iz belega stiroporja, plujeta pa tako, da ju pod vodo vlečejo z žicami, ki jih imata privezane na plavuti. Komu naj verjame? Komu naj verjame?

»Poslušaj me zdaj,« reče Kristina, »tedve stare beštije, ki sta se danes znašale nad tabo in mano, tedve sta v partiji. Ampak jaz sem tudi v partiji, jaz sem tudi članica Zveze komunistov, vse tri hodimo na sestanke v isto osnovno organizacijo našega tozda. Pa meni to nič ne pomaga. Vseeno delata z mano kot s cunjo.« Lucija je tako začudena, da kar oči razpre. »Ti si v partiji? Jaz – jaz tega zate ne bi nikdar pomislila …« »Saj te razumem, Lucija, da si presenečena. Saj sem še jaz. Sem se vpisala v partijo, ker sem bila prepričana, da so tam vsi kot bratje in sestre, da so med sabo prav zares tovariši in tovarišice, ne samo z besedami. Da bom v partiji našla ljubezen človeka do človeka. Ampak to si lahko kar narišeš. Takšne stvari partije ne zanimajo preveč. Partijo zanima predvsem eno: da bi njeni člani izvohali, če imajo navadni ljudje okrog njih, nepartijci, v glavi kakšne prepovedane nazore. Če se nagibajo h klerofašizmu ali anarholiberalizmu.« Lucija nič ne razume. »Klero … anarho … Ja kaj pa je zdaj to?« »Vsi smo morali cele mesce opazovat svoje kolege v gledališču, kdo od njih si je recimo svoj svetovni nazor izoblikoval po zgledu nihilistične ideologije profesorja Dušana Pirjevca.« »Nihilizma nisi prej nič omenila. Se pravi, da je ta tudi prepovedan?« »Nihilizem, Lucija, spada pod anarholiberalizem. Ko sem še študirala umetnostno zgodovino na Filozofski, sem tudi jaz šla poslušat tega profesorja Pirjevca, ene dvakrat, predavalnica je bila čisto nabita, in mi je bilo všeč, saj veš, nekaj novega, čisto drugačnega, kot ti drugi predavajo. Pa s kakšnim zanosom je govoril, v črni obleki, belo srajco, metuljčka, pa srebrne manšetne gumbe, velike za eno pingpong žogico! In da ne boš mislila, da sem si potem, pozneje, v osnovni organizaciji, upala povedat. Čisto tiho sem bila, ko smo razpravljali, kdo bi v našem tozdu lahko bil okužen z njegovimi idejami, kdo ga je hodil poslušat. Tisti sekretar, ki smo ga takrat imeli, tisti Ivan Dolničar, ta je bil od hudiča. Izpod čela je gledal in iskal razredne sovražnike, včasih je prišel v službo kar v vojaških hlačah in škornjih. Ta je iz partije naredil norišnico, ni bilo več za zdržat in nekateri igralci so takrat izstopili, recimo Marija Stepančič. Zdaj so Dolničarja odstavili, slišim, da ga bo zamenjal tisti Vinko Majer, ta se mi zdi v redu, normalen človek, pameten, ne pa tak dinozaver. Pa tudi – fin tip za pogledat, z njim bo mogoče vse drugače.«

»In medve, kaj bova zdaj medve?« vpraša Lucija. Šepetalka Kristina se pazljivo ogleda po okolici klopi, levo in desno, spredaj in zadaj, in še enkrat vse skupaj, potem se zasmeje in čvrsto poljubi Lucijo naravnost na usta. »Medve, ljubica? V petek zvečer boš prišla k meni, v Ulico Vide Pregarčeve v Mostah, moja cimra se bo odpeljala domov, je ne bo nazaj do ponedeljka. Medve bova skupaj, tesno skupaj, boš videla, kako je to lahko lepo. Nekaj ti pa moram pokazat že jutri navsezgodaj, ob pol devetih, se dobiva na zgornjem odru. Tam ne bo nobene vaje, sem si ogledala razpored, pa tudi na glavnem odru nimamo jutri nič, režiser gre za dva dni na Češko, saj veš.« Lucija ne razume, zakaj na zgornjem odru. »Zakaj pa tam zgoraj, pod streho?« »Prav zato, ker je pod streho,« se ji smeje Kristina. »Vse boš še videla, vse ti bom razložila. Ti pa že vnaprej povem, da je to nekaj zelo posebnega, skrivnost, nikomur ne smeš povedat. Ti boš prva, ki ji bom to zaupala.« »Pa kaj vse mi boš še zaupala?« ji zabrusi Lucija v nepričakovanem napadu slabe volje. »Mi nisi že zadosti?« Kristina: »Do zdaj sem ti govorila zgodbe, lahko jim verjameš, lahko pa tudi ne, od tebe odvisno. Jutri pa ti bom pokazala nekaj, kar se dogaja. Temu boš morala verjet, ne boš imela izbire.« »In kaj je to?« »Zgornji oder je od rok,« ji govori Kristina, »čisto na vrhu stavbe. Predstave so tam bolj poredko. Tja sem hodila in sedela v tišini, kadar sem bila potrta.« »No, v redu,« pravi Lucija, »ampak prav pretresljivo to ni.« Kristina se ne da motit, mirno nadaljuje: »Kdor hoče na zgornji oder, ima na razpolago dva vhoda, levega in desnega. Ampak kateregakoli bo odprl, ne bo videl prostora za publiko, samo oder. Ne bo videl mene, ki sedim v najvišji vrsti tribune in jočem. Moral bo prehodit razdaljo do vznožja tribune, medtem pa ga jaz že slišim in se v sedežu potuhnem navzdol. Zdaj lahko celo prižge luč, pa me ne bo videl.« Lucije ta reč še zmeraj ne zanima preveč: »Ja, in kaj?« »Pod stropom zgornjega odra je takšna rešetka iz debelih kovinskih cevi, jo imajo zato, da nanjo pritrdijo reflektorje,« ji odgovarja Kristina. »Ta rešetka pošilja sporočila.« »Kako sporočila?« se začudi Lucija. »Radijska? Ko smo še stanovali v Šiški, je bil tam v gozdu en tak velik daljnovod, in če je spodaj kdo prijel tisto njegovo štango in jo močno držal, je zaslišal radio, tako čisto potiho. Oče je rekel, da daljnovod deluje kot ene vrste orjaška antena.« »Tudi radio boš slišala,« se nasmehne Kristina, »zraven pa še več, samo malo počakaj.« »Slovenska sporočila? Jugoslovanska sporočila?« »Tudi. Plus sporočila z druge strani.« »Z Zahoda? To jaz dobim na Radiu Luksemburg,« se ji posmehne Lucija. »Je precej več kot to, boš videla jutri,« vztraja Kristina. »Boš pa morala pazit na … konspiracijo,« se ji zamišljeno nasmehne. »Najprej pojdi na žensko stranišče, ki je tam zraven, počakaj in poslušaj. Šele ko boš prepričana, da ni nikogar v bližini, odpri vrata na zgornji oder, lepo potihem, in dobiva se v najvišji vrsti tribune.«

***

Torek zjutraj, za Lucijo veliko prezgodaj, četrt na devet, spi kar med hojo, oh, kako ji gre na živce to … konspirativno obnašanje, gre mimo vratarja z občutkom krivde, potem v svojo garderobo, da odloži jakno, mimogrede še poskusi, ali bo na hitro našla prisluškovalno napravo, obrne namizno svetilko in jo pogleda od spodaj, nič, kaj pa drugega, potem zaklene vrata in se z dvigalom odpelje v najvišje nadstropje, tam poišče žensko stranišče, v tem še ni bila nikoli, zoprn občutek, bo kaj zasvinjano, čaka in napenja ušesa, potem gre naprej in zdaj stoji v temi poleg Kristine, v zadnji vrsti tribune na zgornjem odru.

»Usediva se, tukajle,« zašepeta Kristina. Visoko pod stropom sta; v polmraku tam spodaj je mogoče videt medle obrise odra. Zelo blizu pa rešetko s pritrjenimi reflektorji, vodoravna je, kakšna dva metra pod stropom, velika reč, sega od ene stene dvoranice do druge. Sedita. Kristina prime Lucijo za roko. »Poskusi se čim bolj sprostit, na nič mislit,« ji zašepeta. Čez nekaj časa vstane, dvigne roko, prime debeli drog rešetke, ki je le malo nad njeno glavo, in ga čvrsto stisne. Najprej ni nič, potem nekaj zazveni ali zašumi, čisto na kratko. Še malo in Lucija zasliši, drobceno in tiho, ampak kljub temu zadosti razločno:

Druže Tito mi ti

se kunêmo mi ti se kunêmo

da sa tvoga puta

ne skrenêmo puta ne skrenêmo.

Druže Tito ljubi-

čice bela ljubičice bela

tebe voli omla-

dina cela omladina cela.

Lucija je presunjena, skoz in skoz. Ampak najvažnejše še pride, Kristina ji s prstom pokaže na najbližji reflektor. Obrnjen je vanju in zdaj se njegova steklena leča rahlo osvetli. Kaj vidi Lucija – kaj vidi – kar solze se ji nabirajo. Tam je tovariš Tito, vanjo gleda, smehlja se ji, v beli admiralski uniformi stoji na krovu Galeba, Galeb drvi po Jadranskem morju in odmetava cele slapove razpenjene bele vode, včasih mu kakšna kaplja celo zmoči uniformo, prav zdajle spet ena. Zbor še zmeraj poje. Lucija se približa Kristininemu ušesu in jo vpraša: »Kako si to naredila, da si dobila prav tovariša Tita?« »Saj nisem,« ji pravi Kristina, »jaz samo vzpostavim kontakt in potem pride, kar pride.« Slika se zamenja, Tito sedi za pisalno mizo in govori Luciji: »Drugovi i drugarice! Pre svega ja smatram najbitnijim što milijonske mase naših radnih ljudi sa velikim okruženjem – to jest oduševljenjem – učestvuju u brodogradnji – akhm, u izgradnji – socijalističkih samoupravnih odnosa budući da ja smatram da oni svojom svakodnevnom sve konkretnijom akcijom na bazi zakona o udruženom radu i delegatskog sistema direktno izražavaju svoj, ovaj, takoreći –« Dolga pavza, Tito kar otrpne, samo z dlanjo treplja po mizi, usta ima rahlo odprta, Lucija misli, da sploh ne bo več spregovoril. No, pa le konča stavek. »Ovaj, što sam hteo da kažem, naši radni ljudi direktno izražavaju i usklađuju svoje ekscese – to jest interese – a na osnovu rečenog nije ni čudno što su, ovaj, što su redovi Saveza komunista ojačali primanjem velikog broja novih članova, napose iz redova omladine.« Lucija zakliče, mogoče res nekoliko preveč naglas: »To ni res! Saj Tito sploh ni tak, ni tako star, da ne bi več vedel, kaj govori! To je manipulacija, cinizem, ponaredek! Tega nočem več poslušat!« Kristina ji zašepeta na uho: »Ššš! Tišje! Če hočeš izključit, se to naredi takole, poglej!« Vstane, potrka z nohtom po rešetki in sporočilo utihne in ugasne, ni ga več. Tiho sedita. Držita se za roke. »Oprosti, Lucija, moram ti povedat, da se sporočila z rešetke v bistvu nikoli ne motijo,« ji sočutno pove Kristina. »Če kdo manipulira in ponareja, je to kakšen tak poseben državni oddelek, razumeš, kjer popravljajo in montirajo Titove govore, preden jih dajo na radio ali pa na televizijo. Oni ustvarjajo tvojo podobo o Titu.« Lucija molči in premleva. Če ima Kristina prav – strahota!

Dolgo samo sedita, potem Kristina: »Boš še – še kakšno sporočilo?« Lucija najprej ne odgovarja, potem reče, da ja, res bo še – kaj pa hoče drugega, stvar jo privlači, kakor je tudi nagnusna. »Sama vključi, no daj, vstani,« ji reče Kristina. Lucija uboga. Deluje, seveda deluje, spet tiho zvenenje ali šumenje. »Dobro jutro vam želim, cenjena gospodična Lucija, véliko upanje našega gledališča. Zelo me veseli, da vas imam čast spoznati. Z vami pa, gospodična Kristina – z vami bom govoril kasneje.« Lucija se od presenečenja skoraj polula. Odkod ta stric ve, kako ji je ime? Ta častitljivi gospod, podoben Ivanu Tavčarju, v najboljših letih, brkat in bradat, nekoliko trebušen, piškave zobe, bolj staromodno oblečen. Blag in pomirljiv glas ima. »Zdaj se boste, spoštovana gospodična Lucija, v svojem stolu udobno namestili in oči zaprli. Vendar ne želim, da bi zaspali. Pravim vam, da oči zaprite, da bi se nase osredotočiti mogli, da bi vas kaj drugega ne zmotilo. Le tako boste lahko alfa stanje dosegli.« Lucija skrivaj obrne oči proti Kristini; ta zamaknjeno gleda v reflektor. Dobiva ona nek drug tekst, samo zase? »Pazljivo poslušajte temeljni stavek, gospodična Lucija, in ga za mano ponovite: Meni je vsak dan v vsakem pogledu vse boljše in boljše.« Pavza, očitno zato, da Lucija ponovi stavek; in res ga zašepeta. »Tako. Še enkrat.« Spet pavza. »Zdaj ga že znate, gospodična Lucija. Vsak dan ga boste znova in znova ponavljali. Če grozovite reči razmišljate, ki so vašemu dušnemu zdravju škodljive, če vas strahovi, izkušnjave in sovraštvo obvladati hočejo, bodite prepričani, da se bodo od danes naprej v vašem duhu redkeje in redkeje pojavljali. In kadar morate kakšno delo opraviti, zmeraj v glavi imejte, da je to za vas lahko. Iz vašega besednjaka bodo izginile besede težko, nemogoče, ne morem, preveč; in namesto njih boste govorili lahko, malenkost, morem, bom. Če boste mislili, da je nekaj lahko, gospodična Lucija, potem vam bo tudi res lahko postalo, čeprav zna biti drugim težko. Zdaj bom štel do tri in ko bom rekel tri, odprite oči in alfa stanje zapustite, počasi in postopoma. Ko boste nazaj prišli, ne boste več nobene utrujenosti čutili. Prav nasprotno – srečni in veseli boste, tako v sebi kot tudi v odnosu do drugih. Ena, dva, tri!« Lucija odpre oči in kdo bi si mislil! Res se počuti pomirjeno. Bradati mojster zdaj od nekod potegne fascikel, ga odpre in začne listat. »No, vidite, draga gospodična Lucija, saj vam gre. Zdaj pa si bova pobliže vaše težave ogledala.« Lucija se odzove instinktivno. Skoči na noge, silovito zašepeta »Ne, hvala, ne danes,« z nohtom hitro dvakrat potrka po rešetki in sporočilo izgine. Kristina se ji nasmeje. »Te kar čitam, zakaj si to naredila. Zdaj bi spravil na dan tvoje grozovite misli in tvoje sovraštvo – ti pa danes to ne bi, danes se s tem ne bi hotela ukvarjat. Imam prav?« Lucija prikima. Kristina jo poljubi. »Še eno sporočilo? Ne boj se, da bi spet prišel mojster Alfa, vsaj ne tako kmalu. Ta šansa je neskončno majhna. Prišlo bo kakšno drugo sporočilo. Te zanima?« Lucija spet prikima. Počuti se, kot bi bila začarana.

Kristina vklopi in dogodki se zvrstijo strahovito hitro. Na nekakšno kmečko dvorišče pripeljejo trije džipi, iz njih poskačejo moški, oblečeni v poenotene sive civilne obleke s kravato, vsi so ostriženi na krtačko. Izvlečejo jekleno mizo z zložljivimi nogami, jo postavijo na tla, od nekod privlečejo kmeta, ga privežejo na mizo. Strahovito ga pretepajo z debelo palico. »Kaži, skote, gde ti je puška? Gde čuvaš pušku?« Kmet molči, omedli, iz škafa ga polivajo z vodo, spet pretepajo. Potem eden pravi: »Neće reći. Upucaj ga, Aca.« Drugi vtakne kmetu pištolo v usta in sproži. Zgornji del lobanje odleti, spremenjen v kašo. Lucija tako zastoka, da ji Kristina silovito začepi usta. Aca rine v Lucijo z obrazom, jo zaničljivo gleda in pravi: »Šta bleneš, Lucija, glupa curo, Slovenka! Pa to ti je bio šiptarski balista, jedan bandit, razumeš ti! Dušmanin!«

»Dost mam! Dost mam!« silovito zašepeta Lucija, zdi se ji, da se bo zadušila. Kar z rokami odriva tega Acota od sebe. Kristina hitro izklopi. Objame jo čez ramena in ji počasi govori: »Jaz sem na začetku čutila zelo podobno, včasih še zdaj. Sem se spraševala: je boljše zame, da sprejemam ta sporočila ali pa naj se izogibam zgornjega odra kot hudič križa? Počasi sem prišla do prepričanja, da je navsezadnje le boljše, če sem obveščena, kaj se zares dogaja, pa čeprav me to včasih spravlja v grozo. Vsi drugi mi itak samo lažejo in se sprenevedajo.« Lucija ji pokima. »Mislim, da imaš za ta teden zadosti teh sporočil z rešetke, moraš imet čas, da jih prebaviš. Za vikend prideš k meni v moj stanovanjček v Ulici Vide Pregarčeve v Mostah, številka 29, boš videla, kakšna krejzi hiša, vsi razen mene sami Bosančki, ampak kako prijazni! Več kot dva dni se bova muckale po moji postelji, super se bova imele, ti sploh ne veš, kakšno lepo telo imaš. Več kot dva dni svobode. Svobode!«

Freedom is just another word for nothing left to lose,

nothing don’t mean nothing honey if it ain’t free.

***

Pomlad, pomlad, pomlad, vse cveti, ptički se ženijo. Lucija leži počez na postelji v majčkenem stanovanju sekretarja Vinka, v stolpnici na Trgu prekomorskih brigad, blizu kina Šiška. Šepetalke Kristine se spomni samo še kdaj pa kdaj, ona je odšla na železnico. Vinko v kuhinjici pripravlja kosilo: polpete in krompirjevo solato. Ne vidi ga, prav dobro ga pa sliši, saj si pri delu požvižgava, z dovolj posluha, da ji ne gre na živce. Lucija se smehlja, pretegne se, s čudnim ugodjem se s konicami prstov dotika kože na licu, kjer so jo še pred kratkim ščegetali Vinkovi brki. »Solato z bučnim ali navadnim oljem?« zavpije Vinko. »Lahko z bučnim,« vpije nazaj Lucija. »Spravi se počasi iz postelje, kosilo bo vsak čas!« »V redu, ampak se moram prej še umit,« mu odgovarja. Pozneje sedita ob kuhinjski mizi in lepo družno jesta. Vinko je nabavil tudi steklenico koprske malvazije. Vse je v redu, na vprašanje, če ji je bilo lepo, Lucija odgovarja, da ja, fino ji je bilo, dober je bil. Vinko se zadovoljno smehlja. Pozneje Lucija skuha kavo in ko jo molče pijeta, se v njej spet silovito oglasi njen glavni problem, pravzaprav trije: »Bo partija dovolila uprizorit Državo in revolucijo? Bom jaz dobila vlogo Aleksandre Kolontaj? Naj vstopim v partijo ali ne?« Obvlada se in kakor mimogrede reče: »Bila sem v dramskem arhivu, prebrala sem nekaj številk Komunista, ampak vsega ne razumem prav dobro.« »Komunista?« Vinko je zares presenečen. »Od kdaj pa ti bereš Komunista?« »Saj si mi rekel, da se moram idejnopolitično izobraževat, preden se vpišem v partijo.« »Ja, to že, seveda, ampak rekel sem ti tudi, da samo malo polistaj po tisti Kardeljevi knjigi, ki je predpisana, saj sem ti jo prinesel, Smeri razvoja … političnega sistema … socialističnega samoupravljanja, ni prav debela, pa tudi znat je ni treba prav natančno, samo toliko, da lahko rečeš, da si jo brala.«

»Tam v Komunistu je en članek,« reče Lucija in potegne iz torbice beležnico, »da mora član partije,« odpre beležnico in bere, »dobesedno, pazi tole: Član partije mora biti … mora biti žarnica sredi belega dne in svetiti tudi takrat, ko se zdi, da je dovolj svetlo, ker svetlobe ni nikoli preveč, zaradi svetlobe ni še nihče oslepel … oslepel, potreba po njej pa je vedno velika.« Zapre beležnico. »A se tebi to ne zdi – z milo besedo – nekam čudaško? Nepotrebno zapravljanje energije, če že ne … ena histerična trma, ki sploh noče videt realnosti?« Vinko jo gleda, kot da ne ve, ali naj se jezi ali smeje. Dejstvo je, da ga je ujela, o tej žarnici ji ne zna odgovorit. »Ja, veš, tudi v Komunistu ni zmeraj vse tako, kot bi moralo bit. Ta članek – kdaj je bil objavljen?« »25. maja 1978.« »Kdo pa je podpisan?« »Sem pozabila. Ampak ni iz Slovenije, eden iz Srbije, se mi zdi.« »Aha. Ni iz Slovenije. No, članek moram najprej v celoti prebrat, potem ti bom lažje kaj več povedal. Ampak že zdaj lahko rečem, da gre verjetno za napako, pravzaprav za hudo traparijo. Včasih urednik ne more vsega pregledat in potem se mimo njega zmuznejo kakšni preveč gajstni prispevki, pa naj bojo še tako dobronamerni. In rezultat: več škode naredijo kot koristi.« Moram menjat temo, si reče Lucija, ne smem preveč rinit. Obrnit na štos. »Ja, razumem,« mu pravi. Zasmeje se. »Potem hvala bogu ne pričakuješ od mene, da bom kot ena električna žarnica, a ne?« Tudi Vinko se smeje. »Seveda ne. No, razen tvojih oblin, te imaš že zdaj kot ena žarnica. Tudi v Delu včasih izhajajo trapasti članki, a ne, zakaj ne bi tudi v Komunistu? Ti si morala pa glih najt enega takega, da mi ga daš pod nos.« »Ja, boljše da se midva ukvarjava z gledališčem kot s partijskimi žarnicami,« pravi Lucija, v glavi pa ji ritmično odmeva: »Bo partija dovolila uprizorit Državo in revolucijo? Bom jaz dobila vlogo Aleksandre Kolontaj? Naj vstopim v partijo ali ne?«

Popoldne gresta v kino Šiška, če ga že imata tam, takoj za vogalom. Gledata Žrelo, hit leta, pravijo, režiser Steven Spielberg, horor film o morskem psu, ki za zajtrk žre žive kopalce, in o šefu policije, ki ga preganja z barko in ga na koncu fenta na neregularen način, s kisikovo bombo, vrže mu jo v žrelo in potem ustreli s puško in bomba eksplodira, tik preden se barka potopi, saj jo je zverina že skoraj do konca sesula. Po kinu hoče Lucija domov, jutri se začne nov teden, zjutraj je služba, ampak Vinko jo prepriča, da ostane pri njem, bosta jutri šla v službo skupaj. Tega še nisva naredila, si misli Lucija, vsi bodo vedeli, da sem prespala pri njem. No, pa naj bo, vse je enkrat prvič. Gresta v posteljo, najprej se kar tako malo stiskata, prijetno je. Kakšno čudovito kožo ima Lucija, nekaj takega gre Vinku po glavi, potem pa, da je verjetno kar malo zaljubljen vanjo in še potem, da bi ona res zaslužila to vlogo, to Aleksandro Kolontaj, saj je očitno, da bi jo od vseh najboljše naredila, ona je kot rojena za to feministično revolucionarko. Ampak kako ji pomagat … to sploh ni lahko. Se to sklada z njegovo funkcijo sekretarja? Seveda ne, vemo pa, da se take reči vseeno dogajajo. Mogoče namignit umetniškemu vodji, on je tisti, ki dela zasedbe, drug drugemu moramo pomagat. Ampak, ampak – bo ta drama sploh prišla na repertoar? In na oder? Se bodo vaje zanjo sploh začele? Slaba znamenja vidi sekretar Vinko, slaba znamenja, je že treba povedat. Kot da bi se nekaj kuhalo prav okoli te drame. Igralki Luciji pa se v glavi vrstijo neke druge podobe. Seks s sekretarjem je res 1 A, si mora priznat, potem se ji zazdi, da ona ni Lucija, temveč Aleksandra Kolontaj, tale korenjaški goli možakar zraven nje pa mornar Želnik; pravzaprav ne, Želnik je mlajši. Ja, pa kaj potem? In medtem ko se ljubi z Želnikom, potem pa spet z Vinkom, je že sredi dogodkov: sekretar preganja pošast, ki žre žive ljudi, upajmo, da jo bo uničil, ampak njegova barka je že močno razbita. »Vinko,« reče Lucija, medtem ko on ostro motri pošast. »Ja, Lucija, kaj je?« »Partijski aktivi,« pravi Lucija. »Ja, seveda, partijski aktivi, predvsem pa politični aktivi,« odgovarja Vinko in gleda v ogromno rožnato žrelo. »Samovoljne akcije na terenu,« mu še pove Lucija. »Seveda, pošast je čez in čez samovoljna,« odgovarja sekretar in v rokah drži kisikovo bombo – pravzaprav gasilni aparat, ki sicer običajno visi na hodniku, tik pred njeno garderobo. »Kdo bo preprečil …« nadaljuje Lucija. »Jaz bom preprečil,« ji odgovarja sekretar Vinko. Naenkrat jo pogleda s široko odprtimi očmi, kot da jo prvič vidi, vstane s postelje, odtava do kuhinje, se usede za mizo. Lucija za njim. Ura je tri ponoči. »S tabo človek vse sorte doživi,« pravi Vinko, ampak ne kot očitek. »Aha,« pravi Lucija. Vinko: »Partijski aktivi: imaš to tudi iz Komunista?« »Ja, tudi,« odgovarja Lucija, »ampak tam so samo taki drobni namigi, razpršeni, napol prikriti, komaj se da kaj razumet. Toliko pa le razumem, da nekje nekaj preži, nekaj, kar zna človeka razmesarit.«

»Poglej,« pravi Vinko in vzdihne, »najprej moraš vedet, da imamo tukaj dve zadeve: partijske aktive in politične aktive.« »Aha,« pravi Lucija. »Partijski aktivi,« pravi Vinko, utrujen je, oči se mu zapirajo, »so v bistvu popolnoma legitimni, tudi statut jih predvideva. Ustanovimo jih povsod, kjer komunisti so, osnovne organizacije pa ni – saj veš, osnovna organizacija je samo tam, kjer si v službi. Recimo, v prostoru na strehi tele moje stolpnice se enkrat na mesec sestajamo člani hišnega sveta. Med njimi nas je kar nekaj komunistov in kmalu se zgodi, da eden reče, dajmo ustanovit partijski aktiv stolpnice.« »Kako pa ta eden ve, kdo v hišnem svetu je komunist?« vpraša Lucija. »A reče: komunisti, dvignite roke?« Vinko ob tej pozni uri odgovarja zdravo za gotovo, za kaj drugega nima energije. »Ne, tako je bilo v starih časih. Danes pa gre na občinski komite, vpraša, pa mu dajo spisek.« »Dobro, oprosti, da sem te prekinila. Povej naprej.« »Potem recimo enega člana izvolimo za delegata v krajevno skupnost, to je za ves tale firtel okrog kina Šiška in bolnice Petra Držaja. Tudi tukaj imajo zastopniki stanovalcev sestanke, saj veš, pobiranje smeti, špricanje pa soljenje cest, kraval iz gostiln, take stvari. In tudi tukaj bomo ustanovili partijski aktiv, ker znajo komunisti bolj učinkovito delovat, kadar je treba kaj porihtat.« »A res,« pravi Lucija. Vinko: »No, potem hodijo pa nekateri na roditeljske sestanke zaradi svojih otrok, v vrtec ali pa v šolo.« »In ustanovijo partijski aktiv,« dopolni Lucija. »Ali pa telovadit, se učit tuje jezike, igrat v amatersko gledališko skupino.« »In spet: partijski aktiv,« zamišljeno reče Lucija. »Nisem vedela, da je ta država tako zelo prešpikana s temi aktivi. Kjerkoli že si, se zraven tebe sigurno eden drenja, ki je član aktiva!« Partijski sekretar kot da je ne sliši; nima ji kaj odgovorit. »No, pa naprej?« reče Lucija, ko se pomiri. »Kako naprej? To je to.« »Ja, to so partijski aktivi,« pravi Lucija. »Kaj pa politični aktivi?«

Vinku gre težko z jezika, ampak obljubil je. »Zdaj si pa predstavljaj, da se dobijo kakšni trije občani, kakšnih pet, iz različnih partijskih aktivov. Ugotovijo, da nekje na terenu politična situacija škriplje, da je socializem v nevarnosti. Ustanovijo aktiv, ampak to je zdaj politični aktiv, in začnejo načrtno delovat, v fronti, da bi to stanje popravili. Ampak – oni prevzemajo odločitve v svoje roke, ne posvetujejo se več s centralo, ne z občinskim, ne z mestnim, ne s centralnim komitejem. Mislijo, da bi jih to samo oviralo, ker bi centrala ukrepala preveč tolerantno. Ne pišejo poročil, tako da niti ne veš natančno, kdo vse so člani nekega političnega aktiva, samo slutiš lahko. Ti bom povedal na kratko: politični aktiv – to je levi odklon. To je sektaštvo, ti rečem, težko sektaštvo.«

***

Mineta dva tedna in spet je tu nedelja. Vinko obišče mladostnega prijatelja Ceneta Nolija, ta ga čaka v svoji vikend hišici na Notranjskem. Precej se je moral potrudit, da je Cene pristal na to srečanje, zdaj je zelo zaposlen, ni več tako kot nekdaj, ko sta še skupaj statirala v majhnem gledališču v provinci. Tudi Cene je partijski funkcionar, vendar višjega ranga kot Vinko: dela na komiteju ene od mestnih občin. Zgodaj zjutraj je, odpravita se iz hišice, Cene v lovski obleki in s puško, Vinko v kavbojkah in supergah. Rineta po kolovozu v breg, se splazita pod železniško zapornico, potem naprej po strmem travniku in čez nekaj časa potoneta v mračnem gozdu, vzpenjata se po globoki, neprijazni, po dnu zglajeni, po robovih močno zarasli grapi, »tule so lansko leto počili medveda,« pravi Cene, da Vinka kar strese: kaj bi bilo, če bi medved zdajle pridivjal po tejle skoraj navpični drsalnici navzdol, saj dobesedno nič ne moreš? No, potem se teren nekoliko zravna, samo rahlo se še vzpenja, začne se svetlikat, bližata se robu gozda. Nadaljujeta hojo po poseki, preliti s sončno svetlobo, in ko jo vzameta do polovice, si najdeta prostor in se usedeta. »Saj verjetno veš, zakaj sem prišel,« začne Vinko. »Hvala, da si me opozoril, naj na osnovni organizaciji ne hitim preveč s potrjevanjem repertoarja, naj še malo počakam. Zdaj mi to zelo prav pride. Ampak rad bi te pa tudi vprašal: kaj se dogaja? Ti si vedel. Kaj se kuha okrog tega teksta?« Cene nepremično gleda v dolino, kjer teče magistralna cesta, kar precej prometna je, in Vinko nadaljuje: »Daj mi še kakšen podatek, da se lahko orientiram. A to počnejo politični aktivi?« Zdaj mu Cene takoj odgovori: »Poslušaj, pri političnih aktivih je stvar taka, da nikoli ne moreš vedet, ali tudi ti ali jaz ne pripadava kakšnemu, kaj šele drugi komunisti. Zato bo najboljše, da to dava v oklepaj. O tem ne bova več govorila. Niti besede.«

»V redu,« se strinja Vinko. »Se pravi, nekaj se dogaja na cekaju.« »Ja. Pravzaprav – na ideološki komisiji cekaja,« odgovarja Cene. »Aha, na ideološki komisiji,« reče Vinko, »to so ti majstri, ki guncajo čoln. Zdaj mi pa povej, dragi moj Cene: kako naj si sploh razlagam vse to? Prvič, ta tekst je popolnoma v redu, biografija o Leninu, veliki zgodovinski osebnosti, ki je navsezadnje važna tudi za nas. Zgodba o tem, kako je Lenin zaradi bolezni zgubljal vajeti iz rok in kako je oblast prevzemal Stalin. Drugič, jaz sem bil do danes prepričan, da smo mi v jugoslovanski partiji prekinili s sovjetskim komunizmom že leta 1948. Zakaj potem danes ta panika? Se kdo boji, da bi se zameril Rusom?« »Pozabljaš, Vinko, da smo prekinili s stalinizmom, to je s Stalinom, ne pa z Leninom. Nikoli z Leninom. On je ostal čist, on je prvi, ki je marksizem prenašal v prakso.« »No ja, in potem?« »Potem,« pravi Cene, »potem mogoče kdo od vodilnih razmišlja takole: če pustimo, da pade Lenin – kje se bo to končalo? Bo padel tudi tovariš Tito? In potem, kdo bo naslednji? Bo to sekretar cekaja, najprej jugoslovanskega in potem še pri nas? In sploh, ali lahko Slovenci razkrinkamo Lenina, preden se o tem odloči jugoslovanski ceka?« »Ampak saj ta tekst Lenina čisto nič ne razkrinka,« skoraj zavpije Vinko. »To je biografski prikaz njegovih življenjskih postaj!« »A da ne? Kaj pa informacija, da je Lenin ukazal Stalinu, naj organizira roparski napad na banko v Tbilisiju, ker partija potrebuje denar? Kaj pa informacija, da je čistke, natančen načrt za čistke napravil že Lenin, Stalin pa jih je potem samo še izvajal?« »No, to je res omenjeno,« priznava Vinko, »ampak samo tako mimogrede. Kar pa še ne pomeni, da ta tekst ni dober in zanimiv.« »Zanimiv je zate,« mu mračno odgovarja Cene, »ker se ta tvoja igralska punca zanima za vlogo Aleksandre Kolontaj. Ti tukaj nisi čisto nepristranski, tovariš sekretar.« »Mogoče res ne, v tej točki moram bit samokritičen in sem pripravljen prevzet posledice,« pravi Vinko in srce se mu stisne. »Ampak a ti ne misliš, da izvršni komite cekaja dela iz muhe slona? Saj to je smešno, saj sami sebi škodujejo!«

»Ti niti ne veš vsega, Vinko. Dali so analize delat in ena je odkrila, da Bolt ni oseba, ampak je to kratica sovražne skupine.« »A?« zazija Vinko. »Kratica? Kakšna kratica?« »BOLT – Belogardistična organizacija za literarni terorizem. Ki se načrtno ukvarja z infiltracijo sovražne propagande v socialistične dežele.« »In kdo jim je naredil to … to … urnebesno analizo?« vzroji Vinko v pravičnem besu. »Kje so dobili tega strokovnjaka, tega znanstvenika? Na fakulteti?« »A ni vseeno, kje?« odgovarja Cene in pri tem vseskoz preučuje promet tam spodaj v dolini. Vinka njegova odmaknjenost spravlja v bes. »Poslušaj, Cene. Poslušaj me. Zdaj ti bom jaz povedal nekaj takega, da se bo ta teorija o zaroti sesula kot hišica iz kart in ostala bo samo še sramota. Tega dramatika, tega Bolta smo mi v našem gledališču že enkrat igrali, pred dvanajstimi leti. Njegovo dramo Človek za vse čase. O humanistu Thomasu Moru, ki ga je Henrik VIII. dal obglavit, ker se je hotel ločit od kraljice in se poročit z Ano Boleyn, More pa je temu ostro nasprotoval. To pa pomeni, da je Robert Bolt dramatik in da on ni nobena tajna organizacija, razumeš, znan dramatik, ki še zmeraj živi!« Zdaj Cene prvič obrne glavo proti Vinku. »Ostala bo samo še sramota, praviš. Ampak sramota si ti, ker nič ne razumeš. Te teorije moraš razumet kot metafore, a se ti zdaj kaj šajna, ne pa kot argumente! Kot metafore, ki kažejo, kako revolucionarno so nekateri pripravljeni razmišljat! Ti praviš: tega avtorja smo igrali že pred dvanajstimi leti, njegovo dramo o Thomasu Moru, in to je dokaz, da je avtor resničen. Oni pa ti bodo odgovorili: Aha, pred dvanajstimi leti! Poglej si ga no, fantička! To je dokaz predvsem za nas, ampak dokazuje nekaj drugega, kot ti misliš! Pred dvanajstimi leti, ti tipi so začeli to sabotažo že pred dvanajstimi leti! Najprej so nam poslali neškodljivo dramo, to je bila drama-krt, potem, čez dvanajst let, pa še eno, tokrat destruktivno, bum! Zdaj si šele not padel, tovariš sekretar Vinko! Zraven si stal, pa nič videl, nisi bil buden!«

Vinko ga gleda kot uročen. »Pa ti vse to verjameš, Cene?« »Sploh ni važno, ali verjamem ali ne,« mu odgovarja Cene. »To so občutki, ki jih imajo nekateri visoki politični delavci in občutkov ne bomo pošiljali v javno obravnavo – kaj pa ti misliš, saj nismo znoreli! Problema ne bo reševala partija, temveč stroka. Stroka, razumeš! Programski svet tozda. Ta bo odločil, kateri od predloženih tekstov je estetsko in idejno močan in kateri je bolj švoh. Ti pa pazi, kako se boš obnašal: priporočljiva je redkobesednost, ne se preveč istrčavat, po drugi strani pa se ne smeš delat, da te ni, kadar se od tebe pričakuje, da se boš opredelil.« Pogovora je konec, Cene vstane in že sestopa v dolino, Vinko še za trenutek posedi, potem vzdihne in odhiti za njim.

***

Sestanka programskega sveta se Lucija ne more udeležit, pa naj si še tako želi. Takoj pri vratih leži na mizi seznam udeležencev – podpišite se v kolono na desni. Če te ni na seznamu, nimaš tu kaj iskat, zmotil si se v številki sobe ali pa v nadstropju. Soba je brez oken, zato učinkuje prej klavstrofobično kot ne. Včasih jo uporabljajo za bralne vaje, zato v njej zna ležat kakšen pozabljen tekst; če igralci ne marajo svoje vloge, jo radi kje pozabijo. Predsednik programskega sveta začne sestanek. »Danes imamo samo dve točki, vendar sta zahtevni, zelo se bomo morali poglobit,« tako napove. Prvič, igralske zasedbe v prihodnji sezoni, tu nekatere strukture zahtevajo soudeležbo pri odločanju, drugič, razprava o gradivu Socialistične zveze, Boj za novo kulturo v združenem delu. »Na prejšnjem sestanku smo uspešno spravili pod streho repertoar za prihodnjo sezono, zato lahko danes začnemo z novo delovno nalogo in to so zasedbe. Umetniški vodja nas bo najprej informiral, kako si on zamišlja, kdo bo igral koga, potem pa bomo o tem debatirali in –« Dvignejo se tri roke, prav nič obotavljivo. Spregovorijo trije člani programskega sveta naenkrat, drug čez drugega, a nekako je le mogoče razumet, da »nismo še ničesar spravili pod streho,« sploh pa ne uspešno, ker je treba o repertoarju spregovorit še enkrat in to odgovorno, pretehtano in celovito. Predsednik ugovarja, umetniški vodja tudi. »Saj je bil repertoar vendar sprejet na zadnjem sestanku, po izčrpni obravnavi!« opozarjata. Daljše prerekanje, ali je bila obravnava res izčrpna. Vinko trpi kot žival, oglasil bi se rad in povedal, da je bil repertoar sprejet, vsi so to slišali, in da je otročje zdaj to zanikat – vendar se zadrži, čeprav komaj. Eden od članov, ki je do tega trenutka molčal, se oglasi s preprostim in stvarnim predlogom: »Poglejmo v zapisnik, pa bomo videli, kako je bilo!« Zapisnik – kje pa sploh je? Vprašajo zapisnikarico. Ta izjavi, da je danes prvič tukaj, nadomešča tovarišico Šinkovec, ki je na dopustu. Več ne more povedat; kje je zapisnik, ne ve.

No, če zapisnika ni, bo mogoče res treba še enkrat razpravljat o repertoarju. Pokaže se, da je pravzaprav sporen en sam tekst, tista biografska drama o Leninu. K besedi se prijavi Ljudmila Gurkman, ki zastopa družbenopolitične organizacije. Smehlja se, vendar nekako žalostno ali mogoče trpeče. »Jaz sem si nabavila vso strokovno literaturo o Leninu, ki jo je mogoče v tem našem mestu dobit. Razpostavila sem si jo po mizi in po stolih, na sredi pa sem imela ta Boltov tekst in ga študirala stran za stranjo, stran za stranjo. In kaj sem našla? Najprej eno trditev, ki ne ustreza preverjenim zgodovinskim dejstvom, in potem še eno in še eno. Pravzaprav cel kup takšnih spodrsljajev. Biografski podatki pa morajo štimat, tudi v umetniškem delu morajo štimat, posebej kadar gre za tako pomembno zgodovinsko osebnost, kot je Lenin. Sicer se nam porodijo dvomi o avtorjevi kompetenci ali celo iskrenosti.« Dva člana prosita tovarišico Gurkman, ali lahko konkretno pokaže kakšen tak spodrsljaj, da bo stvar bolj jasna. »Kot že rečeno, je tega zelo veliko, tako da bi nam vzelo res precej časa, če bi vse to obravnavali v celoti. No, seveda pa si lahko ogledamo kakšen posamičen primer. Avtor Robert Bolt recimo navaja, da se je spor med Leninom in Lunačarskim zgodil v partijski šoli na Capriju leta, moment,« Ljudmila Gurkman lista po tekstu, »leta 1910. Raziskovalci pa ugotavljajo, če citiram samo Pospelova, Čebikina ali … Volkonogova, da se je to zgodilo pozneje, eno ali celo dve leti pozneje.« Gurkmanova se še zmeraj žalostno smehlja in se ozre po omizju. »Mogoče se bo komu zdelo, da to ni velika napaka, da ne posega bistveno v usodne dogodke. Ampak mi vsi dobro vemo, da iz številnih majhnih napak nastane velika.« Vsekakor, jo pomiri eden od članov, vsekakor. Bi tovarišica Gurkman lahko navedla še kakšen primer? »Seveda. Avtor recimo navaja, da je Aleksandra Kolontaj imela v času kronštatskih dogodkov ljubezensko razmerje z mornarjem Fedorjem Gavrilovičem Želnikom. Moji viri pa navajajo, da je bil njen takratni ljubimec Pavel Jefimovič Dibenko, komisar za mornarico,« sporoči Gurkmanova zmagoslavno. »In še naprej: Fanja Kaplan, ki je streljala na Lenina, pa se ji atentat ni posrečil, je v tekstu obsojena na smrt, obsodi jo Dzerdzinski, vrhovni poveljnik Čeke. Strokovni viri pa pravijo, da je bila usmrčena brez vsakega sojenja.«

Nekdo zatuli: »Ker niste mene poslušali! Ker niste mene poslušali!« To se oglaša bivši sekretar osnovne organizacije. Sedanji sekretar Vinko Majer sedi nemo in čvrsto, kot zalit, v prsih pa se mu spreletavajo viharji slabe vesti. Luciji je tako rekoč obljubil … to je eden boljših tekstov, ni prav, da ga obravnavajo na tak način … Oglasi se Josip Šumrak, ki zastopa kulturne dejavnosti. »Mislim, da nam je tovarišica Gurkmanova pripravila kar dovolj dokazov o tem, da avtor ravna z zgodovino mnogo preveč po domače, da jo prireja po svoje, pa čeprav morda iz umetniških nagibov. Jaz bi dodal samo še tole: na najmanj dveh sestankih sem opozarjal, da člani programskega sveta niso dolžni znat angleško in da zato lahko meritorno presojajo šele takrat, ko imajo v rokah slovenski prevod kompletnega dela. To bi rad še enkrat poudaril.« »Ampak tega ne morete trdit, saj ste dobili v slovenščini vse ključne prizore, vmesni tekst pa v obsežnih povzetkih!« ga razburjeno opozori umetniški vodja. »Da smo dobili ključne prizore? Lahko da smo res nekaj dobili,« mu maziljeno odgovarja Šumrak, »ampak vsega očitno ne, saj smo danes marsikaj slišali prvič.« »Potapljajo nas,« pomisli Vinko.

Zdaj spregovori Josip Terpošar, ki zastopa književnike. Po licih mu tečejo solze. »Jaz si ne bi nikoli mislil, ko sem še puško nosil po naših gozdovih, zvezdo na kapi, jaz si ne bi nikoli mislil, da bom moral kdaj razpravljat o takšnem … takšnem … pamfletu! Ker to sploh ni drama, tovariši in tovarišice. To ni drama, to je pamflet. To pisanje ni nastalo po umetniški nuji, se pravi organsko, kot na primer v naravi zraste drevo. Poudarjam: to je po neki idejni tezi skonstruirano pisanje, ki ga življenje sámo ni oplodilo. Takih nedonošenčkov nam ni treba igrati v gledališču, posebej danes ne, ko bijemo boj za novo kulturo v združenem delu. Ta pamflet nam ni potreben, tovariši in tovarišice, odvrzimo ga na smetišče zgodovine! In ga nadomestimo z nečim, kar je našemu samoupravnemu socialističnemu duhu blizu. Recimo Tartuffe. Ali pa Matiček ali pa Raztrganci. Tukaj zajemajmo! Saj ne bi hoteli, kajne, da bi doživeli podobno sramoto kot neko gledališče v naši ožji domovini, kjer so dali na oder novo domače pisanje z značilnim naslovom Čarovnica iz Zgornje Davče. Čarovniška kuhinja, prav zares! Avtor namiguje, da se je v nedrih našega samoupravnega socializma zaredilo potrošništvo – kot da bi živeli sredi trdega kapitalizma, moj ljubi bog! Ta gorostasna izmišljotina in provokacija ni ostala brez odmeva, razkrinkana je bila v časniku Komunist – in to nam bodi opomin.«

Pavza, potem Šumrak. »Mislim, da smo o tej zadevi povedali vse. Zdaj bomo samo še nekoga zadolžili, kajne,« doda z diplomatskim nasmeškom, »da bomo zapisnik današnjega sestanka dobili na mizo, ko prihodnjič spet pridemo skupaj.« »Potopili so nas,« si reče Vinko, kar malo se mu vrti v glavi. Tudi vsem drugim je jasno, da je zadeva končana.

***

Lucija in Vinko sedita pri kosilu, v samopostrežni restavraciji. Zveni lepo, samopostrežna restavracija, ampak v bistvu je to velika menza z betonskimi stenami in brez oken, saj je zgrajena pod zemljo. Prostor je nagneten, hrupen in nasičen z vonjavami, ki niso vse sveže. Pikata z vilicami vsak po svojem krožniku, za hip pogledata drug drugega in se spet brezvoljno hranita naprej. Nista preveč srečna. Lucija dvigne glavo nad krožnik, gleda Vinku v obraz, obenem pa tudi Titu, ki visi tam zadaj na steni, res velika slika, v barvah, Jadransko morje za njim je brezmejno, barvo spominčic ima. »Hvala, Vinko, ker si se trudil za ta tekst. Ampak so bili drugi močnejši od tebe.« »Ja, ni bilo mogoče,« odgovarja Vinko, v njegovih prsih pa ga droben glasek sprašuje: ‘Pa si se res močno potrudil?’ »Meni je tako strašno žal za ta tekst,« postane Lucija nekoliko živahnejša, »skoraj prepričana sem bila, da se je režiser že odločil zame. Zdaj pa naenkrat: ne bomo igrali! Tega ne bom mogla nikoli pozabit.« »Ja,« pravi Vinko, »škoda dobrega teksta, res.« »Glej,« mu razlaga Lucija, »ona je visoka partijska funkcionarka, on pa navaden mornar. Značilna situacija, odlična! On se udeleži kronštatskega upora, zaradi krivic. Ona pa, ženska visokih idealov, nagovori ne samo svojega Želnika, ampak vse kronštatske mornarje: Tovariši! Kaj res mislite, da vas partija ne razume? Kaj mislite, da mi v cekaju ne vemo, da je revolucija kruta in grozna? (Zdaj piše v didaskaliji, da se mi glas prelomi in da si nestrpno obrišem oči. In potem govorim naprej.) Ampak tovariši! Ste mogoče kdaj mislili, da bo vse skupaj lahko? Da bo mirno? Pošteno? Da bo kot dvoboj med dvema carskima oficirjema, v jutranji zarji, ob strani pa stojita sodnik in zdravnik? Pozneje pa bodo skupaj zajtrkovali? Ne, ne! Revolucija je resničen boj. Gol kot narava. In krut kot narava. Kaj pa boste – se boste pridružili sovražniku? Fedor? Se boste borili skupaj z belogardisti? Tovariši, lagali so vam, naplahtali so vas!« Lucija umolkne, vsa zadihana, spet se brez vneme hranita. »Ja, partija je huda mama,« se vnovič oglasi Lucija. »Je bila takrat in je zdaj. V Rusiji in pri nas.« »No, samo da je takrat partija v Rusiji,« jo opozori Vinko, »pobila vse kronštatske mornarje, pri nas pa ni čisto tako.« »S tem se jaz ne bi hvalila,« odgovori Lucija. »Danes res ni tako, kaj pa po koncu vojne? Sem nekaj slišala.« Spet nekaj časa molčita. »Tega nikoli ne bom mogla pozabit,« spregovori Lucija, »s kakšnim veseljem sem se pripravljala na to vlogo. Kako sem v nekem preblisku razumela, da je mogoče partijo ljubit in sovražit, oboje naenkrat. Tako je čutila Aleksandra Kolontaj. Zdaj imam pa samo še občutek, da so mi nekaj vzeli in da si tega nisem zaslužila. Nočem več razumet, da ima partija tudi svoje naloge pred zgodovino.« »No, to z zgodovino, tega danes verjetno ni več,« pravi Vinko. »To kar pozabi. Herojski časi so minili.« Čez nekaj časa Vinko: »Ja, kaj bova pa midva?« Lucija ga gleda. Je možno, da njegovi blond brki niso več tako luštkani? Da so zgubili nekaj … svoje bleščeče barve, da ne štrlijo več tako impresivno na levo in desno? »Kaj pa vem,« mu odgovori. »Počakajva, pa bova videla, a ne?«

Rien ne va plus

Katero številko? To ni tako enostavno povedat. Pridejo dnevi, ko se zbudim in sem prepričan, da so mi všeč kar tri naenkrat – in seveda je vsakomur jasno, kako nevarno lahko to postane. Amaterjem se zdi, da to sploh ni težko – ugotovit številko, ki bo zadela na ruleti. Recimo dan, ko si se rodil, jaz sem se rodil 27. marca, takrat je bila to cvetna nedelja, mi je povedala mama. Torej je srečna številka 27, potem so pa še variante: ker je marec tretji mesec, prišteješ ali odšteješ 3 in dobiš 30 ali pa 24. Ali pa s 3 deliš in dobiš 9. Zdaj se moraš samo še odločit med 27, 30, 24 in 9. To metodo zelo pogosto uporabljajo, ampak moram povedat, da je preveč mehanična, pravzaprav je komplet bedna. V resnem špilu je to drugače. Lahko začneš z dnevom rojstva, nič ne rečem. Potem pa moraš pustit, da se ves prah v tebi dol poleže, na nič ne smeš mislit. In potem se počasi notri v tebi iz številke 27 dve drugi rodita, na primer 17 in 29. Obe sta v sorodu s 27, kljub temu pa sta nekaj čisto drugega, to je jasno, a ne? Že to, na primer, da imamo zdaj naenkrat primarna števila, a ne, primarna, popolnoma drugačen material! In potem se počasi, nič ni treba hitet, lahko potrpim en teden ali pa tudi en mesec, potem se počasi odločim med 17 in 29. Če si ogledam, kakšen položaj imata na mizi, takoj ugotovim, da sta obe na sredi in ne mogoče kje na robu. In to je zelo važno, saj imam jaz navado, kadar začutim, da me bo sreča pošlatala, tapecirat z žetoni tudi vsa sosednja mesta okrog srečne številke. In takrat vsi rečejo: »Glej ga, tamle igra Kontler akviziter, spet mu je potegnilo, dobro mu gre, dajmo upat, da bo na koncu večera lahko tudi kaj domov odnesel, da mu ne bojo spet vsega vzeli!«

Saj ne gre samo za denar, res ne. Čeprav mi ga kar naprej zmanjkuje in moram zmeraj več delat, dobim ga pa zmeraj manj, se mi zdi. Bit akviziter, to pomeni, da iščeš svoje kupce tam, kjer je njihova služba, lezeš po uradih, ambulantah in vrtcih in prepričuješ uslužbenke, naj se naročijo na Pellaprata ali na Malo enciklopedijo in naj ti izplačajo dvajset procentov vnaprej, na roko. Vsako delo je pošteno, pravijo, ampak kakšna vrhunska specialnost to ni, namatraš se pa včasih že tako, da sam ne verjameš. Kljub temu – ne gre samo za denar. Če bi zadel, ornk zadel na ruleti, bi bil za nekaj časa rešen denarnih težav, to drži. Ampak gre tudi za to, kako. Kako potegneš denar. Ali se na drobno matraš in matraš kot en proletarc ali pa s pomočjo svojih možganov nekaj zračunaš, narediš genialno potezo, vložiš kapital, kar pomeni, da riskiraš, in potem, če si dober, bumf!, dobiš zelo veliko, kot bi ti padlo z neba. To! Način, kako lahko dobiš na ruleti, mi daje upanje, da je na svetu še kaj drugega kot vsak dan samo delat pa delat, da se iz garanja ven ne vidiš. Življenje dobi smisel in ko igram na ruleti, postanem nekaj posebnega. Ne skrbi me več, da v celi prekleti državi zmanjkuje jedilnega olja ali pa pralnega praška ali bencina, da ga lahko kupiš samo, če imaš registrsko številko recimo neparno, kot je bilo ta teden. In jaz imam za ruleto res občutek, imam dober nos, kaj bo padlo. Jaz znam gradit igro, moram pa imet en spodoben kapital, če hočem, da bo kaj, recimo 7.000 šilingov, to je tisoč nemških mark, z manjšim denarjem nima smisla pimplat. Moja tehnika je, če dobivam, da takoj vlagam nazaj in na ta način višam in višam igro in jo polagoma usmerjam k veliki kombinirani stavi in ko bo ta zadela, bo prinesla prekleto veliko denarja. Že večkrat se je zgodilo, da sem pripeljal skoraj čisto do konca, potem pa je prišlo kaj nepričakovanega, da sem za moment zgubil koncentracijo in paf!, celotna operacija se je sesula. Recimo, da je kdo zraven mene prevrnil cel stolpec svojih žetonov, da so potem ropotali po tleh. Ali kaj takega. Ampak to ni nič, to so samo začasne ovire, potrpežljiv je treba bit in živce je treba imet. Moj dan bo sigurno prišel in takrat bom potegnil prekleto veliko denarja, v devizah.

Enkrat ali dvakrat sem vzel s seboj v igralnico v Unterjeserzu tudi Natašo, ko me je pa tako zelo lepo prosila. Mislim, da ji je bilo prav zares všeč, smejala se je na vsa usta in se tudi malo spogledovala z enimi tipi, da sem jo moral kar precej grdo pogledat, v enem momentu sem se celo tako razjezil, da bi ji najrajši kar eno primazal. S sabo je prinesla svoj lastni kapital, pravzaprav kapitalček, eno majhno revščino, sto mark, zanje je dobila 700 šilingov, igrala je z najnižjimi žetoni, s tistimi po 20. Seveda je to lahko počela samo dve uri po začetku, pozneje najmanjših žetonov ne sprejemajo več in se na ta način znebijo penzionerjev in drugega takega pocen folka, ki gembla za pet para. Ampak tudi v tistih dveh urah je imela krompir, brezveznica, igrala je najmanj riskantne stave, na primer barve in kolone, in kljub temu nekaj dobivala. Na sto prinesenih mark jih je v enem večeru priigrala dodatnih cirka trideset (če preračunamo iz šilingov), v drugem cirka štirideset in na to je bila zelo ponosna. Jaz sem ji skušal dopovedat, da to ni nič, drobiž, ona pa mi je odgovarjala, da ima banka drugačno stališče: 30 ali 40 procentov dobička na dani kapital je zelo lep dosežek, super dosežek. Bedna psihologija bančne uradnice! Ona ne zna bit veličastna, velikopotezna, da bi iz velikega kapitala naredila res velikega, da bi recimo priigrala tisoč procentov. Ampak saj igramo za hec, saj v igralnico ne hodimo zato, da bi se matrali zaradi neuresničenih megalomanskih načrtov, mi je odgovarjala Nataša in me gledala s svojimi velikimi očmi. Za hec! Njej se zdi to hec, zame pa je resna stvar. Ona ne more ali noče razumet, da jaz sistematično lovim veliki zadetek, ki me bo preskrbel za nekaj let. Jaz zaenkrat živim bedno, ampak v duhu sem že v prihodnosti – takrat bo vse drugače. Mene zdaj vse utesnjuje, pravzaprav tudi Nataša. Ko bom zadel in ji vrnil, kar mi je posodila, si bom mogoče omislil drugačno babo, bolj glamurozno, bolj sofisticirano. In šele takrat bom lahko začel urejat tudi neke druge važne reči, recimo da bi se posvetil filmu, da bi posnel en takšen kratkometražni komad.

Nataša bi rada stalno hodila z mano v igralnico v Unterjeserzu, to je enkrat ena in to mi kaže na sto načinov. Kadar grem sam, me grdo gleda, potem se kisa po stanovanju na Resljevi, ko pa se vrnem, me sprašuje, koliko sem zaigral, in mi očita, da igram preveč ‘umetniško’ in da nimava denarja, da bi toliko zapravljala. Zadnjič sem jo po takšnem nakladanju moral kar dvakrat klofnit po nesramni goflji in potem je bilo veliko vpitja in vreščanja in jokanja in pomirila sva se šele dosti pozneje, ko sva se poseksala. Ampak Nataša ne odneha. Vtepla si je v glavo, da bi mi lahko pomagala, bila bi ‘kontrolor’ moje igre, kot se je sama izrazila. Za božjo voljo! Da bi pazila na stanje kapitala in odločala, kdaj naj igram riskantne in kdaj ziheraške stave, kdaj naj vlagam težke in kdaj bolj poceni žetone – pa tudi, kdaj naj popolnoma preneham in grem domov. Saj ravno v tem je bistvo strategije, pa tudi taktike, saj ravno te odločitve ločujejo profesionalca od amaterja! Poleg tega: kot jaz razumem gemblanje, je to moška stvar, zasebna, posel za posameznika. To je nekaj, kar mora moški delat sam, dalo bi se rečt, da je gembler kot osamljeni kavboj. Ne želim, da mi kdo pomaga, ne Nataša ne Clarius ne Schwimmbacher!

No prav, če že hoče in hoče, pa naj gre, saj vidim, da ne bo odnehala. Čeprav, porkaduš, se bo samo dolgočasila. Najprej se bo vrtela okrog rulete, dokler ne bodo ukinili najcenejših žetonov, potem bo poskusila avtomate, na koncu bo pa zdolgočaseno sedela v kakšnem kotu, kot druge spremljevalke, in čakala, kdaj gremo domov. Ampak bo že morala počakat.

Dogovorila sva se, kdaj greva v igralnico v Unterjeserzu: za vikend, ne konec tega tedna, ampak naslednjega.

***

Človek se z žensko nekaj zmeni, nikjer pa ne piše, da se bo to potem tudi res zgodilo. Danes je sreda, za vikend bi bilo treba it v igralnico, pa že imamo kup zadržkov. Nataša se kuja. »Ne vem, če sem se to dobro zmenila s tabo. Igralnica – jaz jo vidim kot eno veliko zapravljanje časa in denarja in res ne vem, kaj je zame hujše: čas zapravljat ali denar. Veš, tisoč mark, to je za naju dva veliko denarja. A si to res lahko privoščiva? Ti mi že mesce in mesce nisi nič prispeval za gospodinjstvo, treba je jest, treba je stanarino plačat, elektriko plačat, jaz pa s svojo službo za okenčkom tudi ne morem podpirat še tebe, saj veš, zdaj sva nastavljene dve na istem delovnem mestu, ampak vsaka za pol plače. Te banke imam poln kufer, še videt ne morem več teh scuzanih penzionerskih modelov, ki vsak konec mesca v dolgi vrsti pred mojim okenčkom stojijo. Veš, jaz bi že rada šla v igralnico, ampak tako, bolj v majhnem formatu, razumeš, s kapitalom recimo sto mark po osebi. Kapital tisoč mark – to pa se mi zdi, kot bi se midva iz boga norca delala.«

Sklenil sem, da z Natašo ne bom razpravljal o problemu stroškov, tukaj ona takoj aktivira čustva in jaz nimam kaj, samo eno ji lahko primažem. Rajši ji bom skušal odškrnit vrata v metafiziko številk – ne vem, ali bo metafiziko res dojela, ampak mogoče ji to lahko razložim kot neke vrste poezijo, mogoče bo pa to. Saj ima tudi ona umetniško žilico, a ne, včasih se mi res zdi, da jo ima! Odšel sem v svoj kabinet in se takoj vrnil s kupčkom kakšnih petih tanjših knjig z nemškimi naslovi. Ampak da bi jih človek bral, mu ni treba znat nemško, to so bile … ‘permanence’ jim pravijo, knjige s stoprocentno sigurnimi natisi vseh številk, ki so v neki igralnici padle npr. v enem četrtletju. Tiskajo jih vse boljše igralnice in nabavit jih je mogoče tudi za leta in leta nazaj. Permanence mi je svetoval Knez in mi jih tudi nekaj posodil, češ da jih naj uporabljam za suhi trening, boljše to kot pa da mečem kroglico v bedno imitacijo rulete, ki sem jo kupil v gigamarketu na oddelku za igrače. Permanenca je pričevanje o resničnem dogajanju, je pomembno povedal Knez, o dejanskih metih kroglice npr. v Baden-Badnu od prvega januarja do zadnjega marca 1981; miniaturne rulete, narejene iz poceni plastike, so pa prava žalost.

»Usedi se sem zraven mene, Nataška, no, še bliže, daj no. Poglej, a vidiš! Same številke, moj bog, same številke, a ne? Človek strmi in strmi vanje in najprej se ne da nič razumet, kar strah te postane, a ne? Ampak treba je možgane nucat, treba je iskat, treba se je matrat in pogruntat, kakšen smisel se skriva v tem rusvaju. Ko igramo na ruleti, se borimo proti kaosu. In kako se to borimo? Tako, da najdemo dominante. Tako, da gledamo, katere številke so padale prej in katere bodo zdaj. Za začetek bova midva najlažje našla tiste dominante, ki so narejene iz samih rdečih ali pa iz samih črnih številk, take je najlažje videt. No, pa poglejmo, pa poglejmo. Hopla, tukajle! Devetkrat zaporedoma je padla rdeča številka, a vidiš, tukaj, poglej to navpično vrsto, ki se začne s 27, 9, 18 in tako naprej, a vidiš, devetkrat zaporedoma, o, kako sem jaz srečen! Tukaj imamo živ dokaz, napisano je, da se je to res zgodilo, v Baden-Badnu 3. februarja 1981, to ni nekaj izmišljenega! Devetkrat zaporedoma rdeča! Naenkrat zagledamo nekaj znanega, nekaj domačega, kakor da bi se na nočnem nebu sredi tujih zvezd izoblikoval Veliki voz, ves zlat in bleščeč, in kaj je zdaj treba? Kaj je zdaj treba, Nataška?«

Ves sem se razvnel, skočil sem do hladilnika, potegnil ven liter rebule, ga na hitro odprl in si natočil, potem, po premisleku, pa še Nataši. »Kaj je zdaj treba, ko se pojavi Veliki voz? Zdaj je treba intuicijo poslušat in gor skočit in se peljat, dokler traja, dokler napreduje ves velik in zlat čez sredo neba. Kdor bo to ugotovil in to naredil, bo bogato nagrajen. Kdor je recimo na začetku te sekvence stavil 1.000 šilingov na rdečo, temu zdaj ni več treba drugega, kot da lepo čaka in gleda, kako se mu sreča kuha. Ko bo prvič padla rdeča in bo krupje zraven njegovega rdečega žetona za tisoč šilingov dodal še enega za tisoč, mora človek živce imet, ne sme bit malenkostno požrešen in pobasat oba žetona in se potegnit ven iz gužve in nekje v ozadju tiho uživat, ne, to ne sme, ampak mora zdaj oba žetona gor pustit. In zdaj spet pade rdeča in krupje doda zdaj že dva žetona po tisoč šilingov, ti pa spet vse skupaj gor pustiš. Nič ti ni treba delat, bo krupje zate delal, ti samo lepo kontroliraš, da je vse v redu. Dokler traja dominanta, ti bo krupje po vsakem metu dodajal še enkrat toliko, kolikor je že tvojega na mizi, in to se samo ponavlja in ponavlja, iz 1.000 šilingov rata 2.000, iz tega 4.000, pa potem 8.000 in potem 16.000, ti samo uživaš in čakaš in na koncu zmagovite sekvence si zaslužila … moment … čakaj, bom s kalkulatorčkom … cnk cnk cnk, cnk cnk cnk … evo, 512.000 šilingov, to je, to je … 73.000 mark!«

Spet sem vrgel vase kozarec rebule in poljubil Natašo direkt na usta. Bil sem navdušen, pa še kako, in upravičeno! Saj sem ji vendar pokazal srečo v najbolj čisti, zraven pa dokumentirani obliki! To se je res zgodilo! Podatki o kraju in datumu priloženi! Nataša pa ni bila tako zelo prepričana. »Čakaj malo, čakaj malo, Kontler. Kaj pa če rdeča ne pride devetkrat zaporedoma, ampak recimo samo šestkrat? V tem primeru pa ne boš nič dobil, a ne, ampak boš celo zgubil tistih tisoč šilingov, s katerimi si začel, a ne? In še nekaj, Kontler: povej mi, kolikokrat si ti pravzaprav nesel po tisoč mark tja v igralnico v Unterjeserzu – mark, ne šilingov? Recimo tridesetkrat? Ti vsakič na koncu zgubiš, to pomeni, da imaš čiste zgube 30.000 mark – to je pa že celo premoženje! A ti sploh veš, kaj vse bi midva lahko s tem denarjem naredila?«

Komaj sem se zadržal, da je nisem klofnil po tem njenem gladkem angelskem obrazčku; ta ženska me prav gotovo zna v hipu totalno razkačit, pa naj to hoče ali ne. Nekaj časa sem molčal in od muke zapiral oči. Potem sem jih spet odprl. »Nataška, eno samo besedo ti bom rekel: Zaupanje! Če hočeš, da bova midva lepo skupaj orala, moraš ti pod mus verjet mojemu občutku, mojemu filingu, moji intuiciji. Ne smeš pozabit, da jaz na začetku zmeraj dobim, zgubim pa šele pozneje, ker kakšna stvar pride vmes in mi uniči koncentracijo. Ampak zdaj boš ti z mano, a ne, in ti me boš znala varovat, da mi bo koncentracija ostala na višku. Kaj ni tako? Seveda je, Nataška, v tem je ves smisel, zato sva midva sploh skupaj!«

***

Minil je en mesec in ni se nama posrečilo, da bi skupaj odšla v igralnico. Nataša je vztrajala, da neseva v igralnico samo po sto mark na glavo, »saj se greva samo zabavat, ne pa služit,« meni pa se je takšna zabava zdela absurdna, primerna za penzionerje. V igralnico sem hodil sam, kot ponavadi.

Zdaj sem v Mirni Peči, pri mami, na travnikih svoje mladosti. V nedeljo sem bil v igralnici in potem sem se ves obupan vračal domov, čez Ljubelj in na koncu po Celovški, pri Delavskem domu na levo, prečkate Titovo, mimo kolodvora in že sem zavil na Resljevo in se bližal hiši z ograjo iz kovanega železa, tej prekleti hiši, potem pa naenkrat nisem prenesel misli, da bi odgovarjal Nataši na njena vprašanja. Niti v hišo niti v Ljubljano, sem bliskovito sklenil in že je hiša ostala za mano, naenkrat sem ugotovil, da peljem skoz tunel pod Gradom, no, ko sem bil že v njem, sem pa na drugi strani zavil na levo, smer Dolenjska.

Ampak to je bil že povratek. Najprej pa sem se peljal v igralnico, spotoma sem se na naši strani Ljubelja oglasil pri Knezu in Anji, ki sta bila tam na podaljšanem vikendu. Kneza sem hotel pregovorit, da bi šel tudi on malo igrat. Ni bil razpoložen in potem sem sam peljal čez mejo in jugoslovanski carinik, ampak Slovenec, jebo mu pas mater, mi je pomigal, naj ustavim. Stal je ob avtu in me vprašal, če imam kaj za prijavit, jaz sem hladnokrvno rekel, da ne, in potem je on prav tako hladnokrvno stegnil roko skoz okno, noter v moj avto, odprl pepelnik na armaturni plošči, vzel ven moja dva bankovca po petsto mark in rekel: »Tole vam bomo zasegli.« Njegova prekleta šapa se je potegnila nazaj skoz okno, kot je prišla, in odnesla moj dragoceni kapital, plod mojega pritrgovanja, ki sem ga že videl ležat na mizi, na številki, ki zadene. Ta denar je bil na tem, da se v kratkem podeseteri, kaj to, da se … Ah, kaj – jaz bi ta večer tako dobro igral, da bi miza bankrotirala.

Imel sem dve variante, kje da bom skril svoje marke pred carino: ali v gatah ali pa v pepelniku. To drugo se mi je zdelo boljše, ker je tako, kot da ni nič, prefinjen trik, zraven pa freh. In ravno tja noter v pepelnik je šel pošlatat ta troglodit in uničit moj genialni načrt – in to je življenje, ja, prav to je življenje. Lahko si živ genij, pa te bo vseeno mimogrede razmesaril en neandertalc, en polpismen državni pijontar, ki še sam ne ve, kaj dela. Za tisoč mark moram jaz veliko garat, si sposojat, fičnike zbirat in na stran dajat, celo goro knjig moram prodat blesavim uradnicam na Kulturni skupnosti ali pa na Zvezi sindikatov, ki se ne morejo odločit, ali bodo kaj kupile ali nič – to je lahko kar zabavno, kadar ti gre. Kadar pa ti ne gre, je duhamorno, da se ne da povedat, človeka naravnost ponižuje.

Ta incident na meji je samo še pika na i ob vseh mojih drugih nesrečah. Pellapratova kuharska knjiga se slabo prodaja, trodelna Mala enciklopedija še slabše. Mogoče so zdaj takšni časi, mogoče je pa z mano kaj narobe, saj gre drugim akviziterjem kar dobro, se mi zdi, recimo Druškoviču, zadnjič sva šla skupaj na občino Šiška, njega so uradnice kar zasule, mene pa ni hotela nobena niti pogledat, kaj šele poslušat. Mogoče nisem več zadosti priliznjen za to. No, potem še ena napaka: nekaj pologov sem le nabral, ampak namesto da bi jih odvedel šefu prodaje, sem jih nesel direkt v igralnico. Tam mi je šlo najprej zelo dobro, kot običajno, potem pa naenkrat smola in zgubil sem vse. Šef prodaje me je že dvakrat terjal in ta me lahko začne preganjat z milico, saj vem. In potem še Nataša, zmeraj bolj me masira, da me ona s svojim osebnim dohodkom bančne uradnice ne more več preživljat, da si tega ni tako predstavljala: ona mora garat za dva, »gospod frajer bo pa počival in potem v igralnico nosil.« Počival, ja, hudiča! Moja glava kar naprej obdeluje podatke, noč in dan, jaz delam za dva, samo da se zaenkrat še ne vidi! Prekleta mrha, ko bom končno zadel na ruleti svoj veliki dobitek, ji bom vrgel v gobec desetkrat več od tega, kar sem ji dolžen, dvajsetkrat več, naj se zaduši s tem denarjem, naj crkne, baba sebična, samovšečna! Ona bi samo na svojo rit in na svoje cunje mislila, kakšne pritiske pa jaz prenašam, tega še opazit noče. Ko sem jo takrat vzel na stanovanje in jo začel s sabo okrog vodit, ni imela praktično nič, vse sem ji jaz zdajal, zdaj pa imam njeno hvaležnost!

Saj z Natašo mogoče ni vse čisto tako, kot sem včeraj napisal. Saj me ima mogoče tudi rada. Kadar jo vidim, kako se joka ali smeje zaradi mene, sem prepričan o tem. Pozneje pa spet –

Na mejnem prehodu Ljubelj so mi vzeli mojih tisoč mark in potem sem se peljal dol v Avstrijo, v Dravsko dolino, iz oči pa so mi kar tekle in tekle solze, nisem si mogel pomagat, da ne bi jokal. Kako se moram jaz matrat in kako je vse to zaman: karkoli že naredim, mi zmeraj kdo glavo v drek porine! Kam naj zdaj grem, ko nimam denarja za igro? Ampak avto je hočeš nočeš odpeljal naravnost v Unterjeserz in se tam ustavil na parkirišču. Šel sem v igralnico, če sem bil že tam, za vstopnino sem še imel, v zameno sem dobil 5 žetonov po 50 šilingov. To je malo, s tem se ne da kaj dosti priigrat, to vsak ve. V začetku je celo šlo nekaj časa navzgor, potem pa naenkrat dol in konec. Kaj pa zdaj? Domov nisem hotel. Odločil sem se, da bom skušal pridelat kakšen žeton po sistemu ‘adoptivnega fotra’, ki je nekakšna naravna posledica železnega pravila, da v igralnici ni dovolj, če zadeneš, ampak moraš svoj dobitek tudi izterjat. Najprej si izberem žrtev, kakšnega totalno sfuzlanega igralca, ki stavi po cele pesti žetonov na treh mizah naenkrat in kar naprej skače od ene do druge. V glavi posvojim kakšen njegov manjši žetonček na manj zahtevni stavi in če zadene in če vidim, da je lastnik pravkar zaposlen drugje, mirno dvignem roko, češ da je moj. Če je gužva velika in če imam srečo, mi bodo ta dobitek izplačali.

Varianta: ‘deranžirat žeton’. V roki imam en sam žeton in zdaj s to roko krožim nad področjem, kjer se jih kar tare, kot da iščem, kam da bom stavil, v resnici pa sem fiksiran na neko manjšo ovčko našega sfuzlanca, ki sem si jo že prej ogledal. Potem grem z roko navzdol in postavim svoj žeton, obenem pa ovčko mimogrede čisto malo ruknem z mezinčkom, deranžiram jo, jo premaknem na nek drug kvadrat. Če zadene, se prijavim kot njen lastnik, saj zdaj nihče več ne ve, čigava da je.

Tretja varianta: ‘pod mizo’. Kjer se najbolj prerivajo, se spustim na vse štiri in lezem pod mizo sem in tja. Pretvarjam se, da mi je npr. ura odletela tja dol. Na tleh pogosto najdem kakšen žeton, lahko tudi tak za 200 šilingov. In spet bom lahko nadaljeval z igro in spet bom vsaj načelno imel možnost, da pridem domov bogat kot svinja. Ampak v nedeljo se sistem adoptivnega fotra ni obnesel, nič se ni obneslo, tudi to ne, da sem po kolenih neznosno dolgo drsal po tleh. Mogoče zato ne, ker so krupjeji dobro vedeli, da prej nisem igral, da sem prišel v igralnico samo zajedat. Dobil sem ponižanje v njihovih pogledih, drugega nič. Zakaj moram ravno jaz požret toliko dreka? A mogoče kdo misli, da imam manj ponosa od drugih? Ga imam mogoče res manj?

***

Mirna Peč, sedim za mizo v svoji otroški sobi in pišem, mama mi čajčke prinaša, zmeraj me je vesela, kadar pridem, vsaj ona tako pravi, ko me le ne bi kar naprej spraševala, kdaj bom imel pravo službo z osebnim dohodkom in penzijo, to mi napenja živce, hvaležen bi ji bil, ko bi bila tiho. Ožical sem jo za petdeset jugo jurjev, več reva itak nima, zanjo je to pravo bogastvo. Zunaj pred oknom je pokrajina moje mladosti, sosed Žgavc je še zmeraj živ, onstran ograje taca sem in tja, bogve od kod on napraska denar za hrano. V prtljažniku imam svoj ta zelen pulover, ki ga zmeraj prevažam s sabo, za primer, da mraz pritisne, tega bom pustil mami, lahko ga nese v Brajkovičevo trgovino z rabljenimi oblačili, da bo tudi ona imela kaj od življenja. Ne da se mi vračat v Ljubljano, še malo bom ostal tukaj, da si napolnim baterije.

V soboto sem bil v Unterjeserzu.

Tukaj v Mirni Peči si lahko privoščim, kar imam najrajši: sanjarjenje. Uležem se na oguljeni stari usnjeni divanček, se zazrem v strop in pazim, da se mi ne zaprejo oči, saj nočem zaspat. Kaj bi jaz najrajši na svetu? Najrajši na svetu bi do zadnjega žetona obral ruletno mizo, tako da bi bankrotirala in bi jo morali za en večer zapret. To je tisto, kar si jaz zares želim. Pravila pravijo, da ruletna miza bankrotira, če gost priigra ves njen kapital. Sedem milijonov šilingov, to je en milijon mark. Čim to priigram, sledi obred, ki je že zdaj pravi evangelij za mojo dušo in se ga veselim nič koliko: krupje mojster kolesa, zadolžen za metanje kroglice in izplačila, mi bo naštel in z grebljico porinil pred mene vso to goro žetonov, potem pa bo ustavil kolo, prav res, ustavil ga bo. Krupje nadzornik mize, ki sedi na povišanem mestu, bo vstal, ostali trije bodo v gosjem redu odšli in se čez čas vrnili z veliko in težko prevleko iz črnega žameta. Pogrnili jo bodo čez mrtvo mizo in potem bo krupje nadzornik zaklical s predirljivim in močnim glasom, ki bo prevpil vse druge številne šume v dvorani: »Gospe in gospodje, dovolite mi, da vam naznanim, da je miza številka tri bankrotirala!«

Dvorana bo otrpnila in utihnila in vsi pogledi se bodo obrnili proti naši mizi: naši štirje krupjeji bodo spet na svojih mestih, trije na čelu in eden ob vznožju, ampak ne bodo sedeli, stali bodo, kot na častni straži ob mrliču na parah. Gledali bodo … vame in zdaj bo cela dvorana sledila njihovim pogledom in se prav tako zazrla … vame. Jaz bom stal, smehljal se bom in nekoliko bom tudi jokal, po vsem obrazu se bom bleščal in potil, rahlo se bom priklonil. Zdaj bo treba vso to goro žetonov spravit do blagajne, dosti bo takih v velikosti manjše opeke, to bodo tisti najdebelejši prašički, po sto tisoč šilingov eden. Sam jih ne bom mogel vseh pretovorit, na pomoč mi bosta priskočila dva služabnika v zelenih uniformah, s sploščenima zelenima kapicama na glavah, pripeljala bosta poseben voziček, nagradil ju bom, vsakega s kakšnima dvema manjšima žetonoma, recimo po dvesto šilingov. Počasi bom stopal za vozičkom, občinstvo me bo še zmeraj gledalo z mešanico groze in občudovanja, ampak situacija se bo začela počasi normalizirat, šum se bo polagoma vrnil, posel ob ostalih mizah se bo spet začel odvijat. Na blagajni si bom dal izstavit en sam ček za sedem milijonov šilingov, izplačljiv v eni od avstrijskih bank. Tega denarja ne nameravam nosit v Jugoslavijo, saj nisem na glavo padel.

V nedeljo sem bil spet v igralnici.

Kratek pregled, koga vse sem v zadnjih dveh mescih napumpal za denar in ga odnesel v igralnico: Od Duksota potegnil 1.000 mark na račun stilskih omar, ki mu jih bom zlifral. In od mame tudi še nekaj. Šel Marjanco žicat, je jokala, ko me je videla, najprej ni hotela, potem pa je le dala nekaj več kot 500 mark. Kasiral neke nove pologe za Malo enciklopedijo, našel neke zaupljive ženske v Fizioterapevtskem zavodu, preračunano okrog 250 mark. Pologov spet nisem odvedel v računovodstvo. Bil sem tudi pri Beniju Doviču, dal 800 mark, ampak rekel mi je, da ne verjame nobeni moji zgodbi in naj ne hodim več k njemu, ker me noče več videt. Najbolj bo besen Druškovič. Posodil mi je svojega golfa, skoraj nov voz, jaz pa sem ga pod roko prodal za smešno nizko ceno, preračunano okrog 1.700 mark. Druškovič me ne bo tako hitro našel, ker ne pozna mojega dolenjskega naslova (tudi Nataša ga ne).

Iz igralnice nazaj čez mejo na našo stran, potem pa spet nisem šel domov na Resljevo, ampak na Dolenjsko po znani trasi: Celovška – Delavski dom – Prešernova – križišče s Titovo – kolodvor – Resljeva, le hitro mimo hiše, naj jo hudič vzame – tunel – smer Dolenjska. Tukaj imam vsaj mir, no ja, kolikor toliko.

Tu v Mirni Peči sem se navadil, da se dopoldne počasi sprehodim do bifeja na avtobusni postaji. Pri šanku si kupim dva deci belega in odnesem kozarec do visoke ozke mize z debelo leseno ploščo, njene jeklene noge so vzidane v tla; ta miza je napravljena tako, da ob njej stojiš. Po malem pijem, kadim, se s komolcem naslanjam na ploščo in si ogledujem potnike ali pa strmim skozi stekleno steno na prosto, kjer poteka pomladni dan. Danes sta se ob moji mizi namestila dva tipa in se takoj lotila svoje dejavnosti. Eden je iz bunde potegnil tri plastične kozarce in jih poveznil na ploščo. Zamenjaval je njihov medsebojni položaj, jih porival levo in desno in potem je enega privzdignil in glej!, pod njim je ležal fižolček. Hitro ga je spet pokril, še nekoliko premeščal kozarce in potem vprašujoče pogledal drugega. Jaz sem dobro vedel, kje je fižolček. Drugi je malo razmišljal, potem je pokazal s prstom, prvi je dvignil kozarec in res je bil fižolček prav tam. Zadetek! »Daj lovu, džini mengro.« Lump, ki je kozarce premikal, je dobitniku z obžalovanjem, vendar brez oklevanja izplačal bankovec za 500 dinarjev – smešno nizka stava, če človek pomisli, nekaj več kot 4 marke. Banka je pod cigaretno škatlico, ki je tam ležala navidez povsem slučajno.

Vedel sem, da sem jaz tista divjačina, ki jo lovita.

Živim več tukaj kot v Ljubljani. Kdaj pa kdaj skočim za nekaj dni na Resljevo, ampak čim pridem, začne Nataša govorit in govorit in mi ne da miru. Sem rajši tukaj, čeprav je tudi mama začela vrtet jezik in ga zmeraj bolj. Od ene bežim k drugi, tako je to.

Ampak vse to so postranske reči, glavno pa je: pognat ruletno mizo v bankrot. Jaz bom to naredil, jaz bom to dosegel, in sicer zato, ker imam občutek, ker imam nos, ker znam zavohat številko. In ker znam stalno menjat taktiko in strategijo, stalno menjat. In tudi zato, ker se mi je že večkrat zgodilo, da je prav malo manjkalo, res prav malo. Nos, intuicija, filing, to je to. In ker znam sebi prisluhnit, pa tudi ruleti, kaj v njej čaka, da bo ven prišlo. Jaz sem kot lisica, ki z repom stalno briše sled za sabo, zato mi nihče ne more do živega. Jaz že vem, kaj delam.

Je pa še en pristop, ki se mu jaz krohotam in ga iz vsega srca zaničujem, tako imenovani znanstveni pristop. Za njega se ogreva Knez, on misli, da je nekakšen raziskovalec in on mi tudi daje največ informacij o tem – naklada mi in naklada, pa če ga hočem poslušat ali ne. To je baje dokazano z raziskavami slavnih matematikov, ki so se ukvarjali z verjetnostnim računom, s teorijo naključja, s teorijo kaosa, s takimi stvarmi. Velika imena, nič ne rečem, Pascal in tako naprej, saj se jih zdajle vseh sploh ne morem spomnit. Ampak njihovih raziskav so se polastili prifuknjenci, ki zase pravijo, da so teoretiki hazarda, jih preplonkali in objavili v svojih kao strokovnih knjigah. Ti tipi so strastni igralci rulete, ki so celo življenje preživeli po igralnicah. Ampak njihovim knjigam ni za zaupat – če bi bili res tako pametni, bi bili oni danes milijarderji in jim ne bi bilo treba hazarderske priročnike pisat. Zraven pa še drug drugemu očitajo, da so navadni šarlatani.

Ena od teh teorij me je vseeno očarala, vsaj za nekaj časa, namreč Clarius-Schwimmbacherjev teorem. Izhaja iz fiziologije krupjejeve roke, ki da je nekaj enkratnega, neponovljivega, tako kot njegov prstni odtis, odvisna je od kombinacije mišic, vezi in kosti. To pomeni, da so si vsi meti enega krupjeja načeloma podobni, pa naj se krupje še tako trudi in skuša metat vsakič drugače. Se pravi, če natančno gledaš, v kateri segment kolesa krupje vrže kroglico in kako močno jo vrže, lahko tudi približno predvidiš, v katerem segmentu se bo ustavila. Krupjejevo metanje kroglice lahko razumemo, metaforično govorjeno, kot neke vrste balinanje, kjer je met krogle do neke mere predvidljiv. Igralniška industrija to ve, zato se zavaruje na dva načina: 1) krupje mora metat enkrat v smeri urnega kazalca, drugič obratno, pa spet v smeri ure in tako naprej, 2) po približno dvajsetih metih mora prepustit metanje drugemu krupjeju, to bo zahteval nadzornik mize z izrecnim ukazom, »La boule passe«. Za nekaj mescev, mogoče za eno leto sem se tudi jaz pridružil fenom te teorije, študiral balistično tehniko nekaterih krupjejev, lovil trenutek, ko krupje vrže kroglico, in takrat sem stavil svoj vložek silovito hitro, saj se je le sekundo ali dve pozneje zaslišal klic, da ne smemo ničesar več stavit, »Rien ne vas plus!« Priznam, imel sem nekaj uspehov in ta Clarius-Schwimmbacherjev teorem ni čisto brez veze, kljub temu pa zahteva preveč picajzlarskega opazovanja in preračunavanja, zato sem se vrnil k svoji preizkušeni metodi, to je k občutku, k intuiciji – to je polje svobode in umetnosti, tu sem jaz doma. Pravzaprav sem zapustil Clariusa, ko je njegov prerok Schwimmbacher od svojih učencev začel zahtevat, da morajo vsakič upoštevat tudi vremenske razmere, češ da lahko odločilno vplivajo na fiziologijo roke, pa tudi na odbojnost lesa, po katerem teče kroglica.

Te svoje zapiske bi jaz lahko kdaj pozneje izdal kot knjigo. Sigurno bodo koga zanimali. Mogoče bi jih prej malo pregledal in dal ven preveč osebne stvari. Hudič je pri taki stvari najt založnika. Našim sploh ne zaupam, v Sloveniji niti ponudil ne bi. Ampak tudi v inozemstvu je problem: kakšno garancijo imam? Nekdo lahko sprejme rokopis v branje, potem pa mi ga bo ukradel, se pravi izdal pod svojim imenom in pokasiral honorar!

***

Spet je minil en mesec. Kako sem bil jaz včasih sistematičen, zdaj sem pa ves sfuzlan, tako se počutim, kot da nisem čisto pri sebi. Pri mizi sedim, čitam permanence in si malo izpisujem, Nataša stoji za štedilnikom in kuha kosilo. Od časa do časa me lepo pogleda in mi kaj ljubeznivega reče, navidez je vse v redu in celo prijetno, ampak zdi se mi, da me tretira kot bolnika, kot da se me ne bi upala razburit, ker bi to škodovalo mojemu zdravju ali kaj. Nataša skuha špagete, jih razdeli na dva krožnika, polije z omako, pripravi tudi solato. Lepo jeva, v tišini, zdi se skoraj idilično, ampak vseeno ni vse v redu. Potem Nataša reče:

»Bom šla s tabo v igralnico, da ne boš hodil sam. Za tisoč mark, če jih imaš, jaz jih nimam, jaz že dolgo nimam nobenega denarja več.«

»V redu, Nataša,« odgovorim, kot da to ni nič takega, in potem molče jeva naprej. Takole ko sediva pri isti mizi, je njen obraz zelo blizu pred mano, ampak zdaj ni več tako zelo angelski, ker ima na levi strani čela eno veliko buško črne, zelene in vijoličaste barve.

***

V soboto z Natašo v igralnici. Najprej probaval tu in tam, potem sem se ustalil pri mizi št. 3, vmes tudi kdaj pa kdaj skakal k sosednjim. Še večkrat pošiljal tja Natašo, ji dajal žetone in ji naročal, kam in koliko. Kmalu sem ugotovil, da me ima kroglica ta večer rada, precej dobro sem lahko predvideval njen ritem in sporočila. Vedno večje žetone sem dajal na mizo in v vedno večjih količinah, tapeciral sem. Karkoli sem se domislil, vse je bilo dobro, vse je funkcioniralo. Postal sem kar malo domišljav. »Kaj, ko bi poskusil igrati tako kot Nataša, na najmanj riskantne stave, na barve in kolone. Ampak ne po 20 šilingov kot ona, kje neki: po 5.000 šilingov!« Poskusil sem in šlo je. Poskusil sem po 10.000 šilingov in spet je šlo. Žetoni so se kar valili k meni. Zagrabil sem jih eno celo pest in še eno, poklical Natašo in ji zatlačil žetone v torbico. »Zamenjaj tole na blagajni za šilinge in pojdi ven iz igralnice pa levo, čez dvesto metrov boš našla trgovino Der heiße Draht Electronics, saj sva že enkrat bila tam, se spomniš, tam da mi takoj kupiš en Sonyjev avtoradio, specifikacijo imaš tukaj na listku, in en Sonyjev videorekorder, evo spet listek s podatki! Mašinerijo mi znosi direktno v avto, na parkirišču je, tukaj imaš ključ, in potem takoj nazaj!«

To potezo sem naštudiral že v Mirni Peči. Če bo šla Nataša z mano v igralnico in če bom dobival, jo bom kar sproti pošiljal kupovat mašinerijo, tega mi nihče več ne bo mogel vzet. Od tu naprej, ko je Nataša odšla, pa se dogodkov spominjam samo v prebliskih, ne več povezano. Zdelo se mi je, kot da imam visoko vročino, prostor je bil strahovito močno osvetljen, da so me oči bolele, in stavil sem kot ponorel, ne da bi sploh pogledal, kaj je ravnokar padlo in kaj bo. Drhtel sem, oblivali so me vroči in potem spet mrzli valovi, bilo mi je, kot da jaz nisem jaz, nekdo drug je vodil mojo roko in kar porival cele kupe žetonov po mizi, ti pa so se vračali v zmeraj večjih količinah. V nekem trenutku sem se zavedel, da žetonov zmanjkuje, in stavil sem vse, kar mi je ostalo, na kolono in potem vse skupaj še enkrat in še enkrat, se tako izvlekel iz brezna in spet je šlo navzgor. Tudi k sosednjim mizam sem pošiljal nekakšne samozvane pomočnike, nekakšne mrhovinarje, da so stavili zame in mi prinašali izkupiček, kolikor so mi ga res prinašali. Krupje nadzornik mize me je večkrat predirljivo pogledal, to dobro vem, vendar nisem znal ugotovit, kaj mi sporoča, saj sem komaj vedel, kako mi je ime. Naenkrat je spet začelo zmanjkovat žetonov. Še ravnokar jih je stala pred mano na mizi cela stena, zdaj pa je bilo tukaj samo še revno prgišče.

Zraven mene se je pojavila Nataša in mi povedala, da je znosila mašinerijo v avto. Kakšno mašinerijo? Zahteval sem, da mi vrne žetone, ki sem jih shranil v njeni torbici. »Porabila sem jih, kupila sem avtoradio in videorekorder, saj si mi sam rekel.« Kako porabila, ti nesrečnica? Prijel sem jo za ramena, se z obrazom grozeče približal njenemu in zahteval žetone nazaj. Kaj ne vidiš, da jih nujno potrebujem, kaj ne vidiš, da sem v stiski? Nataša je zajokala. »Nimam jih več, prisežem, naredila sem z njimi, kar si mi rekel. Ampak lahko ti dam svoj denar, v bankovcih.« Koliko? »Tri tisoč petsto šilingov.« Ti si mi govorila, da nimaš nobenega denarja več. »Saj ga res nisem imela, potem pa sem si od sestre sposodila sto mark.« In? »To je sedemsto šilingov. Igrala sem in iz njih naredila tri tisoč petsto. Potem sem šla k blagajni in si jih dala izplačat.« Ti si priigrala … štiristo procentov? To naj ti verjamem? Ne mi lagat, nesrečnica! Saj ti tega ne znaš! To je moj denar! Poneverila si mi ga! »Nisem, prisežem ti,« je jokala Nataša, jaz pa sem jo tresel za ramena, da ji je glava omahovala naprej in nazaj in da se ji je skozi odprta usta izcejala slina, »vzemi ta denar, Kontler, prosim te, in mi ne delaj tega, spusti me!« Hitro sem vzel njenih tri tisoč petsto šilingov in jih kar takšne, v papirju, postavil na rdeče. Krupje mojster kolesa je rekel »Rien ne vas plus,« zamenjal bankovce za žetone in ravno ko je zadnjega položil na rdeče, je kroglica zaklokotala in se ustavila na 17. Sedemnajst, črna. Črna. Moja srečna številka 17, ki sem se ji izneveril in me je zdaj eksemplarično kaznovala. Konec. V naslednjem trenutku je krupje solatar že zagrabil moje žetone z grebljico in jih z ostalimi trupli vred vlekel proti čelu mize, kjer je imel začasno skladišče. Kmalu zatem jih je začel postavljat v stolpce, nekatere pa je vlagal v posebne zabojčke.

Konec. Ura je bila dve zjutraj. Z Natašo sva se odvlekla v vežo in se sesedla v naslanjača v kotu. Zase vem, da sem kar nekaj bebljal, Nataša je tiho jokala. Kaj pa zdaj? Kaj pa zdaj? Naenkrat sem zagledal krupjeja nadzornika mize št. 3, ki je stal kakšnih pet metrov stran. Lahno se je priklanjal odhajajočim gostom in se jim smehljal, kadar pa pred njim ni bilo nikogar, mu je smehljaj ugasnil in z negibnim obrazom je strmel v neko oddaljeno točko. Verjetno se je na ta način relaksiral. Ne da bi prav dobro pomislil, kaj počnem, sem vstal, stopil k njemu in ga vljudno, zraven pa tudi nujno vprašal: »Oprostite. Kaj pa zdaj? Kaj pa zdaj? Kaj mora človek naredit?« Obrnil je svojo izklesano glavo proti meni, to je bila glava … poganskega svečenika? Rimskega legionarja? Že dolgo se mi ni moška glava zdela tako impresivna. Nekako brezčutno me je gledal, kot da nisva v isti dimenziji. »Gospod Kontler,« je spregovoril, in iz njegovega glasu nisem mogel sklepat ničesar. Spet pavza. »Gospa,« je rahlo nagnil glavo proti Nataši. Spet se je obrnil k meni. »Pridite čez tričetrt ure, to je ob treh, v bife Zum Schwein, zadaj za parkiriščem. Ne morete zgrešit. Blizu je, lahko pridete peš.« Komaj zaznavno je pokimal in se oddaljil, v hipu ga ni bilo več.

Jaz in Nataša sva še malo posedela, gledala na uro, spet sedela in potem sva šla, kaj pa sva hotela. Prečkala sva obširno parkirišče, kjer je nekje na levi stal tudi moj golf, in čez nekaj časa sva spet prišla na cesto, ki se je tukaj rahlo vzpenjala. Ta del mesteca je bil očitno starejšega datuma, nič več luksuznih gradenj, temveč zaprašene enonadstropnice s strmimi strehami, ki so se stiskale druga ob drugo. Še sto metrov in pojavila se je velika košata zgradba iz 19. stoletja, včasih je morala bit tovarna, zdaj je bila precej turobna na pogled, fasada že dolgo ni bila obnovljena, luščila se je in odpadala. Cestna svetilka ni gorela pred glavnim vhodom, ki je bil videt zapuščen, temveč bolj na levi, pred montažnimi stopnicami, te so bile kot štirioglat kovinski stolp, stoječ pred hišo, segal je do prvega nadstropja; tam je bilo eno od oken predelano v kovinska vrata. Nad vrati je prej majhen kot velik, vendar močno žareč napis obveščal, kako se lokal imenuje: Zum Schwein. Copotala sva po kovinskih stopnicah, odrinil sem vrata in vstopila sva. Znašla sva se v srednje velikem prostoru, strop so podpirali stebri, zguljena tla je nekdo skušal na strateško izbranih mestih zakrit s tapisonom, stene pa z lesenimi oblogami do višine oči. Svetloba je prihajala iz nezasenčenih neonskih cevi, pa tudi iz strupeno zelenih ali vijoličastih reklamnih napisov. Špartanski prostor za goste, ki delajo celo noč: za šoferje, policiste, varnostnike, taksiste, za take ljudi. Zakoračila sva proti šanku, barman naju je pogledal in vljudno rekel: »Spoštovano gospo vabimo, da ostane tukaj, kjer bo gostja našega etablismana. Izvolite si naročit, gospa. Gospod pa – izvolite, kar naprej.« Pokazal je Nataši, naj se usede, meni pa je odprl loputo, vstopil sem v njegov prostor za šankom in od tam me je usmeril proti diskretnim vratom, ki so bila označena z eno samo podobo: z grebljico, kakršno uporabljajo krupjeji. Za vrati je na levo zavijal dobro osvetljen hodniček, na koncu pa spet vrata, tokrat dvokrilna, tapecirana z usnjem. Nekoliko sem okleval, potem pa precej hitro vstopil.

Kaj je bilo notri? Ruletna miza, kaj pa drugega. Blizu vhoda pa štirje krupjeji, stali so tesno skupaj in se pomenkovali. Čim sem prišel, so se usedli vsak na svoje delovno mesto. Na čelo mize, na povišani stol se je instaliral moj znanec z markantno glavo, krupje nadzornik mize; pod njim dva, krupje mojster kolesa in krupje solatar, ob vznožju mize pa zadnji od formacije, spodnji krupje. Moj znanec ni bil več v večerni obleki, temveč v nekakšni elegantni trenirki, prav tako tudi ostali trije. Nobenega gosta ni bilo razen mene; in kot da ruletna miza sploh ni namenjena igralcem, saj ni bilo na njej niti enega žetona. Ob steni knjižna polica in omara za fascikle, v kotu klubska mizica s stoli, v drugem kotu pisalna miza. Sedež krupjejskega strokovnega združenja? Krupjejskega športnega društva? Kolo rulete se je neslišno vrtelo. Gledali so me. Na steni sta viseli dve barvni sliki. Krepko natisnjeni naslov na prvi mi je sporočal, da je to Physiologie der Hand, na drugi pa Physiologie des Ober- und Unterarms. Oboje lepo nazorno povečano. Ko sem gledal podobi, prvo, drugo in spet prvo, me je okrog solar pleksusa nekaj prešinilo. »V tej sobi je odgovor,« sem se zavedel, pa ne preveč srečen. »Fiziologija roke.«

»Gospod Kontler,« je s svojim brezbarvnim glasom spregovoril krupje nadzornik mize. »Želeli ste posebno informacijo in dobili jo boste.« Pavza. »Čeprav večino svojega časa posvečate ruleti, o njej zelo malo veste. Vi mislite, da ste profesionalec, ampak ukvarjate se s fantazmami. In ravno te vam preprečujejo, da bi položaj videli realistično – ali da bi vsaj brali naše informativno gradivo, za božjo voljo.« Krupjeja na čelu mize sta prikimala; mogoče tudi spodnji krupje, ampak v njegovo smer nisem gledal. »Koncept igralnice se je v zadnjih letih zelo spremenil, zelo. Zdaj so poudarjeni predvsem družabno-integrativni vidiki te inštitucije. Morda ste opazili plakate v avli: v igralnici se redno dogajajo modne revije, pesniški večeri, jazz festivali, znanstvena in poljudnoznanstvena predavanja in likovne razstave, enkrat celo strokovno srečanje predstojnikov Filozofske fakultete. V skladu s tem se je spremenila naša ciljna publika: to so zdaj člani povprečne družine – oče, mati in najstniški otrok ali dva. Vsi štirje naj pridejo, vsi naj se zabavajo. Poudarek je na civilizirani zabavi, povezani z zmernimi dobitki, in nikakor ne na pridobivanju nekega strašanskega bogastva. V tem našem kontekstu so vaše želje, da bi povzročili bankrot mize, naravnost predpotopne. Prav tako močno nasprotuje našemu interesu, če kdo pri nas s trmoglavim vztrajanjem na riskantnih stavah zapravi velike vsote denarja in na ta način ogroža življenjski standard svojih bližnjih. Tega ne maramo, to škoduje našemu ugledu.«

Vsi štirje krupjeji so sedeli negibno, kot lutke. Ali kot člani tribunala. »Gospod Kontler,« je nadaljeval krupje nadzornik mize, »rekel sem, da boste dobili informacijo, in res jo boste. Ampak dobili boste tudi demonstracijo; in to v živo, pripravila vam jo bo celotna ekipa. Vi, ki ste tako natančno seznanjeni s svetom rulete, gotovo poznate Clarius-Schwimmbacherjev teorem, mogoče celo zelo dobro.« Komaj opazno se mi je nasmehnil in lahno nagnil glavo na desno. »Nespametno bi bilo mislit, da je igralniška industrija ta teorem zanemarila ali ga prepustila stihiji. Tudi ona se je ukvarjala z njim, ne samo nekateri pametni igralci, naročila je tudi posebno znanstveno raziskavo. Danes si bomo ogledali praktično aplikacijo te raziskave.« Vrnil je glavo v prvotni položaj. »Citiram Clariusa: ‘Fiziologija krupjejeve roke je nekaj enkratnega in neponovljivega, tako kot njegov prstni odtis, odvisna je od kombinacije mišic, vezi in kosti. To pomeni, da so si vsi meti enega krupjeja načeloma podobni.’ Vi ste samovšečno mislili, da so samo uporabniki, samo igralci sposobni razmišljat o praktični uporabi tega znanstvenega odkritja, da se samo oni lahko spomnijo in grejo študirat balistično tehniko krupjejeve roke. Pa ni čisto tako.«

Nagnil se je proti meni. Želel sem si, da bi me povabil, naj se usedem, ampak očitno bo to moralo počakat. »Verjetno še zmeraj drži podatek, da sta vaši priljubljeni številki 17 in 29. Prosim vas, da si eno izberete.« Skozi prsi mi je butnil najprej vroč in potem mrzel val, vihar osuplosti, ker je poznal moji srečni številki, ampak kmalu nato je sledil nekakšen trans, samega sebe sem gledal iz velike daljave, in to je bil občutek, ki me je obvladoval že med igranjem, še bolj pa potem, ko sem vse zgubil. Sedemnajst, sem rekel, ne da bi sploh kaj pomislil. »Sem si mislil, da boste to rekli. Zdaj pa si, prosim vas, izberite enega od krupjejev.« Spet brez premisleka sem pokazal na krupjeja mojstra kolesa, saj temu pri vsaki mizi najbolj zaupam. »Tudi to ni presenetljivo. Gospod krupje, prosim vas, da izvedete demonstracijo.« Nagovorjeni je prijel kroglico, jo potežkal, se nagnil nad kolo, ki se je še zmeraj tiho vrtelo, zamižal na eno oko, opazoval številke, ki so se vozile mimo njega, čakal, še malo počakal in potem s profesionalnim gibom zapestja pognal kroglico, da se je med brenčanjem prepeljavala v širokih lokih, tik pod robom konkavnega kolesa. Potem se je začela spuščati, zaklokotala je in se ustavila na … 17. Spet vroč in potem mrzel sunek v prsih. Vrgel je mojo srečno številko!

»Nenavadna sreča, kajne? Vendar predpostavljam, da vas še nisem povsem prepričal, kako zelo nenavadna. Prosim vas, izberite si drugega krupjeja.« Pokazal sem na krupjeja ob vznožju mize. »Izbrali ste si po vašem mnenju najmanj izkušenega in lahko vas razumem, saj si želite, da bi zgrešil, ker potem jaz nimam prav. No, recite številko!« Poplava številk mi je divjala skozi glavo, tako hitro, da sem jih komaj videl. S težavo sem se obvladal. Še enkrat sedemnajst, sem stisnil iz sebe. »Zvito, zelo zvito! Šansa, da dvakrat zaporedoma pade ista številka, je zelo majhna. Gospod krupje!« je pozval spodnjega krupjeja. Ta je pognal kroglico z nekoliko drugačno kretnjo kot prejšnji, deloma tudi s pomočjo komolca, čakali smo, krožila je in brnela, se spustila, zaklokotala in se ustavila točno na 17. Srce se mi je stiskalo, v želodcu me je peklo, v glavi mi je razbijalo. Kaj je zdaj to? Kaj je zdaj to? Prekleti Clarius, prekleti Schwimmbacher!

Kolo je manipulirano!, me je prešinilo jalovo upanje. Predvideli so, katere številke bom zahteval, in zdaj sproti manipulirajo kolo. Ampak saj vidim, da to ni res, kroglica se obnaša čisto normalno! Pa vendar – nemogoče je, da bi krupje znal vreči kroglico točno tja, kamor hoče! Saj ruleta ni balinanje! Ali pa mogoče je? Saj prav to na nek način trdita Clarius in Schwimmbacher, a ne? Katero številko naj si zdaj zmislim, ki je oni niso predvideli? Katero številko naj zdaj zahtevam? »Katero številko boste zdaj zahtevali?« Nič predvidljivega, sem se opozoril. Nobenega rojstnega datuma, hišne številke, avtomobilske številke, davčne številke, nič takega! In tudi ne svoje druge srečne številke, 29! Nobenega primarnega števila! Izmisli si nekaj, kar nihče ne bo mogel predvidet! 26, sem ustrelil. »Dober izbor. Kontrastna logika. 26, najbolj lukrativna številka kombinacije ‘zero špil’, popolno nasprotje orfelinov. In kdo naj zdaj meče, gospod Kontler?« Odvrnil sem pogled od kroglice, ki se je prepeljavala na številki 17, in pogledal v izklesani poganski obraz. Naj meče še enkrat spodnji krupje ali naj meče pogan? »Vi,« sem rekel.

Vljudno se je nasmehnil, prijel kroglico, pognal kolo, da je teklo nekoliko hitreje, in rekel: »Počaščen sem z izborom. Številka 26 bo padla, potem ko bo kroglica naredila … naj pomislim … enajst krogov in potem,« šaljivo me je pogledal, »še približno pol kroga.« Posebej skrbno se je nagnil nad kolo, gledal, čakal in vrgel. Brnenje, zaprl sem oči. Klokotanje, tišina, odprl sem jih; 26, kaj pa drugega. Norost, čista norost. »Razumeli boste, gospod Kontler, da ta demonstracija ne more trajat v nedogled. Koliko metov še zahtevate? Enega, dva, tri?« Tri, sem zašepetal. Opravili smo tudi te tri mete, vse tri je izvajal krupje solatar, in tudi ta je znal zadet točno tiste številke, ki sem mu jih povedal. Clarius-Schwimmbacherjev teorem! Ti hudiči so najprej ugotovili njegov potencial, potem so ga natančno raziskali, obrnili njegov smisel na glavo in ga natrenirali do popolnosti. Ti hudiči vržejo kroglico tako, da pade točno tja, kamor hočejo.

»In zdaj nauk te demonstracije, gospod Kontler. Kot veste, je Pascal izumil ruletno kolo, da bi na kar najbolj spontan način pridobival naključna števila. Ampak mi smo vam zdaj dokazali, da se je Pascal zmotil. Tudi veliki duhovi se zmotijo. Naključnih števil ni, ustvarjalnega kaosa ni. To so fantazme. Kar je resnično, je programirano in obvladano. To pa pomeni, da boste morali napravit črto pod svojim načinom življenja, gospod Kontler. Vaša prihodnost vas nikakor ne čaka v igralnici, ker vam na tem svetu noben krupje in za nobeno ceno ne bo hotel vržt številke, na katero ste stavili. Tak je bil sklep in krupje, ki ga ne bo spoštoval, bo strogo kaznovan. Na vsem tem ljubem svetu, ne glede na to, ali boste šli v Casino Timisoara ali pa v Casino Costa do Sauipe. In sicer zato, ker so vaše hazarderske ideje ne samo staromodne, temveč tudi izrazito negativne, destruktivne in maščevalne. Čim pridete v igralnico, ste nevarni sebi in drugim, gospod Kontler. Igralnica ni za vas, ni za ponorele individualiste, temveč za tiste, ki si želijo počet nekaj skupaj, nekaj pozitivnega skupaj. Upam, da ste razumeli: ne hodite več v igralnico, v nobeno, od danes naprej so igralnice za vas zgubile smisel.« Izvlekel je kuverto, jo odprl in mi pokazal sedem bankovcev po tisoč šilingov, jo spet zaprl in mi jo izročil. »Vračamo vam stroške vašega današnjega obiska. Nikar si ne utvarjajte, da je to nekakšna podkupnina, da si s tem kupujemo vaš molk. Obratno, veselilo nas bo, če boste čim več govorili o tem.« In, po premoru: »Sonyjev avtoradio in videorekorder – to pa sta naši darili ob slovesu.« Še en premor, potem pa: »Adijo.«

Nadzornik mize namigne krupjeju solatarju, ta stopi do vrat, odpre obe krili, obstane, se nekoliko nakloni proti meni in čaka. Tišina. Potem se odzovem kot možiček kopitljaček: odhajam z velikimi koraki, nagnjen naprej, in v ritmu hoje zamahujejo tudi moje roke. Vse se dogaja zelo hitro, zelo hitro; pravzaprav hojo samo markiram, v resnici pa kar drčim po zraku, kot da bi se peljal na zračni blazini. V glavi mi pompozno donijo orgle, neka znana melodija, katera? Mimogrede zagrabim Natašo in jo potegnem z visokega barskega stolčka, lahka je kot lutka. In že sva v mojem golfu in že naju izkušeno vozi navzgor, k ljubeljskemu tunelu. Nekaj slanega mi teče v usta – pa ja niso to moje solze? Na naši strani meje se začneva spuščat v dolino, globoko spodaj se razprostira celo morje umazane rumene megle. In že je tu, rumeno rjava snov, naenkrat se potopiva vanjo, v avtu se kar nekako stemni. Slišim škripanje, so to moji zobje, ki škripljejo? Iz megle se kdaj pa kdaj izlušči postava, ura je tričetrt na šest, vso noč sva prebila v Unterjeserzu, tile proletarci že hodijo na šiht. Tukaj sva, vaša sva. Tukaj sva, vaša sva, prekleti samoupravljavci zajebani, bebci zdresirani. Gonite se u kurac, naj vse skupaj hudič pobere.

Pojedina pri Druškoviču

Pjer, zaposlen prav tukaj, v podjetju Putnik Tours d. o. o., in Avgust, ki je na obisku, stopata po dolgem hodniku v četrtem nadstropju starejše, čeprav ne zares stare hiše v Nazarinovi ulici; smo v poslovnem delu mesta. Hodnik je ozek in neprivlačen; ni pa, hvala bogu, teman, saj se ob eni strani vrstijo majhna, nizka in – priznajmo – poceni narejena okna. Gresta mimo nekih vrat, potem mimo drugih in še enih in še enih, vsa so svetlozeleno popleskana, a ne prav pred kratkim, in potem se Pjer ustavi pred vrati št. 17, izvleče ključ in odklene. Noter gresta. »Tukaj bom zdaj delal, tako mi je bilo rečeno,« izjavi Pjer iz podjetja Putnik Tours d. o. o., stopi do obešalnika in obesi nanj svojo bundo. »Selitev! Preselili so me! Spodaj so mi najprej vzeli mizo in mi dodelili drugo, čisto v kotu, da sem tam čepel, ne da bi se kdo zmenil zame, potem so mi rekli, zdaj boš delal v kopirnici, tvojo mizo smo odnesli tja že danes navsezgodaj, skupaj z računalnikom, no, zdaj pa baje v pritličju sploh ni več prostora zame, ker bodo kopirnico dali v najem. In kam so dali moj računalnik, o tem sploh nočejo govorit.«

»Že, ampak,« reče Avgust (na obisku), gleda čez palec in potem šteje svoje korake, v bistvu strokovno meri sobo, »tole so zelo spodobni prostorski standardi, stari moj. Tale soba ima takole od oka sigurno kakšne štiri krat štiri metre, decimeter gor ali dol, poleg tega dve okni. To je precej več prostora, kot si ga imel spodaj, plus privatnost!« »Pravzaprav samo eno okno,« ugovarja Pjer. »Tisto tam ni okno, če dobro pogledaš, to so vrata na balkon, v zgornji polovici zastekljena. Ampak od tam ne dobim nobene svetlobe, ker jo prav od blizu pobere stena sosednje hiše. Tole okno tukaj je pa v redu, dol na dvorišče gleda.« Ja, si misli Avgust, dol na dvorišče, če koga zanima strmet v sedemnajst zabojnikov za smeti, ki so tako zelo natlačeni, da iz protesta bruhajo svojo vsebino na tla, počasi, ampak brez prestanka. Že hoče to reč povedat Pjeru iz podjetja, pa si premisli in ostane lepo tiho. »Saj se ne pritožujem preveč,« se spet oglasi Pjer in zbrano govori naprej, medtem ko preizkuša trdnost stola, »res imam nekaj več prostora kot prej. Še najbolj me moti, da je tukaj nekdo umrl.«

»Umrl?«

»Ja, tukaj je nekdo stanoval, saj veš, socialno stanovanje, podjetje ga je kupilo od države, ampak razpolagat je lahko začelo z njim šele takrat, ko je najemnik umrl.« »Tale soba da je bila stanovanje? Pa saj ni nobene vode, ne kuhinje ne kopalnice ne skreta!« se upre Avgust, ki je na obisku. Pjer se tu zgoraj že kar nekoliko spozna in mu lahko odgovori čisto stvarno: »Ja, stranišče je na skrajnem koncu hodnika, če greš iz sobe ven pa desno, vodovodna pipa z lijakom je pa na drugem koncu, se pravi, če greš ven pa levo. Saj veš, skupinske sanitarije.« »Ja, mal gnarja mal muske. Od česa je pa umrl?« »Ni čisto jasno. Meni se zdi, da je takole enkrat ugotovil, da nima več kaj počet, in potem se je lepo ulegel in umrl. Ampak pred tem je pedantno plačal svoje položnice za elektriko in najemnino in Snago in jih razstavil na mizi, da jih je lahko vsak takoj opazil.« Avgusta prešine neka misel. »Ampak če je bilo tako – koliko časa pa je potem sploh trajalo, preden ste vi pokapirali, da je on mrtev? Vam je bilo potem kaj žal, da pojma niste imeli, kaj se dogaja tu zgoraj, v nadstropjih?«

»Saj veš,« izjavi Pjer tako rekoč v imenu podjetja Putnik Tours d. o. o., z roko pa preverja, kako gladka je mizna ploskev, »uslužbenci načelno nimamo kaj iskat po nadstropjih, podjetje ima svoje prostore samo v pritličju, no, z izjemo tistih par sob, ki jih je šef dokupil, kot na primer tole sobo št. 17. Varnostnik pa ne samo da sme, ampak naravnost mora: on ima dolžnost, da od časa do časa prehodi vse hodnike in nadstropja in pritiska kljuke na vratih, da se ne bi vselili kakšni klošarji ali narkomani, skratka tipi, ki ti hitro začnejo ruvat parket in z njim ogenj kurit. In tako se je varnostniku zazdelo – tukaj sta zdaj dve zgodbi. Prva, varnostniku se je zazdelo, da tega stanovalca res že zelo dolgo ni videl in druga, da se je na njegovih vratih nabralo preveč prahu, tudi okrog kljuke. No, kakorkoli že, skoncentriral se je na tole sobo, na številko 17, in malo vohal okrog vrat in evo – dejansko je zavohal, da nekaj smrdi, malo po skretu in malo po slaščičarni, je rekel. Vse to si je natančno zabeležil v svoj notes, ampak naslednje jutro še ni oddal poročila, ker je ocenil, da je to … preuranjeno, in je rajši počakal še nekaj dni, in možno je, da je tudi pozabil na vse skupaj, začasno, mislim. Ko je potem na Agenciji za varovanje in nadzor končno le oddal poročilo, so tudi oni malo odlašali, preden so ukrepali, in ko so navsezadnje prišli, so se v sobi že množično zbirale muhe – tako so brenčale, da so jih slišali že na hodniku, pa tudi videli so jih lahko, kako se skozi špranjo pod vrati prerivajo not in ven. Potem pa – saj veš, po postopku: vrata vlomit, okno odpret na stežaj, prostor dezinficirat, predmete sortirat, ene v kurilnico, druge na policijo, tretje (začasno) v Javna skladišča, truplo na nosila pa odnest.«

»Porkaduš! Vsaj mesec mi povej, kdaj se je to zgodilo, namesto da toliko pleteš okrog in okrog. In ime! Kako mu je bilo ime? Je bil starejši človek, mlajši človek?« »Ne mlajši ne starejši, vmes nekje. Študiran, mogoče tudi faliran. Samoten. Včasih sem ga videl, ko je s ceste prišel v vežo in skušal potem čim bolj neopazno prit do stopnišča. Ime mu je bilo, mislim, Andrejko ali nekaj takega.« »Poslušaj,« pravi Avgust, ki je na obisku. »Ti bom jaz povedal. To se je zgodilo v času kolektivnega letnega dopusta, kar pomeni, da je tip ležal tukaj mrtev in se napihoval v tej vročini najmanj en mesec. In zdaj te bom jaz nekaj vprašal: A imaš ti občutek, da ta soba še zmeraj smrdi, a se zato tako krivega počutiš?« Pjer iz podjetja molči. Gleda v prazno, ne premakne se, kot da je otrpnil ali zaspal. Pa sploh ni to: Pjer samo z vso močjo razmišlja, kaj bo odgovoril. Potem: »Neee … Saj ne smrdi več, jaz že nimam tega občutka.«

»No, ne rečem, da ravno smrdi,« se Avgust nekoliko umakne, pravzaprav samo taktično, »ampak določen zadah se tukaj sigurno nahaja, to je fakat.« Utihne, potem na dolgo potegne sapo skozi nosnice, kot da se pripravlja na jogo ali na potapljanje. Zdaj upa, da bo znal povedat tako, da bo zvenelo skoraj kot kompliment. »A veš, takšen zadah, kot na primer v … krznarski delavnici.« »Kot v krznarski delavnici? Ja, to bo pa verjetno od tega, ker so, le poglej, na novo prebarvali radiator in okno in balkonska vrata. Ta duh, ta duh prihaja od bele oljnate barve, ne pa od tega, kar ti misliš!« Potem Pjer spet molči. A nič ne pomaga, zdi se, da bo treba postavit tudi to vprašanje. »Avgust, a ti misliš, da mu bo to kaj škodovalo?«

»Škodovalo, kako to misliš škodovalo? Saj je mrtev, a ne? Saj je vsa škoda že narejena, a ne?«

»Ker je umrl čisto sam, brez pomoči, brez koga od domačih, brez duhovnika,« zatarna Pjer z glasom, ki se mu kar prelomi. »In ker je gnil in gnil v tej sobi, namesto da bi bil pokopan.« Vse težje se obvladuje, iz ust se mu udere hudournik besed. Avgust želi slišati kar najmanj takega, kar je te sorte, in hitro aktivira nekakšno začasno naglušnost in/ali duhovno odsotnost. Pozneje, tudi če bi kdo zahteval, bi se lahko spomnil samo nekakšnih natrganih izjav: »Če je bog … kot da sploh ni boga … crknil kot pes … mrhovina v četrtem nadstropju … soba ni grob, ne sme bit.«

Jaz sem v tej hiši navsezadnje samo obiskovalec, samo oglednik, si misli Avgust. Meni se ni treba obnašat, kot da je na udaru moje bistvo, kot da se neka katastrofa bliža prav meni osebno. Mogoče je res katastrofa, ampak udarila je v moji okolici, ne v mojem središču. Jaz gledam in opazujem, jaz registriram, da ne bi bilo pozabljeno. Jaz nisem tarča, jaz sem Avgust na obisku. Potem se Avgust povsem izolira od brbotanja besed tam zadaj za svojim hrbtom, se približa balkonskim vratom, pritisne na kljuko in na njegovo veliko presenečenje se vrata odprejo. Pred njim se pojavi balkon ali bolje povedano: kar je od njega ostalo. Arhitekt stare hiše je vdelal balkon v njen bok, in ko so dosti pozneje zgradili še eno hišo, so jo postavili tik zraven prve, tako da med njima zija skoraj dva metra širok prepad, od vrha do tal. Prej je balkon ponosno štrlel v svobodni zrak, potem pa so ga morali prilagodit novim razmeram in zdaj kaže klavrno in nenavadno podobo: to je kratka betonska brv z zasilno ograjico, ki nerodno čepi med mogočnima stenama dveh hiš v višini četrtega nadstropja. Pohabljenega balkona se ne da videt s ceste, ker je zev med hišama na pročelni strani zapolnjena, pač pa z dvorišča, če bi se človek potrudil.

»Zakaj so to naredili tako?« tuhta Avgust, stoji med vrati in obrača glavo močno na levo in spet na desno, da gleda po kanjonu med hišama, vmes pa v zid tik pred sabo. So to naredili samo zaradi običajne malomarnosti, zato, ker hočejo vse naredit kar najbolj na hitro? Ta nevarni zidarski izdelek sploh ni več balkon, smešno, le kdo bi ga hotel uporabljat, dosti boljše bi bilo, ko bi ga kar odrezali, balkonska vrata zazidali pa amen. Ali pa je tu kakšen drug namen? Kateri? Samo en odgovor je še možen: da je bil balkon spremenjen v nekakšen pokvečen mostiček, ki v četrtem nadstropju spaja obe hiši. Ampak ta možnost odpade, kajne, saj je mostiček dostopen samo iz Pjerove sobe, iz hiše na oni strani pa sploh ne, tam je zid, kajne!

Avgust, ki je na obisku, strmi v zid pred sabo. Grob omet iz drobljenega kamenja, včasih je bil bel, zdaj je prekrit s črnim prahom; tak je kot kjerkoli drugje na tej steni, tak je navzgor do strehe in navzdol do tal. Res prav tak ali samo skoraj tak? Lahko intenzivnost Avgustove misli odkrije na steni komaj vidno sled bledejšega obrisa, pravokotnega? Avgust se odloči, premakne se, ena njegova noga na široko zakorači in stopi na balkon, druga se vkoplje zadaj, v varnem zavetju balkonskih vrat. Stati na balkončku je nevarno, ko so namreč prismuknjeni gradbeni delavci končali njegovo adaptacijo, so mu spet postavili ograjo, ki pa je smešno prenizka, človeku še do riti ne sega, tako da se nimaš kje pošteno prijet. Avgust torej stoji v razkoraku naprej in zdaj dvigne roko, jo stisne v pest in pobobna po zidu sosednje hiše. Zadoni, seveda zadoni. Ampak – ali zadoni drugače kot recimo dva decimetra bolj na desno? Ja, mogoče pa res drugače, mogoče v tem recimo bledejšem pravokotnem obrisu res nekoliko drugače; višje, manj zadušeno, kot da je tukaj zid tanjši. Avgust silovito razmišlja. »Ah, saj je res čudno, ampak prepričan sem, da imam prav. Tukaj so bila vrata, tukaj je bil prehod.« Spet precej časa tuhta. »Tukaj je bil prehod in je čakal, da bo uporabljen za neki namen. Ko je bil namen izpolnjen, pa prehod ni bil več potreben in steno so zazidali. Strokovno zazidali. Na steni naj se nič več ne vidi, tako so hoteli.«

V tem trenutku je treba ugotovit, da sta Pjer iz podjetja in Avgust na obisku izpolnila svoje poslanstvo v tej zgodbi: opravila sta pogovor o umrlem, spominjala sta se ga. Zato ju ne bomo več potrebovali, pustili ju bomo, da nemoteno odplujeta po svojih krožnicah. Zabeležit pa je treba, da je Pjer nekaj zamolčal. V miznici je našel predmet, ki ga ekipa iz Agencije za varovanje in nadzor ni odnesla s seboj: popisan zvezek. Dnevnik pravzaprav.

Torek, 19. maja 1998

Po tej dolgi, dolgi pavzi spet dnevnik. Verjetno bo zelo drugačen od prejšnjega, kot se je tudi moje življenje zelo spremenilo. S kom pa naj se pogovarjam, če ne s teboj, ti moj dnevnik – saj drugih prijateljev itak nimam več! Sedim za mizo v svoji sobici v Nazarinovi ulici, my home is my castle, pred sebe sem položil nov zvezek s svetlorjavimi trdimi platnicami, odprem ga, primem kuli in pišem. Popoldan je, z dvorišča slišim dve snažilki, ki se hripavo dereta iz polnih pljuč, kot bi se zmerjali na daljavo, z enega hriba na drugega, v bistvu pa obe stojita spodaj ob smetnjakih in se samo nekaj pogovarjata na svoj neotesani način. Nahranjen sem, v samopostrežni sem pojedel enolončnico z dvema kruhoma. Doma sem že nekaj ur, danes sem prišel zgodaj.

Čutim, da prihaja čas, ko mi ne bo več zneslo, da se grem študenta. Mogoče bo treba začet kaj drugega. In sploh, jaz sem študent bolj zato, ker je to dobra fora, drugače pa na predavanja že cela leta ne hodim, izpiti isto, jih ne polagam, mi grejo na živce. Saj ne rečem, nekatera predavanja so mi bila všeč, Nietzsche ali pa avantgarda, destrukcionizem, ampak ko bi se moral pripravit na izpit, pa ni šlo. Da bi brskal po svojih ne preveč dobrih zapiskih in poskušal obvladat snov, jo memorirat – bog ne daj, to ni zame, to naj drugi delajo, to naj štreberke delajo, saj jih je dovolj, kamorkoli pogledaš. Da bi se cufal za čim višjo oceno – to ni zame, beden fazon, brez dostojanstva. Ampak če nisem študent, kaj pa potem sem? Kdo bi vedel. Doma v Vučji vasi mi že dolgo nič ne verjamejo, še videt me nočejo, to mi je oče zelo jasno pokazal, in kako jasno, pred vso družino! Pograbil me je za ramena, me postavil med vrata, da sem bil obrnjen navzven, in me odrinil z nogo, da sem odletel po treh stopnicah dol na cesto, v prah. Tega mu ne morem pozabit. Tukaj v mestu pa lahko hvala bogu še zmeraj ohranjam svoje dostojanstvo, tukaj se ljudje manj poznajo med sabo. Moje zavetje je Študijska knjižnica, njeni ubožno skromni in tesni prostori zvesto čakajo name v razpadajoči stari palači blizu reke. Pridem čim bolj zgodaj, zasedem eno od miz, razpoložim po njej nekaj knjig in šop tipkanega gradiva in potem imam ves dan kaj počet. Malo prekladam, malo čitam, malo zaspim, preberem dnevni časopis, ki ga knjižnica zastonj oskrbi vsako jutro, obenem pa skrivaj ogledujem študentke, ki se učijo; to počnem zelo rad in istočasno malo fantaziram, vendar moram pazit, da ne preveč očitno, ker nadležen pa res nočem bit, te frajlice se hitro ujezijo. Kadar crkne kakšna od žarnic, prostori so tukaj temačni, takrat pride moj veliki trenutek: čisto iz svojega prinesem novo žarnico in jo sam montiram. Na mizo postavim manjšo mizo, nanjo pa stol in tja gor potem zlezem jaz sam in stopim na prste, visoko dvignem roko in delam pazljivo, z občutkom, stropi so tukaj visoki. Vse me vidijo, vse so mi hvaležne.

Četrtek, 21. maja 98

Spet me preganja ta moj balkon, pravzaprav zelena vrata onstran balkona, ki vodijo v sosedno hišo. Na svojo stran si previdno primaknem stol, se usedem in gledam tja čez, aprilski zrak se mi sveže vrti okrog ušes. Zaklenjena so, tista vrata tam čez, to dobro vem, sem že takrat ugotovil, ko sem se prvič ukvarjal s tem. Ampak – ali bi se jih dalo odklenit? Pravzaprav: ali jih sploh smem odklenit? Mogoče pa smem, saj so prepleskana s svetlozeleno barvo, s prav takšno kot zunaj na hodniku vhod v mojo sobo in v druge sobe levo in desno od nje. To bi lahko pomenilo, da vsa ta vrata spadajo skupaj, v isto serijo. Ali pa iz tega že sledi, da se vsa odpirajo z istim ključem? Ne, sigurno ne. Nekaj pa vendarle: mogoče imajo vsa ta vrata isti tip cilindrične ključavnice in sicer, kot lepo piše na mojem ključu, »SILCA, Fabbrica chiavi per serrature«. Če bi nabavil več takih ključev, recimo rabljenih, bi eden mogoče odpiral. Na bolšjem trgu! Mogoče bi mi pomagal Kontler: ključi sicer niso njegova specialnost, ampak on zna tako reč hitro zvrtat, če se hoče postavit.

Nedelja zvečer, 24. maja

Čez vikend delal v Druškovičevi tiskarni, v ekspeditu, sobota 7 ur, nedelja 8 ur. Če ta tip, ki goni svoje uslužbence kot pse, potrebuje zunanjo pomoč, te zna poklicat tik pred vikendom in človek se boji odklonit – bo potem drugič sploh še poklical? Kapitalist, ampak zdi se mi, da sebe ravno tako žene kot svoje podrejene, ne da si počitka, prepričan je, da ga konkurenca hoče uničit. Delo ni težko, papir prekladaš, prav zabavno pa tudi ni. Včasih, to se zgodi bolj med tednom, je treba tudi kam skočit in kaj prinest ali pa odnest. V tem ekspeditu sem spoznal Maričko, je delala isto kot jaz, enkrat sem jo peljal v kino, ampak potem se je zgodila tista … scena in jaz res ne vem, kaj naj si mislim. Marička je tiha punca, plašna, najrajši v tla gleda. Ni ravno lepotica za v revijo, zato je mogoče malo zakompleksana, v bistvu ena taka siva miška. Takrat v kinu sem jo skušal objet čez ramena, pa se je lepo počasi in spodobno izmaknila. Hotel sem jo spremit domov, pa mi je dovolila samo do avtobusa. Po tistem kar nekaj časa nisem delal za Druškoviča in tako sva zgubila zvezo. Potem pa se je moje denarno stanje močno poslabšalo, zato sem moral sam poklicat Druškoviča, ali ima kaj zame. Je imel pa ni imel, nazadnje mi je le naročil, naj nekaj odnesem v tisto osnovno šolo tam v Trnovem. Ko sem oddal svoje pakete, bilo je v času pouka, sem poiskal stranišče, boljše v šoli, kot da pozneje kje drugje iščem; potem pa v umivalnico, roke umit. Je bila ista umivalnica za moške in ženske, ampak stranišča pa ločena. In tam sredi umivalnice sem spet srečal Maričko, blizu lavabojev je stala. Prav veselo in prijazno sem jo pozdravil, »O, dober dan, Marička, kaj pa ti tukaj?« Ona me pogleda naravnost v oči, že to je bilo čudno, potem pa z obema rokama prime svoje precej dolgo krilo, ga počasi dvigne, visoko, in mi molče pokaže … pičko. Spodaj ni imela ničesar. To je trajalo kar nekaj časa, obraz se ji sploh ni zganil, kvečjemu mogoče čisto majčken smehljaj (zgubljen? posmehljiv?), potem pa sem se, sam ne vem kdaj, spet znašel v avtobusu, ki je peljal nazaj v center.

Petek, 5. junija

Trnovo, kraj nesrečnega imena.

Četrtek, 11. jun. 98

Danes sem dobil 34 cilindričnih ključev znamke »SILCA, Fabbrica chiavi per serrature«, rabljenih, ampak noben ni poškodovan. Z rožnatim trakom so povezani v šop. Računal mi jih je 85 SIT po komadu = 2.890 SIT, jaz sem potem znižal na 2.500 SIT. To sploh ni tako majhen strošek, če pomislim, da zna bit vse skupaj zaman.

Torek zvečer, 16. jun.

Srečal Benija Doviča, ki je zdaj že kar nekaj let na Švedskem. Je prišel zaradi uradnih postopkov, ker je tukaj nekaj podedoval po stricu. Na Švedskem pri zavarovalnici dela, zgleda, da mu gre kar dobro. Avto nov Volvo S 70, pogon na vsa štiri kolesa, barva črni safir metalna. Z njim je prišla njegova prijateljica, precej mlajša, blond, seksi, super oblečena, s športno postavo. Na ulici sem butnil vanjga, v Benija Doviča, ko je ravno nehal parkirat in je lezel iz avta. Nekaj časa smo stali in čvekali, potem smo šli za vogal nekaj popit, ampak dosti na hitro. Ženska, Švedinja, doktorica societalne psihologije ali kaj, je bila do mene sicer dovolj prijazna, pogovarjala sva se in celo spraševala me je nekaj, ampak, kako bi rekel, malo je bila tudi pokroviteljska, kot da bi jaz bil en Culokafer ali pa en Romun.

Sreda, 17. jun.

Najnižje maloprodajne cene za litrsko steklenico vina: haložan in vitez, oba iz Haloz, 259 SIT in 287 SIT, dobrovoljček iz Brežic 259 SIT, malvazija in chardonnay sauvignon, oba iz Vipave, 274 SIT in 329 SIT, prlek in jeruzalemčan, oba iz Jeruzalema, 323 SIT in 329 SIT, šipon iz Ormoža 330 SIT. Najbolj poceni vino vseh časov je bil ‘en starček’, proizvajali so ga v Šiški, danes pa je za njim ostal le spomin, ker je podjetje propadlo.

Kaj pridobim, če si vinsko zalogo (do 7 litrov) napravim doma: en liter v trgovini me bo stal približno toliko kot en deci, ponavljam, en deci v oštariji, če ga tam pijem po kozarcih. Torej lahko doma pijem desetkrat ceneje. Nadalje: doma pijem lepo v miru, imam se pod kontrolo, ni mi treba noret po lokalih.

Slaba stran vinske zaloge na domu: to je tempirana bomba. Je že res, da se znam kontrolirat, bit discipliniran, da sem sposoben popit samo 1-2 kozarca na dan, po obroku. Je že res, da to lahko traja cele dneve, ampak na koncu je važno, koliko jih je, teh dni. In odgovor: največ deset. Potem pa enkrat pridem domov ponižan in razžaljen in takrat se usedem in požrem več kot 2 litra v enem samem zamahu.

Ali kakor je to enkrat zviška komentiral Druškovič: če te vino v trgovini ne stane najmanj dva jurja za buteljko, ga ne kupit, ker boš kozlal; vino po cirka 300 tolarjev za liter je ogabna cenena žlobudra, še za klošarje komaj zadosti dobra. Ampak Druškovič ima drugačne dohodke kot jaz. Oja, drugačne. In stalne.

Petek, 19. jun. 1998

Problemu mojega stanovanja v Nazarinovi ulici se reče sanitarni vozel. Recimo, tacam zjutraj po hodniku vso dolgo pot do vodovodne pipe, da bi se umil ali pa vsaj zobe, ampak je že zasedeno, kakšna mrzovoljna starejša občanka je tam, recimo tista Teodora Berber, z brisačo in plastičnimi toaletnimi škatlicami, in kar otrpne in me samo strupeno gleda, dokler se ne umaknem. Malo pozneje hočem na stranišče, ki je čisto na drugi strani, dobesedno preletim razdaljo do njega, pokljukam, pa je prav tako zaman, zasedeno, raskav glas sovražno renči z one strani zaklenjenih vrat, ne moreš vedet, ali je moški ali ženska.

In tako je bilo tudi danes: stranišče kar naprej zasedeno, meni pa res nujno. Najprej sem čakal in čakal, potem sem se ves razočaran počasi vračal v svojo sobo. Naj si nabavim kahlo ali kaj? Ampak to res ni higiensko, poleg tega pa – na ta način postaneš bolnik ali pa en starček, kar je isto. Vstopil sem v svojo sobo in nekako raztreseno pobral z mize tisti šop ključev na rožnatem traku. V podobni duševni odsotnosti grem na balkon, zaradi varnosti pokleknem in začnem preizkušat ključe, ali bo kateri od njih odklenil vrata v četrto nadstropje sosedne hiše. Enega za drugim, enega za drugim – in potem enajsti prav zares odklene. Počutil sem se, kakor da je to najnaravnejša stvar na svetu, vstanem, potisnem zelena vrata navznoter in odprejo se brez večjih težav. Temen prostor, stikalo za luč tik za vrati. Prižgem in pred mano je predsobica z ogledalom in s takim majčkenim umivalnikom. Takoj ga uporabim, umijem si roke, umazane od stiskanja ključev in otipavanja zaprašenih vrat. Ni pa bilo nobenega koščka mila ali pa kakšne papirnate brisače. No, saj bo tako tudi dobro. Potem na hitro preverim situacijo. Predsobica ima obliko črke L, pokukam za vogal in zagledam dve straniščni kabini, ena je bila čisto majčkeno odprta, ravno toliko, da sem lahko uganil obrise straniščne školjke. Brez razmišljanja stopim noter in se olajšam, pri tem sem se iskreno zahvaljeval svoji sreči, ki na koncu zmeraj vse tako uredi, da je prav. Ko sem tako poskrbel za svojo rit, sem se lahko spet posvetil raziskovanju. Težko je verjet, ampak te prve trenutke sem še prav zares mislil, da mi to stranišče pripada, da je nekako del mojega stanovanja, saj je vendar dostopno samo iz njega.

Streznil me je natančnejši pogled na drugo kabino: ta sploh nima vrat. Čeprav je tudi v njej stranišče, to je očitno. Ampak dostopno je samo z druge strani, karkoli je že tam. In če bi jaz to hotel preverit, pregledat, ugotovit, videt na svoje oči? Potem bi moral seveda stopit na školjko in preplezat tenko steno med kabinama, narejeno iz vezane plošče. Ampak za tak podvig danes nisem več razpoložen, danes sem že dovolj doživel, moja glava ne bi več prenesla nadaljnjih odkritij. Začasen umik: vrnil sem se čez balkon v svojo sobo v Nazarinovi ulici in pri tem sem skrbno pazil, da sem za sabo spet zaklenil, kar sem prej odklenil. In da sem ključ, ki odklepa, izločil iz šopa.

Nedelja, 21. jun.

Včeraj, v soboto zvečer, sem se vračal s predavanja v Društvu pisateljev, naslov je bil Etika vsakdanjih medčloveških odnosov in moderna poezija. Ko sem prišel do svoje soseske, sem opazil, da po pločniku frontalno prodirajo proti meni tri mladoletnice, ki se producirajo napol kot Barbike in napol kot cipice. Trinajst let, štirinajst let? Kratke hlačice, dolge nogavice s podvezami, čevlji z neverjetno visokimi podplati, kot nekakšni koturni, tista v kavbojkah ima tako nizko krojen pas, da E-string gatice ven gledajo. Veliko pudra okrog oči, veliko maskare na trepalnicah. Hihitale so se in krohotale, ščebetale in kdaj pa kdaj zavrisnile. Pijane, drogirane? Videl sem, da se mi nobena ne bo umaknila, ampak bil je tak dan, da tudi jaz nisem hotel bit prijazen. Prodiral sem naprej kot igralec ameriškega nogometa: če bomo treščili, bomo pa treščili. Še deset metrov. Barbike-cipice so se veselo pretvarjale, kot da se blazno čudijo moji predrznosti. Ena je nekaj govorila s sumljivo sladkim glasom, meni ali prijateljicama ali kar tako, vsemu svetu? Druga je ljubkovalno zagrulila in treščila na tla, v moji smeri, skoraj poln škrnicelj krompirčka, da so se rumenkasti koščki razleteli vse naokrog, po pločniku in po zraku, ampak bil sem še ravno toliko oddaljen, da mene ni zadel niti eden. »Saj sem rekla,« je vzhičeno dodala in potem še nekaj, česar nisem razumel, in krompirčku je sledil velik papirnat kozarec kokakole, da se je rjava tekočina na široko razlila po pločniku, po meni pa spet nič. Ustavil sem se, drugega se nisem znal domislit. Ampak glavna atrakcija je šele sledila. Tretja erinija se je postavila na eno nogo, drugo je pravokotno dvignila v elegantni figuri kikboksinga in švist! že je markirala udarec v moj križ. Markirala – do dotika sploh ni prišlo. Ampak je bilo čisto zadosti, v spopadu so zmagale one. V naslednjem trenutku sem že stal sam sredi pločnika in strmel za njimi, niti za hip se niso ustavile, niti za kanček niso spremenile svoje smeri in njihovi veselo vzburjeni glasovi so že nekoliko zamirali v daljavi.

Ponedeljek

Me te cipice, te erinije preganjajo, ker sem jaz kriv? Ker sem nečesa kriv? In česa? So mi dale to lekcijo, da bi me ustavile – ali da bi me pognale naprej?

Petek, 26. jun. 98

Plačal položnice za elektriko, stanarino in Snago.

Ponedeljek zjutraj, 29. jun.

Jaz zdaj grem.

Sreda, 1. julija 1998

Spet sem pri tebi, dnevnik. Povedal ti bom, kako je bilo, potem pa bi se rad ulegel in spal.

Preplezat pregrado med kabinama, to ni bil noben problem. Najprej sem stopil na straniščno školjko, potem sem se potegnil z rokama navzgor in že sem bil vrh pregrade in jo zajahal. Še drugo nogo čez, seskok – in opravljeno. Umirjeno sem odkoračil iz stranišča in ob izhodu me ni čakalo nobeno negativno presenečenje, nisem se recimo znašel v kakšnem privatnem stanovanju, temveč na lepo opremljenem in skrbno vzdrževanem stopnišču. Prikupni in dragi materiali. Po tleh umetni marmor, stanovanjska vrata v nadstropjih iz solidne temnorjave hrastovine. Gor in dol po stopnicah so hodili urejeni moški in ženske. Nisem se odločil za dvigalo, šel sem peš vse do pritličja, pokimal vratarju, ta mi je vljudno pokimal nazaj in že sem bil na ulici.

Ta hiša ni imela vhoda v Nazarinovi ulici kot moja, temveč v sosedni, Cafovi, ki pa je slepa, zato sem se lahko premikal po njej samo v eni smeri, proti jugozahodu. No, pa pojdimo, sem si rekel, zraven pa ugotovil, da teh vedut ne poznam prav dobro, saj sem imel svoje ustaljene poti in moja ustaljena pot v tej okolici je bila definitivno po nabrežju in nikjer drugje. Komaj sem opravil ta mali pogovor s samim seboj, že me je noga prinesla naravnost pred vhod v Študijsko knjižnico. Tja je hotela in nikamor drugam! Ampak – masivna dvokrilna črna vrata so bila zaprta, s kljuke je visela vrvica, na njej pa kartonska tablica z ročno izpisanim besedilom v verzalkah:

ŠTUDIJSKA KNJIŽNICA

PRESELJENA

NOVI NASLOV

SPIEGELEINOVA UL. 29

Selitev! Preseljena da je bila! Pa saj sem še pred kratkim bil tukaj! Ampak mogoče so pa res nekaj obveščali, da se bodo preselili, samo da imam jaz dovolj drugih skrbi in zato se za taka obvestila ne menim kaj dosti. Pa saj to zdaj itak ni važno, zdaj je važno ugotovit, kje je ta peklenska Spiegeleinova ulica. Ukrepal sem bliskovito: za vogalom je bila prodajalna Kartografskega zavoda, delal sem se, kot da hočem kupit zemljevid glavnega mesta, v bistvu sem pa samo na hitro odprl indeks ulic in kmalu ugotovil, kje je, kar iščem. Zunaj centra, skoraj na kmetih! Nič hudega, počakal sem na avtobus, enkrat prestopat in bil sem tam, kot bi mignil. Novo poslopje Študijske knjižnice sem zagledal že od daleč in srce mi je poskočilo od ganjenosti. Prekrasna arhitektura, svetla, zračna, v človeških merah, namenjena vedremu pridobivanju znanja. Vstopil sem in učinek je bil še večji: na vse strani dovolj prostora in svetlobe, glavna čitalnica nameščena visoko v nadstropju, podobna astronomskemu observatoriju, skozi steklene stene krog in krog mene vzpodbuden pogled na mesto tam spodaj; vsak uporabnik ima dovolj prostora, vsak dobi veliko moderno mizo s priključkom za računalnik … Konec je stiskanja po temnih kotih in vlažnih hladnih izbicah s plesnivimi zidovi, konec je mraza pozimi in zatohle vlage poleti, konec tiste neponovljivo otožne atmosfere, ki je toliko obljubljala v prihodnosti!

In kot bi se v meni odprla knjiga, mi je postalo jasno: konec je tudi z mojim zavetjem. To ni več prostor, da bi v njem bogu čas kradel, pač pa te to zračno okolje iskreno nagovarja, da se samo dol usedi in takoj bova napisala diplomsko nalogo, magisterij, doktorat ali znanstveni članek, you name it. Kar na jok mi je šlo, ko sem spoznal, da je neko moje obdobje končano. Tu s svojim špilom nimam več kaj iskat, bi bedno izpadel, nikogar ne bo zanimalo, kaj si izmišljujem, saj se vsi ukvarjajo z resničnimi stvarmi. Lepi mladi ljudje so s svetlimi zaposlenimi očmi sedeli ob mizah, jaz pa sem odhajal. Kam? V tiskarno Druškovič, kam pa drugam.

Da prideš do tja, seveda malo dlje traja, to je res že Ljubljana okolica, ampak presenečen sem bil, kako sem si to maršruto znal lepo organizirat. Spet avtobus, tokrat primestni, enkrat prestopit, potem peš po dolgem drevoredu in že sem stal pred obsežnim poslopjem tiskarne. Imel sem namen, da ne bi uporabil glavnega vhoda, ampak kar mimo njega in okrog stavbe na dvorišče, od tam pa od zadaj v ekspedit, pa me je Druškovič nekako zagledal skoz okno, prihitel ven in me prijel za roko. Jaz sem zajecljal, da nisem hotel motit, saj vem, koliko je dela, kakšna gužva, Druškovič pa mi je blago stisnil roko, mi pogledal v oči in rekel, »Gospod Andrejko: vi ste tukaj zmeraj dobrodošli, gužva gor ali dol. Vi ste med našimi zunanjimi sodelavci najdragocenejši, saj s svojim osebnim pogumom in raziskovalnim darom vtisnete poseben pečat vsaki stvari, ki se je lotite.« Rahlo me je potisnil skozi glavni vhod, nekaj korakov naravnost, potem pa strogo levo – v tem delu stavbe še nisem bil. Ko je videl, da se ogledujem okrog sebe, je rekel: »Ja, seveda, ta prostor smo dogradili pred kratkim, reprezentančno krilo, za pogovore s pomembnejšimi strankami, pa tudi za nas iz tiskarne, da se med sabo kaj pomenimo in poveselimo, kadar tako pride.« Ena od miz, za kakšnih deset ljudi, je bila že pogrnjena, peljal me je na častno mesto, se usedel zraven mene in nadaljeval: »Hrano in pijačo dam vsakič kar od Narobeta pripeljat, s kombijem, strokovno povedano catering.« Vstopil je Sebastjan, njegova desna roka, in Druškovič je na kratko vstal in mu dal navodila; ko se je vračal do mize, pa se je za nekaj hipov ustavil pred kovinsko vzidano omarico in en dva tri obrnil vsa stikala na maksimum, da je dvoranica zažarela v snopih kristalne svetlobe. »Ampak,« sem ugovarjal, »če bomo tukaj posedali in se zapijali, bomo zapravili ogromno časa. Tiskarna bo zamudila roke, ki so itak vsi postavljeni zelo na knap, konkurenca jo bo prehitela in lahko se zgodi, da bo vse skupaj hudič vzel, zaposleni bodo morali pa na cesto. Sami ste zmeraj govorili, kako nevarna je vsaka minuta zamujena.«

»Tako hudo pa spet ni,« se je smehljal Druškovič. »Veste, Andrejko, jaz nisem samo lastnik tiskarne in njen direktor, malo sem tudi pesnik. In potem – kar mi reče intuicija, to naredim. Če mi intuicija reče, ‘delaj, zmeraj se da delat še malo več,’ potem rintam in rintam kot zamorc, toliko da preč ne pridem. Če pa mi reče, ‘zdaj boš izpregel, drugače boš crknil, tiskarna bo funkcionirala tudi brez tvoje komande, saj imaš sposobne ljudi, zdaj boš pisal in ne boš prej nehal, dokler ne napraviš soneta ali pa drame,’ potem pišem in popravljam in spet pišem in to lahko traja cele tedne.«

Skromno sem mu povedal, da tudi jaz kdaj napišem kakšen sonet.

»Ja, zato vas pa tudi tako zelo cenimo. No, jaz pravzaprav svoje stvari večinoma tudi objavljam, pod psevdonimi seveda,« mi je odgovoril Druškovič. Vstopila je oblikovalka, za njo šefica ekspedita in potem fotograf in potem mojster tiskar, pozdravili smo se, posedli in kmalu je postalo živahno, saj sta natakarja začela prinašat hrano in pijačo. Spet je prišel Sebastjan in pokimal Druškoviču. Ta je vstal, se mi opravičil in odšel skozi vrata. Kmalu nato se je vrnil in pripeljal koga – mojo Maričko! Ja, kdo bi si mislil, da se bo to takole razvijalo!

Marička je stala med vrati, naravnost blestela je, oblečena je bila v temnomodro poslovno obleko Hugo Boss, takšno s hlačami, zraven pa čevlji Paciotti in diplomatski kovček Vuitton. Gledala je direktno vame in se mi umirjeno in pametno, vendar tudi zelo nežno smehljala. Kakšne oči, kakšne globoke in pomenljive oči! Moški pri mizi so vljudno vstali in jo pozdravili, Marička pa kar k meni. »Lepo pozdravljen, Andrejko, kako sem te vesela,« mi je prisrčno rekla prav od blizu, in že me je rahlo objela in me poljubila na usta, ja, na usta, čeprav se seveda ni ravno zalizala vame, ampak tako, kot se v javnosti spodobi. Potem se je usedla zraven mene, za druge se sploh ni kaj dosti menila, in sva se gledala in se pogovarjala in bil je užitek pogovarjat se z njo. Najprej me je prosila, naj ji ne rečem več Marička, ker je zdaj po novem Marisa, je bila pri numerologu in ji je zelo pomagalo, čisto nov človek je postala. Naredila je magisterij iz finančnega menedžmenta in zdaj je že odprla consulting, imenuje se Marisa ABC Consulting & Outsourcing. To je absolutno stvar prihodnosti, outsourcing, kdor tega ne bo kapiral, bo moral zadaj ostat. Treba je razumet, kaj je v bistvu profit in kaj je v bistvu rast. Lahko rasteš pa rasteš in misliš, da je to tisto, potem pa hopla!, naenkrat opaziš, da si ostal brez profita. To se morajo ljudje naučit ali bodo pa crknili. Recimo Druškovič je že vso tiskarno preflintal po Marisinih pravilih in poglej zdaj, mi je rekla Marisa, kako daleč je prišel.

Prikimaval sem ji, vse mi je bilo jasno, ko pa je znala moja Marisa tako dobro razložit. Od časa do časa sem jo prijel za roko ali jo pobožal po licu, ona pa me je gladila po frizuri. Midva bi lahko bila zmeraj skupaj. Za predjed si je Marisa izbrala pikantno govejo rezino na rukoli, zraven pa mi je med rahlim zardevanjem priznala, da si ne upa naročit nadevanih princesse krofkov z gamberi, ker ve, da je v tem nadevu precej česna ali pa celo čemaža, po katerem človeku prav močno … sapa smrdi; no, zato sem se tudi jaz pokazal kavalirja, zavrnil princesse krofke in jedel bučne njoke v mesni omaki. Pri glavni jedi pa nisva imela nobenih problemov: ona je jedla puranji file, ocvrt v pivskem testu s sončničnimi semeni, jaz pa zapečeno svinjsko ribico s pršutom in zbrincem. Pila sva Kabajev tokaj, arhivski, dve buteljki ali mogoče tri, čeprav moram priznat, da sem ga večji del pospravil jaz. Je pa Marisa prav zares srčkana, kadar ga malo cugne.

Oblivala me je poplava svetlobe, različnih človeških glasov naenkrat, okusov po hrani in pijači, toplih in mokrih občutkov, ki so jih v meni povzročali Marisini dolgi pogledi – in tako sem komaj zaznal, da pravzaprav vsi vstajamo, si segamo v roke in počasi in srečno, kot polne barke, plovemo proti parkirišču. Zagledal sem zadek nekega avtomobila, ki se mi je zdel neverjetno seksi, tak čvrst in kompaktno zaobljen, močno me je spominjal na zadnjico moje Marise. No, nič čudnega, sem ugotovil trenutek pozneje, ko je avto pozdravil svojo gospodarico, poblisnil z lučmi: saj to je bil njen avto, Marisin avto, njen beemve serija 7, z air bagom, 12 cilindrov! Spravila sva se noter in Marisa je vešče, v tekočih zamahih vrtela volan, ko je vozila na povsem drug konec mesta, blizu dolenjske železnice, kjer je stala velika in povsem nova stanovanjska hiša višjega ranga. Dvigalo, četrto nadstropje, in že sva bila v njenem stanovanju, kakšnih 80 kvadratov, vse zelo lepo opremljeno, kar pa zadeva kopalnico s straniščem – nekaj neverjetnega: sanitarije so prav sijale od modernosti in higiene!

Nisva si takoj planila v objem in drug drugemu trgala obleko s telesa, kot se to vidi v filmih, posebej jaz sem se moral najprej malo usest v naslanjač, bil je utrudljiv dan, pa tudi zato, ker sem si sede laže sezul čevlje in slekel hlače. Potem sem šel v kopalnico, tam sem stal gol v močni razsvetljavi, med ogledali in ploščicami. Naenkrat sem opazil, da na drugem koncu kopalnice stoji Marisa, prav tako gola. Na pol poti med nama, ob desni steni, sta drug poleg drugega stala straniščna školjka in umivalnik. Marisa in jaz sva se molče gledala, ne samo v obraz, temveč tudi nižje. Tla in stene so bile obložene s tistimi italijanskimi ploščicami in vanje je bila vdelana množica takšnih majhnih zlatih bleščic in svetloba je kar pršela po kopalnici, na vse strani. Kotliček stranišča je pomirljivo, komaj slišno klokotal. Marisina zadnjica je bila, kot da zaobljene in napete mišice prekrivajo skelet, ki je razmeroma ozek, vendar čvrsto grajen – videl sem jo v enem od ogledal. Zadnjica za šport in seks, manj za rojevanje. Prej ali slej sva se vendarle znašla v postelji in potem se je vse prav silovito zavrtelo, kot na roller coasterju. Prav dobro se spomnim, da me je Marisa plašno opominjala, »Ali boš pazil name? Prosim te, pazi name,« to so besede iz ženskih ust, ki moškemu prav gotovo dvignejo samozavest. Spominjam se ritmičnega vpitja, je vpila ona?, sem bil to jaz?, in drvenja na vrhu vala. Spominjam se tudi njenega klica: »Zdaj sva zmagala!« Nekaj teče iz mene, sperma, kri, scalnica? Močno zaznavam vonje, zelo izrazite in divje telesne vonje, po znoju in žlezah, šokirajo me, ampak tudi omamljajo. Je pa še drug spomin in ne vem, kam naj ga dam: kot da se dvigujem globoko izpod vode, se prikopljem na vrh, zajamem sapo in takrat zagledam Mariso z golimi joški, precej blizu mene leži in mi nepremično in resno in … kaj jaz vem kako, nekako čudno zre v obraz. Kot bi recimo zdravnica gledala bolnika. Ko vidi, da tudi jaz gledam njo, počasi stegne roko in mi zapre veke. In spet vse izgine in se pomeša.

Zvonjenje, zvonjenje, strahovito predirljivo in zahtevno zvonjenje, da kar boli. Kaj je to, kaj se dogaja? »Andrejko,« me kliče in trese Marisa, »Andrejko, vstani! Budilka zvoni, vstat moraš!« Marisa stoji pred posteljo, popolnoma je oblečena in naličena. Kaj je zdaj to, saj jaz nisem navijal nobene budilke! »Ura je sedem, vstat moraš!« Zaspano razlagam, da se mi pravzaprav nikamor ne mudi. »Seveda se ti mudi, nazaj moraš!« Kam nazaj? »Tja, od koder si prišel! K sebi domov!« Ja, že v redu, tudi tja bom šel, ampak časa je še dosti. »Ni ga tako zelo dosti, kot ti misliš, pred deveto moraš bit že tam.« Zdaj ne ležim več, ampak sedim na postelji, stopala imam na tleh. Kako pred deveto, zakaj pred deveto, saj nisem z nikomer zmenjen? »No, natančneje, ob 8:45. In verjemi mi, da vem, kaj govorim. Moraš it, razumeš?« Ampak saj ni problema, pravim. Tule spodaj pred hišo je avtobusna postaja in pred mojo hišo tudi, ista linija. Samo na avtobus počakam, nekaj časa se bom guncal, pa bom tam. »Sploh ni res! Ti moraš nazaj tako, kot si prišel! Ne skozi vhod na Nazarinovi, ampak na Cafovi! Na Cafovi! Razumeš? Čez balkon! Na Nazarinovi sploh nočem, da se pojavljaš! Sebastjan te bo peljal s kangoojem, drugega vozila trenutno nimamo na razpolago, sem mu že telefonirala. Jaz te ne morem, imam točno v tem času upravni odbor.« Vstanem, gledam jo, ona me čvrsto gleda nazaj. In zelo resno, tu sploh ne gre za kakšno šalo. Stopi čisto do mene in mi reče: »Razumeš? Ti moraš nazaj čez balkon, ne gre drugače.«

Zakaj? Zakaj? Kaj se je zgodilo? »Nič nepričakovanega se ni zgodilo, vse je predvideno! Tako to funkcionira!« In zakaj si potem – včeraj – »Včeraj je bilo včeraj, danes je pa danes! Saj ti je bilo včeraj lepo, a ne, nimaš se kaj pritoževat! Saj so se ti izpolnile tvoje želje!« Povej mi, Marisa, kdaj se bova pa potem spet videla? »Kaj ne razumeš, da zdaj ne morem govorit o tem? Lepo te prosim, Andrejko, čim prej se obleci, skušaj tudi name malo pomislit, Sebastjan bo vsak vsak čas prišel.« In res nekdo pozvoni pri vratih. Pograbim svojo obleko in planem v kopalnico, in ko se kmalu nato pojavim v dnevni sobi, je Sebastjan že tukaj in se mi pomirljivo reži, Marisa pa govori in govori v dva mobilca naenkrat. Mene pogleduje še zmeraj precej potrpežljivo, vendar tudi kot otroka, ki je zatežil ravno takrat, ko ima ona največjo gužvo. Kot da je Sebastjan očka, ki me mora odpeljat v vrtec, jaz pa trmasto hočem ostat z mamico. Zdaj naju Marisa oba rine proti vratom, mimogrede me poljubi na lice in še enkrat in že me Sebastjan vodi do dvigala. In že sva na parkirišču, ob Marisinem beemveju stoji groteskni rumeni kangoo, kot močno pomanjšan šolski avtobus. Usedeva se, kangoo je zadaj do vrha naložen z nekakšnimi rjavimi paketi. Pogledam na uro, 7.45. »Se zna zgodit, da bova stala pred semaforji,« mi razloži Sebastjan, »poleg tega je boljše prit malo prej kot pa prepozno.« Sebastjan prav zares misli, da me mora čim prej dostavit, s parkirišča štarta v drugi s folgasom, kot dirkač na rallyju. Pa ravno kangooja si je izbral za dirkanje, si mislim, pri tem pa se me zmeraj bolj loteva nekakšno medlo in nemočno razpoloženje, kot da bi nekaj teklo iz mene, sperma, kri, scalnica? Ampak prepričan sem, da bom s Sebastjanovo pomočjo pravočasno prišel, kamorkoli je že treba prit. Seveda pa si njegovega prijateljskega režanja ne smem napačno razlagat, on se zmeraj tako reži, delal pa bo natančno po navodilih, ne pa recimo po mojih željah. Dostavil me bo, kot je bilo predvideno.

Pred hišo na Cafovi ulici pripeljeva ob 8.15. Sebastjan ne zgublja časa z iskanjem parkirnega prostora, kar na pločnik zapelje neugledno vozilo, pomaga mi s sedeža in res mi je treba mogoče nekoliko pomagat, čudno težek sem, svinčene noge in roke imam. Napredujeva mimo vratarjeve lože in vratar si naju pazljivo ogleda. Dvigalo že čaka, peljeva se do četrtega nadstropja in izstopiva. Sebastjan me pelje do straniščnih vrat in pravi: »Kar izvoli, ti boš kmalu na svojem, jaz bom pa tamle,« pokaže na klubsko mizico s stoli, »malo posedel in v miru pregledal delovne naloge, kam vse moram te pakete razvozit.« Njegove sive oči so manj prijazne od nasmejanih ust, Sebastjan bo prav gotovo budno stražil tamle pri mizici in mi ne bo pustil, da bi se mu izmuznil nazaj v pritličje. Pokimam mu in grem, do straniščne kabine še nekako gre, ampak potem! Da sem zlezel na školjko, da sem se z rokama potegnil na vrh stene, da sem jo zajahal – kako težko, kakšna muka! In potem: prekoračit balkon, ki ima dosti prenizko ograjo, in to v vrtoglavi višini četrtega nadstropja – kako strašljivo, ali bom zmogel?

Zmogel sem in zdaj sem na svojem. Ulegel se bom in zaspal.

Stolp norcev

Izstopita iz podzemeljske in se znajdeta na Landstrasse, držita se za roke, pravzaprav se oklepata drug drugega, predvsem zaradi … tesnobe. Da bi prišla do stanovanja, morata pri farni cerkvi sv. Roka zavit na levo navzdol, po Rasumofskygasse. V hipu zbledi in potihne za njima blišč trgovin in kavarn, z leve in desne ju tesno objamejo stanovanjske kasarne, sive, brezoblične in visoke tako rekoč do neba, zgrajene v drugi polovici 19. stoletja, ko je tu divjala gradbena mrzlica, kot jima je povedala Hannelore. Ko pade mrak, je Rasumofskygasse opustela in slabo osvetljena, prav nič prijetno ni hodit po njej. A glavno šele pride. Nepretrgani okopi visokih stanovanjskih hiš se naenkrat razprejo in na desni se pojavi obsežno, elegantno, skrivnostno poslopje, za njim se bledo svetlika nočno nebo. Dvorec kneza Razumovskega. Na levi strani ulice mu dela družbo mogočna gmota pristave, kjer so včasih prebivali knezovi konji in služinčad. Obe poslopji sta ponoči povsem mračni in neobljudeni, v dvorcu so danes baje nameščeni nekakšni … arhivi ali kaj. Če človek pomisli, kako sijajni časi so nekdaj bili tukaj, kot jima je vsa razžarjena pripovedovala Hannelore, v dvorcu kneza Andreja Kiriloviča Razumovskega, velikega pokrovitelja umetnosti, po katerem je Beethoven imenoval tri svoje godalne kvartete! Knez, ruski veleposlanik na Dunaju, je dal zgradit to veličastno neoklasicistično poslopje za svoj lastni denar. Kakšne razkošne zabave so bile tukaj, skoraj vsak teden ena! Zdaj šparovno brlijo ulične svetilke, takrat pa so noč razsvetljevali ducati in ducati plamenic. Sploh pa – dvorec je takrat stal na samem, zunaj mesta, na vzpetini, streljaj od deželne ceste, ki je vodila proti vzhodu, krog in krog njega se je razprostiral ogromen angleški park, travnate lehe in nevsiljivo negovane skupine dreves in grmovja, kolikor ti je nesel pogled, vse do Donavskega kanala! Zdaj so vse to požrle visoke in puste najemniške hiše, ki obkrožajo dvorec z vseh strani, cikcakaste uličice režejo to zidovje v geometrične razdelke, povsod se kopičijo zabojniki za smeti. Čeprav se je pokrajina spremenila v blodnjak navpičnih sten, pa teče Rasumofskygasse še zmeraj prav tam, kot je v starih časih; takrat je bila še vozna pot, ki je povezovala cerkev sv. Roka z dvorcem kneza Razumovskega, od tam pa se je nadaljevala proti mostu, ki se danes imenuje Rotundenbrücke.

Capljata po ulici navzdol, med dvorcem in pristavo, in Uršula kdaj pa kdaj prestrašeno pogleda čez ramo, ali jima kdo sledi. Kaj ni slišala korakov? Ne, nič ni, hvala bogu. Marjan hodi in ne more odvrnit oči od belega dvorca, glavo nosi obrnjeno na desno. Ne, takega bahavo elegantnega poslopja, tega Ljubljana nima. Nobenega dvorca s kolonadami; stebri sicer so, na Plečnikovi tržnici, ampak dvorec za njimi pa manjka. Kaj pa tale ogromna razvejana pristava rumene barve, ima Ljubljana kaj takega? Ko je knez Razumovski umrl in je družabna dejavnost v dvorcu zamrla, so sobice za služinčad začeli oddajat spodobnim, vendar siromašnim najemnikom, ki si niso mogli privoščit kaj boljšega, med njimi je bil na primer tudi Vuk Stefanović Karađić, poglej, tule ob rumeni steni stoji na podstavku njegov doprsni kip, ravnokar greva mimo. In še par korakov, pa bova pri spominski plošči Roberta Musila, poglej tisto okence tamle, vdelano v več kot meter debel zid, zadaj za njim je vlažna sobica s preperelim podom, v kateri je pisal Človeka brez posebnosti. Na pogled je pristava precej podobna ljubljanskemu Kolizeju, po usodi svojih stanovalcev pa seveda ljubljanski Cukrarni. Revščina, pehanje za goli obstanek, mukotrpno ohranjanje dostojanstva, saj vsi plemeniti cilji nič ne zaležejo, to stavbi pusti svoj pečat, ostane neko … sevanje … preteklega trpljenja in ponižanja. Odtod mogoče nedoločna mrščavica, ki spreleti mimoidočega ob pogledu na rumeno poslopje bede na eni in belo poslopje bogastva na drugi strani ulice.

Končno imata dvorec za sabo, še ovinek in bližata se mostu. Ko stopita nanj, se Marjan zazre navzdol, proti vodi. Poglej no, bregovi Donavskega kanala, ki teče globoko tam spodaj, so obzidani s klesanimi kamni, podobno kot bregovi Ljubljanice. Seveda pa Donavski kanal ni taka skromna voda, kot je tista, ki teče skozi Ljubljano. To sicer ni Donava, ta je kakšna dva kilometra bolj proti vzhodu, to je samo njen rokav. Ampak kljub temu – vidi se, da prihaja iz Donave! Silne mase vodovja se hitro valijo pod mostom, včasih ugledaš tam spodaj veliko ladjo, potniško ali tovorno. Ampak nocoj lahko vidiš vodno gladino samo kdaj pa kdaj, spodaj se vlečejo nekakšni dolgi, gosti, strupeno rumeni trakovi megle, romantičen pogled, ampak tudi oduren. Je res, da ta most privlači samomorilke? Tako jima je povedala Hannelore. Tukaj skačejo dol, je rekla, kadar v življenju ne znajo več naprej, če so brez upanja, brez tolažbe, brez denarja. Če bi recimo samomorilka skočila s Tromostovja ali s Čevljarskega mosta, pomisli Marjan, od tega še ne bi bila mrtva, sploh ne, kvečjemu polomila bi si kaj. Ljubljanica je počasna, kakšen dan celo popolnoma miruje. Če punca sama ne bi mogla iz vode, zaradi navpičnih bregov, bi ji lahko pomagal kdo drug, seveda bi pa morala poklicat. Donavski kanal je čisto druga stvar. Voda dere in se premetava, vsaj v tem letnem času je tako, lahko te zadušijo že samo valovi in vrtinci. In potem brzina, s katero te odnaša … izčrpanost … mraz … tu hitro pride konec. Zime so peklensko mrzle na Dunaju. Še nekaj dni, pa bo Silvester.

In že sta na drugem bregu. Spet hodita med visokimi stanovanjskimi hišami z mnogimi nadstropji, vendar so precej drugačne od onih na Rasumovskygasse. Bile so grajene za Jude srednjega stanu in to pač niso nobene stanovanjske kasarne, že po fasadah vidiš, da ne: tu se vijejo secesijske girlande iz mavca in keramičnih ploščic, med njimi so zeleni venci in goloprse device, spodbuden in veder pogled. Ko vstopita v vežo, ju čaka prekrasno staromodno dvigalo, narejeno iz medenine, stekla in češnjevega lesa. V njem je prostor za štiri osebe: dva lahko sedita na nekakšni rdeči žametni zofici, dva pa stojita. Uršula in Marjan se sesedeta na zofico, na smrt sta utrujena. Dvigalo ju med cukanjem in ropotanjem počasi vleče proti najvišjemu nadstropju, tam odločno obstane in spravita se na noge in ven. Odkleneta vrata v stanovanje št. 31, odtavata do tople in prijazne kuhinjice, prižgeta luč in se v mehki rumeni razsvetljavi zrušita vsak na svoj stol. Tukaj lahko ostaneta samo še nekaj več kot en teden, potem se morata spakirat in odit, tako sta obljubila gospe Ferjan v Ljubljani. Sem pridejo stanovat neki drugi. Ja, že prav, že v redu – ampak kam bosta pa onadva šla? Kje bosta prenočevala? Na železniški postaji, kot da čakata na vlak? Ali pa na podzemeljski, med najstniškimi brezdomci in njihovimi psi? Toliko dostojanstva pa menda še zmeraj imata, da to ne bi! No ja, prav dostojanstvo jima vsak dan bolj plahni, odkar sta se pripeljala na Dunaj. Da bi si plačala penzion, toliko denarja nimata več. Komaj jima še znese, da kdaj pa kdaj jesta v McDonaldsu. In kako preprost in lahko izvedljiv se je zdel ta podvig na začetku! Vse sta natančno premislila že v Ljubljani. Gresta v Museumsquartier, jima je rekel Robert, to je tam na začetku Mariahilferce, in prijavita projekt. Določijo vama datum avdicije, in ko sta sprejeta, delata na projektu do dneva javne izvedbe, ki je čez kakšen mesec. Vmes pa, in to je tisto glavno, stanujeta v stanovanjčku, dodelijo vama ga na območju Museumsquartierja, ki je pravzaprav bivša cesarska konjušnica. Zraven pa, in to je spet tisto glavno, dobita enomesečno štipendijo za hrano in druge potrebe – recimo, lahko si kupita tedensko karto za podzemeljsko, gresta v kakšen kino, popijeta kakšno pivo. Od vsega tega ni bilo zdaj nič.

***

V Museumsquartierju ju je sprejel zlatolasi gospod Schreyvogel, z njim naj bi se dogovorila, kdaj bo avdicija njunega projekta Binge and Purge, pa tudi, kaj bosta za svoj nastop potrebovala. Zataknilo se je že pri sceni. Uršula in Marjan sta zahtevala straniščno školjko, »ni problema,« se je prijazno nasmehnil gospod Schreyvogel. Ampak takšno pravo, zaresno školjko, ki deluje, ki je priključena na kanalizacijo, sta se prav tako smehljala Uršula in Marjan. To pa res ne bo mogoče, je zaskrbljeno odkimal gospod Schreyvogel, vesta, v tem delu stavbe ni nobenega sanitarnega vozla. »Prepričan sem, da bo šlo tudi brez kanalizacije,« je širokopotezno, mogoče nekoliko preveč pokroviteljsko izjavil gospod Schreyvogel, »saj navsezadnje delamo scensko umetnost, kajne, v njej je mogoče marsikaj samo nakazat, simbolizirat, kajne?« A-a, ne v najinem performansu, sta umetnika vztrajala pri svojem. »In zakaj ne, če je dovoljeno vprašat?« Ker, veste, performerka izbruha velike količine hrane in školjka bo zelo hitro polna. In ona bo bruhala še naprej in kam naj vse to gre? Po tleh? »Hm. Aha.« Na koncu so se dogovorili, da bodo na odru stale štiri straniščne školjke, ampak vsaka bo spodaj lepo čvrsto zatesnjena, to je brez odvoda. Hotela sta jih pravzaprav pet, ampak ustrežljivost zlatolasega gospoda Schreyvogla je imela svoje meje. No, njun glavni problem je bil vendarle nekako rešen. Ko je prišel na vrsto problem št. 2 – hrana – je gospod Schreyvogel sicer skušal najprej osuplo in celo nejeverno ugovarjat, potem pa se je polagoma vdal in si s trpečim (in porogljivim?) nasmeškom zapisoval v beležnico: deset družinskih pakung margarine, petnajst družinskih pakung sladoleda v koritcih, deset polkilskih mesnih doručkov v konzervah, pice – koliko pic – pet celih pic s sirom in gobicami, prinest iz picerije, piškoti z jagodno filo – petnajst škatel, majoneza – dve ta velike kante, deset kil sladkorja, deset kil ocvirkov, dvajset porcij pomfrita – prinest iz McDonaldsa, mehki sir, recimo brie – deset zavitkov, bela moka, mehka – deset kil in nazadnje mineralna voda brez mehurčkov – eno gajbo ta velikih flaš po liter in pol. »Mineralna voda, da bo lahko gospodična performerka bolj gladko bruhala?« je zdaj že poznavalsko in s sumljivo vljudnostjo vprašal gospod Schreyvogel. Tudi zato, mu je odgovoril Marjan, je pa tu še en drug efekt, saj boste videli. »Se vama ne zdi, da kljub vsemu zahtevata preveč hrane? Čeprav ima gospodična specialne potrebe? Saj toliko se sploh ne da pokonzumirat!« je spet začel tečnarit komisar Schreyvogel. »Mogoče se res ne da, ampak, veste, gospodična potrebuje prav to: preveč. Šele takrat dobi umetniški navdih.« »Kaj pa ipecac, koliko flašk?« je zdaj skušal bit komisar prav prefrigan. »Ipecac imam sama,« mu je hladno, pravzaprav sovražno odgovorila Uršula in mu čvrsto gledala v oči. »Kolikor ga potrebujem in še nekaj čez. Ga imam zmeraj pri sebi.«

Avdicija je bila kakšen teden po tem pogovoru, v nekoliko plesnivo dišeči dvoranici daleč stran od glavnega dogajanja v Museumsquartierju, tja si našel samo, če te je vodil kdo, ki se je tukaj res spoznal. V temačnem avditoriju sta tesno drug ob drugem sedela gospod Schreyvogel in še ena gospa, tretjega člana komisije so dolgo čakali, pa ga ni bilo; na koncu so začeli brez njega. Med sedeži je bilo mogoče zaznat še dve ali tri silhuete. Na odru tri mize, do tal pogrnjene z belimi, oškrobljenimi damastnimi prti, na vsaki čedno zložen velik kup hrane. Levo postelja, pod odejo je ležala Uršula. V dvorani, nekje v tretji vrsti je nepremično stal Marjan. Dolga tišina. Potem je začela strahovito in kovinsko razgrajat starinska budilka. Uršula je planila pokonci, da je odeja kar zletela z nje. Bila je gola, na nogah pa je imela tesno zavezane bulerje. Trikrat je vrgla roke v zrak, s široko odprtimi očmi. Premikala se je sunkovito in zelo hitro, vendar tudi nekoliko stilizirano. Z ene od miz je začela grabit škrniclje z moko, jih trgat in posipat po tleh. In spet in spet: vso moko na tla! Potem je planila za oder, prifurjala nazaj z metlo in začela vse to pometat na kup. Odmašila je steklenico mineralne vode in jo polivala po tleh, mesila z rokami in delala testo, in že je prilivala vodo tudi iz druge in tretje steklenice. Silovito udarjanje z rokama po testu. Uršula je za hip obmirovala, kleče, in stekleno zrla v avditorij. Potem pa je začela z dlanmi zajemat velike kepe testa in si jih pohlepno basat v usta. Kako bliskovito je to šlo! Požirala je kar scela, samo da je šlo čim hitreje čim več dol.

Začel se je dialog. »Povej, kdo si!« se je oglasilo iz dvoranice. Uršula je dvignila glavo, kot da bo tam zgoraj zagledala orjaško gosenico, ki sedi na gobi in kadi turško vodno pipo. »Trenutno še sama ne vem, gospod«, je odgovorila. »Zjutraj, ko sem vstala, sem še vedela, kdo da sem, ampak zdaj se pa kar naprej spreminjam, se mi zdi.« »Kaj bi rada povedala?« jo je strogo vprašala gosenica. »Razloži!« »Bojim se, da vam ne morem razložit, gospod,« je klavrno začivkala Uršula, »ker nisem čisto pri sebi, veste.« »Lepo priznanje, to pa že rečem,« se je zmagoslavno oglasilo iz dvoranice. »Nisi čisto pri sebi. To seveda pomeni, da si pamet zgubila.« Uršula je reagirala tako, da se je lotila hrane na mizi. Najprej margarine: odvila je štanjol papir in si razgaljeni rumeni kvader do polovice zapeljala v široko odprta usta, stisnila čeljusti, en dva tri, pa je bilo opravljeno. Potem še drugo rumeno polovico. In še nekaj nadaljnjih srebrnih zavitkov. Zdaj pa sladoled. Odtrgala je pokrov plastičnega koritca, šla z dlanjo globoko noter in spet navzgor in že si je polno roko hladne rožnate mase mašila v usta. Majoneza, pakirana v vedru – tu je uporabila posebno taktiko: pokleknila je, približala obraz h gladini, potem pa lizala kot pes in glasno srkala vase, pri tem si je pomagala z rokama. Z ocvirki se bašeš podobno kot s sladoledom. Z mesnim doručkom isto. S piškoti pa tako, da odprto škatlo pristaviš ob rob zevajočih ust in treseš, dokler vsi ne popadajo noter. Prenažirala se je z veliko vnemo, vmes lokala vodo iz steklenic in čakala, kdaj se bo iz želodca oglasila bolečina, ne tista drobna, ki je bila tukaj že zdaj, ampak tista zverinska in nagnusna, ko pomaga samo še ipecac.

Spet dialog. »Zaradi tega se tebi ni treba sekirat, Uršula. Zaradi tega sigurno ne. Ti nisi prav nič debela, prav nič. Pojdi, greva pred ogledalo, pa se poglej!« »O, pa sem debela, seveda sem, sama najboljše vem, mi ni treba nič v ogledalo gledat. Sem lepo slišala takrat na hodniku, v šoli, ko so se une snobovske mrhe hihitale, da imam debelo rit, najdebelejšo, kot slon. Da sem jaz ena ogabna debelajsa, da se z mano sigurno noben noče dol dajat, ker se vsakemu zagravžam.« »Saj se z mano dol daješ, a ne? Evo ti unheimlich!« »Ne vem, kaj hočeš povedat s tem unheimlich,« je negotovo odgovorila Uršula. »S tem hočem povedat,« ji je ne brez ošabnosti odgovoril Humpty Dumpty, »da je to neizpodbiten dokaz.« »Ampak unheimlich, to ne pomeni neizpodbitnega dokaza, se mi zdi,« je ugovarjala Uršula. »Kadar jaz uporabim kakšno besedo,« je odgovoril Humpty Dumpty, »pomeni točno to, kar rečem – nič več in nič manj.« »Vprašanje je samo,« je še zmeraj ugovarjala Uršula, »ali od besede lahko zahtevamo, da pomeni nekaj, kar ona ni.« »Vprašanje je samo,« jo je poučil Humpty Dumpty, »kdo to besedo izreče. Kdo je gospodar. Samo to in pika.« Uhhh, bolečina je postajala vse močnejša, celotno telo se ji je spremenilo v eno samo veliko mokro nagravžno nabasano vrečo, ki jo bo zdaj zdaj razneslo.

Ipecac & exlax are my best friends

I’ll have my head in the toilet till the end

finger’s just not long enough

this time the purge is gonna be tough

binge and purge the whole day through

I threw up on moms good shoes

I made a mess in the school bathroom

someone’s bound to catch me soon

Brž ko si je nalila ipecac iz flaške v pokrovček in pogoltnila, se je v njej začel dvigovat silovit grenko kisel val in pohitela je proti najbližji straniščni školjki. Zobe je močno tiščala skupaj, da ne bi pobruhala tal, ampak hudičeva brozga si je našla pot skozi njene nosnice in od tam špricala skoraj vodoravno, bila je kot tisti zmaj v stripu, ki bruha ogenj. Končno je dosegla školjko, se zrušila pred njo na kolena in vtaknila glavo globoko noter. Olajšanje, vsaj za hip. Vstala je, odtavala do rampe, se priklonila proti avditoriju in že je morala spet nazaj k školjki. Zdaj je lahko ugotovila, da stranišče brez splakovanja ni tako zelo dobra rešitev; školjka se je zelo hitro polnila, vsak čas bo svinjarija prišla do roba. Nazaj k rampi, poklon, nasmešek, tek k školjki št. 2, oh, ohh, moj bog! Binge and Purge! Binge and Purge! Grozno jo je peklo v grlu in nosu, skušala se je useknit v roko, da bi iz nosa izpihnila neke večje trdne koščke, mogoče ocvirke. Na robu zornega kota je zaznala, da se člana komisije, gospod Schreyvogel in njegova kolegica, diskretno umikata proti izhodu. To ne pomeni nič slabega, jo je potem tolažil Marjan, komisija se po zaključku avdicije zmeraj umakne v drug prostor, da se gospodje tam v miru pogovorijo. No, komisiji se mudi, pa nima časa za ploskanje, je dodala Uršula in se skušala pikro zasmejat.

Čakala sta v prazni dvoranici, zdelo se jima je, da kar precej dolgo, tudi tistih treh gledalcev tam zadaj ni več – ali pa so mogoče še zmeraj tukaj –, medtem so pogasili skoraj vse luči in si komaj kaj videl. Potem sta se gospod in gospa iz komisije vrnila. Hodila sta energično in odsekano, kot da pristopata k poslu, ki ga je treba opravit učinkovito in hitro. Uršula je opazila, da ju člana komisije tako rekoč ne vidita – gledala sta drug drugega, strop, straniščne školjke, posteljo in vhodna vrata, gledala sta vse razen Uršule in Marjana. Je res ali se ji smo zdi, da je gospa članica, tridesetletna blondinka, nekoliko namrgodena? Komisija se je usedla v prvo vrsto in gospod Schreyvogel je umetnikoma s kretnjo nakazal, naj se pridružita. Tako. Performans Binge and Purge je bil prav gotovo zelo zanimiv, je začel gospod Schreyvogel, in oba, tako on kot gospa kolegica sta vesela, da sta ga lahko videla. Pohvalit je treba, da performans gradi predvsem na izvajalkinem telesu, da je v njem prezenca mnogo važnejša od reprezentacije. In da ne gre toliko za igranje kot za dogodek. Nekaj problemov pa je komisija le opazila in sicer v razmerju med izvajalko in občinstvom, z drugo besedo v realizaciji avtopoetske feedback zanke. Performans naj bi postavljal gledalce pred dilemo, ali naj iz sočutja prekinejo izvajalkino trpljenje ali pa naj ji dopustijo pravico do nastopa, kakršenkoli že je. To razmerje pa v konkretnem primeru ni zastavljeno na ustrezen način. Gledalci namreč vejo: ko izvajalka enkrat začne bruhat, ji morajo pustit, da se izbruha do konca, sicer lahko resno škodujejo njenemu zdravju, predvsem psihičnemu, pa tudi fizičnemu. Torej avtopoetska feedback zanka ostane nerealizirana, to pa celotni performans potiska v situacijo, kakršna je vladala še pred performativnim obratom. Skratka, kljub zelo ažurni vsebini je izvedba pravzaprav regresivna, pa naj bo na prvi pogled še tako radikalno sodobna. Zaradi vsega tega Museumsquartier zaenkrat ni zainteresiran, da bi podprl in prikazoval ta projekt; mogoče kdaj pozneje, seveda z ustreznimi popravki. Kdaj? To bi v tem trenutku težko rekli, ampak saj ju bodo poklicali, če se bo pokazala kakšna možnost, njun naslov seveda imajo, oddala sta ga na formularju. A da tam ne bosta več dolgo? No ja, potem je stvar seveda nekoliko težja, »ampak verjemite, vaju bomo že našli, kjerkoli že bosta, brž ko se bo pokazala nujna potreba. Ni nas treba klicat, vaju bomo že mi poklicali.«

Sedeli so v neznosni bližini odrčka in od tam je silovito ostro velo po kislem in razpadajočem – pravzaprav kot iz kakšnega zanemarjenega pisoarja. Mogoče se je tudi zato članoma komisije tako zelo mudilo. Le kdaj bodo počistili oder, upam, da tega ne pričakujejo od performerjev? »No, pa nasvidenje, uživajta na Dunaju, za Silvestra nujno priporočam, da si ogledata dogodke na Grabnu,« in že je komisija hitela proti izhodu. Potem je gospod Schreyvogel obrnil glavo in za hip zastal: »Aja, mogoče bosta težko našla ven iz tega našega labirinta; tule je mladi gospod doktor Ulrichs, temu je vse jasno, ta vama bo pokazal pot!« Mladi gospod doktor Ulrichs je bil eden tistih treh gledalcev. Imel je napet pogled in stisnjene ustnice, vendar se je pokazalo, da njegova nejevolja ni usmerjena proti umetnikoma. »Meni je bil vajin performans všeč. Huda stvar, angažirana, surova, močno zadane, 1 A.« Približala se je še neka ženska in prikimala. »To je naša kolegica, gospodična Hannelore Wasserklee. Ampak tadva komisarja, uradniške riti, sta se ustrašila, preveč se jima je zdelo riskantno. Kaj pa bo, sta ugibala, če to vidi kakšen prebrisan poznavalec zakonov in potem vloži prijavo pri oblasteh, ker je Museumsquartier dovolil voajersko ogledovanje bolezenskega stanja, namesto da bi poklical prvo pomoč? Banda uradniška, preveč plačana!« Hannelore Wasserklee je spet prikimala.

Umetnika sta vprašala, ali je še kakšna druga institucija, kjer bi lahko ponudila svoj performans. »Ja … Kaj naj rečem? Mogoče Inštitut za slavistiko, tam včasih prikazujejo moderne stvari iz vzhodne Evrope,« je skušal pomagat mladi gospod doktor Ulrichs. »Kje pa je ta inštitut?« »Ja v kampusu, stara AKH.« »Kako ste rekli? AKH – kaj je to?« »Allgemeines Krankenhaus. Splošna bolnica. Bivša. Zdaj so tam že nekaj časa oddelki Fakultete za kulturologijo in lingvistiko.« »V bolnici?« »Ja, seveda,« se je nasmehnil doktor Ulrichs. »Najprej so jo seveda močno postrgali in dezinficirali in nekoliko obnovili, pa ne preveč.« »Poznate vi tam koga, da bi naju priporočili?« »Ne, žal mi je,« se je spet nasmehnil doktor Ulrichs, že drugič, in to je bilo videt prav neobičajno, »priporočit vaju res ne morem, to vama tam ne bi nič pomagalo, prej obratno. Kar sama bosta morala tja – njihove telefonske številke tudi nimam pri sebi. Gremo zdaj ven iz tega brloga, čim prej, tem boljše.« Vodil ju je po hodnikih, prehodih in dvoriščih; tista ženska, Hannelore, je nekam izginila. Ko ju je končno pripeljal do glavne ploščadi, kjer je bilo umetniškega ljudstva toliko, da so se morali prav prerivat, se je naslonil na dva metra visoko skulpturo iz plastike, ki je predstavljala človeško uho, in mrko rekel: »Glejta, gresta skozi tale izhod ven na Mariahilferco, potem pa po njej desno navzgor kakšnega pol kilometra in potem spet desno po Kirchengasse, dokler ne prideta do avtobusne postaje …« »Moment, prosim! Zdajle ne bova šla tja, o tem se morava midva še pogovorit, pač pa verjetno jutri zjutraj. Nama lahko prosim poveste, kako prideva v … AKH, ampak od tam, kjer midva stanujeva? S postaje … Rochusgasse na podzemeljski, linija U 3?« »O,« je doktor Ulrichs dvignil obrvi, »vidva stanujeta na Landstrasse?« »Ne, ne čisto tam, ampak blizu, na drugi strani Donavskega kanala.« »Aha. Še zmeraj dober naslov. Torej. S podzemeljsko se peljeta do Neubaugasse. Tam prestopita na avtobus 13 A in ostaneta gor do končne postaje Skodagasse. Potem pa samo še malo povprašajta, saj bosta videla že od daleč, da se bližata bolnici, pa tudi ulica se imenuje Spitalgasse. Inštitut za slavistiko je na tretjem dvorišču, čisto zadaj. Tam poiščita predstojnika, profesorja Semlyakowa. Veliko sreče vama želim!« Spet se je nasmehnil, zdaj se je Uršuli že zdelo, da mogoče tudi nekoliko skrivenčeno.

***

Ponoči je snežilo, naslednji dan so bile ulice vse bele, očarljivo, podzemeljska pa po tleh vsa črna, zaradi luž. Stare splošne bolnice res ni bilo težko najt. To so bila zelo dolga in obširna dvo- ali tronadstropna poslopja rumene barve, ki so se vlekla in vlekla ob cesti, da jim ni bilo konca. Ko sta stopila mednje, v kampus, sta šele videla, kako res veliko je to področje. Posejano je bilo tudi z gostilnicami, trgovinami, knjigarnami in podobnim – pa vendar, ko sta se pretikala med temi stavbami in iskala dvorišče št. 3, jima ni moglo uit, da so to kljub vsemu bolniški objekti, ki so jim samo spremenili namen. Enkrat ali dvakrat sta iz nekakšne čudne radovednosti tudi vstopila v katero teh poslopij, da bi videla, kakšen občutek ima človek tam znotraj. Bolnica, kaj pa drugega! Kljub adaptaciji. Pa čeprav po hodnikih niso več hiteli uniformirani zdravniki in bolniške sestre, temveč študentje in profesorji. In čeprav so bile operacijske dvorane spremenjene v predavalnice, zdravniški kabineti pa v profesorske. Ampak atmosfera trpljenja, ki se je tukaj kopičila in sesedala leta in leta, je ostala; Uršula jo je lahko prav čutila, na čelu, v pregibu rok in na notranji strani stegen.

Inštitut sta našla, profesorja Semlyakowa pa ne. Bil je na simpoziju v Nemčiji, še kak teden ga ne bo nazaj, jima je povedala njegova tajnica, učinkovita gospa Calderino. Poleg tega, je rekla, jima mora povedat še dve stvari: prvič, program prireditev je že poln do konca šolskega leta, naprej pa zaenkrat ne načrtujejo, in drugič, inštitut vabi predvsem folklorne skupine, najrajši s plesom in v nacionalnih kostumih, samo izjemoma tudi brez, to se je zgodilo samo enkrat. Kot je razumela njuno predstavitev, pa gre tukaj za nekaj drugega, bolj, če sme uporabit ta izraz, ekshibicionističnega. Želita kljub temu, da jima rezervira termin za osebni pogovor s profesorjem Semlyakowom? Ne, hvala, ni treba, zelo ste ljubeznivi, sta odgovorila v en glas. Poslovila sta se in se iz njene pisarne vrnila nazaj na hodnik in kdo je stal tam, jima zapiral pot in jima zrl v oči? Hannelore Wasserklee. Nasmehnila se jima je. »Včeraj smo se srečali v Museumsquartierju, se me spomnita? Je inštitut sprejel vajin predlog? Ne? Sem se bala, da bo tako. Škoda, mi je žal. Ampak mi trije bomo skupaj že našli kakšno rešitev, bosta videla.« Kar gledala sta jo. Je res možno, da bo ta ženska prinesla rešitev? Saj ne ve, kako malo časa še imata. En teden. »Pa vam je bil najin performans všeč?« jo je vprašala Uršula. »Seveda mi je bil všeč; prava stvar. Resnična, prepričljiva. Jaz vem, kaj je trpljenje.« Gledala sta jo. Uršula jo je zaznavala takole: »Nekaj starejša od mene, zadržano oblečena in naličena, vase potegnjena, ampak prav gotovo atraktivna, pametna, z živimi očmi. Tudi plašna. Simpatična. Pa še nekaj ima, nekaj skriva, kar ne morem dognat.« Marjan pa: »Kako zelo je ta ženska podobna Uršuli! Prav tako plavolaska, ista postava (manjša, čvrsta, ampak na pravih mestih zaobljena), iste poteze obraza, isti nos, isti seksi glas. Neverjetno!«

Stopali so po dolgem koridorju, ki je imel, kako nenavadno, okna tik pod stropom. To sta umetnika pravzaprav opazila tudi v drugih poslopjih kampusa AKH, ne povsod, ampak opazila sta. Hannelore je sledila njunim pogledom in takoj odgovorila. »To je bilo tako zgrajeno zato, da bolniki ne bi viseli na oknih in zijali ven.« Pokimala sta ji in capljala za njo. Uršula je imela svinčeno težke noge, šlo ji je na jok, v glavi ji je zvonilo. Tudi Marjan se je slabo počutil, zdelo se mu je, kot da bo zdaj zdaj omedlel. »Adijo inštitut,« je rekla Uršula. »Ne, ne, sploh ne,« je ugovarjala Hannelore, »inštitut je dobra točka, sem se bomo še vračali. V drugem nadstropju je veža z mizicami in stoli, tam lahko kujemo naše načrte, lepo toplo je in zmeraj odprto. Sploh pa, jaz sem tukaj študentka, vsaj bila sem, študirala sem BKS.« »Ja kaj pa je spet to, BKS,« je zarentačil Marjan. »Bosnisch-kroatisch-serbisch,« mu je z veliko samoumevnostjo odgovorila Hannelore. »No, prav, še ena kratica,« se je mrzovoljno vdal Marjan. »Kar mene zadeva, jaz zdajle ne bi šel kovat načrtov, ampak nekaj pojest, potem pa domov, za danes sem dovolj doživel. Je tu okrog kakšen McDonalds?« Hannelore je pogledala Uršulo, potem: »Tukaj blizu je študentska menza, precej cenejša od McDonaldsa. Tja vaju bom peljala. Še prej pa vama bom pokazala Stolp norcev, je prav zraven nas, tako rekoč za vogalom.« »Stolp norcev?« »Ja. Narrenturm. Stolp norcev. Prva psihiatrična klinika na svetu, zgrajena prav v ta namen. Za norce. Leta 1784. Zdaj je že dolgo brez pacientov, turisti si objekt lahko ogledajo vsako sredo, v spremstvu vodiča. Tudi jaz sem bila vodička, skoraj eno leto, potem smo se pa skregali.« Že nekaj časa so bili na prostem, stopali so ob nekem zidu, potem zavili okrog vogala in – ups! Tale grozovita stavba, ki stoji na vzpetinici, pokriti s snegom, to je prav gotovo Stolp norcev, kaj hoče drugega bit! Masiven, visok in mogočen. Štiri nadstropja. Okrogel, zgoraj zaobljen, kot ogromen švabski bunker iz druge svetovne vojne. Tudi zato, ker so bila okna nenavadno ozka, podobna strelnim linam. Vhodna dvokrilna vrata pa iz masivnega kovanega železa. Trdnjava!

»Morata si predstavljat, da gledata nekakšen obroč ali prstan. V njegovi notranjosti je velika okrogla luknja, namreč dvorišče, nad luknjo nebo, sredi nje stopnišče. V obroču so nanizane celice, tako v pritličju kot tudi v vseh štirih nadstropjih, mimo njihovih vrat teče krožni hodnik. Stolp norcev je namenjen predvsem izolaciji, ‘terapevtski izolaciji’, se je reklo. Norca je treba izpulit iz njegove okolice, ker so tam na njega slabo vplivali; čim ga osamimo, se bo njegovo stanje izboljšalo. Treba pa ga je izolirat tudi zato, ker s svojim neobrzdanim obnašanjem vzbuja splošno pohujšanje, norec ogroža javni red in mir. V zgornjih nadstropjih so bili z verigo priklenjeni na zid, nižje spodaj ne več, pritlične celice so celo odklepali za nekaj ur na dan, da so njihovi stanovalci lahko opravljali hišna dela. Koliko je norec že ozdravel, si lahko videl po tem, kako visoko je nastanjen, se pravi, kako daleč je prišel na poti do pritličja. Načrt stavbe si je izmislil cesar Jožef II., veliki reformator vseh mogočih institucij v cesarstvu; bil je ponosen na to, da je v Stolpu norcev ukinil prakso pretepanja s palico, to so takrat šteli za velik napredek.«

»Ja, saj je res grozno,« je rekel Marjan. »Ampak kaj naj midva s tem? Midva imava druge probleme.« »Ne, jaz pa mislim, da so to isti problemi,« je vneto odgovorila Hannelore. »Mislim, da bi Stolp norcev lahko dodali v performans. Ali pa naredili še en performans, kaj jaz vem.« »Kako isti problemi?« »Tako, isti. Kaj vse so počeli z norci, samo zato, ker so zabluzili! Za začetek so jim zmanjšali dnevni obrok hrane, dobivali so samo eno četrtino, bili so tako lačni, da so včasih tulili kot volkovi. Tudi žeje si niso smeli potešit, kadarkoli bi hoteli – čim manj, tem boljše. Kot da to ni zadosti, so jih kar naprej silili bruhat – niso jim sicer dajali ipecaca, ampak so jim vlili med zobe en liter mlačne slane vode, pa je tudi delovalo, ali pa bakrovega sulfata. Prepričani so bili, da asketska prehrana naredi ubogljivega in treznega duha, prenažiranje pa trmastega in pokvarjenega.« Zdaj ju je Hannelore le peljala tja, kjer bodo jedli. Prečkali so prometno Alserstrasse in se napotili med ozke uličice okraja Josephstadt. Tam jima je našla študentsko menzo. Uršula in Marjan sta vzela en obrok, ampak z dvema vilicama. Marjan je prinesel pladenj do proste mize, usedli so se in umetnika sta začela pikat v krožnik in si nosit v usta. Hannelore je samo sedela in zamišljeno gledala predse in ko sta jo vprašala, če ona ne bo jedla, jima je rekla, da je že. To je trajalo kar nekaj časa, ampak prijetno ni bilo. Potem je Uršula vzela Marjanu vilico iz rok, vstala in jo skupaj s svojo odložila na sosednjo mizo. Vrnila se je in začela jest z roko, to ni bilo težko, ker je bil obrok narejen iz takšnih ne preveč mokrih koščkov krompirja in zelenjave, vmes pa makaroni. Potem je Uršula rekla s čvrstim glasom: »Jej, Hannelore! Jej!« Ta se ni zganila, zdaj tudi umetnika ne, kar dolga pavza; ko je minila, so vsi trije jedli z roko, počasi in preudarno. V tej študentski menzi na Lederergasse je bila brez besed sklenjena neka zaveza. Po kosilu sta jo peljala k sebi domov, tja onstran Donavskega kanala, blizu mosta Rotundenbrücke, ampak potem se niso prav dolgo pogovarjali, ker je Hannelore kmalu nekam odfrlela. Vrnila se je, nenapovedano, okrog polnoči, zvonila je s ceste in ju prosila, naj ji s pritiskom na gumb odpreta hišna vrata. Prespala je v dnevni sobi, na kavču. Dala sta ji rezervno odejo in ker to ni bilo dovolj, sta jo pokrila še s starim plaščem lastnika stanovanja, ki sta ga našla v neki omari.

***

Živijo skupaj, kot da bi od zmeraj. Hannelore nima denarja za hrano, vzame si grižljaj ali dva, kadar onadva jesta, ampak saj komaj kaj poje. Nima denarja za mestni prevoz, videla sta jo, kako panično je enkrat zbežala iz vagona, ko se jim je približeval kontrolor. Nima stalnega bivališča, sam bog ve, kje je prenočevala, preden so se spoznali. Nima nobene prtljage, vsaj videla je nista in omenjala je ni nikoli. Nima ljubimca; enkrat, ko je Uršula šla po hrano v špecerijo pri mostu, je odprla okno, se sklonila skozenj in se prepričala, da se Uršula res oddaljuje, potem pa se je na hitro slekla in se s sramežljivim nasmeškom stisnila k Marjanu, ta je sodeloval nekoliko začudeno, na koncu je zajokala, potem se je nasmehnila, ga poljubila in se oblekla. Hannelore skuša na vsak način spravit Stolp norcev v performans, iz nje kar vre. Problem je pač, da imajo samo še tri dni, potem bo treba odit, pridejo neki drugi. »Našel se bo tudi prostor za prebivanje,« jima zagotavlja Hannelore. »Ampak kje?« ji Uršula in Marjan ne moreta prav verjet. »Počakajta, bosta že videla. Pustita se presenetit.« Rajši jima govori o svoji priljubljeni temi, tu sploh ne more nehat. »Predstavljajta si: na eni strani Dunaja elegantne in razkošne gostije v dvorcu kneza Razumovskega, elitni jedilniki po receptih ruskega dvora, medved, merjasec in fazan, elitni glasbeni užitki, Beethovnovi godalni kvarteti, ki jih igra dvorna kapela, med gosti pa se smehlja živi Beethoven, elitni teatrski dogodki, Goethejeva Stella v izvedbi mojstrov igralcev iz Burgtheatra. Na drugi strani mesta pa Stolp norcev, kamor so eni zaprti, silijo jih h gladovanju in bruhanju, jih klistirajo, eksperimentirajo z njimi kot z živalmi in zakaj? Da bi jih ozdravili norosti, ker je to nekaj moralno zavrženega, nekaj neprimernega.«

»Kje so pa dobili vse te norce, ki so jih imeli tam notri zaprte?« vpraša Uršula. »En primer poznam bolj podrobno,« odgovarja Hannelore. »To je bila mlada punca, Anna Spindelegger. Doma z one strani Donave, iz vasi Föhrenhain. Ambiciozna, pismena. Pridobila si je službo v dvorcu kneza Razumovskega, v pralnici je bila pomočnica predstojnice. Sprejemala je umazano perilo in skrbela, da je bilo pravilno porazdeljeno, ko so ga oprali. Zapletla se je s podporočnikom Arthurjem Kunzem, ta je služil v oddelku, ki je varoval dvorec. Najprej jima je bilo lepo, potem sta se pa zmeraj bolj kregala. Podporočnik Kunz ji je pobegnil, dal se je premestit na turško mejo, v Banat, da bi bil ja čim bolj daleč od nje. Ko je predstojnica zasumila, da je Anna noseča, ji je odpovedala službo. Potikala se je po pristavi in opravljala priložnostna dela, pomagala je na polju, ampak sobice ni več imela. Postala je predrzna, človeku je znala brez razloga kakšno zabrusit. Včasih je kar na lepem zajokala, celo zatulila, ali pa izbruhnila v smeh. Ali pa kar tako sedela na dvorišču, negibno, cele ure. Verjetno ji je kakšna mazačka naredila abortus. Ponoči so jo nekajkrat videli na mostu, kako strmi dol v vodo. Poklicali so gospoda doktorja, ta jo je hotel pregledat, pa se mu je krohotala v obraz. Potem je prišla službena kočija in v njej dva bolničarja, na hitro in zelo spretno sta jo pograbila od zadaj, jo vtaknila v prisilni jopič in jo odpeljala v Stolp norcev.« »Kako to, da ti tako dobro poznaš ta njen primer, Hannelore?« se strogo oglasi Marjan. »Ja,« se nasmehne Hannelore, »saj sem ti povedala, da sem študirala na Inštitutu za slavistiko. Tam te zelo zgodaj, že v prvem letniku naučijo poiskat vire in arhive. Domnevala sem, da je upravnik v dvorcu kneza Razumovskega moral po službeni dolžnosti pisat letna poročila, samo poiskat jih je treba. Oblezla sem razne naslove in tako sem jih našla v mestnem arhivu, na Rotovžu. Ko sem jih pregledovala, mi je padla v oči prav ta zgodba, o Anni Spindelegger.«

»In kako se ji je godilo v Stolpu norcev? Si našla tudi to?« »Ja, tudi to, nekaj že. O prvem vtisu govorijo nekateri takratni popotniki: kričanje do neba, smrad do neba. Kričanje zaradi lakote, pa tudi zato, ker so terapije zelo bolele. In smrad zaradi ostankov bruhanja in klistiranja, ki jih niso mogli zadosti hitro pospravit.« »Ja, fuj, ampak to je na splošno,« pravi Marjan. »Kaj pa Anna? Anna?« »Spet letna poročila, tudi primarij doktor Melchior Wosniack jih je moral pisat, ta jo kar nekajkrat omenja. Takoj na začetku je imela predpisano daljše obdobje gladovanja, pozneje je spet smela jest, ampak je vse izkozlala, saj so začeli vlivat vanjo velike količine tople slane vode. Potem je prišlo obdobje klistiranja, po dvakrat na dan, zdaj je srala kot drekpumpa. Kadar je nekoliko prišla k sebi, je še zmeraj otresala gobec, zato so ji predpisali Authenriethovo masko, takrat novost, ki je ravnokar prihajala v uporabo. Narejena je bila iz usnja in lesa in na tilniku se je zaklepala s ključem, tako da si je sama ni mogla snet. V Authenriethovi maski ni mogla niti muksnit, pravzaprav je tudi precej težko dihala, tako da je bila s tem polno zaposlena in se ni več posvečala neprimernim mislim. Po dveh letih, ko vse to ni pomagalo, je prišla na vrsto hujša in bolj boleča terapija,« nadaljuje Hannelore, ki zdaj že prav očitno joče, »namreč vbrizgavanje ledeno mrzle vode v vagino, po šestkrat na dan. Teh postopkov dr. Wosniack nič ne skriva, prav obratno, ponosen je nanje. V svoji cenjeni knjigi Temelji izobraževanja uporabnih in zanesljivih čuvajev, zaposlenih v norišnici, se pobaha s izvirnim konceptom terapije, ki so ga izumili prav v Stolpu norcev. Namreč: terapija je najboljša, če učinkuje tako psihološko kot tudi fiziološko. Na primer vbrizgavanje ledene vode: ženske se te terapije bojijo kot hudič križa, zato učinkuje nanje psihološko, tj. vodi jih k poboljšanju, postale bodo bolj ubogljive, ukročene. Ampak ta terapija ima tudi izrazit fiziološki učinek, saj hladi vnetje v notranjosti telesa, ki povzroča norost.«

Joče tudi Uršula, ampak drugače: besno, skozi stisnjene zobe. »Kaj nakladaš te nagravžne svinjarije, ti prekleta trapa zabluzena, a hočeš eno po gobcu, a?« »To so bili sami zaslužni dohtarji, znanstveniki,« neomajno odgovarja Hannelore, »njihove kretenerije so ljudje sprejemali kot čisto resnico. Kot teorijo, proti kateri nič ne moreš. Nikomur ni padlo v glavo, da so to eni čisto navadni diletanti, abervezniki, ki se šlepajo kot mojstri medicine. Sklicevali so se na Galena, duhovnega očeta vseh zdravnikov. On je prvi razglasil teorijo o štirih telesnih sokovih: kri, sluz, črni žolč, rumeni žolč. In v vsakem posamezniku en sok čisto malo prevlada in tako dobiš sangvinika, flegmatika, melanholika in kolerika. Zdaj pa pride dodatek teh mrhovinarjev, njihov koncept humoralne patologije, kot so ga učeno imenovali: če se ravnovesje sokov poruši, lahko vdre v telo ogenj in napravi vnetje, flogozo. In iz vnetja raste norost. Ni problema, zdravljenje imamo takoj pri roki: zmanjšat količino sokov na minimum, treba jih je puščat, puščat, puščat, z bruhanjem, klistiranjem in s pijavkami, pa bo tudi vnetje izginilo! Ali pa drugačno zdravljenje: vnetje je vroča stvar, zato ga je treba hladit, hladit, hladit! S hladnimi kopelmi zjutraj, opoldne in zvečer! Z vbrizgavanjem! S tušem! Norcu priveži glavo pod tuš, da se ne bo mogel izmaknit! Spravi ga v bano in mu potiskaj glavo pod vodo, zmeraj nekoliko dlje, kot more zdržat, vsekakor pa toliko, da medtem zmoliš miserere, kot priporoča učeni doktor Wosniack!«

Hannelore in Uršula sedita vsaka na svoji strani mize, Marjan vstane, stopi k oknu in gleda v noč. Uršula vpije »Drži gobec! Drži gobec!« se steguje čez mizo in skuša s plosko roko udarit Hanneloro, po temenu, po obrazu; včasih prav dobro zadane, da kar zadoni. Hannelore se ji sploh ne umika, čvrsto sedi, strmi vanjo in govori. »Vse to početje, Uršula, to diletantsko, ampak tudi peklensko početje ima en sam cilj. Bolečino. V Stolpu norcev so na razne domiselne načine proizvajali bolečino. Ampak zakaj so jo, to je zdaj važno. Jasno, da tudi zato, ker so lahko. Ker jim nihče ni branil. Ampak predvsem zato, ker so bili prepričani, da bolj ko matraš telo, več si naredil za duha. Čim slabše, tem boljše. Bolečina je vrednota, vse drugo ni nič. Kdor trpi, se očisti. Bolečina je vse. Če te boli, si nekaj zase naredil. In potem naenkrat ni več tako važno, ali te matrajo drugi ali se matraš sam.«

***

En dan odjuge, potem spet mraz. Zdaj je taka poledica, da ne moreš verjet. Uršula in Marjan obiščeta direktorja Plankentheatra, pogovarjajo se zvečer po predstavi, v njej sam igra glavno vlogo. Žal jima ne more pomagat. Mestni referat za kulturo je občutno zmanjšal dotacijo vsem majhnim gledališčem, zdaj kaže tako slabo, da bo moral kar zapret. Poslušata ga brez večjega razočaranja, že skoraj nekoliko otopelo. Hvala za čas, ki ste ga nama naklonili. Zdaj pa domov. Vožnja s podzemno, linija U 3, izstopita na svoji postaji, Rochusgasse. Zunaj ju čakata tema in megla, da komaj kaj vidiš. Previdno, s kratkimi koraki stopicata po Rasumofskygasse navzdol, posuta je s peskom, pa ne pomaga kaj dosti, tla so zlizana, lahko telebneš kot vol. Bližata se mostu. Ta je zgrajen tako, da se najprej rahlo vzpenja, v drugi polovici pa rahlo pada. Če je vse normalno, se to komaj opazi, nocoj pa je prava muka: poledica! Molčita in izbirata korake, čim bližje ograji, kjer je manj zdrsano. Marjan nekoliko dvigne pogled in skoraj zavpije: »Poglej! Se ti ne zdi, da tam stoji ena postava, ob ograji!« »Kje?« pravi Uršula, ampak pogled ima še zmeraj uprt v svoje škornje. »Tam spredaj! Tam spredaj! Precej daleč! Ne vidiš? Zdaj leze na ograjo, se mi zdi!« »Ne vidim, megla je,« odgovarja Uršula, ki šele zdaj dvigne glavo. »Poglej! Na ograji je! Zdaj … zdaj pada dol … ali pa se mi samo zdi … Čof! Si slišala?« »Ne,« razburjeno odgovarja Uršula, »ampak teciva tja!« Tečeta, Marjan pade, potem še Uršula, pomaga ji, da se pobere, potem spet hitita. Ko prideta na tisto mesto, ni videt ničesar. Strmita navzdol, ampak kaj boš videl v tej megli? Nič, niti vode ne. Čeprav jo slutiš tam spodaj. »Naj skočim dol?« razmišlja Marjan. »Ampak kaj bom skakal, če niti ne vidim, kam?« Prisluškujeta, da bi slišala klice na pomoč; ni klicev. Marjan se odloči. »Ti počakaj tukaj. Jaz tečem na breg, potem pa po stopnicah navzdol do vode.« Uršula prikima, Marjan že teče. Če pade na teh kovinskih stopnicah, je možno, da se bo odkobalil dol v vodo, ga prešine. Torej nekoliko bolj previdno. Pride do reke, zdaj lahko vidi gladino, čeprav kot skozi prozorno zaveso; relativno mirna je. Ampak seveda hitra in ledena. Ničesar ni videt. Kliče: »Hej! Hej! Je kdo tam? Je kdo v vodi?« Spozna, da bo treba drugače. Da se bo treba odločit. Zdaj kliče: »Hannelore! Hannelore! Hannelore!« Ko ga Uršula tam zgoraj na mostu zasliši, začne klicat tudi ona: »Hannelore! Hannelore, oglasi se!«

Previdno stopa ob robu korita kakšnih petdeset, sto korakov v smeri toka, potem spet nazaj. Kliče. Nihče se ne oglasi, tudi kakšno uro pozneje ne. Marjan je strahovito prezebel. Počasi zleze nazaj gor na cesto, gre na most, prime Uršulo pod roko in tako pazljivo prehodita razdaljo do hiše. V kuhinjici čakata pozno v noč, ampak dvanajsta ura mine, potem tudi druga in četrta. Nobenega zvonjenja s ceste. Zjutraj za kakšno uro zaspita, potem začneta pakirat. Danes se morata odselit. Kar bo, pa bo.

Kosec koso brusi

Janko Slehernik_________Gospa Ana, svetovalka

Stara Perlovička_________Mamon Denarski

Machteld van de Zeiss___Prijatelj Tomaž

Bratranec Frenk_________Nuša, astronomka

Bratranec Štef___________Marija Doberdev

Recite mi Slehernik. Moja zgodba se lahko zgodi vsakomur. Z drugačnimi detajli, seveda, ampak v bistvu gre za isto zgodbo. Začela se je v lepem zimskem jutru, vse se je bleščalo, snega je bilo ravno dovolj, da je boljša stanovanjska četrt pod hribom dobila pravljično podobo. Z daljincem sem odprl kovinska drsna vrata v ograji, stopil na ulico, si ogledal novi sneg (ni ga bilo preveč, zimske gume ga bodo zlahka zmogle), pomel sem si roke in se nato obrnil, da bi iz vrtne garaže pripeljal svojega beemveja. Vendar sem obstal in si zadovoljno ogledoval hišo, pravzaprav obsežno vilo, iz katere sem pravkar prišel. Celotno prvo nadstropje – moje, etažna lastnina! Pa tudi garaža plus vrt, enotretjinski idealni delež! In še garsonjera v mestu, oddana v najem. In Ljubičina atrijska hišica na robu barja, vpisana pol na moje, pol na njeno ime. In vezana vloga v banki in obveznice vzajemnih skladov. In še kakšen cekin na drugi strani meje, o čemer ni treba govorit. Povrh pa pika na i: služba referenta na upravni enoti. Daleč sem prišel od predmetnega učitelja predvojaške vzgoje, ki je takole postrani poskušal še kaj dodatnega popedenat, pa je bilo vse skupaj ena figa. Od takrat sem se zelo spremenil, postal sem drug človek, moderen poslovni človek.

Izza vogala, iz sosednje ulice se je dovolj hitro, čeprav mukoma privlekla stara Perlovička in me, kot je bilo pričakovat, takoj zasula z jadikovanjem in obtožbami. Le kako se je znašla tukaj, tako daleč od svojega stalnega bivališča, pa še tako zgodaj zjutraj? Hudiča, nekje je zvrtala moj naslov. Verjetno je že od zgodnjega jutra čakala za vogalom, da me bo zaskočila! »Vi, Janko Slehernik, vi ste men uniču življenje, vi, vi hudobni človek! Vi ste hodu k men domov in me prepričov, da sem vam izročila vse svoje življenjske prihranke, da jih boste, ste rekli, vložu in se bodo oplemenitl za pedeset po sto! V Rokodelsko hranilenco! In je vse skupaj propadl in sem šla tožet in so mi rekl, da Rokodelska hranilenca sploh ni bla nobena ta prava hranilenca, zato država ne more jamčet zajno!«

Kaj naj ji rečem, kaj naj ji rečem? Mrmral sem, »draga gospa Perlovič,« da obstaja pri takšnih vlaganjih tudi nek riziko, kot je tudi pisalo v pogodbi, to mi že mora priznat, točka št. 7, opomba pod črto. Mene da ne more obtoževat, jaz nisem tukaj nič kriv. »Nč kriv, kaj?« je vpila stara Perlovička in mi grozila s pestjo. »Kaj pa tistih 20 po sto, ki ste jih kasiral od Rokodelske hranilence za vsako novo stranko? Vi ste me pripelal k enim kriminalcem in za to uslugo so vam oni iz mojga dal 20 po sto, tko je to! Vsak je nekaj dubu, samo jaz sem vse zgubila! S čim naj zdaj plačujem najemnino, a, povejte mi, s čim naj si vsak dan hrano kupem? S penzijo že ne, je trikrat premajhna! A naj zdaj zemljo žrem, a naj grem na cesto proset, a to zdaj zahtevate?«

Mučna ženska, mučna scena; mirno sem moral prenašat, ko se je kar naprej zaganjala vame, medtem ko sem vstopal v avto, zapiral vrtna vrata z daljincem in končno pritisnil na gas in odšibal, da je iz podvozja zaškripalo in zacvililo, kot da imam spodaj montirano cirkularko. Pustil sem jo za sabo, sredi ceste, še zmeraj je vpila in mi žugala s pestjo. Samo upam lahko, da ne bo šla še mojim sosedom razlagat, kaj vse sem ji naredil. In kar je najbolj neprijetno, spominjala me je na mojo pokojno mamo, tudi ona se je tako obnašala, kadar mi je težila zaradi mojih postopkov, pa celo fizično ji je bila podobna – frizura, obleka, obraz, drža. Kadarkoli se spomnim na mamo, me stisne taka depresija, da je komaj za prenašat. Ko sem tako vozil proti centru, sem naenkrat opazil, da zimsko jutro sploh ni tako prelestno, kot se mi je prej zdelo. Sneg ni bil bel, ampak umazano siv s črnimi madeži in iz centra je prihajal smrad po nekakšni zažgani kemiji, zraven pa hrup, hrup, zavijanje siren in kovinsko škripanje, praskanje, udarci in ropotanje – ta rusvaj je prodiral do mene celo skozi šipe mojega beemveja. Dan je bil pokvarjen, o tem ni bilo dvoma. Ne vem, kateri spomin na mamo me najbolj uniči – ko zaradi mene joka ali pa ko me zmerja in tepe po glavi.

Popoldne je bila na upravni enoti seja, ki so se je morali udeležit vsi uslužbenci. Na seji pa takšno razburjenje, ja, takšen preplah, kot ga še nisem doživel, odkar hodim v to službo. Skoraj vsi smo bili zbrani v osrednji sejni dvorani, že dve uri ali kaj. Najprej običajni dolgčas, pod točko ‘razno’ pa je županja pomembno vstala in naznanila: »Z ministrstva za javno upravo so me obvestili, da bo naše nadaljnje delo opazovala gospa doktorica,« polistala je po papirjih, »gospa doktorica Machteld van de Zeiss, posebna odposlanka iz Bruslja. Na ministrstvu so posebej poudarili, da moramo gospe doktor omogočit, da bo kar najlažje dobila dostop do vseh, ponavljam, vseh dejavnosti, ki jo bodo zanimale.« Ko sem to slišal, mi je bilo, kakor da mi je neka hladna roka segla v drobovje in me otipava po želodcu, črevih in mehurju. Negibno sem obsedel, še premaknit se nisem mogel. In kako so se odzvali moji kolegi in kolegice? Najprej so kar precej časa molčali, potem so se oglasili plahi ugovori, tudi dva kao konstruktivna prispevka, češ »to zna prinest pozitivne rezultate«, potem pa vihar ostre in domoljubno ubrane kritike. Jaz pa sem še kar naprej molčal. Zrak v dvoranici se je zmeraj bolj ogreval in zgoščal, ljudje okrog mene so na kratko dihali, njihovi obrazi so postajali potni in rdeči. Referent Andrej Erbežnik z oddelka za tujce je odločno in enakomerno, čeprav že nekoliko utrujeno tolkel z dlanjo po mizi, gledal srepo in odločno in vpil: »Tukaj je že – Evropa – tukaj je zmeraj bila – Evropa – zato ne potrebujemo nobenih – evropskih opazovalcev – da nas bodo učili – evropskih manir!«

Seveda ves ta hrup ni prav nič zalegel, županja ga je dopustila samo zato, da je ohranila videz demokracije. Bučna razprava se je končala brez vsakega sklepa in v naslednjih dneh je bilo takole zaupno že mogoče zvedet, da je doktorica van de Zeissova obiskala tega ali onega uslužbenca na delovnem mestu in kontrolirala odnos do živih strank ali pa pregledovala spise, ki jih je zahtevala z natančno formulirano uradno številko. Pravili so, da ima kakšnih štirideset let, da je dobro ohranjena, seksi, plavolasa, športna postava, da je inteligentna in vljudna, čeprav mogoče tudi čisto majčkeno ironična. Govori perfektno angleščino. Čudno sem se počutil. Zakaj še ni prišla k meni? Je to dobro ali slabo? Naj odnesem nekatere spise domov? Jih uničim? Ampak saj to nima nobenega smisla, prav s tem bi se izdal!

Preteklo je še nekaj tednov in prišlo je prednovoletno srečanje. Ne vem, kaj mi je bilo, da sem si za to priložnost kupil novo obleko, naslednji dan pa še čevlje in naslednjega – no ja, še srajco in kravato. Se človek čisto drugače počuti, bolj samozavestno. Srečanje je bilo stoječega tipa, v hotelu Miklošič, z odličnim bifejem, deloma tudi toplim (v pokritih cinastih posodah), pijačo pa so v natočenih kozarcih prinašali natakarji, ki so se s pladnji na rokah pretikali med množico. Hodil sem od gruče do gruče, gledal, kje so kakšne nove ženske, in potem sem nenadoma stal tik pred njo, pred doktorico van de Zeiss. Takoj sem vedel, da je to ona. Bila je v večerni obleki iz bleščeče belega safianskega usnja; dolgo krilo je bilo preklano, da je izpod njega kdaj pa kdaj poblisnilo stegno. Spet občutek, da mi je hladna roka segla v drobovje. Nasmehnila se mi je: »Finally we meet, mister Sleckernick.« Nekaj sem jecljal, ona pa kar: »Actually we were supposed to.« Še zmeraj sem okorno izgovarjal nekakšne vljudnostne fraze, v meni pa se je izoblikovala in mi potem enakomerno butala po glavi čisto drugačna izjava: »Nisem pripravljen! Nisem pripravljen!« Doktorica van de Zeiss je medtem načela temo lokalne arhitekture, ki da ji je všeč, »tista pred drugo svetovno vojno in starejša, seveda.« Kmalu zatem sva govorila o novoletni atmosferi.

»Ljudje v Sloveniji so bili v preteklem letu kar zadovoljni s svojim življenjem,« sem bleknil. In že me je imela: »Veste, dragi gospod Slehernik,« je rekla s poudarkom in mi čvrsto pogledala v oči, čeprav se mi je še zmeraj smehljala, »ljudje znajo bit v tej zadevi zelo površni. Govorijo, da so zadovoljni ali pa da niso zadovoljni s svojim življenjem. Kot da bi bilo življenje nekaj njihovega. Pa ni, saj dobro veste, da ni. Samo naposodo so ga dobili in prej ali slej ga bodo morali dat nazaj in dobil ga bo kdo drug.« »Nisem pripravljen, nisem pripravljen,« se je spet pojavilo odmevanje v moji glavi.

Moral sem preusmerit pogovor drugam. Mogoče kaj čisto preprostega. »Tale značka, ki jo nosite – to je Nike, kajne? Imate radi njihovo športno opremo?« »Ne, to ni Nike, gospod Slehernik, čeprav priznam, da obstoji neka podobnost. Poglejte malo bolj od blizu.« Naredil sem, kot mi je rekla, in se spodobno sklonil k njenim prsim. »This is –« se je smehljala gospa doktorica in še nekoliko počakala, »this is a scythe. To je kosa. Simbol moje družine, že od nekdaj.« »Kosa, prav kosa, kot orodje, npr. na kmetih?« »Ja, seveda, kosa, kosa.« »So bili v vaši družini dobri kosci?« »V nekem smislu ja. Iz moje družine že dolgo prihajajo izvršni uradniki najvišjega ranga. Koso pa morate razumet kot simbol, kot družinski simbol. Jaz ga imam tako rada, da sem pred prihodom v vašo deželo celo naredila majhno raziskavo in našla zanimivo slovensko ljudsko pesem. Poslušajte jo.« Potiho je zabrundala, s kar dobrim posluhom:

Kosec koso brusi,

a žanjica žanje.

Kmet pravico terja,

ali je ne najde.

Naprej v borbo

za pravdo in svobodo

za pravdo in svobodo

slovenskega naroda.

Ko je končala, me je zares čudno pogledala, kot da se mora zelo premagovat, da ne bi bruhnila v smeh. Je bilo mogoče – je to bilo sploh možno – da se ga je gospa doktorica Machteld van de Zeiss nekoliko naluckala? Zdaj sem se spomnil, da je kar pogosto segala po kozarcih s pladnja, kadarkoli je natakar s plesnim korakom pridrsal mimo. Naluckala ali ne – takihle ne bo kvasila. Meni že ne. »No, ampak, ampak tole ni ljudska pesem, veste. To je bolj levičarska pesem, ki so jo peli partizani, uporniki proti nemškemu okupatorju, v času druge svetovne vojne.« »Partizani – to so bili ljudje, ki so se bojevali za ljudstvo, kajne? Potem je to ljudska pesem, kaj pa drugega! Sploh pa, veste, pri svojem delu načeloma ne ločujem med levo in desno opcijo. Gre za bistvo neke patologije, kajne, in politika to bistvo samo zamegli.« Spet sem hotel ugovarjat, ampak Mahteld van de Zeiss je dvignila roko, čeprav samo do višine oči. »Dovolj je bilo za danes, dragi gospod Slehernik. Tule sva na zabavi in to ni primeren kraj za resne zadeve. Sestat se bova morala kje drugje in to kar jutri, mudi se nama že, kajne, saj se čas mojega obiska v tej deželi bliža koncu.« Kar butnilo je iz mene: »Že jutri? Že jutri? Nemogoče! Nemogoče! Jutri imam ves dan zelo važne opravke, dogovorjene že pred tedni, kaj to, pred mesci! In pojutrišnjem prav tako! Nujno vas prosim – dajte mi kakšnih štirinajst dni, kakšnih deset dni časa! Da bom lahko preuredil svoj urnik in se vam posvetil, kot je treba. Pa tudi gradivo moram pripravit.« Obenem pa je v meni pozvanjalo: »Nisem pripravljen! Nisem pripravljen!«

»Žal to ne bo šlo, gospod Slehernik. Vaš najvažnejši opravek na svetu je zdaj prav to, ta poizvedbeni razgovor z menoj. Dogajal se bo jutri v tem hotelu – ne tukaj v dvorani in ne v moji sobi, ne bojte se, nič intimnega nimam v mislih,« se mi je nekako sočutno nasmehnila, »temveč v prostoru, kjer na vratih piše Lounge, to je blizu recepcije. Tam bodite, prosim vas, točno ob enajstih. Prepričana sem, da boste tako prijazni in boste prišli, že vnaprej se vam zahvaljujem.« Ampak v njenih očeh ni bilo nobene zahvale. To je bil ukaz, brez dvoma. »Če ne boste prišli, boste doživeli nekaj, o čemer vam rajši ne bi pripovedovala, saj vas ne bi želela strašit. Prav obratno: oba si želiva, kajne, da bi to zadevo opravila čim bolj civilizirano.«

Ostanek dneva sem preživel med tuhtanjem, kako bi se tej zadevi izognil. Tale me že ne bo komandirala! Nazadnje sem sklenil, da je treba it, kar bo, pa bo. S sabo bom prinesel čim več materialov, citiral ji bom iz njih in ji navajal člene in paragrafe, da se ji bo na koncu v glavi samo še vrtelo in vrtelo. In tako sem jo čakal naslednji dan ob tričetrt na enajst v hotelu Miklošič, poiskal sem si mizico v prostoru, kamor me je naročila. Blizu vrat je stal nabildan in mrk možakar, za mizo pred mojo in levo in desno od nje pa so sedeli prav takšni. Ko je prišla, sem hitro vstal. Bila je spet vsa v belem, vendar to ni bila več večerna, temveč nekakšna potovalna obleka. Nekdo je zaprl vrata. Toliko sem še počakal, da se je usedla, potem pa sem kar stoje začel žlobudrat svoje ‘poročilo o delu oddelka’, vlekel iz aktovke listine in jih bliskovito polagal na mizico, da je bila v hipu vsa nastlana. Doktorica Mahteld van de Zeiss me je gledala, potem je dvignila dlan in jo obrnila plosko proti meni. Nisem je ubogal, govoril sem še hitreje. Rekla je: »Molčite.« In ko to ni zaleglo, mi je pomignila s kazalcem, naj pridem k njej.

Kaj naj rečem, ja, kaj naj rečem – odtaval sem do nje, ni šlo drugače, pa čeprav sem se upiral z vsemi štirimi. Kot bi me vlekla neka nevidna sila. In kaj sem naredil potem, saj ni za povedat – zlezel sem ji v naročje in tam obležal. Počasi se je sklonila k meni. Obraz se ji je spremenil: samo dolge ostre zobe sem videl in očesne votline. Tega rajši ne bi gledal, jaz bi hotel biti tak majhen otročiček. Spet občutek, da mi nekaj hladnega sega v drobovje. Ampak zdaj tudi v glavo. In v prsi. Bolečina, najprej samo majčkena, kakršno je mogoče odgnat, potem vse večja. Strašna, grozna bolečina, a je to sploh mogoče prenašat? Trgala mi je drobovje, mi stiskala pljuča, udarjala po notranjosti glave s kovaškim kladivom. Vse hujše, vse hujše. Vpil sem, rjovel sem, še bolj rjovel. Naj se to neha! Naj se to neha! Prosim! Ne morem več! Videl sem, da mi doktorica van de Zeiss nekaj govori. Odmaknila je glavo, mi pomagala vstat in me posadila na moj stol. Tam sem sedel, mrzel pot mi je tekel po obrazu, pravzaprav po vsem telesu, drgetal sem in se skušal zbrat. Bolečina se je umikala, ampak strah pred njo je ostal. Se bo vrnila? Se bo vrnila? Kako da ljudje v avli niso slišali mojega rjovenja? Verjetno zaradi vrat, ker so tako na debelo tapecirana. Doktorica Mahteld van de Zeiss je spet sedela pred mano vsa zbrana in vljudna, kot da se vmes ne bi zgodil ostudni prizor mojega ponižanja. Iz torbe je potegnila laptop in ga odprla. »Zdaj razumeš, Slehernik, kajne? Govoril boš samo takrat, kadar te bom kaj vprašala.« Še vedno sem hotel majčkeno kljubovat, pa se mi je takoj nekaj ostrega obrnilo v prsih in odnehal sem.

»Nisem prišla k tebi vso dolgo pot iz Bruslja, da bi mi prazno slamo mlatil. Te ničvredne papirnate zapovedi, ki si mi jih nametal tukaj na mizo, ti umski proizvodi nižje gosposke – vsa ta krama, ki tebi toliko pomeni, mene sploh ne zanima.« Pogledal sem na mizo, kjer so ležali sklepi, odločbe in poročila o ugotovljenem pravnem in dejanskem stanju; papirji so medtem že povsem obledeli, človek jih sploh ne bi mogel več brat. Mi je pri tiskanju zmanjkalo črnila? Poleg tega so bili listi zviti, po robovih scefrani, prepereli; pred mojimi očmi jih je požiral čas.

»Povej mi zdaj, si prekršil zapoved ali nisi? Si ali nisi?« Čudno prerivanje v moji glavi. Neki tuj glas je spregovoril iz mene: »Jaz sem v prekršku.« »No, vidiš, saj gre, samo hotet je treba,« se mi je neveselo nasmehnila doktorica Mahteld van de Zeiss. »In zdaj povej: katero zapoved si prekršil? Katero? Ne želi si svojega bližnjega … No? Ne želi si svojega bližnjega … Povej!« »Blagá!« je spregovoril neznan glas iz mene. »Tako je, blagá. Oduren prekršek, Slehernik. Če bi bilo samo žené, bi lažje skoz prišel.« Obmolknila je, iskala po laptopu in me spet pogledala. »Veš, najvišji sodnik ni malenkosten. Ne bo terjal odgovora za vseh tistih tvojih 17 ali mogoče celo 21 neusmiljenih grabežljivih dejanj, ki si jih storil s tiho privolitvijo podkupljive gosposke ali tudi kot njen izvajalec, ti lažnivi in požrešni mrhovinar. Pač pa se bova midva osredotočila predvsem na dve taki dejanji. Kateri dve?« Nenadoma je na široko odprla usta, pogledala v zrak in operatično zapela: »Kateri dve, o Slehernik, junak, ki ti ni para, nemudoma povej!« Spet so ji prsti zabrzeli po tipkovnici. »No? Enemu fasciklu bova rekla … Katastrska občina … no?« »Pokojišče,« je iz mene rekel tisti glas tujca. »Odlično. Katastrska občina Pokojišče. Drugi fascikel pa bova imenovala Roko … Roko … Roko… no?« »Rokodelska hranilnica.«

»Bravo, Slehernik, odlično nama gre,« me je pohvalila doktorica Mahteld van de Zeiss. »Greva naprej. Kaj je po tvojem večji greh, katastrska občina Pokojišče ali Rokodelska hranilnica?« To pa ni težko vprašanje, sem si mislil in ustrežljivo odgovoril: »Pokojišče.« »Sem si kar mislila, da gojiš takšno zgrešeno prepričanje. Pri Pokojišču gre za mnogo večje vsote, mnogo večji grabež kot pri Rokodelski hranilnici, kjer si ogoljufal samo nekaj ubogih upokojencev za njihove bedne življenjske prihranke, zato se ti zdi, da je tudi greh večji. ‘Big is beautiful,’ tako bi jaz označila tvoj značaj. Preglejva jo na hitro, to afero, da vidiva, ali imava vse zbrano. Afera Pokojišče je tvoje zrelo delo, Slehernik, delo referenta na oddelku za okolje in prostor. No, povej mi, na katerem področju se dogajajo največje lumparije, kje najbolj živahno tečejo denarni tokovi?« »Pri nepremičninah,« je mrmral moj glas. »Bravo! Pri nepremičninah. Recimo, da se spremeni načrt nekega večjega področja in se parcelam dodeli status gradbenega zemljišča. Koliko se poveča njihova vrednost? Desetkrat? Petnajstkrat?« »Petnajstkrat in več,« sem zašepetal. »Odlično,« me je pohvalila Machteld van de Zeiss. »In če kdo razširi skrivno informacijo, da bo neka zapuščena gmajna postala gradbeno zemljišče, skočijo cene parcel v nebo, kajne? In marsikdo se strahovito ušteje, ko to plača, v resnici pa je potem gradbeno zemljišče določeno nekje drugje, nekaj kilometrov stran. Na koncu imamo dve skupini ljudi: eni so zgubili ves svoj denar, da sami ne vejo, kako; še zdaj preklinjajo, vpijejo na pomoč in razmišljajo o strahovitem maščevanju. Drugi pa so naenkrat neznansko obogateli in oni zelo dobro vejo, kako. Se strinjaš, Slehernik?«

Pokimal sem, kaj sem pa hotel. »No, zdaj bova preletela še tvoje zgodnejše delo, Rokodelsko hranilnico. Tja nisi pripeljali samo gospe Perlovič, ampak skupaj,« prsti so ji zabrzeli po tipkovnici, »skupaj trinajst lahkovernih penzionistov in od vsakega ti je ta ustanova plačala 20 procentov. To je bil tvoj prvi kapital. Če si res tako verjel v Rokodelsko hranilnico, kot si zagotavljal varčevalcem, zakaj potem nisi sam vlagal vanjo? Zakaj si vztrajal, da ti hranilnica plača provizijo na roko in jo takoj nato odnesel nekam drugam, že veš, kam? Zato, ker si vedel, da ne bo nikdar nikomur izplačala niti pare. Imam prav?« Utrujeno sem pokimal. »Trinajst varčevalcev, trinajst teh malih si prekanjeno oropal, ampak tvoj najhujši greh je gospa Perlovič in če bi ti recimo bile odpuščene vse druge grdobije, ti ta ne bo nikdar. No, poglej.« Premaknila je laptop, da sem lahko pogledal v ekran. Kaj je to – kaj je to? Ja, to je hiša v četrti pod hribom, v kateri živim, v kateri sem lastnik celotnega prvega nadstropja! Kamera drsi po pročelju in se ustavi na oknu moje delovne sobe, pokuka skoz okno, vendar nikogar ni notri, seveda ne, saj sem jaz vendar tukaj, v hotelu Miklošič! Potem se kamera umakne nazaj in kaže vrt pred hišo, pravzaprav tisti del vrta, ki je moj enotretjinski delež. Nekdo kleči na eni od mojih gredic, kleči, se sklanja k tlom in z golo dlanjo odgrinja sneg, da se prikaže zaledenela površina zemlje. Od nekje izza sebe potegne majhno motikico – mojo motikico, ukradeno iz moje vrtne ute! – in začne udarjati po površini in kmalu pridela kupček zmrzle, grudaste črne zemlje. In kaj počne zdaj? Kaj počne zdaj? Zajame zemljo z zaokroženo dlanjo, jo nese k ustom in požira. Požira zemljo, koščki se ji mukoma pomikajo po vratu navzdol, da ji poskakuje Adamovo jabolko! In zdaj ta oseba pogleda proti meni in to je gospa Perlovič! Kako je prišla v moj vrt, saj sem vendar zaklenil vrtna vrata z daljincem? Naenkrat se oglasi ton. »A naj zdaj zemljo žrem, a to zdaj zahtevate?« In golta zmrzle grude in stekleno strmi vame. »A naj zdaj zemljo žrem, a to zdaj zahtevate?«

Doktorica Machteld van de Zeiss potegne laptop spet k sebi. »To je tvoj največji greh, vidiš. Da mora zaradi tvoje požrešnosti nekdo zemljo žret, da si mora kopat lastni grob. Imaš k temu kaj povedat?« Jaz sem sedel in povešal oči na mizo – nisem se je več upal pogledat. Molčal sem. Kaj pa naj bi še rekel? »Kdor molči, ko bi mogel in moral odgovorit,« je zelo resno izjavila Machteld van de Zeiss, »consentire videtur.« Še nekaj je razmišljala, potem pa izrekla: »Slehernik. Ti si zrel za ustno obravnavo pred najvišjim sodnikom. Odpotoval boš danes zvečer ob enajstih, prevoz bodo organizirali moji varnostniki.« Nisem se ji več nameraval upirat, bilo me je strah bolečine in vse moje bistvo je hrepenelo po miru. »Kdaj pridem nazaj?« »Ni jasno, ali boš sploh še kdaj prišel nazaj.« Počakal sem, da je moja notranjost obdelala in shranila ta podatek, potem sem spet spregovoril. »Lepo vas prosim za nekaj več časa. Tako da ne bi odpotoval danes zvečer, temveč jutri dopoldne, prav tako ob enajstih. V tem času bi skušal najt nekaj sorodnikov in prijateljev, ki bi mi družbo delali, da ne bi bil na tej poti čisto sam. In ki bi mogoče tudi rekli dobro besedo zame pred najvišjim sodnikom. Prosim vas.«

Zamišljeno me je gledala. »Kaj ti pa je, Slehernik? Saj sem ti dala skoraj dvanajst ur! In ti bi hotel še enkrat toliko! No ja, lahko ti še nekaj primaknem, če se tako odločim, ampak moram te opozorit: zelo težko boš dobil koga, da bi šel s tabo. Zelo težko. No, v redu. Dajem ti 12 plus 6 ur. Odpotoval boš jutri zjutraj ob petih. To je zdaj dokončno.« Iz torbe je potegnila prenosni tiskalnik, ga vključila in mi potem izročila dva formularja. »Za dva spremljevalca,« je rekla. »Samo dva?« sem se uprl. To ni bilo pametno. Vrnila mi je pogled in v glavi mi je kar malo zaškrtalo. »Bo mogoče celo to preveč, boš videl. Poglej. V zgornji polovici piše Podatki o vpoklicani osebi, te boš vnesel sam. V spodnji polovici pa Podatki o spremljevalcu, tu se bo vpisal, kdor bo šel s tabo, in tudi podpisat se bo moral. Posebej te opozarjam na tole rubriko: Razmerje spremljevalca do vpoklicane osebe: prijatelj – sorodnik – spolni partner – poslovni partner. Ustrezno obkrožite. Nujno je treba obkrožit, sicer prijava ne bo veljavna.«

»Če dovolite,« sem ponižno poprosil, »kje bo kraj odhoda?« »Tega ne moreš zvedet. Našli te bomo, kjerkoli že boš. In tudi tvoja dva spremljevalca, če ju boš le imel.« Naenkrat je doktorica Machteld van de Zeiss sunkovito vstala; tako sem se ustrašil, da bi skoraj zavpil. Zbral sem se in vstal tudi jaz. »Meni se mudi, tebi pa še bolj. Ne zapravljaj časa! Ne zapravljaj časa! Adijo, Slehernik!« Komaj me je še pogledala. Že je odhajala skozi vrata in za njo se je zvrstila četica njenih varnostnikov, ki so polglasno, vendar presenetljivo ubrano prepevali: »Nous ne reviendrons plus! Nous ne reviendrons plus!« Še malo in prostor je bil izpraznjen. Zdel se je obrabljen, kot da bi čezenj šla dolga vrsta let. Kje so že bili časi, ko je Machteld pela »za pravdo in svobodo – za pravdo in svobodo – slovenskega naroda«!

***

Zdaj sem si moral hitro poiskat spremstvo za to prekleto potovanje. Dva formularja sem imel v žepu, torej sem iskal dva človeka. Najprej sem šel k tistemu, za katerega sem vedel, da ga bom najhitreje našel. Torej: k bratrancu Frenku. Rečem »k bratrancu«, čeprav ni čisto pravi bratranec, ampak tako, sorodnik po očetu, z Notranjske, fejst fant, čeprav zna bit tudi malo nadut. Midva sva že veliko skupaj skoz dala, pogosto mi tudi kakšen kšeft naredi. Nanj se lahko zanesem, zame bi vse naredil, saj sem mu zmeraj pomagal, kadar mu je slabo šlo. Ko ga je žena nagnala in ni imel kje spat, sem mu rekel: »Na, pojdi zaenkrat v tole garsonjero, najemnina nula, mi boš že pozneje kako poravnal, ti samo elektriko plačuj pa te stvari.« Zdajle, okrog poldneva, ga najdem za vodo, pri Mačku, pozneje bi ga moral že kje drugje iskat. Pohitel sem na breg in padel noter v točilnico in res ga dobim tam, ravno je trem puncam razlagal, kako on vozi motorni čoln. Zdelo se mi je, da sem na njihovih obrazih opazil olajšanje, ko so ugotovile, da ga hočem odvlečt.

In sem ga odvlekel, v kot na nasprotni strani. »Kakšen pa si, Janko? Si ti takole na hitro močno shujšal, si kaj bolan, imaš kakšne psihične težave, da si tako osivel?« me je Frenk začel obsipat z nedelikatnimi vprašanji. »Poslušaj, Frenk,« sem mu rekel, ko sva se usedla, »jaz bi te rad prosil, da bi ti zame nekaj naredil.« Frenk je čakal. In ko je opazil, da se obotavljam, me je v hipu uvrstil v nekoliko nižji razred. »Ja, seveda, saj ni treba, da me prav na veliko prosiš, ko pa veš, da bom za tebe zmeraj vse naredil, karkoli boš rekel. Kaj bo treba? Enega malo preluftat, ga nažokat, da si bo zapomnil, da bo k pameti prišel? Ti mi samo ime povej in že lahko smatraš, da je stvar urejena.« »Ne, Frenk, ni čisto to. Hotel sem te bolj prosit, če bi – « »Aha, že razumem. Bolj psihološki pristop. Ne nažokat, ampak bolj duševno prestrašit. Recimo, mu stanovanjska vrata ali pa avto naluknjat ali pa s kakšno nagravžno žavbo namazat. To! Odlična ideja, Janko. Pa še zabavna, sem takoj za to, ti mi samo ime povej, pa že letim delat!« »Ne, no, Frenk, ustavi malo konje, jaz bi rabil nekaj drugega, ti bom takoj povedal, jaz bi te prosil, da bi ti – « »Ja, potem pa babe nabavit za kakšno žurko ali pa tabletke; če rabiš v večjih količinah, ti lahko organiziram enega tipa, ki dobavlja direkt iz Madžarske, 1 A!«

Prijel sem ga za ramena, ga malo stisnil, mu pogledal v oči in rekel: »Frenk, a bi ti hotel odpotovat z mano k najvišjemu sodniku? Na moje stroške? Jutri zjutraj?« Krivo me je pogledal. »K najvišjemu sodniku? Zakaj pa bi jaz hodil k njemu? Jaz nimam z njim nič, tudi nočem imet!« »Ti ne,« sem mu rekel, »ampak jaz, vpoklican sem bil. Tebe bi prosil, da bi šel z mano, ker si žlahta zmeraj pomaga med sabo.« »Aja?« je zategnil Frenk. »Ampak – a je to sploh dovoljeno? A ni zakon tak, da kdor je vpoklican, mora prit sam?« »Ne, ni čisto tak,« sem mu rekel. »Poglej, tukaj imam formular, ki je mišljen prav za spremljevalca. Hočem rečt, njegov spodnji del, ker v zgornjem delu –« »Čak mal. Čak mal. Dej mi to sem,« me je prekinil Frenk. »Glej, tukaj zgoraj, kjer piše Podatki o vpoklicani osebi –« »Pusti to,« sem zdaj jaz njega prekinil. »Sem ti rekel, da je za tebe važen samo spodnji del.« »Veš kaj, Janko Slehernik, nič mi ni treba govorit ‘pusti to’. Če me že nekaj prosiš, potem mi vsaj dovoli, da si bolj od blizu ogledam, kaj to sploh je!«

»Ja, oprosti, no.« »No, pa pejmo še enkrat od začetka,« je bil Frenk potrpežljiv, zraven pa tudi nepopustljiv. »Tukaj zgoraj je ena takšna majhna zvezdica. Zdaj je pa treba to zvezdico poiskat, kje se bo še enkrat pojavila. In jo tudi najdemo, v drobnem tisku pod črto. Tam pa piše, kar poglej: Travel type: No return. Kaj to pomeni?« V glavi mi je zadonelo »No return,« to je bil refren, ki ga je pel ženski zbor, v sopranih. Naglas pa sem rekel: »Ja no, saj veš, kakor če bi kupil vozno karto samo v eno smer.« »Vidiš, Janko Slehernik, točno to pa jaz nočem. Samo v eno smer. Jaz ne bi hotel ostat tam, kamor ti potuješ.« »Daj no, Frenk, saj ti nisi vpoklican, jaz sem vpoklican. Zate se bo gotovo našel kakšen način, da se ti omogoči povratek, zate so to samo formalnosti.« »Veš kaj,« se je odrezal Frenk, »takim formalnostim se jaz na daleč izogibam; je bolj zdravo zame. In še nekaj ti povem: ne zdi se mi fer, da si mi kaj takega sploh predlagal. Ne zdi se mi fer. Kaj pa, če jaz ne bi odkril tele zvezdice in drobnega tiska?« »Poslušaj, Frenk, tebi najvišji sodnik nič noče, ti bi me samo spremljal! Da jaz ne bi bil tako sam na tej poti!« »Ja, veš kaj, Janko, ne bo šlo. Z mano si tukaj ne boš mogel nič pomagat, jaz takega potovanja v bistvu ne maram, je proti mojim načelom.« »Ampak Frenk, a nisi ravnokar še govoril, da bi ti zame zmeraj vse naredil, karkoli ti bom rekel? Ni še pet minut, ko si tako govoril!« »No ja, saj ne rečem, da ne,« je prostodušno priznal Frenk, »res sem govoril. Ampak eno je govort, drugo pa je, ko pridejo objektivni pogoji. Takrat je treba bit realen, govorjenje gor ali dol.« »A boš kar tako požrl besedo, Frenk, me boš pustil obviset? In to ravno zdaj, ko te najbolj potrebujem?«

Vrata v točilnico so se odprla in noter se je veličastno primajal Štef, tudi moj bratranec, mamina linija, po poreklu Prekmurec, duša od človeka, ampak tak, bolj počasen, precej zavaljen. Zajadral je do najine mize in se previdno spustil na klop, pa je vseeno zastokala. »Živijo, družba! No, kakšen kšeft pa vidva rihtata, kakšen formular je to? Bo zame tudi kaj? Jaz sem zmeraj zraven, če se kaj dogaja, zate jaz naredim vse, saj veš, Janko, da je tako, a ne?« Neznansko sem si oddahnil. Kadar je pomoč najbolj potrebna, takrat pride sama. Ravno sem odprl usta, da bi Štefu prikazal svojo ponudbo na najbolj atraktiven način, ko me je Frenk, ta prasica, prehitel in mu kratko in jedrnato povedal: »Janko je bil vpoklican k najvišjemu sodniku in zdaj me hoče upecat, da bi šel z njim kot spremljevalec.« Široki smehljaj na Štefovem obrazu se je potegnil nazaj, iz drobnih oči mu je pokukala previdnost. »K najvišjemu sodniku. Potovanje k najvišjemu sodniku. Hm, zanimiva zadeva, a ne?« »Kakor za koga,« se je odrezal Frenk. »To ni zame, ni moja stroka.« »Ja, moja tudi ne,« se mu je takoj pridružil Štef. »S potovanji, s tem se jaz ne ukvarjam, ker jaz ne delam na daljavo, ampak bolj tako, stacionarno. Takole ti bom povedal, Janko: jaz bi tebi lahko zelo koristil tukaj v mestu, medtem ko boš ti potoval. Na primer: si ti kaj pomislil na Ljubico? Od česa bo pa ona živela, kdo bo njo vzdrževal? To ti jaz lahko uredim en dva tri. Ti me z notarskim zapisom postaviš za njenega začasnega varuha, mi nakažeš en določen kapital, jaz ga naložim, od obresti pa dajem Ljubici vsak mesec eno tako štipendijo. Bomo vsi trije zadovoljni!«

Gledal sem ga in nisem mogel verjet. Jaz sem v stiski, jaz potrebujem pomoč, tale pa mi naklada, kako bi z mojim denarjem vzdrževal Ljubico. Je možno, da sploh ne razume, kako je z mano? »Štef, Frenk, jaz vaju prosim, iz srca vaju prosim eno samo stvar: da mi družbo delata na tej poti, ki mi je ukazana, in da mi ob strani stojita, ko pridem tja. Saj smo bili toliko skupaj!« Frenk je reagiral tako, da je vstal in odločno zakoračil proti izhodu, odgovarjal mi je lahko samo še čez ramo: »Ravnokar sem se spomnil, da imam zdajle en res nujen sestanek, v bistvu že voda gori. Pa srečno pot, Janko, pazi nase, kaj naj ti drugega rečem, haha, glej, da se ti kaj ne zgodi!« In že ga ni bilo več, požrla so ga vrtljiva vrata. Štef je še kar sedel, on je bil zmeraj počasnejši od Frenka. »Poslušaj, Janko, tudi s tvojim stanovanjem bi se dalo kaj porihtat. Jaz bi ga lahko v tvojem imenu lepo oddajal, medtem ko boš ti potoval. Ti mi samo ključe daj in pooblastilo, vse drugo bom sam popedenal. Tudi iz tega lahko lep denar pride!« Skočil sem na noge in tudi jaz odvihral iz točilnice. Ven, čim prej ven!

***

Hitel sem ob nabrežju, zdaj se je dan že prevešal v popoldan. Čas hiti, jaz pa nisem še nič opravil! Na pločniku, kakšne štiri metre pred mano, se je velika vrana ukvarjala s polovico razbitega surovega jajca, ta plen je izvlekla iz bližnjega zabojnika za smeti. V lupini je bilo še nekaj rumenjaka in vrana ga je okušala, zraven je od ugodja nekako nespretno poskakovala, z obema nogama naenkrat, in spuščala nekakšne klopotajoče lesene glasove. Potem je z vsem tem nehala, nagnila glavo na stran in se zazrla vame. Kot bi mi rekla: »Tukaj sem jaz, prehod prepovedan!« Kaj pa zdaj? Ena čisto navadna ptica, res je, ampak videti je bila kar bojevita, pa tudi hlače bi mi lahko posvinjala s tistim rumenjakom. Gledala sva se še trenutek ali dva, potem pa sem stopil s pločnika na cesto, čim dlje od nagnusne beštije, in šel na ta način mimo nje. Ko sem jo imel že za sabo, je silovito in zmagoslavno zakrakala. Ampak to še ni bilo vse! Naenkrat se mi je krakanje oglasilo tudi nad glavo, tokrat v desetkrat, dvajsetkrat močnejši varianti – strahovit hrup, mogočno hreščanje in škripanje. Pogledal sem navzgor: nad mano je letela cela jata teh neznosnih ptic, se mi posmehovala in me zmerjala. Polagoma so pristale po strehah okrog mene. Vse so me gledale in čakale, kaj bom zdaj. Res, kaj bom zdaj? Potem sem v daljavi zagledal jekleni stolp svoje banke in v trenutku sem vedel odgovor. Zdaj grem po denar. Eni nakladajo, da je denar patologija – kar naj, ampak jaz moram zdaj nase mislit. Tam, kamor grem, ni bank, se mi zdi; vsaj povedat mi nihče ne zna, da bi bile. Denar pa bom potreboval in to nujno, saj bo treba koga podmazat, gotovo imajo tudi tam šefa pisarne ali načelnico referata. In pri takih stvareh deluje samo ena stvar: keš na roko. Torej bom moral bankovce odnest s sabo, v prtljagi.

Takšnega kupa denarja ne bom dvigoval pri okencu, transakcija bo morala bit diskretnejša, najavil se bom svoji osebni svetovalki. Ampak – a naj telefoniram od tukajle, da me bodo slišale vse te vrane okrog mene? Ne zgubit razuma! Ne zgubit razuma! Vrane sigurno ne morejo razumet, kaj govorim, porko dindio! Poklical sem svojo bančno svetovalko in hotela je, kot ponavadi, natančno vedet, kaj želim; potem je vzdihovala, da je to »velik kup denarja«, da se morava še pomenit o podrobnostih in me skušala vtaknit v urnik za naslednji dan. Bil sem neomajen, mogoče celo malo histeričen in navsezadnje sem dobil termin čez eno uro. Nepremično sem stal pred bančnim poslopjem in čakal in ko je prišel moj čas, sem pohitel v prvo nadstropje, v svetovalkino pisarnico. »Veste kaj,« je rekla, »sedite, prosim, 500.000,00 EUR v bankovcih po sto, se vam to ne zdi precej staromodno? Cela torba denarja! Naša banka ima zveze po vsej zemeljski obli, s preprostim denarnim pismom bomo dosti bolj civilizirano ustregli vašim željam.« »Ampak jaz zahtevam konkretne bankovce in nič drugega. In to takoj.« »Vas lahko še enkrat vprašam, zakaj jih potrebujete v tej obliki? Dragi gospod Slehernik, vi ste naša stalna in zelo cenjena stranka, ampak zdaj zahtevate nekaj, kar je zelo neregularno.«

»Čisto prav je povedala. Zelo neregularno. In zato: jaz tega ne bom dopustil, ni šans.« Kdo je zdaj to rekel, pa še s tem čudnim glasom? Arogantnim ali mogoče ponarejenim ali pa kar kovinskim? Tale zoprna figura, tale domišljavi možakar v grafitno črni poslovni obleki, ki je pravkar vstopil v sobo in gleda vame skozi dve luknjici v svoji glavi! Čokat je; zadebeljen ali mišičast? Golo lobanjo ima; plešasto ali pobrito do kože? »Ja kdo pa ste vi?« sem ga nestrpno vprašal. »In kaj ste se zdaj vrinili tukaj, jaz imam z gospo Ano poslovni zmenek!« »Jaz sem Mamon Denarski.« »Kaj, kdo?« »Mamon Denarski. Varuh vašega denarja.« Medtem je gospa Ana diskretno zapustila svojo pisarno in ostal sem sam s čudnim možakarjem. »Če ste tukaj v službi in skrbite za moj denar, je to v redu,« sem rekel, »ampak jaz sem lastnik, razumete, lastnik tega denarja in po ustavi imam pravico, da delam z njim, kar hočem. Če mi ne daste mojega denarja, vas bom tožil.« Mamon Denarski se je nasmehnil; sem prav videl, da sočutno? »To je iluzija, dragi gospod Slehernik, sploh imajo državljani v zvezi z denarjem precej iluzij. To ni res, da lahko s svojim denarjem naredite, kar hočete. Če bi na primer svoj denar poskušali zažgati, na javnem mestu, bi bili kaznovani, zaprli bi vas.« Spet se mi je nasmehnil, prav gotovo sočutno, zraven pa tudi tako, kot da hoče napravit name dober vtis.

»Takoj mi izplačajte denar ali pa boste videli hudiča!« sem zarjul. Mamon Denarski je reagiral pomirljivo. »Bomo uredili, vse bomo nekako uredili. Ampak tudi vi morate nekoliko sodelovat. Za začetek neke vrste anketa.« Usedel se je k mizi in začel tipkati po laptopu gospe Ane. Spet laptop, porka madona! »Prvo vprašanje. Dobro premislite naslednjo trditev: Za osebno srečo je nujno potreben denar. Je to res ali ne? Da ali ne?« To vprašanje je past, kaj pa drugega. On verjetno cilja na takšne stvari, kot so zdravje, čista vest, veselje srca. Še malo sem razmišljal, potem pa strumno odgovoril: »Odgovor je: Ne!« Z zanimanjem me je pogledal: »Ne dajajte mi odgovorov, za katere predvidevate, da mi bodo najbolj všeč. Temveč mi odgovarjajte tako, kot zares čutite!« Še malo me je gledal, potem iskal po laptopu in mi dal drugo vprašanje: »Denar je nekaj nemoralnega. Da ali ne?« Zdaj sem šele videl, na kakšno ozko brv me je spravil. Naj se zlažem ali povem po pravici, v vsakem primeru bo on na boljšem od mene. Ampak če bom povedal po pravici, bo mogoče stvar vsaj hitreje minila. »Odgovor je: Ne!«

»Aha! Po vašem torej, gospod Slehernik, denar ni nemoralen, ampak nekaj vsakdanjega in celo nujno potrebnega, kajne?« »Tako jaz to vidim,« sem mu zabrusil. »Denar je blago kot vsaka druga stvar.« »Denar je bil blago samo v starih časih, gospod Slehernik, ko so bili zlatniki in srebrniki napravljeni iz čistega zlata in srebra. Potem pa so jim v kovnicah začeli dodajat zmeraj več niklja in bakra, je bilo cenejše, in denar je ostal samo še simbol. Zmeraj bolj nevaren simbol. Še posebej, odkar so uvedli papirnat denar.« Obmolknil je in me gledal. »Nehajte mislit o denarju kot o nečem samoumevnem. Denar je proti naravi, denar je nekakšna patološka halucinacija, čeprav zaenkrat še nujna.« Pomežiknil mi je, z dvema prstoma segel v prsni žepek mojega – mojega! – suknjiča in od tam izvlekel štiristo, ne, petsto evrov. Saj jih tam sploh nisem imel! Žongler, pošast peklenska! Začel sem se mu bližat s stisnjenimi pestmi, on pa je samo majčkeno premaknil glavo in naenkrat sem zagledal njegove dolge ostre zobe in očesne votline. Nekdo v meni je zastokal, obstal sem in stopil korak nazaj. Mamon Denarski pa je vrnil glavo v prvotni položaj in spet je bil tak kot prej, poleg tega kar naenkrat zelo ljubezniv, vljuden in posloven. »Gospa Ana!« je zaklical, in ko je prišla: »Gospodu Sleherniku 500.000,00 EUR v bankovcih po sto. Kovček na naš račun, darilo spoštovani stranki.«

Kaj naj rečem: ukaz je bil izvršen bliskovito, v cirka desetih minutah. Gospa Ana je na kratko in potiho telefonirala, prišla sta dva uslužbenca in v sobo potisnila visoko in ozko kovinsko mizico na koleščkih, na njej pa je ležala cela vrsta papirnatih označenih paketkov, ki so jih potem odpirali, delali nove šope bankovcev in jih vlagali v kovček. Natančno sem opazoval ves postopek in prav na koncu naključno potegnil iz kovčka tu en bankovec in tam enega in potem z dna še enega – vse je bilo v redu. Zaprl sem kovček, stiskal v roki njegov držaj in se pripravljal, da bi odšel. Gospa Ana je bila tako zatopljena v svoj laptop, da me sploh opazila ni več, Mamon Denarski pa ji je stal za hrbtom in se zabaval s tem, da je žongliral z vsaj šestimi kovanci po 2 EUR naenkrat. Pogledal me je, rekel »Sad ga ima,« nastavil desno dlan in vanjo so eden za drugim popadali vsi kovanci. Potem je dlan zaprl, jo spet odprl in rekel »Sad ga nema.« In res, zdaj je bila dlan prazna. Odurno. Mi gre prav na živce, če nekdo, ki je na odgovornem položaju, zraven afne gunca. Kot bi se norčeval iz svojega dela. Ali iz svoje stranke – in njegova stranka sem bil jaz. Rekel sem »Na svidenje,« odgovora ni bilo nobenega, in odšel sem iz tega prostora, po stopnicah navzdol in na cesto.

Ahhh! Prvi uspeh v tej bitki; prvič se je izteklo tako, kot sem hotel jaz in dokaz, materialni dokaz sem nosil v kovčku, ki mi je lepo težko visel v roki. V bližini banke je bil park, tam sem si našel klop in se usedel. Dober cekin, teh 500.000,00 EUR, s tem si bom že nekako pomagal; tudi tam, kjer živi najvišji sodnik, bo delovala ta medicina. Položil sem si kovček na kolena in v miru užival. Kmalu sem opazil, da so krog in krog mene začele pristajati vrane, tokrat brez oglušljivega krakanja, hvala bogu, zbirale so se v skupinicah po tri ali pet, se s tihim klokotanjem nekaj menile in pogledovale proti meni. Ali mogoče proti kovčku? Nekatere pa so me nepremično gledale, kot bi pričakovale nekakšen dogodek. So mogoče dvomile o mojem uspehu pri nabavi denarja? Odprl bom kovček, da boste same videle, beštije, če že tako malo verjamete, sem pomislil. In sem ga odprl. Na hitro sem pogledal vanj, vse v redu. Le poglejte, beštije, ste zdaj site? Vrane so se seveda delale, da jih vse to nič ne briga, mirno in tiho so še naprej žlobudrale v svojih skupinicah.

Kako naprej, kaj bo moj naslednji korak? O tem seveda ni moglo bit nobenega dvoma: šel bom k svojemu najboljšemu prijatelju Tomažu, saj je pravzaprav čudno, da tega nisem naredil že prav na začetku, da sem se rajši ukvarjal s svojima bednima bratrancema. Njega bom prosil, naj gre z mano pred najvišjega sodnika, in on me ne bo zavrnil. Ni tak. Koliko sva midva preštopala po Nemčiji, pa tudi po Franciji, v Angliji jagode nabirala, v Sloveniji skupaj babe jagala, hodila po žurih in nevidžene štose zganjala! Midva sva skupaj verjela, da se ti lahko dogajajo fantastične reči, če si mlad in znaš bit hiter in intuitiven, malo pa tudi freh. K Tomažu bom šel, midva poznava drug drugega skoz in skoz, njemu ne bo treba veliko razlagat, v oči si bova pogledala in takoj bo vse razumel in mi pomagal.

Priletela je še ena vrana, večja od drugih, tista, ki ima rada rumenjak, spoznal sem jo. Hodila je od ene do druge skupine in jih o nečem obveščala. Ko je končala, so vse vrane obmolknile in se nepremično zazrle vame. Samo kdaj pa kdaj je kakšna poskočila. Kaj ste pa zdaj pogruntale, beštije, saj sem vam že dokazal, da mi je ratalo, odprl sem vam kovček, da ste lahko videle na lastne oči, a ne? Nate, še enkrat, samo da bo mir! In sem spet odprl kovček. O Madona, o Jezus Kristus, ja kaj pa je zdaj to? Drgnil sem si oči, da bi boljše videl, stresal sem z glavo, da bi odgnal ta strašni privid. Zaman. Vsi bankovci, ne samo tisti po vrhu, so bili brez tiskarske barve. Samo kosi in kosi zelo finega belega papirja. Črke, številke, ornamenti, podobe, podpisi, vse to je izginilo. Brodil sem z roko po kovčku, jemal ven bankovce, jih obračal pred obrazom, poskušal z naslednjim in spet naslednjim, nič: bela podlaga, brez kakršnegakoli tiska. Prevara! Strašna prevara! S treskom sem zaprl kovček in kot preganjana žival stekel proti banki. Divjal sem okrog vogala in okrog naslednjega in potem butnil v veličastna vhodna vrata. Zaprto! Od 18. ure naprej zaprto! Odprto spet jutri zjutraj ob 8h! Ampak – takrat je – zame – prepozno! Butal sem s pestmi po zaklenjenih vratih, potem sem se zgrudil na tla in zgubil zavest.

Kaj sem počel naslednjo uro ali dve, kje vse sem hodil, mi ni čisto jasno. Ko sem spet vedel zase, sem bil v starem delu mesta, sedel sem na stopnicah vodnjaka, kovček je malomarno ležal zraven mene. Hitro sem ga odprl – isto, beli nepotiskani kosi papirja. Zelo počasi in mukoma sem porival misli skozi flajšmašino svoje glave. Na policijo – ni več časa. Bodo končali preiskavo do jutri zjutraj ob 5h – ne bodo. Pa tudi – dokaz, kovček praznih papirjev, neprepričljiv. Samo režali se mi bodo, na tihem, »temu se je zrolalo.« Policijo odpiši. To pa pomeni: pozabi na bankovce. Logičen zaključek, ampak počutil sem se, kot da se mi je svet podrl. Kljub temu, gremo naprej. Gremo naprej. Naslednji cilj – kaj je naslednji cilj? Aja, prijatelj Tomaž Škerlavaj, izredni profesor antropologije. Spomnil sem se, kaj sem pred nekaj časa pomislil o njem: »Njemu ne bo treba veliko razlagat, v oči si bova pogledala in takoj bo vse razumel in mi pomagal.« Izvlekel sem nokio in odtipkal njegovo številko. Mobi je klical in klical, na oni strani pa nič. Naj ugasnem? Hopla, nekdo je vendarle vzpostavil zvezo. Končno! Končno! »Hej, Tomaž, kako si kaj? Tukaj Janko, Janko Slehernik!« Pavza, potem nezgrešljivi preudarni glas: »Ah, ti si, Janko, glej ga no! Long time no see!« »Nujno bi se moral nekaj pogovorit s tabo, a te lahko obiščem?« »Kdaj, a zdaj?« »Ja, zdaj, takoj, je res nujno!« »Poslušaj, Janko, nocoj res ne bi šlo, imam tudi jaz neke nujne stvari, mislim nujne zame, kaj če bi se midva zmenila za jutri; če se nisva videla cela leta, boš zdaj že počakal 24 ur!« »Ti povem, Tomaž, da ne morem počakat, sploh pa ne 24 ur, gre za – življenje in smrt, ne morem drugače povedat, nujno te prosim, I implore you, kot boga te prosim!« »Pa bi mi lahko vsaj povedal v par besedah, za kaj gre, Janko?« V par besedah? Le kako? »Saj sem ti rekel. Življenje in smrt.« Pavza, potem se je Tomaž odločil: »No, pridi k meni, ampak samo za eno uro, razumeš, več časa ti danes ne morem dat!«

Kje imam zdaj sploh avto, kje sem ga parkiral? Aja, v garaži blizu hotela Miklošič. Ko sem ga zagledal, kako me zvesto čaka, se mi je kar milo storilo – moj beemve je v vsej tej noriji edini ostal normalen. Tomaž Škerlavaj, zdaj doktor, profesor antropologije, je še zmeraj stanoval v enonadstropni stari hiši blizu pivovarne; ko sem pripeljal v njeno bližino, mi je v nos udaril sladkobni in nekoliko nagnusni vonj fermentacije in spomini so me kar preplavili. Tomaž me je čakal med vrati v stanovanje, bil je v trenerki, in me spustil noter.

***

Peljal me je v kuhinjo. Ko sem vstopil, sem nenadoma ugotovil, da sem v avtu pozabil svoj kovček z uničenimi bankovci, ki sem jih vsekakor hotel pokazat Tomažu, saj se mi je zdelo, da sicer sploh ne bi znal razumet mojega položaja. No, tega dokaznega gradiva zdaj ne morem predložit, to že ni dobro zame. Točka dve: v kuhinji je sedela mlada ženska oseba privlačnega videza, z rdečkastimi, zelo kratko ostriženimi lasmi in rjavozelenimi očmi. »Dovoli, Nuša, to je moj prijatelj Janko Slehernik, mladost sva tako rekoč preživela skupaj,« me je predstavil Tomaž. Ženska me je pogledala in pokimala, ampak nekoliko odsotno. »Janko, to je Nuša, doktorica astronomije, zaposlena v biroju Space & Space, Appalachian Peaks, Massachusetts,« je nadaljeval Tomaž. »Me veseli,« sem povedal, pa me ni preveč veselilo, imel sem samo pol ure, čakal sem, da bo kdo odšel iz kuhinje, ali Nuša ali pa midva. Potem pa me je prešinilo obupno spoznanje, da nihče ne bo odšel, s Tomažem bom moral govorit kar vpričo te ženske. Očitno sem treščil v situacijo, ko se Tomaž in Nuša mukoma odločata med nečim in nečim. In ko se jima oboje zdi enako nemogoče.

Tadva imata med sabo, kar pač imata, ti pa samo šibaj, ne zapravljaj časa. »Tomaž, obiskala me je doktorica Machteld van de Zeiss,« sem butnil kar naravnost, brez uvoda. Tomaž je bil presunjen, to sem lahko videl. »Matilda s koso,« je rekel. Presenetil me je. »Kako pa veš, da ima koso?« »Van de Zeiss,« je stvarno odgovoril. »‘Zeis’ je v nizozemščini kosa, v angleščini pa ‘scythe’, ista etimologija.« »Tukaj imam formular,« sem nadaljeval kot prej in mu ga pomolil pod nos, »ki je mišljen za spremljevalca. Hotel sem te prosit, če bi šel z mano k najvišjemu sodniku, da jaz ne bi bil na tej poti tako sam, pa tudi zato, da bi tam rekel kakšno dobro besedo zame. Tule v spodnjem delu moraš vpisat svoje podatke. Odhod je jutri zjutraj ob 5h.« Tomaž ni stegnil roke, da bi vzel formular. »Žal mi je, Janko, na to pot boš moral sam. Na to pot jaz ne grem s tabo.« Odprl sem usta, da bi kljub jasni zavrnitvi še enkrat poskusil, pa se je nepričakovano oglasila Nuša, astronomka. »Vidite, Janko, tukaj sta zdaj dve doktorici in Tomaž ne more z obema na pot, nemogoče. Ali gre z mano ali pa z doktorico Matildo.« Spravil sem formular nazaj v žep. Na lastno presenečenje sem rekel: »A se ti spomniš, koliko denarja sva midva imela, ko sva tisto poletje po maturi delala v gradbenem podjetju Thyringer Bauunternehmung, v Untertürkheimu, tam južno od Stuttgarta, in sva si potem kupila vsak svoje rabljeno motorno kolo, vsak svoj BMW 250 ccm? Takrat sem bil prepričan, da nikoli več v življenju ne bom tako srečen. Da sem svoje že dosegel in lahko mirno umrem.« Tomaž se je nasmehnil. »Ali pa ko sva na Kreti našla tisto zakotno vas, Nephelo Kokygijo, kjer je bilo življenje skoraj zastonj. Življenje v večnem poletju, v bleščeči svetlobi, brez preteklosti in prihodnosti, brez obvez in dolžnosti, ko je vse prav in o napačnem nihče nima pojma. Ko se čas ustavi.«

Spet se je oglasila Nuša, astronomka. »Ampak zdaj se ni ustavil. Zdaj čas drvi.« Tomaž je pokimal. »Veš, Janko, moraš razumet, Nuša in jaz prav tako tečeva v dirki, v eni drugi. Poslovit se moramo.« Gledal sem ga in vedel, da tu ni kaj. »Želim ti srečno pot,« je nadaljeval Tomaž, »in mogoče ti lahko tudi majčkeno pomagam. Ti povem, kaj je zdaj tvoj naslednji korak. Na koga se moraš zdaj obrnit.« Najprej sem hotel kar odkorakat, potem pa sem si premislil in ga pozorno poslušal. »Ti boš moral najvišjemu sodniku predložit svoja dobra dela. Verjetno si razmišljal, da ti bo pomagal denar, ampak na to kar pozabi. Dobra dela. Vem, ne moreš se jih spomnit ali pa jih mogoče nimaš. Zato rabiš pomoč osebe, ki se na to spozna. Dal ti bom naslov, kje jo boš našel.« Odšel je iz kuhinje, se vrnil z laptopom in brskal po njem. »Evo, tukaj je,« je ugotovil. »Ti bom sprintal.« No ja, saj sta bili samo dve vrsti:

MARIJA DOBERDEV

Galaksija, Poljanska c. 17

Objel me je in poljubil in že me ni bilo več tam, že sem bil v varnem zavetju svojega beemveja; kadar sem vozil, sem bil car. Na Poljanski cesti sem parkiral v boksu za invalide, mi bodo že oprostili, zdaj nisem imel več časa za korektnost. Dokaj hitro sem našel hišo številka 17, ampak Galaksija je bila bife, zanikrn bife in ne recimo kakšna agencija, kot sem mislil, da bo. Umazane stene, pet, šest mizic z nogami iz aluminijastih cevi, podobni stoli. Za visokim šankom namrgoden točaj. Pokazal sem mu preganjeni list, vrh katerega sta samevali dve natisnjeni vrsti, on pa mi je z glavo pomignil na poraščenega možaka, ki je sedel v kotu. Prisedel sem k njemu, spet pokazal svoj list in ta je vsaj spregovoril, čeprav šele čez nekaj časa. »Moj kozarec je prazen.« »Natočite gospodu,« sem rekel točaju, ampak ta ni hotel, moral sem sam prinest kozarec do šanka in takoj plačat. Vrnil sem se k poraščenemu in ga vprašal: »Marija Doberdev, kje jo dobim?« »Petdeset evrov,« je odgovoril stari. »Dvajset.« »Trideset na mizo.« Položil sem jih pred sebe, jih pridrževal s prsti in ponovil: »Marija Doberdev, kje jo dobim?« »Njej zdaj ni dobro.« »Kje je, to mi povejte!« »V Cukrarni.« »A?« »Cukrarna. Ogromna fabrika, napol podrta. Za vodo. Blizu Povšetove.« Ko sem že vstajal, je še rekel: »Tam vprašat, z nobenim papirjem mahat. Vprašat, kje je Ta Žejna Mica.«

Na cesti, ki je tekla mimo neskončno dolge fasade Cukrarne, se ni skoraj nič videlo, razsvetljava tukaj ni delala. Vhodna vrata zabita z deskami, pritlična okna prav tako. Kljub temu je bilo tu in tam možno videt del okenskega stekla – in zadaj za njim, kdaj pa kdaj, nekakšno šibko rdečkasto brlenje –, če sem res prav videl. Prodrl sem na dvorišče, tam prav tako vsa okna zabita. In potem sem našel enega, kjer so bile deske porinjene vstran. Zlezel sem noter, šel naravnost in levo, potem po neznansko dolgem hodniku. Ne vem, kaj je bilo močnejše: duh po scalnici in dreku ali po zažganem. Tam daleč, na koncu teme, spet svetlikanje. Šel sem naprej, križišče z drugim hodnikom, v hipnem vzgibu sem krenil na levo, dvorana, v njej ognji na treh mestih. Napotil sem se proti najbližjemu. Neznansko mračen prostor, ognji so se zaman bojevali s črnino, ki je objemala vse. Ti ljudje tukaj so kurili, kar so pač imeli, stare stole, razbita vrata, okenske podboje, nekakšne veje. V tej vlažni podrtiji je bilo grozovito mraz, klošarji so silili čim bližje k ognju, nekateri so že imeli ožgano obleko. »Kje je Marija Doberdev? Ta Žejna Mica?« sem vprašal. Eden me je pogledal, potem je pokazal stran od ognja. »Mogoče tam.« Drugi je pokazal v nasprotno smer. »Ali pa tam.« »Kaj jaz vem,« je dopolnil prvi.

Taval sem po temi in se spotikal ob ruševine; očitno se je strop polagoma podiral in po kosih padal dol. Končno sem jo našel. Ležala je ob ognjišču, ki je že zdavnaj ugasnilo. Pokrita je bila z raztrganimi vrečami in starimi cunjami, vse neznansko zamazano, raztrgano in skrotovičeno – očitno nabrano na smetišču. Rahlo sem se dotaknil njene rame. »Ste vi Marija Doberdev?« Potipal sem ji lice, njena koža je bila hladna. Je ta ženska mogoče zelo bolna? Dolgo sem jo moral budit. »Marija Doberdev?« Potem je le odprla oči in me utrujeno pogledala. »Prosem vbogajme, guspod, boš mel en dober dev.« Potegnil sem iz denarnice 10 EUR in jih stisnil v njeno ohlapno roko, pokrito s hladnim znojem. Presenečeno je jecljala. »Počakajte me tukaj, pridem nazaj,« sem ji povedal, odvihral do beemveja in z njim do točilnice, ki sem jo opazil, ko sem vozil sem. Prinesel sem ji tri steklenice piva – zanje sem moral plačat precej več, kot bi podnevi v trgovini. Počasi se je usedla. Z neznanskim olajšanjem je lakomno polokala prvo, kar vidno je prihajala k sebi. Ko je spraznila drugo, se je spet oglasila. »Eno ta mejhno flaško šnopca.« Še enkrat sem drvel do točilnice in nazaj. Ogledala si je nalepko, »Sadjevček,« strokovno odvrtela zamašek, odpila požirek, se stresla, potem privila zamašek nazaj in si stekleničko vtaknila v žep. »Kaj bi ti hotu, guspod?« »Dobra dela.« »Si bil vpoklican? Na uno stran?« »Ja.« »No, enga si mogoče glihkar naredu. Bova šla k teb domov.« »Zakaj?« »Po ordnungi je najbel prov, da se putvajne iz dumače hiše začne.«

No ja, pa pojdiva, kaj pa hočem, če sem že tako daleč prišel. In že sva bila na prostem. Sonce še ni vzšlo, ampak tam, kjer bo, je nebo postajalo svetlejše, umazano rumeno, pravzaprav rjavkasto. Pogledal sem svojo spremljevalko in podvomil, da delam prav. Sivi, strahovito razmršeni lasje, obraz rdeč in razoran, gobast nos, podplute veke, majhne, vendar trmaste oči. Oblačila je imela podobne kvalitete kot posteljnino in poleg tega je, oprostite izrazu, smrdela. Ni bila ravno ženska, da bi jo človek s ponosom vodil po ulici; ampak saj je še zjutraj, ulice so prazne, poleg tega do beemveja ni daleč in ko jo spravim noter, se je ne bo več tako dobro videlo. Pravzaprav bi beemve moral bit prav tukaj, kamor sva ravnokar prišla. Tu sem ga pustil, na pločniku, pod tem drevesom. Moj bog – kje je – ni ga! Samo – srce mi je presunila bolečina, solze so mi stekle po licih – samo nekaj zdrobljenega okenskega stekla po tleh, na steptanem snegu, in nekaj azurnega laka. Vzeli so mi ga! Vzeli so mi mojega beemveja. Najprej so mi vzeli moj denar, potem mojega beemveja. Kaj mi je sploh še ostalo? Kaj mi lahko še vzamejo?

Zatrl sem željo, da bi letal sem in tja in iskal beemveja v stranskih ulicah. Še kar naprej so mi tekle solze. No, torej je le ne bom mogel skrit v avtu, Marije Doberdev, Ta Žejne Mice, lepo bom moral hodit zraven nje po ulicah, vso dolgo pot na ono stran mesta, do moje vile v boljši stanovanjski četrti pod Rožnim hribom, da me bodo vsi videli z njo in se mi režali. To je lekcija proti nadutosti, mi je dopovedoval droben notranji glas, ko bom to opravil, bom boljši človek. »Boljši človek my ass!« je odgovarjal drug notranji glas. »To delam zato, ker mi ne preostane drugega.« Hodila sva po dolgih zaledenelih ulicah mojega mesta, proti zahodu, vseskoz proti zahodu. Marija Doberdev je parkrat zgrmela po tleh, potem je sedela, stokala in si drgnila kolena; dal sem ji roko, da je vstala. »Zdej bo kmal,« mi je rekla ob eni takih priložnosti. »Zdaj je važen, da se prah u teb dol poleže. Da si čist mirn.« Še je bilo temno, ampak dalo se je čutit, da se bliža dan. Potem se je kar naenkrat, med vršanjem, pojavila tista velika kabina in v njej so se odprla ogromna kovinska vrata. Kamion? Helikopter? V modri, intenzivno modri svetlobi, ki je slepila oči. Skozi vrata so poskakali varnostniki gospe doktorice Matilde s koso, in tudi ona je stala tam daleč, v perspektivi. Varnostniki so naredili špalir, ki je vodil do vrat. Ampak glej, v špalirju so stali tudi moji znanci, tako prijatelji kot tudi zoprniki, Marija Doberdev, profesor Tomaž Škrlavaj, doktorica Nuša Varl, bratranca Frenk in Štef, stara Perlovička, osebna svetovalka gospa Ana, Mamon Denarski in glavna vrana z nekaterimi navadnimi vranami. Čutil sem, da jim moram nekaj povedat. In iz mene je spregovoril glas in jim povedal:

Vász eti osztávlam priátelje moji,

Poszlejdnye proscsenyé jemlém jasz od vász zdaj,

Poszlüsajte rejcs mojo dobri znánczi moji.

Osztavte plakanye, bojdite veszéli.

Ár nad mládim, sztárim, nejma ‘se miloszti,

Ta szmrt goszpodüje nad vszákimi lidmí.

Li tou potrebüjem da tejlo zdignite,

Vö je szprevodivsi, vu grob polo’site.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Aleš Šteger:

BERLIN

Beletrina, 2007

Cena: 7,99 €

Knjiga prinaša petintrideset zaključenih krajših tekstov, ki žanrsko stojijo med pesmijo v prozi, filozofsko beležko, esejističnim krokijem in potopisnim zasnutkom. Skupni označevalec je prostor nove, hitro spreminjajoče se nemške prestolnice, ki kljub velikim spremembam ne more in predvsem tudi noče maskirati ran preteklosti, marveč jih s postavljanjem novih temeljev na odkritem soočanju z zgodovino vedno znova reaktualizira.

Lucija Stepančič:

PRASEC PA TAK

Beletrina, 2008

Cena: 9,99 €

Prasec pa tak je zbirka ljubezenskih zgodb, v katerih Lucija Stepančič s pomočjo sočnega izrazja natančno secira sodobno človeško psiho in obenem obuja že pozabljeno moč čustvovanja. Lucidna psihologija pisave Lucije Stepančič je nemalokrat zaškrtana skozi zobe, odlikuje pa jo redek smisel za tragikomiko.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-32(0.034.2)

KRALJ, Lado

Kosec koso brusi [Elektronski vir] / Lado Kralj. - El. knjiga. -

Ljubljana : Študentska založba, 2011. - (Knjižna zbirka

Beletrina)

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-416-9 (ePub)

258915840

Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troh

Lektura

Urška Jarnovič

Korektura

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2011

Table of Contents

Država in revolucija

Rien ne va plus

Pojedina pri Druškoviču

Stolp norcev

Kosec koso brusi