Aleš Šteger

KNJIGA REČI

Vsebina

A

I.

Jajce

Vozli

Kamen

Ribež

Maček

Klobasa

Pisoar

II.

Čokolada

Rozine

Lopata

Klobuk

Mravlja

Dežnik

Kruh

III.

Predpražnik

Sušilec rok

Milo

Želodec

Buba

Noži

Plašč

IV.

Žolca

Obveza

Meta

Čevlji

Morski konjiček

Slina

Zobotrebec

V.

Okno

Sol

Zamašek

Brisalca

Trakulja

Kozolec

Samokolnica

VI.

Trobenta

Krompir

Uhan

Stroboskop

Lososi

Drek

Sponka

VII.

Aspirin

Zid

Gredica

Paket

Koker španjel

Stol

Sveča

Pripis h Knjigi reči

Lucija Stepančič: INTENZIVNOST NEME PRISOTNOSTI

Za vsako reč ne obstaja beseda.

Slovar slovenskega knjižnega jezika

A

Umrl je A. In ni umrl. Tako kot njegov oče

A, tako kot njegov ded je utonil na vaškem pokopališču.

Utonil je, a ni utonil. V blato je šel.

V blato in v neme kamne v blatu.

Tam zdaj molči. Pozablja. Briše. Tam je in ni.

Ker ni kraja. Je brez začetka in konca. AAA.

Nekdo je umrl. Nihče. Njegovo ime –

Pozabljeno. In njegovega očeta in njegovega deda ime.

A včasih zaropotajo reči. Včasih vstane,

Kdor je legel spat, in umira dalje, kdor je bdel nad umrlim.

Včasih AAA neznosen teror prostora, ki išče svoj glas.

Včasih AAA monotona žalost dežja nad potmi.

AAA klokota, ko se kotali iz morja.

AAA vzdih kremena v urah.

Gotovo je le – A je mrtev.

Kdor misli, da ga kdaj sliši, naj prisluhne z drugim ušesom,

Kdor pa ga ne, bo še naprej poslušal zaman.

I.

Jajce

Ko ga na robu ponve ubiješ, ne opaziš,

Da jajcu v smrti priraste oko.

Tako drobno je, da ne poteši

Še tako skromnega jutranjega teka.

A že zre, že bolšči v ta tvoj svet.

Kakšni so njegovi horizonti, srepenje čigavih perspektiv?

Vidi čas, ki se ravnodušno seli skozi prostor?

Zrkla, zrkla, počene lupine, kaos ali red?

Velika vprašanja za tako drobno jajce

Ob tako rani uri. In ti – res želiš odgovor?

Ko sedeta, iz oči v oči, za mizo,

Ga s kruhovo skorjo še pravočasno oslepiš.

Vozli

So vozli, katerih umetnost poznaš na izust.

In taki, ki prihajajo iz Smirne.

So sestre, ki jih ne osvobodiš iz spomina.

In bratje, zvezani nate hrbet ob hrbet.

In matere, stkane v capaste jope.

In očetje, ki se ponoči premetavajo v lastnih pasteh.

Pri teh vozlih pa je, kot da bi nekdo

Naskrivaj napeljal vrv skozi tvoje uho.

Kot da si sam ta vrv in vozli tvoja družina.

Niso gordijskega rodu in ne prihajajo iz Smirne.

Od blizu in daleč so in zlahka in s trudom

So se naselili v tebi. Pred kratkim od vekomaj.

Bodi potrpežljiv s svojimi vozli.

Pusti, da rastejo, pusti, da se zategnejo v miru.

Pride dan, ko se vrv dvigne v dremotni tišini.

Kot fakir splezaš iz sebe.

Kamen

Nihče ne sliši, kar hrani kamen v sebi.

Neznatno, le njegovo je, kot bolečina,

Ujeta med usnje čevlja in podplat.

Ko jo sezuješ, se zavrtinči listje v golih drevoredih.

Kar je bilo, ne bo nikoli več;

In kupi drugih znamenj v trohnenju.

Vonj bližnjih ambulant. Nem greš naprej.

Kar hraniš v sebi, ne sliši nihče.

Edini prebivalec svojega kamna si.

Pravkar si ga odvrgel.

Ribež

Spomniš se, kako se je tvoja mati, Jokasta,

Vrnila iz svinjskega hleva z zevajočo dlanjo.

V blaznosti bolečine se je odprlo okno.

Izstopila je in izstopila iz svojega telesa.

Spomniš se, kako ga je tvoj prestrašeni oče previjal,

Kako so se med begom barvali robovi povoja rdeče.

Tokrat je šepet ribeža tvoj. Svet se briše.

Krhelj se manjša, a kdo je komu namen?

Nisi zgolj orodje jabolka v svoji dlani?

Tiho te riba v sebi, dozorel budist, idared samsara.

Ko te izgine, odpreš oči, kot tvoja mati,

Tistikrat, na drugi strani rane.

Maček

Čigavega kamna, čuvaj čigavih sapic v dlaki je?

Namuznjena sfinga, kastriran travestit v nercu.

Ko dvigne rep, še vedno krmari s stranmi prekletega neba.

Skeptik, ki ohranja svet s sanjarjenjem, prividno.

Izogiba se slabemu vremenu, tujim hlačnicam, članstvu v političnih strankah.

Raje se kot ustreljen mafijec zlekne na stopnišču,

V katedrali popoldanskih svetlob, cvrkutanju angelov blizu,

Ali se zvije v puhast vmes med kolobarje prostora in časa.

Pobožati se pusti le dvakrat.

Ve, da ljudje premorejo več psov kot ljubezni.

Ko zapre oči, pade skozi lajež v tvojem srcu.

Ko jih odpre, prši iz zrkel zlat prah kot iz počenih amfor.

A te ležijo tudi za potapljače z najdaljšim dihom pregloboko.

Klobasa

Si videl? Dvesto tisoč hrenovk

Je demonstriralo za pravice delavcev.

Šest milijonov uplinjenih košer salam v drugi svetovni vojni

In milijon pobitih ljutih kobasica petdeset let kasneje na Balkanu.

A hkrati zaskrbljenost. Število predebelih mortadel narašča.

Treba bo nemudoma ukrepati zoper gonorejo v krvavicah.

In uuu, kakšna posebna v minikrilu.

In ona ogrska v visokih petah. Njen prešiv in vonderbra.

Mesna zmes laži, strahov, omahovanj in upov.

A od kod ljubezen, ta zastrašujoči koncept?

Ti spet kruli? Daj, daj jo v usta.

Med anusom in usti apetit telesa na telo.

Bulimična masa, ujeta v črevo jezika.

Rani ga. Vzemi. Naj se besede razpočijo med tvojimi zobmi.

Pisoar

Hrbti moških senc v smradu urina.

Kot kak eksekucijski vod, zazrt

V razmnoževanje keramičnih ploščic.

Tudi pred tabo se napne zid.

Riba potisne z druge strani skozenj

Svojo belo glavo, ga ne predre.

Popiti hoče ves svet, ki ga nosi,

Se odrešiti odvečne človeške teže.

Kdo ve, morda se ga je že zdavnaj

In so na obrazih moških, ki urinirajo,

Odsevi Jonovega, stisnjenega med ribje osti?

Kaj je tu, kaj tam?

Kakšen je človeški glas na drugi strani pisoarja?

So tam ljudje bolj srečni, bolj večni, riba Fa?

Ali pa druge strani ni,

In so le prividi vinjenih, napetih v strahu,

Da ne zapreš svojih žejnih ust, Faronika,

Da kot pravična kazen ne škrtnejo tvoji porumeneli zobje,

In nas skopiš.

II.

Čokolada

Umrl je, da bi bil ploščica čokolade pred tabo.

Želi si, da bi tudi ti užil tesnobo njegove smrti.

Neizmerno. Da bi se strah in izročenost topila v tvojih ustih.

Njegovo sladko drobovje, grenke vijuge njegovih izmišljij.

Vabi te, da ga odviješ, da se razgališ v pravi luči.

Onkraj dobrote. Onkraj milosti in odpuščanja.

Občujeta brez besed, v jeziku nemih darov.

Kar lomiš in ješ, te lomi in se hrani s tabo.

Tvoje sline, skrivnostni občutek praznih ust je njegov.

Tvoji prsti, ki šarijo za njim po predalih. A ni obratno.

Ostati moraš lačen, da bi bog lahko še naprej dajal.

In kar tvoj bog enkrat da, neskončnokrat vzame.

Rozine

Čigave žile, čigave ljubezni, čigave sledi,

Čigav čas je izpuhtel v gubah rozin.

Hladna zrnca minulih poletij. Ješ jih in ješ.

Kot bi jedel konice prstov boga, ki vse drži.

Skrčene do popolne ponižnosti ostarelih.

Kot peščica penzionistov na verskem izletu.

Vstanejo z mize in strmoglavijo v tvoje nebo.

Cel grozd vstane. Resnično vstane.

Čigave vene, čigave strahove, čigave sledi,

Čigavo grgranje pogoltneš v gubah rozin.

Starikavi prsti te zgrabijo od znotraj,

Te davijo, dokler ne izpljuneš njihovega imena.

Lopata

Delavci so odšli. Tvoja najboljša prijateljica

Je obstala sama sredi napol posnete zelenice.

Kot da bi želela brez prediha delati naprej.

Prekopala je že toliko sveta, a kot da ne vidi,

Da se zemlja ne neha pod zemljo

In da je globlje vse težje kopati, drobni lopati, ki je.

Se bo dokopala do kakšnega spoznanja?

Do metuljevih kosti, kovanca iz sline, jezika gluhonemih?

Ali pa je njena zavzetost sama sebi namen?

Da se zamoti ob tihih večerih,

Kot nekdo, ki strmi v vse bolj gosto temo skozi okno,

Ki strmi skozi vse bolj gosto temo v njem.

Klobuk

Kdo biva pod klobukom?

Pod klobukom, ki so trije?

Trije klobuki.

Trije, ki so en.

Ko se staknejo čela.

Ko se črno zasučejo krajci.

Sredi daljne muzike

Zafrfotata črn trak in pero.

Ugani! Ugani!

Pod katerim čepi malo upanje?

Pod čigavim raste votel strah?

Kje je skrito pol sveta?

Prva polovica te misli.

Druga je na strani pozabe.

Tretja sanjari ostali dve.

Tri polovice en klobuk.

Nihče ne menja misli pod njim.

Menjajo se le glave.

Tri glave, klobuki trije.

Počasi so se odsukali v dan.

Odkriješ se. En sam.

Mravlja

trdovratno se oklepa predmetov.

Počasi se premikajo, da se skupaj z njimi seli,

Kot se seli nevidno skozi vidni svet.

Las za bilko. Trupelce hrošča za pšeničnim zrnom. Sled za sledjo.

Tako raste, čemur praviš dom.

Meja med varnostjo rovov in nevzdržnim prostranstvom.

Od vse bolj daleč se vrača, po zmeraj istih poteh.

In ne prinaša sporočil. In ne prerokb.

Pika na koncu vedno bolj zapletenega stavka.

In ni imen za to, kar je.

Ko ponikne v svoj labirint, ostaja edino upanje,

Da so vsaj imena za to, kar ni.

Dežnik

popoldne raste iz molčanja v kotu.

Milostno namuznjen kot sveti Sebastjan.

Ko te prime za dlan, se obrne svet.

Zunaj odpne svoj pretesni smoking.

Vanj stopiš v otroško skrivališče,

Se potuhneš med puščice, ki so prebodle njegov prsni koš.

Zavetna senca pogoltne dežne oblake.

Kot da bi kapljali kamni s tal, mu orosili kožo.

Puščice ječijo, če se jih med hojo nehote dotakne čelo.

Tedaj je sladka bolečina. Tedaj je seksi biti mučenik.

Rad trpi, da ti ni treba strmoglaviti v nebo.

Uživa v tvojem stisku, ko mimo peljejo avtomobili.

Ustavita se in poslušata topo bobnenje med njegovimi rebri.

Utripa kot prekati dvesto pedofilov pred infarktom.

Čeprav je hladno. Hladno in tesno.

In ni srca. Ni notranjih organov.

Kot da bi se sredi niča nič razpel v telo.

Kot da bi noži rinili v gladino vetra.

Včasih si sposoja tvoja usta za svoj šarlatanski glas.

Tedaj jih odpiraš kot riba, a ni molitev, kar prihaja iz njih.

Grgranje. Pogrkavanje. Momljanje.

Kot da se nekdo utaplja v tvoji glavi v njegovih prsih v tvoji dlani.

Se na koncu kepasto zakrohota.

Na katerem koncu? Na čigavem?

Nebo te črnogledo opazuje iz luž.

Tja pojdeš, od koder mokrotno pleza raj po tvoji hlačnici.

Kruh

vsakič te zapelje v skušnjavo postati gospod,

Ki se hrani z drobtinicami pod služabnikovo mizo.

Vabi te, da mu narediš zlo, ga zabodeš,

Razrežeš na kose, použiješ njegovo še toplo telo.

Brez sramu se ti prikazuje gol kot ob stvarjenju.

Perverznež je. Provocira te z vzdržnostjo.

A ti se mu daješ in daš. In vsako jutro

In vsak večer ponavljaš mokasto igro.

Ustvaril te je kot sežigalnico svoje krivde.

Ko te nasiti, spregovoriš in si takoj še bolj lačen.

Da, da, ljubi te, zato tudi sedaj sprejema vase tvoj nož.

Ve, da se vse njegove rane zdrobijo v tvojih rokah.

III.

Predpražnik

Kdo si, od kod prihajaš, s kom stopaš v goste?

V njenih očeh teče tvoj čas na mestu.

Zato odpušča korakom, ki so zablodili.

Odpušča šepavim, zaletavim, opitim.

Ni prestopnik, ki prekorači njeno lice.

V svoje lase obriše tvoja stopala.

V svoje ime obriše tvoje. Do neprevedljivosti.

Ni tu, da bi razodevala smeri. Ni tam, da bi pojasnjevala pot.

Sprejme te kot del pokrajine, iz katere prihajaš.

Kot del pokrajine, v katero izginjaš.

Njeni lasje te včasih prebudijo z žgečkanjem.

Tedaj odpade suho blato z besed.

Nek glas se odkašlja od popotnega molčanja.

A ga prehiti Vstopi v miru. Vstopi v miru.

Ljubi nevidne prehode med vprašanji.

Kar boli, pade skoznjo. Odgovor je zmerom ljubezen.

Sušilec rok

kdo govori, ko ne govoriš v svojem imenu?

Ko se ne pretvarjaš govoriti v imenu koga drugega,

A je prisoten glas kot na spiritistični seansi?

Zgolj retro larifari, kadabra abra, aha, aha, bla bla?

Dogaja se, kot da bi govoril veter skozi tebe.

Kot da govori burja, košava, pasat, ledeni sibirski vetrovi.

Dogaja se s tem, da med govorjenjem nevidni, ostajajo čisti glas.

In se ne dogodijo. Njihove vrnitve ne prinašajo sprememb.

Ali pač, kje vmes, kjer žive oplazijo mrtvi.

Kapljice, s katerimi si jim pokapal čelo, izhlapijo s tvojih dlani.

Še enkrat pritisneš srebrn gumb na plastični škatlici.

Še enkrat pribučijo, tokrat da ogrejejo tvoje premrzle prste.

Zgolj abrakadabra, aha, aha, bla bla. Ker ne prinašajo nič novega.

Stranišče bencinske črpalke je takšno kot prej.

In tudi ti se nisi spremenil. Le skozi tvoje dlani je nekaj zavelo.

Ne držiš ga, a včasih drži tebe. Ima tvoje življenjske črte. Stisk tvojih rok.

Nima imena, ki govori, ko ne govoriš v svojem imenu.

In ne doma. In ne lastnih reči.

Brezimnež brez telesa je, zmeraj na poti.

In njegove poti so lahko tudi tvoje, tvoje pa njegove ne bodo nikdar.

Milo

Tudi sam poskušaš zadržati,

Kar ti je, še preden si prijel,

Spolzelo iz rok.

Tvoj prsni koš ne razume,

Da leta šepajo s krušljivim kolenom,

Da si svoje pasme le med padcem.

Spodaj in še niže se izmenjata.

Udarci so tihi in zahrbtni

In ne puščajo modric.

Zato se nekateri priklenejo

Na svoj košček mila

Z zlato verigo.

Ali pa zapro svoje namiljene roke

V zastražen trezor

In trikrat obrnejo ključ.

A nič ne pomaga.

Še preden se oveš,

Zdrsne milo iz rok.

Papir, v katerem je spalo,

Prinaša nesrečo njemu, ki ga odvije.

Nič ne pomaga.

Ker tvoje uho ne dojema pravilno.

Ker tvoje oko govori nerazumljive jezike.

Ker te tvoj voh žene po lažni sledi.

Zato ti pravijo sin pasje matere,

Brat potepuških ščenet,

Zmenè z umazanimi tacami.

In pristavijo zadovoljno, da v svetu,

Ki enkrat da in jemlje brez konca,

Nihče ne ostane čistih rok.

Kljub temu pa se je

Vsa sreča tega sveta

Spenila med tvojimi dlanmi.

In šele sedaj, ko jo spiraš, veš,

Kaj pomeni živeti kot pes

In zaspati z nasmehom na gobcu.

Želodec

kaj pravi referent za želodec?

Da so ga včeraj videli prečkati ulico.

Da ni plačal zobotrebca v restavraciji.

Da leta previsoko in ga bo prej ko slej doletelo.

Kaj pravita telečji zrezek in dva deci terana?

Da je kar naenkrat zmanjkalo luči.

Da je postalo ozko in zatohlo, čeprav se še nista poslovila.

Da je žalostno, ko padeš tako nizko.

Kaj pravi stegno, ki se pase za kravjo glavo?

Da njegova bruto vrednost raste z vsakim grižljajem.

Da bo hkrati vstopilo v duše petnajstih svatov in dveh psov.

Da ni hladno, dokler je dovolj trav in cest na obzorju.

In kaj ti šepeta to kruljenje, to slinasto pogrkavanje?

Da ni hladno, dokler je dovolj mesa in krompirja.

Da je sicer žalostno, ko padeš tako nizko.

Da pa vsa bitja, ki letajo, prej ko slej doletijo.

Buba

Rastoča prisotnost metulja v njej

Je ne navdaja s strahom.

Kot kak religiozni fanatik visi v kokonu svojega sveta,

In ta v drugem, večjem kokonu.

Skozenj greš proti domu.

Tvoj korak izgleda čvrsto uhojen v čas,

A v resnici prepoznaš le bucike,

S katerimi so na steni prebodeni

Veliki koprivar, admiral, dnevni pavlinček.

Tvoja nevednost le raste.

Koliko kokonov obdaja zadnjega?

Kdaj umirajo sekunde?

V čigavem snu nastajajo oblaki?

Mar ni verjetnost, da bomo

Nekoč poleteli, zanemarljiva?

Noži

Tam visijo sveže nabrušeni.

V lesketu svetlobe. Svetlobe.

Mesarija je veliko družinsko podjetje.

Dva milijona mesarjev in strank.

Strank in mesarjev. Težko jih razločiš.

Kajti eni so drugi. In drugi so drugi.

Kupec si opasa okrvavljen predpasnik.

Mesar odpira mošnjo za še trzajoča plečka.

Noži te opazujejo hladno, z zaprtimi očmi.

Pomnijo, kje so bili, kaj so posredovali.

Če jih primeš, zaznaš v ročajih lahen drget.

V mraku odsevajo rezila smrti, v katere so jih zagnali.

A kje so kosti? Kje so imena?

Glej, glej, tudi v tvojem grlu so obtičala.

In ko govoriš, govoriš tudi z molkom ubitih.

Zataknila so se ti v dvanajsterniku.

In ko greš na potrebo, serješ pred tvojim rojstvom zaklane.

Razsuta so v plitvinah prsi.

In ko v naglici stopaš po neodložljivih opravkih,

Ne pokajo pločevinke in suhljad, tam nekje.

Kje so? Kje so? Kje so?

Vsi vedo zanje. Nihče jih ne pomni.

Plašč

Se spomniš arhivarja, ki je naredil samomor

Zavoljo enega založenega lista?

Treh knjižničark, ki se niso nikoli več vrnile iz depoja?

Študenta zgodovine, ki je na izpitu pregriznil profesorju vrat,

Ker se ni mogel spomniti cene krompirjeve juhe maja 1889?

Papige, ki je brez premora vpila Stalingrad, seksualna revolucija, samostojnost?

Je pa še drug spomin, s katerim ne hraniš ničesar.

Plašč, ki ga ni nihče izdelal, ki ga ne more nihče posedovati.

A lahko si ga izposodiš, da bi ti bilo toplo in bi sanjaril.

Bil gost pri sebi doma. Najemnik druge osebe ednine.

S prvim spominom se zaman poskušaš spomniti vsega.

Na drugega, ki te priklicuje iz ničesar, pa le poredko pomisliš.

IV.

Žolca

nekaterim so med hojo po Tivoliju,

Med telovadbo na krogih,

Med krotenjem leva v cirkusu

Poskakale kosti iz ramen.

Drugim so se ob sklepanju poslov zamastili prsti.

Koščice so kar špricnile iz rok.

Členki so se ob stisku upognili

Kot zdruzast pečatni vosek.

Pod pulti in oltarji luže stopljenih vretenc.

Začudene glave so se vdrle vase,

Kot da so razmočene vrečke za kruh.

Zobje so zabingljali na sredi stavka.

Diskretno je izpuhtela dialektika.

Potem so se razmnožile amebe, bakterije in alge,

Dokler ni ulic poplavila žolca.

Kdor se je koga dotaknil, se je z njim za vedno sprijel.

Obveza

Vsako jutro ti previje glavo. In pritiska, pritiska.

Ker nisi nikomur dolžan, moraš plačati vsem.

A ne kot ranjenec s fronte. Za tabo se nihče ne ozira.

In ne kot nekdo, ki je udaril ob podboj spovednice.

Neslišno in počasi je po tebi zgrmelo nebo,

Da sam ne veš, čemu tvoja obveza.

Tipaš za njo. Iščeš. Poskušaš jo sneti, trgaš,

Ker ne veš, če skriva rano, če skriva karkoli.

Tvoji prsti segajo v prazno, se zapletajo kot politiki.

Tvoje misli kopičijo zgolj nove vozle v glavi.

Kot ženske, ki gredo z vrči na glavah proti domu,

Tako blodiš s svojo obvezo po svetu.

A vodnjaki so že zdavnaj presahli.

Brez meja nimaš nikamor več iti.

Meta

Metafikcija, metan, metabolizem.

Tam pa raste vonj mete ven iz kosti,

Iz sosedinega palca in neznančeve golenice.

Da tega ne zmore nobena žival, ni vredno ponavljati.

Metaksa, metadont, metafizika.

Kajti kaj ostane, ko poskušajo le še rastline

Celiti rebro muzikanta in županovo lobanjo.

Da tega ne zmore noben laksativ, ni vredno omenjati.

In še manj, kdo bo pomnil, kdo ne bo mogel pozabiti

Neskončnih polj mete, kolovozov, brezbrižnosti.

Metamož. Metanoč. Metanič.

Da tega ne zmore noben slovar, ni omembe vredno.

Čevlji

Čuvajo te,

Da se pot odtiskuje mehko vate.

Šušteči sli med tabo

In svetom med seboj izbrisujočih se sledi.

Iz kože in šivov.

In tvoji so sešiti iz besed kože in šivov.

Varuj jih.

Lahko si gol in brez vsega,

A s čevlji na nogah ne boš nikoli reven.

Naj zato nikoli ne ostanejo skriti,

Prekucnjeni pod posteljo,

Zavrženi v omari, pozabljeni na podstrešju.

Spi z njimi.

Kopaj se v čevljih.

Ljubi se obut.

Naj te zmeraj opozarjajo,

Da si tukaj zgolj na bežnem obisku.

In kmalu bo treba dalje.

Ne sezuj jih nikoli.

Ko jih boš, bo potovanje končano.

Kot cigana te pokopljejo,

Bosega in brez imena.

Morski konjiček

bitja tekoče luči, vagabundi podvodnih tokov,

Študentje trebušnega plesa, oceanovi volji vdane neveste.

Pozabljeni feničanski bogovi so v smrtnem dihu

Napihali steklena telesca, da presevajo kot prazne klepsidre.

Repi se igraje ovijejo okrog zank na ribiških mrežah,

Nihanje krilc riše blazine večnosti v nemirnem snu utopljenca.

Princi zaupanja so. In ko samica odloži jajčeca v samca,

Da jih nosi in rojeva, so socialdemokratski ideal reprodukcije.

Preveč krhki za krivdo, a dovolj opazni,

Da ljubosumno oko klapavice pomisli na lepoto in ljubezen.

Med sencami ljudi se telesca morskih konjičkov posušijo,

Izgubijo prosojnost, postanejo groba in topa.

Med dvema prstoma jih zdrobiš, lepoto in ljubezen,

V kar ni lepo in kar je, ne pomniš kdaj, prenehalo ljubiti.

Slina

Ni le rojstvo, reprodukcija, smrt.

Rojstvo, reprodukcija smrt.

Je še pljuvanje. Po vsem, vsepovsod, vselej.

Markiranje umiranja in obujanje od mrtvih.

Lazar vstani. Lazar sedi. Lazar vstani. Lazar sedi.

Sámo se obnavlja v tvojih ustih.

Sama se nataka, ta strupena, sladka moč.

Med zobmi, ko pljuneš svoj mali genocid.

Z jezikom ga potisneš. Kot s smolo ga obliješ v sluz besed.

Njega, ki vstane v rojstvo. Ki v reprodukcijo.

In njega, ki seda v s. Ki sede.

Ki zdrsne neznano kam, da globoko pogoltneš.

Sikneš, kajti do obisti se poznata.

V ogledalu preži. Čaka, da ti pljune v obraz.

Zobotrebec

košček neprebavljenega mesa je zašel

In kliče k vstaji.

Nepokorjen tujek. Oglaša se iz tvojih ust.

Čeprav ne govoriš ti.

Čeprav nikomur nisi dovolil govoriti

V tvojem imenu.

On pa kar naprej vpije,

Hujska k uporu, pritiska.

Poskušaš ga zbezati z jezikom,

A ni besed, ki bi utišale njegov protest.

Droben Robespierre v Polifemovem gobcu.

A brez zvijačne sreče, brez bogov in čred na svoji strani.

Izdreš ga iz svoje vesti, zmelješ, kar te gloda.

Naj crkne revolucija.

Četudi pade zato poslednja lipa.

Na njen štor se zlekneš, odlomiš iver in rigneš.

Zobotrebec ti štrli iz ust kot centurionova sulica,

Ki je očistila imperij.

Črna luknja v zobu šepeta:

Tudi to kraljestvo se nekoč sesuje navznoter.

V.

Okno

Včasih ti leže v naročje in te srka.

Včasih te zrcali le z desnim zrklom. Srepeče.

Ponoči izgine. Tedaj slišiš, nekdo se nagne skozi izginulo

In zbruha po tebi vse ure, zbruha vse prizore.

Nikoli mu ne prideš bliže kot v prostor, ki ga zrcali.

Tvojo zvedavost redi s prizori, ki jih ne prebaviš.

Žaluzije zrežejo njegov drob na tanke rezine.

Le kar obmiruje za čustvi, jih včasih sestavi nazaj v popoldansko luč.

Dar in kazen prepišnih bogov. Zapri ga! Zapri ga,

Da ne strmoglavijo tudi ti oblaki vate.

Sol

Varuj se vladarjeve dialektike.

Izbira med klavcem Krpanom in mučencem Brdavsom je lažna.

Ne politika in ne mesijanstvo.

Ne ukazuješ vojaškim pogradom, ne dvigaš umrlih s par.

Zato ne govori napol.

Kako prepoloviti roso, zaljubljenost, minevanje?

Naj to, kar ti je bilo zaupano, pripotuje celo.

Zahrzaj, kobilica, Rosinand, beli Jurijev Pegaz.

Neumorno prenašaj svoj razsuti tovor.

Pod tvojimi kopiti se odpirajo prepadne poti.

Govori, a ne pripoveduj zgodbe, ki ji drugi pravijo tvoja.

Nepomembna je kot opuščen rudnik soli.

Nekdo po njegovih temnih jaških tihotapi nazaj,

Kar je bilo odvzeto morju.

Pomagaj mu.

Zamašek

Bil je izdrt iz drevesa, zmlet in ponovno ustvarjen,

Da kot poslednji serafin čuva dostop do skrivnosti.

Nikoli ne veš, na čigavi strani je.

Na strani spomina, na strani pozabe.

Varuje svet pred Aladinovim džinom,

Tesni, da ne pobegnejo zli duhovi Pandore?

Ali pa je zlo že od začetka na tej strani

In zamašek čuva zadnje pribežališče tišine?

Kakorkoli že. Debeli gostilničarjevi prsti so ga prevrtali, izvlekli

In spet zarinili s krvavo stranjo obrnjeno k tebi.

Kar je bilo spravljeno na varnem, je ušlo.

Po grlu je hušknilo kot praznina v steklenico.

Zamašek v njenih ustih še naprej krvavi.

In ti še naprej molčiš in požiraš.

Vse bolj daleč so glasovi beguncev ob sosednji mizi,

Tolažba steklenice, da sporočilo v njej ni potovalo zaman.

Brisalca

Vsak od njiju nekaj prikriva,

Zato se gibljeta tako usklajeno.

Kot hlapca v črnih gumijastih škornjih.

Vstajata, da bi obuta legla takoj nazaj spat.

Drobci blata. Kaplje. Kaplje. Razmazan mrčes.

Brišeta, ne da bi mogla izbrisati.

Kajti ni ga, ki bi jima lahko podelil moč odpuščanja.

Njun cilj jasnega vida je popolno slepilo.

Nihče se ne osvobodi na sledi odbleskov sveta.

Po vetrobranskem steklu zdrsnejo neznano kam.

Tvoja krivda je prozorna. Neprepustna. Atestirana.

Šele ko se razleti v prah, pozabiš, da si.

Trakulja

ni važno, brstič ali pelod, vagina ali penis.

Vsakdo kdaj obleče rožnato jopo ali moder pulover

In se umaže med presajanjem rož in pranjem avtomobila.

Pod napetim robom razgaljenega trebuha

(Se je zarodilo pivo? Je nabreknila nezaželjena dvojina?)

Spi zvita kot Möbiusov trak mala trakulja.

Le mirno spi, trakulja mala.

Svet zunaj je hladen in pogolten,

Ti pa se oplajaš s svojo samoto.

V napoto le lastnim ponovitvam,

Prisesana na opotekavo sanjarjenje o telesu, ki te gosti.

Spi spokojno. Nihče ne gospoduje niti polovici svoje usode.

Nekateri se sicer odločijo za brstič ali penis.

Gospod si spodreca krilo in gospa pritegne svoje pumparice.

Nekaj drugega pa je biti prijatelj svoji trakulji.

Nekateri izstradajo svoja usta do zadnje besede,

Si jih na tešče bašejo s kislim zeljem,

Da bi te pregnali iz sebe.

Kajti grozljiva je pisava tvojih priseskov.

Skrivnostna znamenja pravijo, da si hkrati moški in ženska,

Da je rob med tabo in svetom en sam.

Grozljivo je to tiho srkanje v notranjosti,

Opomin, da si nihče ni želel biti deklica ali deček,

Ampak le na toplem in varnem.

Brstič ali pelod? Vagina ali penis?

Gospe se med plesom od grobih hlačnic vnamejo bedra

In gospodu se strgajo podvezice in poči leva dojka.

Zato le varno spi, le mirno spi, spi, kot da bi spala

Med besedami, ki jih ni napisal ne pelod ne vagina,

Marveč sanjači in paraziti.

Kozolec

Varuh dežele.

Varuh prebivalcev dežele.

Varuh njihovih vesti.

Ko vsi spijo, kozolec pazi,

Da se nihče ne izmuzne iz igre,

Zamudi vrnitev kralja Matjaža.

Slovenski junaki so žrtvovali svoja življenja,

Da bi njihovi sinovi lahko svobodno sušili

Notranjost svojih lobanj

V alpskem vetrcu kozolčevih prečk.

Prostrani travniki so njihove duše.

Krave jih žvečijo in serjejo

In iz kravjekov rastejo njihove duše

Še lepše in bolj sočne.

Oh, kozolec, yes, kozolec.

Ne ve se, kdo je prvi sezidal mostove,

Kdo je spletel prve brvi,

Vzgojil prve golobe pismonoše,

Si izmislil kljuko in odprl sosedova vrata.

A le Slovenec je lahko zgradil

Zapor sredi odprte pokrajine,

Rešetko, ki deli stvarstvo:

Na eni strani hipokrizija,

Na drugi kronično vneta prostata.

Kozolec. Kozzzolec. Kozo-le-ccc.

Blaznost, tvoja mati,

Te stisne k sebi, ko si otožen in hrepeniš.

Da ti jesti robove in piti travmal.

Saj ni nič. Ne boj se. Ne joči, ti pravi.

Sovrag je permanentno povsod,

A ne more do tebe, dokler te čuvajo

Brigadiere Kosolino, Hauptmann Kosoler,

Ezredes Közölek i pukovnik Kosolić.

Zavzdihneš.

V daljavi so gore.

V suknjah so molji.

V pesmi zlato.

Kihneš.

Se popraskaš pod popkom in veš:

Skupaj vam bo zagotovo uspelo.

Samokolnica

Leži prevrnjena na robu strmine.

Kolo se suče oslepljeno v vetru.

Usta so bruhala kot po kemoterapiji.

Sedaj že spet šepetajo, a brez olajšanja.

Ni homerski junak. Ima trebuh okornih koštrunov,

Ki tihotapijo nekaj večjega in težjega od sebe.

Vse do sem, kjer umolkne njihova sled

In je treba prelisičiti pogled, prelisičiti besede.

Razsuti tovor se prične zbirati nazaj navkreber po hribu.

Rane se zacelijo, kot da so le na papirju.

VI.

Trobenta

Med kazalcem in prstancem se štirikrat zavozlata

Notranja in zunanja stran diha.

Lice se napihne v groteskno grimaso.

(Je bil tak stvarnik pred stvarjenjem?

In od kod potreba umeriti praznini ton?)

Vozli v pesti se tiho napno, da zakrijejo pogled.

Ko se strga prvi, se zasliši tih prdec strahu.

Ko se strga drugi, se oglasi pobalinsko hehetanje.

Ko se strga tretji, planejo iz očetove trobente

Strelski jarki, sloni, svatje, dve plesalki, Trotamora, radio.

Silen hrup preplavi svet. Vse skupaj ni dobro.

Ne, vse skupaj ni dobro. V zadnjem poskusu se mora posrečiti.

Ko pihneš četrtič, nemo poči trobenta. Se kdo osvobodi?

Kje pa. Le očetov radio malo glasneje igra.

Krompir

Krompir pomni zemljo bolj kot kmet, ki ga izkoplje, svoje nočne more.

V njegovem čelu se rodiš iz prahe in mu poješ njegov krompir nazaj.

Bolje je imeti glavo zakopano globoko v il in molčati

Z anusom, umerjenim ob nebo, kot ponavljati prastaro zgodbo trpljenja.

Bolje je pozabiti, da tvoje noge in trebuh bingljajo v prazno.

Tvoje roke k sreči ne vedo, da jih drži le še par olupkov – poslednje kopno.

Ko ga potopiš na dno lonca, obnoviš prastaro prekletstvo.

Iztaknjeno Atahualpovo oko ti prerokuje zlo iz brbotave vode.

Stoletja, ki vaju ločujejo, so minila hitreje, kot se izleže koloradski hrošč.

Njegov čas šele prihaja in ti imaš vse manj krompirja.

Uhan

Ves čas ti govori, kaj naj počneš.

Njegov glas je čokoladni bombon, polnjen s histerijo.

Ljubeč izsiljevalec je. Na eno oko slepa sova.

Polovica sveta, ki jo vidi, zadostuje, da ukazuje drugi polovici.

Rad se ogleduje v ogledalu, a ponori, če se z njim

Postavljaš pred drugim. Da ni tvoja last. Da ni tvoj okras.

Le ko plešeš in ko se ljubiš z njim, gruli.

Tedaj se odpro kletke. Tedaj je beli prenašalec sporočil bogov.

Sčasoma ga vse pogosteje snameš, skriješ v škatlico, založiš.

A njegov ugriz v mešičku ti še naprej šepeta.

Kot da te drži Amor z nevidnimi filigranistovimi kleščami

In ti spajka besede krivde in molk izdaje v uho.

Vdelan ima ponaredek kamna s Sizifove gore.

Po njej kotališ upanje. Z nje se kotališ pijan, obupan in sam.

Stroboskop

Negativna selekcija med rdečimi biki.

Ko te obsije, se ti zalesketa prah tisočletij na čekanih.

Divje se ti odpirajo in zapirajo škrge.

S tekmeci se ogledujete, opletajoč z opičjimi repi.

Samice se še niso skotile.

Skozi koktajlske slamice dihajo na stran življenja.

Čakajo in ugasnejo. Premerijo in ugasnejo.

Ne več plazilci, še ne Lilit.

Brez gnezda si, skala je zaprla vhod v tvojo votlino,

Zver na begu pred svojim nemočnim plenom,

Ne Rilkejev in ne Dantejev tiger.

Nemirno te dojita strah in pričakovanje.

Tvoj korak iz stepe na plesišče je zato okoren.

A potem nekako steče en dva en dva tri štiri.

Udarci tamtamov šumijo v ušesu kot poslednja sodba.

Luč te ustvari in izniči, ustvari in izniči, ustvari in izniči.

Lososi

po letih življenja v oceanu

Zaplavajo pacifiški lososi navzgor po reki,

Katere tok jih je nekoč prinesel.

Več tednov traja njihovo potovanje k izviru,

Na mesto, kjer se je nekoč, v brezobličnosti ikre,

Prisenčilo prvo oko.

Ne nabirajo več hrane.

Ne ravnajo po logiki vsakdanjih preživetvenih strategij.

Ne iščejo, ne bežijo, ne lovijo. Na poti so.

Sčasoma se njihova koža obarva s krvjo.

Njihove glave pozelenijo.

Samčev gobec postane kljukast in dolg.

Ranljivi, vsem na očeh, potujejo.

Ob skokih po slapovih navzgor

Se jih na tisoče rani do smrti.

Preostali plavajo med brzicami dalje,

Proti valovanju rjave dlake, proti senci, ki jih čaka,

Sklonjena nad obok njihovega deročega sveta.

Kako nežna je smrt živordečih lososov,

Nabodenih na medvedkine kremplje.

Kot da smrt ni konec, marveč nemi prehod.

In Destrnik je kraj v osrčju Aljaske.

Mladič stoji na obrežju

In opazuje medvedko, ki jo je reka uročila.

Za vedno njen potomec, že dolgo samo svoj.

Brzice, slapovi, smrtni udarci šap.

Le redkim lososom se uspe vrniti v svoj izvir,

Pod plavutjo skleniti pričetek in konec.

Po drstenju počasi odmirajo v ledenih vodah.

Njihove nabreknjene trupe raznašajo tolmuni.

Proti toku reke stopaš, ki jih odnaša. Ki te odnaša.

Drek

Otroci radi brskajo po njem za znamenji.

Provansalske princese so si z njim

Delale obkladke večne mladosti.

Spomladi ga raztresejo po poljih in zraste žito.

V rezki bolečini se srečen ozreš.

A ni drek, kar vidiš, kar te gleda.

Tvoja blatna duša je zlezla iz tebe.

Tvoj edini pravi otrok. Iz tebe je padel.

Brez duše si kalup brez vrednosti.

Zato jo izgubiš in ustvariš. Izgubiš in ustvariš.

Svojega dreka ne menjaš za nobeno zlato.

Svoj drek menjaš zgolj za ljubezen.

Sponka

zmeden odložiš list.

Šele sedaj opaziš rjast odtis sponke.

Spiralno znamenje za pot navznoter.

Kot nevidna nit je držala skupaj cape sveta.

Te grela, tako zavita vase. Kot fetus.

Kot polž lazar. Kot telo v množičnem grobišču.

Njen namen ni dodajati ali odvzemati od sveta.

Ni stvariteljica, drobna sponka. Le dotik povzroča.

Nekdo jo je snel. Kdo, zakaj – ne veš.

Ne koliko listov je bilo izgubljenih.

S prstom greš čez odtis in pričneš ponovno brati.

Pred tabo se odpira prostor v prostoru v prostoru.

Ta pesem nima konca.

VII.

Aspirin

Dovolj je bilo. Sicer ne, nisi pričakoval,

Da se bo končalo zdaj, na tak način, a je dovolj.

Raztopil se boš med mislimi, ki so te gledale vse bolj bebavo,

Med besedami, ki so prikrivale nikogaršnji molk.

To ni nič usodnega. Tvoj odhod bo tih in neopazen.

Noben petelin ne bo vzletel, nihče ne bo kihnil za tabo.

Le v nekem kotu bo zašumelo, kot če bi pritekle vode na aspirin.

Po kozarcu bo premetavalo bel novčič z Noetove barke.

Njeni potniki in sporočila se ne bodo obdržali.

Delci tablete se bodo razleteli in stopili kot cipresov les.

Skrivnost življenja ni ostati isti. Isti. Isti.

Skrivnost življenja je, da zašumiš. Š Š Š.

Dovolj. Dovolj je bilo. Izpij svojo ubožnost. Do dna.

Ne izmuzneš se s trobeliko ne s kako drugo zvijačo.

Nihče te ne prepelje z brodom, ki ga ni.

Nihče ne bo rešen. Le žeja bo potešena. Vsaj za hip.

Zid

Ne mine dan, ko ne pomisliš,

Da so tudi tebe zazidali ven iz sveta.

Ti vzeli perspektivo. Izobčili.

Ne mine jutro, ko si ne zaprisežeš,

Da danes razrušiš ta zid, in ne večer,

Ko se vrneš razrušen. Tvoj upor je brez pomena.

Nikogar ni, ki bi ti podeljeval varnost nasprotja.

Opeke se same razpro, mehko kot ure.

Spustijo te skozi, še preden se jih dotakne dlan.

Čeprav ni nobene druge strani, nobenega drugega kraja.

Nikamor ne prispeš in nič te nikjer ne drži.

Brez zidu si, kjer bi se vse to končalo.

In nikjer nikogar nikdar je tvoj zid.

Gredica

Toliko žolča, vrele krvi, trpke sline, Ljubljanice, urina

Pretočenih preko ene same gredice.

Ja. Ja. Ja. Ker. Ker. Le. In nikakor drugače.

Vse bilke je treba educirati v znotrajplotni razplod.

Kajti le plot raste bolj vzorno od kolerabe.

Ja. Ja. Ja. Kar. Kar. Tako. In nikakor drugače.

Od incesta vsako pomlad kolerabini lističi bolj zagrenijo.

Njene v blato zarite glave bi prežrle vsako dušo na dvoje.

No. No. No. Že ni. Četudi. Čeprav. In nikakor drugače.

Na jesen se kakšna pomotoma odkotali na sosednjo gredico.

Krava jo poje, obrne oči proti oblakom v sebi in izdihne.

Oh. Oh. Ah. Ah. Kako. A bolje tako kot drugače.

Okruten je pogin breje živali, a bolje, verjemi,

Da ne muka noben, kot pri sosedu dva, pri tebi pa le en.

To pa ne. Ne in ne. Nikdar. In nikakor drugače.

Paket

Pripotoval je od daleč, da te preizkuša.

Dva krat tri krat šest centimetrov, brez naslovnika.

Čemu se je tvoje ime zavilo v molk,

Si, kot da je ugrabljeno v paket, prelepilo usta?

Dva pogleda krat tri samote je šest obsesij.

Šest možnosti deljeno z dnevom in nočjo – približno neskončno.

Morda pa je v paketu le nikogaršnje ime

In tvoje le notranja zapognjenost ovoja, ki ga obdaja?

Če ga opazuješ od zunaj, lahko ugibaš, a ne veš.

Če ga odpreš, lahko jecljaš raztrgane glasove, a ne sestaviš.

Koker španjel

Kot kakšna svinja, povaljana v smrtnem krču,

Medtem ko ji rdeč pramen dlake teče iz lobanje in obliva telo.

Vonj pečenja jo spet vrne med žive.

Rep nervozno odšteva večnosti med goltanjem.

Kdo lahko prebavi toliko naklonjenosti

In ne zalaja? Vau vau! Verjetno je Korejka.

Vzhodnjakinja vsekakor, sodeč po njenem konceptu lastnine,

Ko ti sede na nogo, da bi prisilila dlan.

Še enkrat jo pobožaj in dokaži,

Da jo ljubiš bolj od vstajenja svinjskega zrezka pred sabo.

Da je vsa ta navlaka ljubosumja odveč.

Da je dlan, ki je bila zapuščena, ne bo nikdar zapustila.

Stol

V njem zatiskajo letnice času oko.

Spominja nate, ko si bil še primat. Na vseh štirih.

In na aktualnega sapiensa.

Pijanega, mučenega, obupanega. Na vseh štirih.

Človeka s perspektivo tal. Nate.

Je nosilec analne zgodovine.

Grelo ga je usnjeno krilo rimskega centuriona

In par cap na goli zadnjici tlačana.

Trde lanene hlače SS Obersturmführerja

In poplesavajoč rob viskoznega minikrila.

Toliko zgodb pozna, kolikor zadnjih plati.

Še prednje so se izgubile. Po trhlem lesu so odplavale.

Zato bodi hvaležen, da te je sprejel takega, kot si.

Da te prenaša. Sedaj, ko je naposled vse za tabo,

Mu lahko zaupaš svojo težo, prisloniš glavo,

Rahlo zmedeno od šuma stoletij. Zasmrčiš.

Sveča

Ko nekdo umre, a ni ne dan ne noč.

In ne ti ne on nista prisotna. Ne tu ne tam.

Drobno zaplapola nad plinskim štedilnikom.

Neugledno. In ne živi in ni umrlo,

Kar čuvaš prikrito z dlanjo.

Ne sprašuje, ne daje odgovorov.

Ni na strani dobrega. Ni na strani zlega.

Ne pozna laži, ne resnice, ne smisla in nesmisla.

Ni prihodnje in ni preteklo.

Je in hkrati ne obstaja. Ne da je ali bi ne bilo ti.

Ne da bi ne bilo samo ali kaj drugega.

Ne zrak ne ogenj. Ne luč ne plamen.

Ne brezno ne upanje. Ne da ne ne.

Ko nekdo umre, nekdo še ni umrl.

Po stenju navzdol je splezal vase.

Za njim sežeš in ga ugasneš.

Pripis h Knjigi reči

***

Periferna imaginacija. Ko doseže predstavni svet dušečo mejo zaključenosti, ostane zgolj poskus tistega, ki je otopel od zasičenosti, tistega, ki je votel in nem, odpraviti se po stranskih, zaraščenih, pogosto povsem skritih poteh. Krčenje šavja z instinktivno željo zaobiti mišljenje in predstave, ki se zdijo utečene. A brez mačete. Brez samoslepljivih strategij zavojevalcev. Vznik poti ni v domeni strateške odločitve, anšlusa, utrjevanja okopov, marveč je na strani pristajanja na lastno sesedanje, utrujenost, nezadostnost, erozijo. Ko namen preneha biti namen in je odprava na pot le še vprašanje golega preživetja. A kje je periferija pokrajine, ki se preveša zmeraj sama vase? In kako naj neki jaz zaobide svoj svet, če tako jaz kot svet določajo zapovedi, ki jih velja zaobiti?

***

Dihotomija med rečmi in stvarmi. Reč, ki prihaja od besede, od rekanja. Reči so v oblasti človeka, ki izreka, medtem ko so stvari stvariteljeve. Bivam v svetu profanih stvari. Lepa stvar, poreče nekdo, ki si oglejuje svoj objekt poželenja, avtomobil, žensko v restavraciji, še en računalnik. Reči niso nič manj profane, kot so stvari, a skozi reči stopa jaz v drugačen odnos do sveta. Lepa reč vsebuje nepremostljivo razdaljo med imenovanim in samim imenom. Stvari ne poznajo sklanjanja govorca čez brezno lastne nezadostnosti do sveta. Človek dominira stvarstvu brez stvarnika, človek s svojimi artikulacijskimi organi dominira stvarem tega stvarstva, in imenom, ki si jih je izmislil za stvari, a ta isti človek nikakor ni tudi gospodar reči. Odnos med jaz in rečmi je zaznamovan z gubo na človekovem podbradku, ki postane vidna, ko odpre usta. Zaznamovan je s skepso do samega rekanja, vpisano na vidno mesto človekovega telesa. Lepa reč v pomenu, kot jo ima v slovenskem prevodu stavek Borgesove zgodbe Zasnutek: »Devetnajst stoletij zatem napadejo gavči drugega gavča na jugu province Buenos Aires, in ko pada, prepozna med njimi svojega krščenca in mu reče blago očitajoče in rahlo presenečeno (ti besedi je treba slišati, ne brati): Lepa reč!«[1]

***

Ko česa ne povem dovolj natančno, ker mi manjka natančnih besed, in ponovno vzamem zalet ter rečem hočem reči in poskusim znova. Hočem reči ne pomeni le jecljave želje po pravi besedi, hočem reči ni le mašilo. Hkrati in ne da bi se zavedal izrekam željo po pogoju za popolnoma ustrezno besedo: hočem rečí.

***

Čas stoji proti stvarem. Čas najeda stvari. Čas, ki se godi skozi stvari, prične obstajati šele z rečmi. Reči ustvarjajo možnosti za vesolje, ki venomer bruha in uničuje stvari.

***

Lastimo si stvari. Nasprotno me imajo reči trdno ujete v svojem zrcalnem zrklu. Leva in desna roka, strani neba, dobro in zlo so izmenjane v pesmi. Poiščejo me in učijo jezika izmenjav.

***

Stvar najdem. Reči izsledijo vse tiste osebe, ki sem.

***

Morda je na delu zgolj utrujenost od pripovedovanja osebnih zgodb? Ta, ki piše pesmi, kvečjemu voha in prisluškuje, je na sledi in hkrati zasledovan, odpirajo se prostori brez jezika, molčeči prostori brez podob. Te prostore nosi v sebi, blodi naokrog kot vetrovna pokrajina, zaprta v školjko, in pusti, da se prostori polnijo in brusijo. Njegov obstoj je tavtološki. V končni fazi je, v zoološkem pomenu, sam svoj gostitelj in parazit. Nasprotje med osebnim in neosebnim je pri poeziji zavajajoče. Na strani rumenega tiska in kurtoazije je. Če me moj svet dušeče zapre vase kot v orehovo lupinico, me ne zanima jedro, na mestu katerega sem, marveč rešitev, ki je zapisana na notranji strani zaraščene lupine, rešitev, ki je zapisana v temi, in grožnja požrešnega zajca, ki preži pred orehom na vsak moj premik. V tekstu se oreh, jaz in zajec pojavijo kot plod predhodne razgradnje pesniške snovi in njenega vnovičnega vznika iz praznine.

***

Stvari se zapisujejo z očesom, reči z ušesom. Lepa reč! Lepa reč! (Ti besedi je treba slišati, ne brati.)

***

V najboljšem, v izjemno redkem primeru je zamik med imenom, ki ga zapišem, in besedo, ki jo prebereš, lepa reč.

***

Jaz je postavljen, jaz je konstruiran. To ni nič novega. Pri rečeh ne gre za novost – ta je lastnost stvari. Nova je zgolj vsakokratna bitka za to postavitev, njeni pogoji, neizprosnost reči.

***

Stati, kot stojijo trave na dnu reke. Kot stoji dno na trebuhu vode pod oblaki.

***

Knjiga. Zaudarja po Mallarméju in totalnem projektu. Po knjigi knjig. Po Rilkeju in nasutju ur. Glede na duh časa je poimenovanje neke knjige Knjiga milo rečeno nespametno dejanje. A včasih si ne morem pomagati in ne biti nespameten, zaudarjati, oznanjati prihod capastih in šepavih senc s fanfarami in trobentami.

***

Naslov Knjiga reči utegne spomniti tudi na Francisa Pongea navkljub očitni razliki med predmetom in rečjo. Tako imenovani objektivni, čutnonazorno preverljivi svet Pongeeve poezije je s stališča reči zožena vizura, ki premešča poetični učinek v jezikovni minimalizem niansirane observacije. Pongeu je zadoščalo obsesivno pristajanje na opis izseka sveta, v Knjigi reči moram svet, tako zunanji kot notranji, zaobiti v celoti, da bi izpisal dom, ki se mi ne bi scela gabil. Dom: kjer reči in njihova imena še vedno vzbujajo iluzijo delov celote, ki je seveda širša od čemur pravimo (rečemo?) objektivno.

***

Ponge je poskušal ljubiti predmete zavoljo njih samih. Bil je moralist. Pri rečeh ne gre za fenomenologijo vidnega, marveč za bled obris nevidnega obraza, ki gleda. Za obris v nastajanju. Za bežen pogled v vzvratnem ogledalu, ki ujame zareze na blatnih podplatih voznikovih čevljev.

***

Jaz, kakorkoli drseča, amebasta, pršeča točka zrenja že je, umolkne. Naredi prostor. Sledi dolga, dolga tišina kot po vesoljnem potopu. Potem se počasi, nenadzorovano, po neznanem načrtu, prične vznik reči. Reči spregovorijo. Šele njihov nagovor počasi zarisuje nek drug jaz, olajšan navlake prvotnega stvarstva.

***

Da ne bo nesporazuma. Jaz ni v krizi. Jaz ni nikoli v krizi. Če bi bil v krizi, bi Knjiga reči bila zgolj še ena variacija angelovega padca, izgona iz raja, propada devete dežele. Da ne bo nesporazuma: jaz kot tak ne obstaja. In zato ni v krizi. Jaz je nekaj, česar postavitev je zmeraj znova pogojevana s strani reči. A kakšni so ti pogoji? Vprašanje reči ni vprašanje izgona iz raja, marveč vprašanje pogojev za raj, jaz v njem in njegov izgon. Reči zato nujno pripovedujejo zgolj zgodbo neke predigre.

***

Skozi reči so lahko jaz, raj in izgon tukaj in zdaj.

***

Predigra Knjige reči. 1996 sta nastali dve zame nenavadni pesmi, Oreh in Tebi, obe objavljeni v knjigi Kašmir. Nenavadna je bila smer teh pesmi. Nista prihajali od znotraj kot plod duševnega stanja, ne od zunaj kot rezultat opazovanja določenega dogajanja. Kljub temu, da sta stali kot dva tujca pred mano in da sem se skozi leta zmeraj znova vračal k njima in smo počasi postajali bolj zaupni, sta pri meni ohranjali status vprašanja. Kajti vsemu trudu navkljub mi je bilo nemogoče ugotoviti, od kod, iz katere smeri, je prišlo do ozke vreznine, ki sta jo pesmi zapustili v mojem sluhu. Ko se je brazgotinasta sled navidezno zacelila, ko sem obe pesmi preslišal, je pod odpadlo krasto ležala pesem Entropija iz knjige Protuberance. Tudi Entropija je v mojem sluhu nihala kot sporočilo iz sveta reči in njegove logike. In uho, v katerem je sporočilo nihalo, je naenkrat prenehalo biti moje. Smer, ki so jo te tri pesmi odškrnile, je prihajala od reči. Kot da bi bilo moje celo telo, moj cel svet prerasel z ušesi reči.

***

Pisanje Knjige reči kot sledenje samoslepljivi želji, da bi imel jaz pesmi drugo možnost kot jo imam sam, da bi lahko jaz pesmi začel še enkrat, znova. Možnost ponovitve stvarjenja v prvih petih dneh in pol Geneze, preden je ‘elohím prišel na zamisel s človekom.

***

Možnost ponovitve: stvarjenje, hočem reči, postavitev stvarjenja, ki se dogaja tukaj in zdaj. Svet zaobidem pa najdaljši možni poti naravnost skozi. In zdi se, da ni kančka stvarstva, ki ne bi mogel biti plen med pogoltnimi čekani tistega, ki izreka.

***

Karkoli pišem, so le začetki.

1 Jorge Luis Borges: Stvaritelj. Prevedel Aleš Berger. Maribor: Založba Obzorja, 1990. Str. 23.

Lucija Stepančič: INTENZIVNOST NEME PRISOTNOSTI

I

Knjigo reči sestavljajo sami suhoparni, izzivalno skopi samostalniški naslovi. Klobasa. Dežnik. Noži. Slina. Okno. Stroboskop. Stol. Naštevanje nas dosledno priklepa na svet reči, v vsakdanjost, obenem pa spodbuja pričakovanje presežka, ki se mora uveljaviti prav tu in zdaj. In res se v monotoni, apatični vsakdanji scenografiji razkrije nesluteno bogastvo pomenov. Rezultat je preprostost v tistem žlahtnem smislu, ko poenostavljanje stopnjuje moč, notranja energija pa se niti za trenutek ne razdrobi.

Aleša Štegra poznamo kot nepredvidljivega avtorja, ki se spreminja od zbirke do zbirke, tokrat pa je še posebej odločno stopil za hrbet tako bralcem kot tudi samemu sebi. Zamah, kakršen odlikuje njegovo najnovejše delo, je dosežek temeljitega pretresa, doslednega prevpraševanja, predvsem pa obračuna z lastnimi skritimi aduti. Pesnikov prvenec Šahovnice ur je pred desetimi leti presenetil s čustvenim in domišljijskim bogastvom sugestivne lepote in naslade, Knjiga reči pa razkriva prodorno silo, ki vztrajno jedka pod površjem, ostrino, ki se ne zaustavlja ob videzu, niti najbolj poetičnem ne, pač pa vztrajno raziskuje navznoter. Na prvi pogled bo presenetila asketska avtorjeva pozicija, nenavadno energična redukcija izraznih sredstev. Pozornejše branje pa razkriva poteze, ki so v njegovem ustvarjanju prisotne že od samega začetka, kot dominantne pa so se uveljavile šele zdaj, v četrti zbirki.

II

Štegrova Knjiga je ena od tistih, ki že v naslovu ne dopuščajo površnega branja. Avtor z dobrimi razlogi vztraja pri distinkciji med izrazoma stvari in reči. Pri tem gre za nič manj kot razliko med ustvarjeno in poimenovano materijo. Obe sta sicer enako profani, enako nepopolni, podvrženi spremembam in konzumaciji ter minljivosti, vendar imamo v primeru stvari opravka z ustvarjeno, se pravi definirano, vase zaverovano funkcionalno materialnostjo, reči pa se, kot se zdi, bistveno izoblikujejo šele v človekovem izrekanju (pri čemer se nalezejo tako njegove nezadostnosti kot tudi vseh njegovih prednosti). V Štegrovi zbirki prav gotovo ni govor o poosebljenju: tu so le reči, ki na svoj nemi način pokažejo drugo stran, dimenzijo, ki si je ni mogoče prilastiti, svojo, od človeka neodvisno zgodbo, reči, ki nam lahko celo, o groza, vrnejo pogled.

Nič nas ne pripravi na gostoto detajlov, ki kot vrtinec posrkajo bralčevo pozornost. Pesnik vidi veliko več kot drugi, obenem pa se njegove zaznave bliskovito verbalizirajo, sproti se spreminjajo v vprašanja, opazke, asociacije, navzemajo se tesnobe in začudenja. Opraviti imamo z inteligenco očesa, ki prodira pod površino, z očesom uma in njegovo neustavljivo dejavnostjo. Začnimo z nekim povsem drugim očesom, svojevrstno parodijo notranjega vida, s pogledom z druge strani, z jajcem na oko:

Ko ga na robu ponve ubiješ, ne opaziš,

Da jajcu v smrti priraste oko.

Tako drobno je, da ne poteši

Še tako skromnega jutranjega teka.

A že zre, že bolšči v ta tvoj svet.

Kakšni so njegovi horizonti, srepenje čigavih perspektiv?

Vidi čas, ki se ravnodušno seli skozi prostor?

Zrkla, zrkla, počene lupine, kaos ali red?

Velika vprašanja za tako drobno jajce

Ob tak rani uri. In ti – res želiš odgovor?

Ko sedeta, iz oči v oči, za mizo,

Ga s kruhovo skorjo še pravočasno oslepiš.

(Jajce)

V »srepenju perspektiv« lahko najbolj banalne situacije nenadoma razkrijejo vrtoglave globine časa in prostora, v inteligibilnosti reči pa se premosti prepad med vizualnim in mentalnim.

Nikoli ni mogoče vedeti, ob katerem detajlu se bo pesnikov pogled ustavil, zanj tudi nič ni preneznatno. Hierarhične delitve na veliko in majhno, sublimno in banalno so presežene, pa ne iz kakšne čudaške muhavosti, pač pa iz dojemljivosti, ki si drzne vse privajeno videti na novo. Reči imajo pravico, da se ponovno, morda povsem drugače definirajo, pesnikova senzibilnost pa se napaja v njihovi skrivni notranji intenzivnosti. Na tej stopnji je za domišljijo, ki se nenehno sooča z novimi in novimi pomeni, uporabno prav vse. V zbirki tako najdemo reči z večjim metaforičnim nabojem: vozli, kruh, kamen, zid, sveča, ne manjka pa niti čisto banalnih, vse do avtomobilskih brisalcev in sponk za papir.

Pa nadaljujmo s koščkom kruha, ki je oslepil ubogo ocvrto jajce. Celo v povsem vsakdanjem zajtrku lahko zadoni mogočen biblijski rodovnik (v sozvočju z nekoliko dvoumno igro zapeljevanja):

Vsakič te zapelje v skušnjavo postati gospod,

Ki se hrani z drobtinicami pod služabnikovo mizo.

Vabi te, da mu narediš zlo, ga zabodeš,

Razrežeš na kose, použiješ njegovo še toplo telo.

Brez sramu se ti prikazuje gol kot ob stvarjenju.

Perverznež je. Provocira te z vzdržnostjo.

A ti se mu daješ in daš. In vsako jutro

In vsak večer ponavljaš mokasto igro.

Ustvaril te je kot sežigalnico svoje krivde.

Ko te nasiti, spregovoriš in si takoj še bolj lačen.

Da, da, ljubi te, zato tudi sedaj sprejema vase tvoj nož.

Ve, da se vse njegove rane zdrobijo v tvojih rokah.

(Kruh)

V hrani so zastopane zelo kompleksne pomenske lege, saj prav prek nje poteka področje izmenjave med dvema ločenima svetovoma, v tem primeru med človeškim svetom in svetom reči, pa tudi področje največje ranljivosti na obeh straneh:

Občujeta brez besed, v jeziku nemih darov.

Kar lomiš in ješ, te lomi in se hrani s tabo.

(Čokolada)

Vse, kar jemo, je nekoč na svoj rastlinski ali živalski način živelo, in tako tudi v premaganem, predelanem in zapakiranem stanju ohranja dvoumnost, ki navidezne zmagovalce v boju za preživetje preoblikuje po svoje. Od znotraj in na tihem. Izjemno jasen primer za to je seveda meso z mesnicami, kjer se je porabništvo najbolj očitno spajdašilo s smrtjo: menda nam ni treba posebej poudarjati, da se za slastnimi dosežki mesne industrije bliskajo noži in odmevajo kriki. Pesnikova vizija se ne omejuje na vegetarijanske poante, seveda ne, v sebi pa združuje tako zgrožen pogled podeželskega otroka, ki se že od malega srečuje s krutimi živinorejskimi scenami, kot tudi medijsko razosebljen širokokotni objektiv, v katerem se krvave tendence zgodovine sploščijo v žurnalističnem slogu:

Si videl? Dvesto tisoč hrenovk

Je demonstriralo za pravice delavcev.

Šest milijonov uplinjenih košer salam v drugi svetovni vojni

In milijon pobitih ljutih kobasica petdeset let kasneje na Balkanu.

A hkrati zaskrbljenost. Število predebelih mortadel narašča.

Treba bo nemudoma ukrepati zoper gonorejo v krvavicah.

(Klobasa)

Boj za preživetje je kot poglavitno načelo obstoja vsaj latentno vseskozi prisoten. Tudi v poeziji. Živalsko bivanje ga izraža z vso neusmiljenostjo: v Štegrovem svetu reči se tako znajde tudi nekaj živali. Ne da bi vedele, so pravi manekeni slepih principov, neznane volje, ki jih usmerja. Njihova globoka nezavednost je ponavadi podobna nezavednosti, v kateri počivajo reči. Taka je mačka s svojo zagonetno lenobnostjo, morski konjiček s svojo prosojnostjo, nežnostjo in ranljivostjo, mravlja s svojo brezstrastno trdovratnostjo, buba z rastočo prisotnostjo metulja, trakulja s panično prisesanostjo, lososi z vrojeno navigacijo in koker španjel z zverskim zobovjem. Vsekakor gre za srepost, ki jo nepredvidljivo prekinjajo impulzi globoke nagonske jasnovidnosti. Potrošni material evolucije se na tej točki približa potrošnemu materialu industrijske proizvodnje, tudi ta se namreč odlikuje z neke vrste intenzivno prisotnostjo. Ki je navidez globoko pasivna, včasih pa vendarle razkrije privilegirano opazovalsko pozicijo. Zasledovalski motivi se tradicionalno nanašajo na ogledala in sence, Aleš Šteger pa jih razpoznava praktično kjerkoli, še najraje tam, kjer se človeštvo najraje zaziblje v uspavano gotovost. Med prvovrstnimi voyeurji se torej znajde stol, »nosilec analne zgodovine«, ali pa uhan, »ljubeči izsiljevalec«, zobotrebec, »nepokorjen tujek«, pa tudi čevlji, »šušteči sli med tabo / In svetom med seboj izbrisujočih se sledi«.

Reči praviloma vznemirjajo z namigi, včasih pa premorejo pravcato gestikulacijo: ta je sicer popolnoma mehanska in še vedno smotrna, naknadno pa lahko zazveni v nepredvidenih obešenjaških tonih, kot v primeru avtomobilskih brisalcev:

Vsak od njiju nekaj prikriva,

Zato se gibljeta tako usklajeno.

Kot hlapca v črnih gumijastih škornjih.

Vstajata, da bi obuta legla takoj nazaj spat.

(Brisalca)

Samoumevna uslužnost reči je torej hudo vprašljiva: brisalca lahko sicer povsem brezhibno do konca opravljata svojo omejeno nalogo, njuno gibanje, ki spominja na zemljemerčeva pomočnika iz Kafkovega romana Grad, pa daje slutiti, da o njiju pravzaprav ne vemo vsega.

Kakorkoli, izraznost reči se tudi tu še ne izčrpa, vsaka deluje po svoje, nekatere tudi zelo prefinjeno. Reči so med drugim lahko tudi nosilci znamenj, njihovo nagovarjanje pa je nežno in obzirno:

Zmeden odložiš list.

Šele sedaj opaziš rjast odtis sponke.

Spiralno znamenje za pot navznoter.

(Sponka)

Skozi nagovor reči se lahko »odpira prostor v prostoru v prostoru«, lahko pa se tudi neslišno zapirajo pasti. Včasih nam reči skozi svoje omejitve dajo slutiti naše lastne:

Udarci tamtamov šumijo v ušesu kot poslednja sodba.

Luč te ustvari in izniči, ustvari in izniči, ustvari in izniči.

(Stroboskop)

III

Po vsem povedanem je že več kot jasno, da Štegrov svet ni mrtev. Kar še zdaleč ne pomeni, da je živ. Pač pa razodeva srhljivo raznolikost, ki se skriva v izraznih legah neživega. Trpeča, ponižana in razžaljena materija se niti ne upira preveč in le redko sugerira svojo voljo, še redkeje opozori na svojo potencialno nasilnost. Si pa po mili volji in nepredvidljivo izposoja tako iz človeškega kot tudi iz materialnega sveta. Zvečine se omejuje na status opazovalca, ob tem pa ne moremo ničesar izvedeti o zavesti, ki usmerja pogled z druge strani. Je na delu zainteresirano, intrigantsko (čeprav neživo) oko ali pa zgolj odprto oko kamere, ki mehanično beleži?

Tesnobnost se vzdržuje sama od sebe, brez vsakršnih elementov trilerja: pri Štegru zadostuje nema prezenca materije. Namesto da bi iz svojega neživega sveta zakoračila v svet živih in ga vznemirila z oponašanjem ali pa celo s frontalnim napadom, raje stori nekaj še dosti hujšega: polnopravne pripadnike živih zamamlja v svojo neživost, v svoje negibne ali pa mehanično gibljive zgodbe.

Pesnik je sicer velik opazovalec, obenem pa se zaveda, da je s svojim opazovanjem šele na začetku, da se z njegovim razkrivanjem paradoksalno stopnjuje nepristopnost reči. Še več: kot da se mu razpirajo le zato, da bi dale slutiti prostore, ki ostajajo za večno zaprti, lahko bi rekli zapečateni, pa čeprav se igra nadaljuje v neskončnost. Reči ohranjajo privilegirano pozicijo, lahko jim prisluhnemo, ne smemo pa pričakovati odgovorov na svoja vprašanja. Vsako zasledovanje se izjalovi v karikaturo samega sebe, v nagovarjanje kopalniške opreme:

Kakšen je človeški glas na drugi strani pisoarja?

So tam ljudje bolj srečni, bolj večni, riba Fa?

Ali pa druge strani ni,

In so le prividi vinjenih, napetih v strahu,

Da ne zapreš svojih žejnih ust, Faronika,

Da kot pravična kazen ne škrtnejo tvoji porumeneli zobje,

In nas skopiš.

(Pisoar)

O »srečevanju dveh prostorov« beremo že v avtorjevem prvencu, kjer je priljubljena figura tudi odpiranje vrat neskončnih hodnikov. Šteger je že od vsega začetka fasciniran nad igro medprostorov in se nikoli ne naveliča prepletanj, pa naj gre za »prah tisočletij«, za selitev nevidnega skozi vidni svet, za »nevidne prehode med vprašanji«. Katerikoli predmet lahko nenadoma postane posrednik med svetovi, prostori, časi, celo zamašek ni preneznaten, v svoji vlogi vmesnika (in s častitljivim rastlinskim poreklom) pa je kot ustvarjen za tajne naloge:

Bil je izdrt iz drevesa, zmlet in ponovno ustvarjen,

Da kot poslednji serafin čuva dostop do skrivnosti.

(Zamašek)

Navidez nevprašljiva funkcionalnost je torej nagnjena tudi k skrivni, nepredvidljivi razširitvi pristojnosti, njeni učinki pa lahko skrenejo v povsem nepričakovano smer. Lep primer je kozolec, ki svojo dodatno nalogo opravlja že dolgo in neopazno (pa zato nič manj učinkovito):

Varuh dežele.

Varuh prebivalcev dežele.

Varuh njihovih vesti.

Ko vsi spijo, kozolec pazi,

Da se nihče ne izmuzne iz igre,

Zamudi vrnitev kralja Matjaža.

Slovenskemu bralcu bo pri priči jasno, da gre obenem za obračun z domačijskostjo, s kolektivno podzavestjo. V nadaljevanju se ta, pogosto obremenjujoča tema razreši nenavadno humorno:

Slovenski junaki so žrtvovali svoja življenja,

Da bi njihovi sinovi lahko svobodno sušili

Notranjost svojih lobanj

V alpskem vetrcu kozolčevih prečk.

Prostrani travniki so njihove duše.

Krave jih žvečijo in serjejo

In iz kravjekov rastejo njihove duše

Še lepše in bolj sočne.

(Kozolec)

Tudi parodija je lahko večplastna: na tem mestu se je zakamuflirala v vizijo pravcatih ekosistemov, pa čeprav se skozi govejo prebavo reciklira nič manj kot duša narodova. Pred pesnikom padajo skrivnosti ter se razkrivajo škandali in škandalčki iz življenja reči, tako da se na mnogih mestih namesto strašljivosti in brezizhodnosti pojavi žgečkljivost. Zbadljivost sicer ni osnovni Štegrov namen, v resnici je prav daleč od tega, da bi hlepel po komičnih učinkih. Pod njegovim mikroskopom pa vseeno lahko zamigota vsaj v imenu nekakšne »milostne namuznjenosti«.

IV

In končno je tukaj še »najemnik druge osebe ednine«, neidentificirani Drugi, oseba brez obraza, h kateri se avtor obrača skoraj v vsaki svoji pesmi. Dosledno enostranska komunikacija, ki presega nagovor kot retorično figuro, pa povečuje izjemno napetost avtorjevih observacij.

Število oseb se znotraj Štegrove poezije stalno spreminja. Lahko sta – tako kot v prvencu – prisotni tako ženska kot moška druga oseba ednine. V to poetično ljubezensko prijateljsko navezo pa lahko, kot se zgodi kasneje v Protuberancah, vdre še pol sveta, množine ljudi, ki na vseh nivojih tacajo po ostankih raja. Poleg sorodnikov z usodnim vplivom na podzavest so tu še popolni neznanci, »dežurni uradniki za pomračitev«, ki po cestah, trgovinah in čakalnicah vzdržujejo občutje brezizhodne tesnobnosti, navsezadnje pa se pojavijo tudi tako imenovana velika imena (kalibra Einstein ali Mendel), ki so s svojim nesmrtnim delom zakoličila obzorje že utrujenega zahodnega duha.

Drastična redukcija v Knjigi reči pa dramatis personae skrči na ogovarjanje ene same osebe, ki ji že kar nehote, tudi če obrazila ostajajo nevtralna, pripisujemo moški spol. Njegova nedejavnost je namreč tolikšna, da funkcionira le še kot neke vrste avtorjev alter ego, njegov brezkrvni odmev.

Poleg njiju so tu, ampak zgolj kot bežne omembe in ponarodele primerjave, prisotna le še mitološka imena, obremenjena z obrabo stoletij (Jokastino materinstvo, vstajenje Lazarja, Aladinov džin, zli duhovi Pandore), in nič kaj bolj vitalne sence živih, ki še najraje nastopajo v množini, morda celo zgolj kot utelešenje nepredvidljivih poglavij kolektivne podzavesti. To so sestre, bratje, matere, očetje v najbolj splošnem pomenu besede, tako nediferencirani kot »prividi vinjenih, napetih v strahu«, »peščica penzionistov na verskem izletu«, »dva milijona mesarjev in strank«, ter nasploh vse bolj daleč, »kot glasovi beguncev ob sosednji mizi«. Nedoumljivi Drugi (pa čeprav bi bil razumljen zgolj kot drugi jaz) je torej edina neposredno ogovorjena in upoštevana oseba, pri čemer pa njegova večna neodzivnost stopnjuje ozračje pritajene usodnosti. Na pesnikova nenehna nagovarjanja nikoli ne odreagira in nima svoje zgodbe, še več: v svoji pasivnosti se pogosto izenači z neživim svetom, z rečmi, na koncu pa vendarle izgubi še tako skromne konkretne obrise in izzveni v avtorjevih samogovorih. Pesnik, ki je še v Protuberancah na svoji koži skozi tehnicistične in medicinske metafore doživljal povsem novo vrsto ranljivosti, se v prvi osebi ednine niti pomotoma ne pojavi več, pa vendar je vseskozi prisoten, saj gledamo ves čas skozi njegove oči. Zagonetna igra pogledov je do konca odprta: dvomljivi Drugi lahko česa tudi ne opazi ali pa si kaj razlaga po svoje in s tem deloma razbremenjuje prenapeto pozornost svojega stvarnika. V poetični moči indirektnega pogleda pa je pesnik še vse kaj več kot Perzej, ki se proti grozeči ohromitvi bori s pomočjo zrcalnega pogleda. Zanj je pomembnejši moment, ko meje med subjektom in objektom postajajo prepustne, pri čemer se sproščajo neznanske in še nikoli videne energije, predvsem pa svojevrstna srhljiva lepota.

Vse bolj zagonetni komunikaciji pa ne pridemo do živega s psihologiziranjem (novodobnim moraliziranjem). Zdi se celo, da se je prav tega treba najbolj izogibati. Še posebej pri Štegru, saj njegove (pris)podobe kličejo k širjenju, ne pa k zoževanju pomenov, bežijo stran od avtorja, ne pa spet nazaj k njemu. Veliko bolje se je potopiti v izjemno bogastvo pomenskih odtenkov, ki jih omogoča izmuzljiva komunikacija med pesnikom, njegovim alter egom in sivo maso statistov iz mrtvega kota. Namesto na eksistencialije, ki zelo varljivo razrešujejo navidezno dilemo med osebnim in neosebnim, pa se velja osredotočiti na resonanco, ki jo napolnjujejo izjemno bogati odmevi in ki jo neprestane projekcije množijo v neskončnost, neizrečeno prekletstvo pa poglablja do bolečine. Vabljive sanjske podobe je nadomestil fantomski prostor, zapisan v sanjske knjige pesnikove dnevne nespečnosti.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Aleš Šteger:

BERLIN

Beletrina, 2007

Cena: 7,90 €

Knjiga prinaša petintrideset zaključenih krajših tekstov, ki žanrsko stojijo med pesmijo v prozi, filozofsko beležko, esejističnim krokijem in potopisnim zasnutkom. Skupni označevalec je prostor nove, hitro spreminjajoče se nemške prestolnice, ki kljub velikim spremembam ne more in predvsem tudi noče maskirati ran preteklosti, marveč jih s postavljanjem novih temeljev na odkritem soočanju z zgodovino vedno znova reaktualizira.

Dušan Jovanović:

NISEM

Beletrina, 2011

Cena: 4,90 €

Pesmi Dušana Jovanovića bralca nenehno zavajajo tako daleč, da smo priče nezmožnosti najenostavnejšega preštevanja, beleženja in evidentiranja. Naj so videti še tako zdravorazumske, so pesmi iz Jovanovićevega pesniškega prvenca Nisem dramske, že kar katarzične, in njihov potencialni domet množičen, domala stadionski.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

301. Virginia Woolf MED DEJANJI

302. Ilma Rakusa MORJE MODRO MOJE

303. Zorko Simčič POSLEDNJI DESETI BRATJE

304. Franz Kafka DNEVNIK 1915–1923, POPOTNI DNEVNIKI

305. Stendhal MEDENKA

306. Roberto Bolaño DIVJI DETEKTIVI

307. Gorazd Kocijančič PRIMOŽ TRUBAR ZAPUŠČA LJUBLJANO

308. Milan Kleč TROJKE

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-1(0.034.2)

821.163.6.09 Šteger A.(0.034.2)

ŠTEGER, Aleš

Knjiga reči [Elektronski vir] / Aleš Šteger. - El. knjiga. -

Ljubljana : Študentska založba, 2012. - (Knjižna zbirka

Beletrina)

Način dostopa (URL): www.zalozba.org

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-460-2 (ePUB)

259826688

Aleš Šteger ˝KNJIGA REČI

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troha

Jezikovni pregled

Tina Verovnik

Korekture

Jana Kuharič, Dušan Šarotar

Oblikovanje

Špela Trobec

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2012

Table of Contents

A

I.

Jajce

Vozli

Kamen

Ribež

Maček

Klobasa

Pisoar

II.

Čokolada

Rozine

Lopata

Klobuk

Mravlja

Dežnik

Kruh

III.

Predpražnik

Sušilec rok

Milo

Želodec

Buba

Noži

Plašč

IV.

Žolca

Obveza

Meta

Čevlji

Morski konjiček

Slina

Zobotrebec

V.

Okno

Sol

Zamašek

Brisalca

Trakulja

Kozolec

Samokolnica

VI.

Trobenta

Krompir

Uhan

Stroboskop

Lososi

Drek

Sponka

VII.

Aspirin

Zid

Gredica

Paket

Koker španjel

Stol

Sveča

Pripis h Knjigi reči

Lucija Stepančič: INTENZIVNOST NEME PRISOTNOSTI