Jack London

KLIC DIVJINE

PROTI DIVJINI

ZAKON PALICE IN ČEKANOV

GOSPODOVALNA PRVOBITNA ZVER

BITKA ZA PRVENSTVO

GARANJE VPREGE NA POTI

ZA ČLOVEKOVO LJUBEZEN

ZVOKI DIVJINE

Jack London, človek s privlačno biografijo

PROTI DIVJINI

»Staro nomadsko hrepenenje vzplamti, ko ga vklene veriga navade; neukrotljivo silo takrat prebudi, ki se iz globokega spanja prikrade.«

Buck ni prebiral časopisov, sicer bi vedel, da se pripravlja nekaj neprijetnega, ne samo njemu, ampak vsem psom krepkih mišic in tople dolge dlake, od Puget Sounda do San Diega. Ker so ljudje, potikajoč se po arktičnem mraku, naleteli na rumeno kovino in ker so parniki in prevozniške družbe raznesli glas o veliki najdbi, so tisoči drli na sever. Ti ljudje so potrebovali pse in psi, ki so jih potrebovali, so bili močni psi, krepkih mišic, da bodo kos naporom, in gostih kožuhov, ki jih bodo varovali pred ledenim mrazom.

Buck je živel pri veliki hiši v dolini Santa Clara, ki jo je poljubljalo sonce. Pri sodniku Millerju, kakor so ji pravili. Hiša je stala nekoliko stran od ceste, napol skrita sredi drevja, med katerim si lahko ujel pogled na hladno, široko verando, ki jo je obdajala z vseh strani. Do nje se je prišlo po gramozni poti, ki se je vila čez širne jase in pod prepletenimi vejami visokih topolov. Za hišo je bilo vse še bolj prostrano kot spredaj. Tam so bili veliki hlevi, kjer je robantilo ducat slug in konjarjev, vrste hišic za služinčad, obraslih z vinsko trto, brezkončna in zgledna vrsta lop, dolgi latniki s trtami, zeleni pašniki in prav na koncu sadovnjaki in jagodni vrtovi. Potem je bila tam še črpalka za arteški vodnjak in velik cementni bazen, kamor so zjutraj skakali fantje sodnika Millerja in kjer so se hladili ob vročih popoldnevih.

In vsemu temu imenitnemu posestvu je gospodoval Buck. Tu je bil rojen in tu je prebil vsa štiri leta svojega življenja. Res je, bili so še drugi psi pri hiši. Na tako razsežnem prostoru pač ni moglo biti drugače, toda drugi psi niso veljali nič. Prihajali so in odhajali, prebivali so skupaj v pesjakih ali živeli samotno življenje po skritih kotičkih hiše, kot japonski mops Toots ali mehiška brezdlaka Ysabel - čudni bitji, ki sta le redko pomolili nos skozi vrata ali stopili na zemljo. Po drugi strani so bili tu foksterierji, najmanj dvajseterica, ki so bevskali vsakršne grožnje Tootsu in Ysabel, kadar sta jih, zavarovana s celo legijo služkinj, oboroženih z metlami in mokrimi krpami, opazovala skozi okno.

Toda Buck ni bil hišni pes niti pes iz pesjaka. Ves svet je bil njegov. Lahko je skočil v bazen ali se pridružil sodnikovim sinovom na lovu; spremljal je sodnikovi hčeri Mollie in Aliče pri dolgih večernih ali zgodnjih jutranjih pohajkovanjih; v zimskih nočeh je ležal pri sodnikovih nogah pred bučečim ognjem v kaminu knjižnice; nosil je sodnikove vnuke na svojem hrbtu ali se prekopicoval z njimi po travi in bedel nad njihovimi prvimi koraki skozi strašanske pustolovščine do vodnjaka sredi hlevskega dvorišča ali celo naprej, do konjske ograde in jagodnjakov. Med terierji se je nosil ponosno in gospodovalno, Tootsa in Ysabel pa je popolnoma prezrl, kajti bil je kralj - kralj vsega, kar je gomazelo, lezlo in letelo na posestvu sodnika Millerja, z ljudmi vred.

Njegov oče Elmo, ogromen bernardinec, je bil sodnikov neločljivi spremljevalec in Buck je kazal, da pojde po vsej priliki očetovo pot. Po velikosti ga ni dosegal - tehtal je le petinšestdeset kilogramov — kajti njegova mati Shep je bila škotska ovčarka. Vendar se je s petinšestdesetimi kilogrami in z dostojanstvom, ki ga prinaša dobro življenje in vsesplošno spoštovanje, že lahko nosil s pravim kraljevskim dostojanstvom. Odkar je prvič zabevskal v svet, je štiri leta živel življenje sitega aristokrata; v sebi je gojil odlični ponos, ki je bil vedno malenkostno sebičen, kot se pogosto zgodi podeželskim gospodom, ker nimajo sebi enake družbe. Vendar se je varoval tega, da bi postal navaden hišni razvajenec. Lov in podobni užitki na prostem so ga ohranjali vitkega in mu krepili mišice; in tako kot pri  vseh pasmah, ki uživajo v hladnih kopelih, je ljubezen do vode varovala in utrjevala njegovo zdravje.

Takšno je bilo Buckovo življenje jeseni leta 1897, ko je najdba zlata v kanadski pokrajini Klondike zmamila ljudi z vsega sveta, da so drli na ledeni Sever. Toda Buck ni prebiral časopisov in tudi ni vedel, da mu je vrtnarjev pomočnik Manuel slaba družba. Manuel je imel le eno strast. Obsedla ga je kitajska loterija. V njegovi pregrehi je tičala skrita slabost, vera v sistem, in prav to je bilo usodno. Kajti igra po sistemu teija denar in zaslužek vrtnarjevega pomočnika pač ne zadošča za kaj več kot za preživljanje žene in številnega naraščaja.

Tiste usodne noči, ko je Manuel izpeljal svojo zvijačo, je bil sodnik na sestanku vinogradnikov, fantje pa so bili zaposleni z ustanavljanjem telovadnega kluba. Nihče ni videl Manuela in Bucka, ko sta se napotila skozi sadovnjak; Buck je mislil, da gresta na kratek potep. In en sam človek ju je videl, ko sta se ustavila na majhni železniški postaji, imenovani College Park. Ta človek je spregovoril z Manuelom in med njima je zažvenkljal denar.

»Lahko bi vsaj zavil blago, preden ga oddaš,« je tujec zarobantil, in Manuel je takoj nataknil debelo vrv okoli Buckovega vratu pod ovratnico.

»Samo zadrgni, pa ga bo pošteno dušilo,« je rekel Manuel in tujec je mrmraje nekaj pritrdil.

Buck je sprejel vrv z mirnim dostojanstvom. Tako ravnanje je bilo zanj seveda nenavadno, toda življenje na posestvu ga je naučilo, da je zaupal ljudem, ki jih je poznal in jim priznaval, da njihova modrost presega njegovo. Vendar je v trenutku, ko sta se konca vrvi znašla v tujčevih rokah, preteče zarenčal. Hotel je le opozoriti na svoje nelagodje, prepričan, da je opozorilo že tudi ukaz. Na njegovo presenečenje pa se mu je vrv ostro zadrgnila okoli vratu, da mu je vzelo dih. V hipni jezi se je pognal na moža, ta pa je prestregel njegov skok, ga zgrabil za grlo in v spretnem obratu prevrgel na hrbet. Potlej se je vrv zategnila zares neusmiljeno, in ko se je pobesnelo otepal, mu je jezik visel iz gobca in je zaman hlastal za zrakom.

V vsem življenju še nikoli niso ravnali z njim tako surovo in še nikoli ni bil tako besen. Toda njegova moč je počasi pojemala, oči so mu osteklenele in nič več ni videl ne čutil, ko je vlak počasi obstal in sta ga dva moška zalučala v prtljažni vagon.

Naslednje, česar se je spet zavedel, je bil nejasen občutek, da ga boli jezik in da ga premetava v nekakšnem vozilu. Predirni pisk lokomotive pred prehodom mu je razodel, kje je. Prevečkrat se je že peljal s sodnikom, da ne bi poznal vožnje v prtljažnem vagonu. Odprl je oči in v njih se je zasvetila nebrzdana jeza ugrabljenega kralja. Moški je skočil proti njemu, da bi ga zagrabil za vrat, toda Buck je bil prehiter zanj. Njegove čeljusti so hlastnile po roki in se niso razprle toliko časa, dokler ni zaradi davljenja spet izgubil zavesti.

»Ja, napade ima,« je rekel mož in skrival ranjeno roko pred nosačem, ki ga je priklical hrup. »Za gospodarja ga peljem v Frisco. Tam je odličen pasji zdravnik, ki misli, da mu lahko pomaga.«

Slikovitost tega nočnega potovanja je najbolje ponazarjal sam možak, ki je stopil v majhno lopo za salonom, nekje na obrežju San Francisca.

»Pa samo petdesetaka dobim zanj,« je godrnjal, »in ne bi naredil tega še enkrat, niti za tisočaka na roko.«

Roko je imel povito v krvav robec in desna hlačnica je bila razparana od kolena do gležnja.

»Koliko pa je dobil drugi tip?« je vprašal krčmar.

»Stotaka,« se je glasil odgovor. »Niti za paro ni popustil, zaboga.«

»Skupaj znese sto petdeset,« je računal krčmar, »in vreden jih je, ali pa sem bedak.«

Ugrabitelj je odvil krvavo cunjo in si pogledal razmesarjeno roko. »Če ne dobim stekline —«

»je ne boš zato, ker si se rodil za na vislice,« se je zasmejal krčmar. »Daj, pomagaj mi za trenutek, preden odvlečeš svoj tovor,« je pristavil.

Omamljen od neznosne bolečine v grlu in jeziku in komaj na pol živ, se je Buck pripravljal, da se ponovno upre svojima mučiteljema. Toda vrgla sta ga na tla in ga ponovno davila, dokler jima ni uspelo prepiliti težke medeninaste ovratnice okoli njegovega vratu. Nazadnje sta odstranila vrv in ga vrgla v kletki podoben zaboj.

Tam je preležal ostanek moreče noči in pestoval svoj gnev ter ranjeni ponos. Ni mogel razumeti, kaj vse to pomeni. Kaj so nameravali z njim ti tuji ljudje? Zakaj so ga zaprli v to tesno gajbo? Ni vedel zakaj, toda nejasno je slutil, da mu preti velika nevarnost. Sredi noči so se večkrat škripaje odprla vrata lope, in skočil je na noge v upanju, da bo uzrl sodnika ali vsaj njegove fante. Toda vsakokrat se je zasrepel vanj le zabuhli obraz krčmarja, osvetljen s slabotno svetlobo lojenke. In vsakokrat se je radostni lajež, ki mu je drhtel v grlu, sprevrgel v divje renčanje.

Krčmar ga je pustil pri miru, zjutraj pa so v lopo stopili štirje moški in odnesli zaboj. Spet mučitelji, je pomislil Buck, kajti bili so razcapane, nemarne pojave hudobnega videza in Buck je besnel in divjal nad njimi skozi rešetke zaboja. Oni pa so se le smejali in drezali vanj s palicami, ki jih je divje trgal z zobmi, dokler ni ugotovil, da jih prav to zabava. Mrko je torej legel na tla in pustil, da so zaboj dvignili v vagon. Nato sta on in kletka, v kateri je bil zaprt, začela romanje iz rok v roke. Prevzeli so ga uradniki oddelka za prtljago; premestili so ga v drug vagon; tovorni voz ga je med škatlami in drugimi zaboji odložil na parnik; s parnika so ga prepeljali v skladišče na železniški postaji in ga naposled odložili v vagon brzca.

Dva dni in dve noči je vagon potoval, pripet na piskajoče lokomotive, in dva dni in dve noči ni Buck ne jedel in ne pil. Sprva je železničarje, ki so se mu poskušali približati, pričakal z jeznim renčanjem, oni pa so ga v zameno dražili. Ko se je drgetajoč in penast zaganjal v stene zaboja, so se mu režali in posmehovali. Oponašali so renčanje in lajanje, mijavkali so in kikirikali, se spakovali in krilili z rokami. Vedel je, da je vse skupaj bedasto, vendar je bila to nova žalitev njegovega dostojanstva in njegova jeza je rasla in rasla. Ni se toliko menil za lakoto, bolj neznosno je bilo pomanjkanje vode, ki je njegovo trpljenje in jezo stopnjevalo v vročičnost. Skrajna napetost in razburjenost sta prerasli v vročino, ki jo je podžigalo vnetje v presušenem, otečenem grlu in jeziku.

Edino nečesa se je veselil: vrvi okoli vratu ni bilo več. To jim je prej dajalo nepošteno prednost; toda zdaj jim bo že pokazal. Nobene vrvi več mu ne spravijo na vrat. O tem je bil odločen. Že dva dni ni ničesar zaužil in v teh dveh dneh in nočeh se je v njem nabral tolikšen srd, da se tistemu, ki bi prvi prišel navzkriž z njim, ni obetalo nič dobrega. Oči je imel okrvavljene in prelevil se je v pobesnelo zver. Bil je tako spremenjen, da ga ne bi prepoznal niti sam sodnik; celo železničarji so si olajšano oddahnili, ko so se v Seattlu rešili čudnega tovora.

Štirje možje so previdno dvignili zaboj z voza in ga prenesli na majhno zadnje dvorišče za visokim zidom. Rejen moški z rdečim puloverjem, široko razprtim pod vratom, je stopil k vlaku in se podpisal v knjigo. To je ta, je zaslutil Buck, naslednji mučitelj - in divje se je zagnal v rešetke. Moški se je mračno nasmehnil in od nekod prinesel sekiro in palico.

»Pa ga menda ne boste kar spustili?« je vprašal voznik.

»Seveda,« je kratko odvrnil moški in za poskus zasekal s sekiro v zaboj.

Četverica, ki ga je prinesla, se je hipoma razbežala in se na varnem, vrh zidu, pripravila, da bo gledala predstavo.

Buck se je spravil nad les, da so odletele iveri, zasadil zobe vanj in divje opletal z glavo. Kjer koli je sekira udarila od zunaj, se je Buck pognal od znotraj, reže in renče, silil je ven prav tako divje, kot se je moški v rdečem puloverju hladnokrvno pripravljal, da ga spravi iz zaboja.

»Tako, ti rdečeoki hudič,« je zamrmral, ko je odprtino dovolj razširil za Buckovo telo. Obenem je odvrgel sekiro in preložil palico v desno roko.

In Buck je bil res videti kot pravi rdečeoki hudič; z nasršeno dlako, penastim gobcem in poblaznelim pogledom v krvavo podplutih očeh, se je napel za skok. Naravnost na moža je pognal vseh svojih petinšestdeset kilogramov besa, preobteženega z zadrževano ihto preteklih dveh dni in noči. Sredi skoka, ravno v trenutku, ko so čeljusti skoraj že hlastnile po možu, je usekalo po njem, da mu je telo obstalo in so zobje krčevito tlesknili skupaj. Prevrglo ga je in pristal je s hrbtom in z boki na tleh. Svoj živi dan še ni bil tepen s palico, zato ni razumel. Z renčanjem, ki je bilo bolj krik kakor lajež, se je spet pobral in se pognal naprej. Spet ga je prestregel neusmiljen udarec in ga pobil na tla. Tokrat je vedel, da je bila palica, toda njegova blaznost ni poznala previdnosti. Vsaj desetkrat je napadel in prav tolikokrat ga je palica odbila sredi naskoka in ga treščila ob tla.

Po zadnjem, posebej silovitem udarcu, se je le še skobacal na noge, preveč omamljen, da bi naskočil. Mlahavo se je opotekel, iz nosu, gobca in ušes mu je lila kri, njegov čudoviti kožuh je bil razmršen in popackan s krvavo slino. Moški je stopil naprej in ga premišljeno strahovito udaril po smrčku. Vse bolečine, ki jih je že prestal, niso bile nič v primerjavi s to silno muko. Z rjovenjem, ki je spominjalo na razbesnelega leva, se je spet pognal na moža. A ta je predel palico v levo roko, ga spretno zagrabil za spodnjo čeljust in ga hkrati zasuknil navzdol in nazaj. Buck je v zraku opisal cel krog in pol, nato pa treščil z glavo in s prsmi ob tla.

Še poslednjikrat je naskočil. Moški ga je prestregel z zvijačnim udarcem, ki ga je namenoma prihranil za konec, in Buck se je zgrbil ter obležal na tleh popolnoma brez zavesti.

»Ta pa ve, kaj se pravi posvetiti pasjim mrcinam, vam povem,« je navdušeno vpil eden od mož na zidu.

»Raje krotim konjske mrhe vsak dan, pa še dvakrat ob nedeljah,« je odvrnil voznik, ko se je zavihtel na voz in pognal konje.

Bucku se je vrnila zavest, moč pa ne. Ležal je, kamor je padel in od tam opazoval moža v rdečem puloverju.

»Sliši na ime Buck,« je moški sam pri sebi ponovil po krčmarjevem pismu, v katerem je bil opis zaboja in njegove vsebine. »Torej, Buck, fant moj,« je nadaljeval s spodbudnim glasom, »malo sva se potipala in najbolje bo, da ostane pri tem. Odslej veš, kje je tvoje mesto, in jaz vem, kje je moje. Bodi priden pes in vse bo šlo tako, kot je treba. Če pa ne boš ubogal, ti že izbijem trmo iz riti. Razumel?«

Ko je govoril, je brez strahu trepljal glavo, ki jo je bil tako neusmiljeno mlatil, in čeprav se je dlaka Bucku nehote naježila, je brez ugovora prenesel dotik roke. Ko mu je mož prinesel vodo, jo je pohlepno pil in nato s tujčeve roke kos za kosom pogoltnil obilen obrok surovega mesa.

Bil je premagan (to je vedel), ni pa bil zlomljen. Spoznal je, enkrat za vselej, da proti človeku s palico nima nobenih možnosti. Izučilo ga je in v vsem svojem preostalem življenju ni tega nikoli pozabil. Palica je bila razodetje. Uvedla ga je v svet, kjer vladajo surovi zakoni in s tem se je pač sprijaznil. Življenjske resnice so dobile bolj kruto podobo, in ko se je pogumno spoprijel z njimi, se je v njem prebudila vsa pritajena prekanjenost njegove narave. Minevali so dnevi in prihajali so novi psi v zabojih, z vrvjo okoli vratu, nekateri pohlevni in ubogljivi, drugi pobesneli in tuleči, kot je prišel on; in videl je, kako so se drug za drugim pokorili volji moža v rdečem puloverju. Okrutne predstave, ki jim je bil Buck priča, so se znova in znova potrjevale: človek s palico določa zakone, je gospodar, ki ga je treba ubogati, ni pa se treba spajdašiti z njim. In slednjega si Buck ni mogel nikoli očitati. Videl je strte pse, ki so se možu dobrikali, mahali z repom in mu lizali roko. Videl je tudi psa, ki je podlegel v boju za premoč, ker se ni hotel ne podrediti niti ubogati.

Včasih so prihajali ljudje, tujci, ki so razvneto, priliznjeno in sploh na vse možne načine govorili z moškim v rdečem puloverju. In če so ob takih priložnostih izmenjali denar, je tujec odpeljal s seboj enega ali več psov. Buck se je spraševal, kam so šli, saj se niso nikoli več vrnili, toda strah pred prihodnostjo je bil tako močan, da je bil vsakokrat zadovoljen, ker ni bil izbran.

Vendar je slednjič prišel tudi njegov čas v podobi suhljatega možička, ki je tolkel polomljeno angleščino z mnogimi čudaškimi in neotesanimi vzkliki, ki jih Buck ni razumel.

»Sakredam!« je zavpil, ko se mu je pogled zasvetil ob pogledu na Bucka. »Tist en hudič dober pes! A? Kolk?«

»Tristo, skoraj zastonj,« je odrezal mož v rdečem puloverju. »In če vzamemo, da je to vladni denar, te ne bo bolelo, a, Perrault?«

Perrault se je zarežal. Glede na to, da je neobičajno povpraševanje pognalo cene psov v višave, vsota za tako odlično žival ni bila oderuška. Kanadska vlada zaradi kupčije ne bo utrpela izgube in tudi njene pošiljke ne bodo počasneje potovale. Perrault je poznal pse, in ko je gledal Bucka, je vedel, da dobiš enega takega na tisoč. Enega na deset tisoč, je popravil misel.

Buck je videl, kako sta izmenjala denar, zato ni bil presenečen, ko ga je suhljati možic skupaj z dobrodušno novofundlandko Curly odpeljal s seboj. Takrat je zadnjič v svojem življenju videl moža v rdečem puloverju, in ko sta s Curly s krova ladje Narval zrla na oddaljujoči se Seattle, je zadnjič videl topli Jug. Perrault ju je skupaj s Curly odpeljal pod palubo in ju izročil črnopoltemu orjaku z imenom Frangois. Perrault je bil francoski Kanadčan in je bil temne polti, toda Frangois je bil francoskokanadski mešanec in zato še dvakrat bolj črn od Perraulta. Buck je prvič videl takšne ljudi (usojeno mu je bilo, da jih bo srečal še veliko več) in čeprav se v njem ni prebudila prava naklonjenost, je kljub temu začutil spoštovanje do Perraulta in Franfoisa. Hitro se je prepričal, da sta poštenjaka, mirna in nepristranska v delitvi pravice, pa tudi prevelika poznavalca psov, da bi ju mogli pretentati.

V medpalubju Narvala sta se Buck in Curly pridružila še dvema psoma. Eden od njiju je bil velik snežno bel prišlec iz Spitzbergov, ki ga je pripeljal kapitan kitolovke in je zatem spremljal geološko odpravo v Barrens, kanadsko pustinjo.

Bil je hinavsko priliznjen, smehljal se ti je v obraz, medtem ko je napletal kakšno zahrbtno zvijačo; Bucku je, na primer, pri prvem obroku izmaknil hrano. Ko je Buck planil, da bi ga kaznoval, je skozi zrak švistnil Franfoisov bič, ki je oplazil krivca, in Buck je lahko vzel nazaj svojo kost. To je bilo pošteno od Franpoisa, je sklenil Buck, in mešanec je zrasel v njegovih očeh.

Drugi pes se ni poskušal z nikomer zbližati niti ni sprejemal pobud drugih in tudi krasti ni skušal novincema. Bil je mrk, neprijazen družabnik in je Curly jasno pokazal, da si želi le, naj ga pusti pri miru, in še, da bodo težave, če tega ne bo upoštevala. Klicali so ga Dave, jedel je in spal, vmes včasih zazehal in se ni zmenil za nič, niti tedaj ne,

ko je Narval prečil morsko ožino Kraljice Charlotte in se premetaval, pogrezal in dvigal kot obseden. Medtem ko sta bila Buck in Curly vedno bolj vznemirjena in že napol nora od strahu, je on samo dvignil glavo in ju, čeprav vznejevoljen, počastil z bežnim pogledom, zazehal in spet zaspal.

Noč in dan se je ladja potresavala v neutrudnem utripu vijaka in čeprav je bil dan enak dnevu, je Buck čutil, da se vreme zdržema ohlaja. Nekega jutra je vijak končno utihnil in vso ladjo je prevzelo vznemirjenje. Zaznal ga je, tako kot drugi psi, in vedel je, da je sprememba blizu.

Franpois jih je navezal in odpeljal na krov. Kakor hitro je stopil na mrzla tla, so se Bucku noge pogreznile v nekakšno belo kašo, še najbolj podobno blatu. Prhnil je in odskočil. Se več belih kosmov te čudne snovi je letelo po zraku.

Stresel se je, toda tisto je že spet padalo nanj. Radovedno je ovohal in potem obliznil z jezikom. Zaskelelo ga je kot ogenj in v naslednjem hipu izginilo. To ga je zbegalo. Spet je poskusil in učinek je bil enak. Gledalci so se mu krohotali, da ga je postalo sram, pa sam ni natančno vedel zakaj, saj je bil to njegov prvi sneg.

ZAKON PALICE IN ČEKANOV

Buckov prvi dan na obali v Dyei je bil pravcata mora. Vsaka ura je prinesla nove pretrese in presenečenja. Nenadoma je bil iztrgan iz naročja civilizacije in vržen v osrčje prvinskosti. Ni bilo več lenobnega življenja, kjer pod milim soncem ni imel drugega opravila kot pohajkovanje in ubijanje dolgega časa. Tu ni bilo ne spokojnosti ne počitka in niti trenutka brezskrbnosti. Bila je ena sama zmešnjava in boj, v vsakem trenutku je bilo življenje v nevarnosti. Za preživetje je bilo treba biti nenehno na preži, zakaj ti psi in ljudje niso bili mestni psi in ljudje. Bili so divjaki, vsi po vrsti, in niso poznali nobenega drugega zakona kot zakon palice in čekanov.

Nikoli ni videl psov, ki so se bojevali tako, kot so se bojevala ta volčja bitja, in njegova prva izkušnja je bila zanj nepozaben nauk. Res je, bila je posredna izkušnja, sicer ne bi preživel in mu ne bi mogla koristiti. Curly je bila žrtev. Taborili so blizu skladišča za les, kjer se je na svoj zaupljivi način skušala zbližati z eskimskim psom, velikim kot odrasel volk, čeprav niti pol tolikšnim, kot je bila sama. Nobenega opozorila ni bilo slišati, samo kot blisk hiter naskok, kovinski tlesk zob, enako okreten odskok in Curlyn obraz je bil razparan od očesa do čeljusti.

Bilo je bojevanje po volčje, ta nepričakovani napad in nato umik; a bilo je še več kot samo to. Trideset ali štirideset eskimskih psov je v trenutku priteklo in obkrožilo borilca v sklenjen nemi krog. Buck ni mogel doumeti te molčeče napetosti niti ne tega, kako poželjivo so si oblizovali gobce. Curly se je pognala proti svojemu napadalcu, ki je ponovno naskočil in odskočil. Pri njenem naslednjem napadu je na čuden način nastavil prsi, da ji je spodneslo noge. Nikoli več se ni postavila nanje. To so čakali eskimski gledalci. Renčeč in bevskajoč, so planili nanjo in jo, tulečo v smrtnem boju, pokopali pod kosmato kepo svojih teles.

Tako nenadoma se je zgodilo in tako nepričakovano, da je bil Buck prepaden. Videl je Spitza, kako je stegnil svoj škrlatni jezik, kot da bi se smejal, in videl je Frangoisa, kako je zamahnil s sekiro, ko se je pognal v gmoto psov. Trije možje s palicami so mu pomagali, da jih je razgnal. Ni dolgo trajalo. Dve minuti po tistem, ko se je Curly zgrudila, so prepodili zadnje napadalce. Psica je mlahavo in brez življenja ležala v krvavem, poteptanem snegu, skoraj dobesedno razcefrana na kosce, nad njo pa se je sklanjal temni mešanec in strašno preklinjal. Ta prizor je potem Bucka pogosto preganjal v spanju. To je bil torej način. Nobenega poštenega boja. Enkrat padeš in je po tebi. Prav, se bo že potrudil, da ne bo nikoli podlegel. Spitz je iztegnil jezik in se spet zasmejal. Od takrat naprej ga je Buck sovražil s trpkim in neminljivim sovraštvom.

Se preden si je opomogel od pretresa, ki ga je povzročila tragična Curlyjina smrt, je že doživel novega. Franpois mu je nadel nekakšno jermenje in zaponke. Bila je zaprega, podobna tisti, ki so jo konjarji na domačem posestvu nadevali konjem. In kakor je videl garati konje, tako so tudi njega vpregli v delo, da je odvlekel Franpoisa na saneh v gozd, ki je obdajal dolino, in se vrnil s tovorom drv. Čeprav je bilo njegovo dostojanstvo močno prizadeto, ker so ga tako uporabili za vlečno žival, je bil preveč pameten, da bi se upiral. Z vnemo in voljo je poprijel in opravil po svojih najboljših močeh, čeprav mu je bilo vse novo in tuje. Franpois je bil nepopustljiv, zahteval je strogo poslušnost in jo z bičem tudi dosegel, medtem pa je Dave, ki je bil izkušen vlečni pes, ugriznil Bucka v zadnjico, kadar koli je naredil kaj narobe. Spitz, prav tako izkušen, je vlekel prvi, in ker ni mogel vedno doseči Bucka, ga je včasih opomnil z ostrim renčanjem ali pa se je s svojo težo spretno uprl v vlečne vrvi, da je Bucka vrglo v pravo smer. Buck se je z lahkoto učil in je pod vodstvom svojih dveh tovarišev in Frangoisa vidno napredoval. Še preden so se vrnili v tabor, je vedel, da se mora ustaviti na »ho«, kreniti na »hijo«, široko zavijati v ovinkih in se držati proč od tovariša v zapregi, ko naložene sani drvijo po strmini tik za njihovimi petami.

»Tri zlo dobri psi,« je Frangois povedal Perraultu. »Tist Buck, tist vleče ko hudič. Jaz ga hitro naučim, ko nč.«

Perrault, ki se mu je mudilo z odpravo, je popoldne pripeljal še dva nova psa. Bila sta brata, prava eskimca, imenoval ju je Billee in Joe. Čeprav sinova iste matere, sta si bila različna kot dan in noč. Billeejeva napaka je bila, da je bil pretirano odprte narave, medtem ko je bil Joe njegovo pravo nasprotje, čemeren in vase zaprt, nenehno je renčal in hudobno gledal. Buck ju je sprejel kot tovariš, Dave se zanju ni zmenil, Spitz pa se je nemudoma lotil najprej prvega in nato še drugega. Billee je spravljivo pomahal z repom, potem pa se obrnil in planil v beg, ko je videl, da spravljivost ne pomaga. Ko ga je Spitz dohitel in ga z ostrimi zobmi šavsnil po boku, je (še vedno spravljivo) bevsknil. Joe pa se je, naj je Spitz še tako krožil okoli njega, vrtel na petah, da mu ni mogel za hrbet, z naježeno grivo, položenimi ušesi, trzajočimi ustnicami, režeč, da so čeljusti tleskale skupaj tako naglo, kot je lahko hlastal, in s peklenskim leskom v očeh — pravo utelešenje bojevitega strahu. Njegova pojava je bila tako grozeča, da se je bil Spitz prisiljen odpovedati nameri, da bi ga ukrotil. Ker je hotel prikriti svoje nelagodje, se je obrnil na nemočnega javkajočega Billeeja in ga gnal do roba taborišča.

Zvečer je Perrault priskrbel še enega psa, starega eskimca, dolgega, slokega in mršavega, z obrazom, brazgotinastim od bojev, in z enim samim očesom, iz katerega se je svareče bliskala hrabrost, ki je vzbujala spoštovanje. Imenoval se je Solleks, kar pomeni Jezni. Podobno kot Dave ni ničesar zahteval, ničesar dajal in ničesar pričakoval, in ko je lenobno in preudarno stopil v njihovo sredo, ga je celo Spitz pustil pri miru. Imel je neko posebnost in Buck je imel to smolo, da jo je odkril. Ni prenesel, da se mu je kdo približal z njegove slepe strani. Prestopek je nenamerno zakrivil Buck in svoje neprevidnosti se je zavedel šele v trenutku, ko se je Solleks zakadil vanj in mu do kosti razparal ramo za tri prste navzgor in navzdol. Od takrat naprej se je Buck izogibal njegove slepe strani in do konca njunega tovarištva ni bilo več nevšečnosti med njima. Očitno je imel, podobno kot Dave, eno samo željo — da ga pustijo pri miru, toda kakor se je kasneje poučil Buck, sta imela v resnici oba vsaj še eno pomembno lastnost, če ne več.

Tiste noči se je Buck soočil z veliko težavo, z vprašanjem kako bo spal. Sredi bele pustinje je toplo žarel šotor, osvetljen od sveče; ko je samoumevno vstopil, sta ga Perrault in Frangois napadla s psovkami in kuhinjsko posodo, dokler si ni opomogel od osuplosti in osramočeno pobegnil ven na mraz. Pihal je leden veter, ki ga je ostro zbadal in še posebej strupeno grizel v ranjeno ramo. Zleknil se je na sneg in poskusil zaspati, toda zmrzal ga je vsega drgetajočega spravila na noge. Ubog in nesrečen, je nemirno blodil med šotori, a je lahko ugotovil le to, da je povsod enako hladno. Tu in tam so proti njemu planili divji psi, a je naježil dlako in zarenčal (saj se je hitro učil), in pustili so ga, da je nemoteno nadaljeval svojo pot.

Slednjič se je nečesa domislil. Vrnil se bo in videl, kako si pomagajo njegovi tovariši iz vprege. Na njegovo veliko začudenje je bilo videti, da so se naenkrat vdrli v zemljo. Spet je odtaval po velikem taborišču, da jih poišče, in se brez uspeha vrnil. So v šotoru? Ne, to ne more biti, sicer ga ne bi bili vrgli ven. Kje neki bi potem sploh lahko bili? Zapuščen, s povešenim repom in drhteč po vsem telesu, je brezciljno krožil okoli šotora. Nenadoma so se mu tla udrla pod nogami in pogreznil se je v sneg. Čutil je, kako se pod njim nekaj zvija. Odskočil je, se naježil in zarenčal v strahu pred nevidnim in neznanim. Toda prijazen, slaboten bevsk ga je pomiril in začel je raziskovati. Topla sapa je puhnila proti njegovim nozdrvim in tam pod snegom je, zvit v klobčič, ležal Billee. Prijazno je cvilil, mencal in se zvil, da bi pokazal svojo naklonjenost in dobre namene; kot podkupnino za mir je celo tvegal in obliznil Bucka po obrazu s toplim, vlažnim jezikom.

Nova lekcija. Tako se torej to dela? Buck si je odločno izbral prostor in z mnogo hrupa ter odvečnega napora končno le izkopal luknjo zase. Toplota njegovega telesa je v hipu napolnila prostor in ga zazibala v spanec. Dan je bil dolg in naporen, zato je spal trdno in udobno, čeprav je vmes pogosto grčal in lajal ter se boril z grdimi sanjami.

Oči ni odprl, dokler ga ni predramil hrup prebujajočega se tabora. Prvi trenutek ni vedel, kje je. Ponoči je padal sneg in ga čisto zakopal. Snežne stene so pritiskale nanj z vseh strani in preplavil ga je temni val strahu -strahu divjih bitij pred pastjo. To je bilo znamenje, da je v sebi našel izgubljeno staro sled svojih prednikov, saj je bil udomačen pes, tako udomačen, da ni poznal pasti in se je zato ni mogel bati. Mišice celega telesa so se mu nagonsko krčevito napele, dlaka na vratu in ramenih mu je stala pokonci in sneg je frčal okoli njega v lesketajočem se oblaku, ko se je z divjim renčanjem pognal naravnost v slepeč dan. Preden je pristal na nogah, je uzrl pobeljeni tabor, ki se je razgrinjal pred njim, in vedel je, kje se nahaja, in spomnil se je vsega, kar se je zgodilo, od sprehoda z Manuelom pa vse do luknje, ki si jo je izkopal minulo noč.

Ko se je pojavil, ga je pozdravil Frangoisov vzklik. »Kaj pravim?« je voznik pasje vprege zakričal Perraultu. »Tist Buck sigurno se uči hitr ko nč.«

Perrault je resno pokimal. Kot sel s pomembnimi pošiljkami kanadske vlade si je prizadeval priskrbeti najboljše pse in je bil posebno vesel, ker je prišel do Bucka.

V eni uri so se posadki pridružili še trije eskimci, skupaj jih je bilo torej devet, in preden je minilo naslednje četrt ure, so bili že vpreženi in so krenili po sledi proti Dyejskem kanjonu. Buck je bil zadovoljen, da so krenili na pot, in čeprav je bilo delo naporno, je spoznal, da ga preveč ne prezira. Presenečen je bil nad vnemo, ki je prevevala celotno vprego in katere se je navzel tudi sam, še bolj pa ga je čudila sprememba, ki jo je opazil pri Davu in Solleksu. Bila sta nova psa, ki ju je vprega popolnoma spreobrnila. O njuni lenobi in brezbrižnosti ni bilo sledu. Bila

sta čuječna in živahna, prizadevala sta si, da bi vse teklo gladko in se silovito razburila, če je kar koli zaradi zamude ali zmešnjave zaustavljalo delo. Zdelo se je, da je garanje z vprego dovršen izraz njune narave in da je edina stvar na svetu, za katero živita in se je veselita.

Dave je bil ojnični ali sanični pes, pred njim je vlekel Buck, njemu je sledil Solleks; preostala ekipa pa je bila nanizana v koloni po eden, vse do vodnika Spitza.

Buck je bil namenoma postavljen med Dava in Solleksa, da je lahko sprejemal navodila. Kot je bil Buck dober učenec, tako sta bila onadva dobra učitelja. Nikoli nista dovolila, da bi Buck delal napake in sta poučevanje znala podkrepiti s svojimi ostrimi zobmi. Dave je bil pošten in zelo pameten. Nikoli ni ugriznil Bucka brez pravega razloga in ga tudi nikoli ni pozabil ugrizniti, ko si je Buck to zaslužil. Ker ga je podpiral še Franpoisov bič, je Buck ugotovil, da jo ceneje odnese, če se popravi, kakor če mu vrača na enak način. Ko se je nekoč med kratkim počitkom zapletel v vleko, sta planila nanj oba, Dave in Solleks, in ga kaznovala, kot mu je šlo. Zmeda, ki sta jo s tem naredila, je bila še hujša, toda Buck je poslej pozorno pazil, da so vrvi ostale lepo poravnane, in še preden se je zaključil dan, je že tako obvladal svoje delo, da so ga njegovi tovariši skoraj nehali zbadati. Franpoisov bič je sekal redkeje in Perrault je celo počastil Bucka s tem, da je privzdignil njegove tace in jih skrbno pregledal.

Bila je naporna celodnevna vožnja po kanjonu navkreber, skozi Ovčje taborišče, mimo Vage in gozdne meje, prek ledenikov in snežnih zametov, globokih na stotine metrov, in čez veliko Chilcootsko razvodje, ki stoji med slano in sladko vodo ter preteče straži žalostni in samevajoči Sever. Dobro so pospešili navzdol mimo verige jezer, ki polnijo kraterje ugaslih ognjenikov, in kasneje iste noči zavili v ogromno taborišče na začetku Benettskega jezera, kjer je na tisoče iskalcev zlata gradilo čolne za pomladanski čas, ko se začne lomiti led. Buck si je izkopal luknjo v snegu in zaspal spanje pravičnega, toda še vse prezgodaj so ga prebudili v mrzlo noč in ga s tovariši vpregli v sani.

Tega dne so naredili štirideset milj, ker so vozili po zglajeni sledi, naslednji dan in še mnogo drugih dni, ki so sledili, pa so bolj garali in počasneje napredovali, ker so si morali utirati lastno pot. Ponavadi je Perrault potoval na čelu skupine in teptal sneg s krpljami, da jim je olajšal pot. Frangois, ki je usmerjal sani ob ojesu, ga je včasih zamenjal, toda ne pogosto. Perraultu se je mudilo in se je ponašal s svojim poznavanjem ledu, ki je bilo nepogrešljivo, saj je bil jesenski led zelo tanek, ponekod, kjer je bila voda deroča, pa ledu sploh ni bilo.

Dan za dnem, neskončno dolge dneve, je Buck garal v zapregi. Utaborili so se vedno v temi in jutranje svitanje jih je dohitelo, ko so imeli prve milje poti že za sabo. In šele ko je padla noč, so postavili šotor, pojedli svoj kos ribe in si postlali v snegu. Buck je bil lačen kot volk. Kakor da bi tričetrt kilograma posušenega lososa, kar je bil njegov dnevni obrok, izpuhtelo v zrak. Nikoli ni imel dovolj in nenehna lakota mu je povzročala prave muke. Drugi psi so zaužili samo pol kilograma ribje hrane, vendar jim je uspelo obdržati telesno moč, ker so bili lažji in bolj vajeni takšnega življenja.

O izbirčnosti aristokrata, ki je zaznamovala njegovo prejšnje življenje, ni bilo več sledu. Ker je počasi jedel, je ugotovil, da mu tovariši, ki so hitreje pospravili svoj obrok, izmaknejo njegov delež. Ni ga mogel braniti. Medtem ko se je boril z dvema ali s tremi, je hrana izginjala po grlu drugih. Da bi to preprečil, je poskušal jesti tako hitro kot oni; neznosna lakota je povzročila, da mu ni bilo pod častjo vzeti tudi tistega, kar mu ni pripadalo. Opazoval je in se učil. Ko je videl, kako eden od novih psov, prebrisan hinavec in tat Pike, potuhnjeno krade rezino slanine za Perraultovim hrbtom, je naslednjega dne tudi sam poskusil in zmaknil cel kos. Nastal je velik direndaj, toda nihče ni osumil njega, zato pa je bil za Buckovo krajo kaznovan nesrečni nerodnež Dub, ki so ga vedno zasačili.

Prva tatvina je pokazala, da Buck lahko preživi v sovražnem severnem okolju. Pokazala je njegovo prilagodljivost, tisto zmožnost ravnanja po spremenjenih okoliščinah, brez katere bi bil zapisan gotovi in mučni smrti. Pokazala pa je tudi, kako propada in se razkraja na kosce njegova krepostna narava, ki je samo jalova reč in ovira v brezobzirnemu boju za obstoj. Na Jugu, kjer je kraljeval zakon ljubezni in tovarištva, je zadoščalo, če si spoštoval tuje imetje in osebna čustva, toda na Severu, kjer je vladal zakon palice in čekanov, se je na takšne stvari oziral le bedak in bolj ko jih je upošteval, manj možnosti je imel, da bo preživel.

Buck o tem ni razmišljal. Bil je sposoben, to je bilo vse, in ne da bi se zavedal, se je prilagodil novemu načinu življenja. Vse svoje žive dni ni nikoli bežal pred bojem, tudi če bitka ni bila enakopravna. Toda palica moža v rdečem puloverju je v njemu prebudila bolj temeljne in prvinske zakone. Kot udomačen pes bi lahko umrl zaradi nravnega nagiba, denimo zato, ker bi branil jahalni bič sodnika Millerja, sedaj pa se je bil pripravljen izogniti nravnemu nagibu, da bi si rešil kožo, kar je pričalo, da je njegova civiliziranost nepreklicno izginila. Ni kradel, ker bi mu bilo to v veselje, ampak zato, ker je tako zahteval njegov želodec.

Ni odkrito pograbil, ampak je prekanjeno izmaknil na skrivaj, ker je spoštoval palico in čekane. Skratka, kar je počenjal, je naredil zato, ker je bilo laže narediti kot ne.

Hitro je napredoval (ali nazadoval). Njegove mišice so ojeklenele in postal je neobčutljiv za vse običajne bolečine. Dosegel je tako zunanjo kot notranjo gospodarnost. Lahko je zaužil kar koli, ne glede na to, kako ostudno in neužitno je bilo. Ko je pojedel, so njegovi želodčni sokovi posrkali vsak najmanjši hranljivi delec, kri pa ga je odnesla v najbolj oddaljene kotičke telesa in ga oblikovala v najbolj žilavo in krepko tkivo. Vid in vonj sta se mu nenavadno izostrila, njegov sluh pa se je razvil do takšne pretanjenosti, da je v spanju zaznal najrahlejši šum in je vedel, ali naznanja spokoj ali nevarnost. Naučil se je z zobmi izgristi led, ki se mu je nabiral med prsti, ko pa je bil žejen in je luknjo z vodo prekrivala debela plast ledu, ga je razbil tako, da se je dvignil na zadnje noge in bil s togimi sprednjimi tacami po njem. Najbolj pa se je odlikoval po tem, da je znal zavohati veter in ga napovedati za noč vnaprej. Naj je v času, ko si je pripravljal svoje ležišče ob drevesu ali pod sipino, vladalo še takšno zatišje, ga je veter, ki je kasneje gotovo zapihal, vedno našel skritega in dobro zavarovanega v zavetju.

In ni se učil samo iz izkušenj, ampak so v njem spet oživeli že dolgo otopeli nagoni. Njegova vez z udomačenimi rodovi se je pretrgala. V spomin mu je pronicala zabrisana podoba davne preteklosti njegove pasme, časa, ko so se divji psi v krdelih podili po pragozdu in pokončali svoj plen, ko so ga dohiteli. Brez težav se je učil bojevati tako, da je usekal, raztrgal in po volčje hitro zagriznil. Tako so se bojevali pozabljeni predniki. V njem so prebudili spomin na staro življenje. Stare ukane, ki so bile vžgane v dediščino pasme, so postale tudi njegove ukane. Prišle so, ne da bi brskal za njimi in ne da bi jih klical, kakor da bi bile v njem že od vekomaj. In ko je v negibnih ledenih nočeh vzdignil smrček proti zvezdam in zateglo tulil kot volkovi, je bil v tem kriku prah in pepel njegovih prednikov, ki so dvigovali smrčke proti zvezdam in tulili skozi stoletja in skozenj. In njegova melodija je bila njihova melodija, melodija, ki je tulila njihovo bol in tisto, kar so jim pomenili globoka tišina, mraz in tema.

Tako je starodavna pesem valovala skozenj kot dokaz, kakšna igračka je pravzaprav življenje, in prišel je spet na svoje; prišel je, ker je človek na Severu naletel na rumeno kovino in ker Manuel, vrtnarjev pomočnik, ni zaslužil dovolj za potrebe svoje žene in kopico malih posnetkov njega samega.

GOSPODOVALNA PRVOBITNA ZVER

Globoko v Bucku je tičala gospodovalna prvobitna zver, ki je zaradi surovega življenja na poti rasla in rasla. A ta rast je bila prikrita. Njegova na novo rojena zvijačnost mu je narekovala hladnokrvnost in zadržanost. Preveč je bil zaposlen s prilagajanjem na novo življenje, da bi bil sproščen, in ne le, da ni izzival bojev, ampak se jim je izognil, če je le bilo mogoče. Njegovo vedenje je zaznamovala določena opreznost. Ni se nagibal k lahkomiselnosti in prenagljenim odločitvam; v zagrizenem sovraštvu, ki je vladalo med njim in Spitzem, ni pokazal nestrpnosti in se je izogibal vsem napadalnim dejanjem.

Po drugi strani pa ni Spitz nikoli zamudil prilike, da pokaže svoje zobe, morda zato, ker je v Bucku slutil nevarnega nasprotnika. Zavil je celo s svoje poti, da je ustrahoval Bucka, nenehno izzivajoč pretep, ki bi se lahko končal le s smrtjo enega ali drugega.

To bi se lahko zgodilo že kmalu na začetku potovanja, če ne bi prišlo do nenavadnega naključja. Ob koncu tistega dne so postavili pust in beden tabor na obrežju jezera Le Barge. Snežni metež, veter, ki je bril kot razbeljeno rezilo, in tema so jih prisilili, da so se pritipali do prostora, kjer so se lahko utaborili. Le stežka bi mogli naleteti na kaj slabšega. Za njimi se je dvigala navpična kamnita stena, Perrault in Franpois pa sta morala zanetiti ogenj in razgrniti svoje spalne vreče kar na samem ledu, ki je prekrival jezero. Šotora sta se znebila v Dyei, da so imeli čim manj prtljage na poti. Uporabila sta nekaj polen naplavljenega lesa in zanetila ogenj; ta pa se je pretopil skozi led in jih pustil na cedilu, da so povečerjali v temi.

Buck si je naredil svoje ležišče v zavetju strme pečine. Bilo je tako prijetno in toplo, da ga je kar nerad zapustil, ko je Franfois delil odmrznjene ribe. Ko je Buck pohrustal svoj obrok in se odpravil k počitku, je videl, da je njegovo ležišče zasedeno. Iz svarilnega renčanja je razbral, da je vsiljivec Spitz. Do tega trenutka se je Buck izogibal sitnostim s svojim sovražnikom, toda to je presegalo vsako mero. Zver v njemu je podivjala. Skočil je na Spitza z besom, ki je presenetil oba, posebno Spitza, saj je glede na pretekle izkušnje z Buckom menil, da je njegov tekmec nenavadno plašen pes, ki se je zmogel braniti le zaradi svoje velike teže in velikosti.

Celo Frangois je bil presenečen, ko sta se psa, zamotana v klobčič, pognala iz razkopanega ležišča in je zaslutil razlog boja. »Eej!« je kričal Bucku. »Nalož mu jih, za Boha! Nalož mu jih, tatu umazanemu!«

Tudi Spitz je bil pripravljen. Od samega besa in vneme je kar cvilil, ko se je v krogih bližal in umikal, da bi v pravem trenutku naskočil. Buck ni bil nič manj oster in nič manj oprezen, ko je krožil nazaj in naprej in iskal priložnost. Toda prav takrat se je zgodilo nekaj nepričakovanega, nekaj, kar je prestavilo njun boj za premoč daleč v prihodnost, mimo mnogih utrudljivih kilometrov poti in garaškega dela.

Perraultova kletvica, zveneč udarec s palico po koščenem telesu in rezko cviljenje zaradi bolečine, vse to je napovedovalo začetek peklenskega hrušča. Nenadoma se je razkrilo, da je taborišče polno prihuljenih kosmatih postav — blizu sto lačnih eskimcev je iz kakšne indijanske vasi zavohalo taborišče. Priplazili so se zraven, ko sta se spopadla Buck in Spitz. Ko sta moška planila mednje z debelima palicama, so pokazali zobe in se branili. Obnorel jih je vonj po hrani. Perrault je odkril enega, ki je zakopal glavo v zaboj s hrano. Njegova palica je težko usekala čez mršava rebra in zaboj se je prevrnil na tla. V trenutku se je dvajseterica zlakotenih zveri pulila za kruh in slanino. Palici sta padali po njih, kamor je priletelo. Cvilili in tulili so pod točo udarcev, a so kljub temu divje trgali, dokler niso pohlastali zadnje mrvice.

Medtem so osupli psi iz vprege planili s svojih ležišč, in že so se nasilni napadalci zagnali vanje. Buck še nikoli ni videl takih psov. Zdelo se je, da jim bodo kosti vsak trenutek predrle kožo. Bili so goli okostnjaki, odeti v ohlapne umazane kožuhe, z žarečimi očmi in slinastimi čekani. Toda ponoreli od lakote, so postali zastrašujoči in neustavljivi. Ni se jim bilo mogoče upirati. Njihov prvi napad je pse iz vprege pometel nazaj k pečini. Bucka so naskakovali trije eskimci in v trenutku je bil razpraskan in oklan po glavi in ramenih. Trušč je bil strašen. Billee je cvilil kot običajno. Dave in Solleks, polna ran, iz katerih je curljala kri, sta se neustrašno borila z ramo ob rami. Joe je hlastal kot vrag. Njegovi zobje so se sklenili na sprednji nogi eskimca in zdrobil mu je kost. Hinavec Pike je šinil na pohabljeno žival in ji z bliskovitim Šavsom sunkoma zlomil tilnik. Buck je zgrabil penastega sovražnika za goltanec, in ko so mu zobje predrli vratno žilo, ga je poškropila kri. Njen topli okus v ustih ga je spodbodel k še večji napadalnosti. Zagnal se je na drugega, hkrati pa začutil, kako so se njemu samemu zasadili zobje v grlo. Bil je Spitz, ki je hinavsko napadel z boka.

Ko sta Perrault in Franpois opravila v svojem delu taborišča, sta pohitela na pomoč vprežnim psom. Divji val sestradanih zveri je pred njima pljusknil nazaj in Buck se je osvobodil napadalca. Toda samo za trenutek. Moža sta morala steči nazaj, da bi rešila hrano, in eskimci so ponovno napadli skupino iz vprege. Billeeju je neizmerni strah vlil pogum, da je šinil skoz podivjani krog in se pognal v beg prek ledu. Tik za petami mu je sledila preostala skupina, s Pikom in Dubom na čelu. Ravno ko se je Buck pripravil, da bi skočil za njimi, je s kotičkom očesa opazil Spitza, ki se je zakadil proti njemu z vidno namero, da ga podre na tla. Če bi ga spodnesel in bi ga pokopala gomila eskimcev, zanj ne bi bilo nobenega upanja več. Toda zbral je moči, da je vzdržal sunek Spitzovega naskoka, potem pa se je pridružil ubežnikom na jezeru.

Kasneje se je zbralo skupaj devet psov iz vprege in si poiskalo zavetje v gozdu. Čeprav jih niso zasledovali, so bili v žalostnem stanju. Niti enega ni bilo, ki ne bi bil ranjen na štirih ali petih mestih, nekateri pa so bili prav hudo poškodovani. Dub je imel težko ranjeno zadnjo nogo; Dolly, zadnja eskimka, ki se je v Dyei pridružila skupini, je imela hudo razparano grlo; Joe je izgubil oko; Billee, dobrosrčnež, s pogrizenim in z na trakove razcefranim ušesom, pa je jokal in javkal v noč. Ob jutranjem svitu so previdno prišepali nazaj v tabor in ugotovili, da so plenilci odšli, moža pa sta bila slabe volje. Bili so kar ob polovico zalog živeža. Eskimci so razgrizli jermene na saneh in platnene prevleke. Pravzaprav jim ni nič ušlo, pa naj je bilo še tako malo užitno. Pospravili so par Perraultovih mokasinov iz losovega usnja, kose usnjenih trakov in celo pol metra jermena s konca Franpoisovega biča. Franpois je nehal žalostno motriti svojo izgubo in se lotil pregleda ranjenih psov.

»Eh, prjatli moji,« je nežno rekel, »mogoče vas je naredlo stekli pes, toliko tisti ugrizi. Mogoče vsi stekli pes, sakredam! Kaj ti mislš, a, Perrault?«

Sel je dvomeče zmajal z glavo. Ker je imel pred seboj še šeststo milj poti do Dawsona, bi si le stežka lahko privoščil, da bi med njegovimi psi izbruhnila steklina. Po dveh urah preklinjanja in truda je bila zaprega nared in psi, razboleli od poškodb, so krenili na pot, da bi se s skrajnimi napori spopadli z najtežjim delom poti, ki je bil pred njimi, pravzaprav najtežjim od začetka pa vse do Dawsona.

Reka Tridesetih milj se je široko razpirala. Njeno neukročeno vodovje je kljubovalo zmrzali in led se je obdržal le v tolmunih in na mirnih mestih. Potrebovali so šest dni utrujajočega naprezanja, da so premagali tistih strašnih trideset milj. In res so bile strašne, saj je tako pes kot človek z vsakim korakom tvegal svoje življenje. Perraultu, ki je previdno iskal prehod, so se vsaj ducatkrat udrli ledeni mostovi in se je reševal z dolgim drogom, ki ga je nosil s seboj. Držal ga je tako, da je vedno padel čez luknjo, ki jo je naredil s svojim telesom. Toda nastopilo je mrzlo obdobje, termometer je kazal petdeset stopinj pod ničlo, in vsakokrat, ko se mu je udrl led, je moral zakuriti ogenj in posušiti oblačila, da si je rešil življenje.

Bil je neustrašen. In prav zato, ker je bil neustrašen, je bil izbran za vladnega sla. Ko se je spopadal z vsakovrstnimi nevarnostmi, je odločno nastavljal svoj mali nagubani obraz mrazu in se prebijal naprej, od blede zore do noči. Mrko obrežje je obhodil po robnem ledu, ki je pokal in se vdajal pod nogami in na katerem se niso upali zaustavljati. Nekoč so se udrle sani z Davom in Buckom vred, in preden so ju potegnili na suho, sta napol zmrznila in skoraj utonila. Za njuno rešitev je bil nujen običajni ogenj.

Tesno sta bila odeta v leden oklep in moža sta ju podila, da sta tekala, se znojila in talila tako blizu ognja, da so ju osmodili plameni.

Drugič se je udrlo Spitzu in za seboj je potegnil vso vprego do Bucka, ki je z vsemi močmi vlekel nazaj, z nogami uprt v spolzki rob, da je led pokal in pršel naokrog. Dave je za njim prav tako vlekel nazaj in za sanmi je bil Franpois, ki je vlekel, da so mu pokale kite.

Nekoč se je spredaj in zadaj odlomil robni led in ni bilo drugega izhoda, kakor bližnja čer. Perrault se je čudežno povzpel nanjo in Franpois je pse, privezane na dolgo vrv, z vsemi jermeni na saneh in poslednjim delom vprege, potegnil enega za drugim na greben čeri. Franpois se je vzpel zadnji, za sanmi in tovorom. Potem se je začelo iskanje poti za spust; tega so nazadnje spet izvedli s pomočjo vrvi in noč jih je znova zalotila na reki, da so tisti dan pustili za sabo komaj štiristo metrov poti.

V času, ko so dosegli Hootalinquo in obilni led, je bil Buck že izčrpan. Podobno se je godilo tudi drugim psom, toda Perrault, ki je hotel nadomestiti izgubljeni čas, jih je gnal od jutra do večera. Prvi dan so premagali petintrideset milj do Velikega lososa; naslednji dan še petintrideset do Malega lososa; tretji dan štirideset, kar jih je pripeljalo daleč proti Petim prstom.

Bučko ve noge niso bile tako utrjene in zdržljive kot noge eskimcev. Pomehkužil se je skozi mnogo rodov, vse od dneva, ko je njegovega zadnjega divjega prednika ukrotil jamski ali obrečni človek. Ves dolgi dan se je z muko vlekel in ko so se utaborili, se je zgrudil kot mrtev. Čeprav je bil lačen, se ni niti zganil, da bi dobil svoj obrok ribe, zato mu ga je moral prinesti Franpois. Voznik vprege je vsak večer po jedi pol ure drgnil Buckove noge in celo žrtvoval zgornji del svojih mokasinov, da je za Bucka naredil štiri mokasine. To je bilo veliko olajšanje in Buck je nekega jutra pripravil Perraulta celo do tega, da je nakremžil uveli obraz v nekak nasmeh, ker je Franpois pozabil na mokasine, Buck pa je ležal na hrbtu, proseče opletal z nogami po zraku in se ni hotel premakniti brez njih. Kasneje so se njegove noge utrdile za pot in ponošena obuvala so vrgli proč.

Nekega jutra med vpreganjem v Pellyju je Dolly, ki dotlej ni kazala nobenih sumljivih znamenj, nenadoma popadla steklina. Stanje je naznanila z dolgim, srce parajočim volčjim zavijanjem, da se je vsem psom naježila dlaka od strahu, in skočila naravnost proti Bucku. Še nikoli ni videl steklega psa niti ni imel razloga, da bi se bal stekline; vendar je vedel, da je to groza in je v brezglavem strahu pobegnil proč. Hitro je zdrvel, samo skok za njim je sopla in se penila Dolly; njegova groza je bila tako velika, da ga ni mogla doseči, on pa se je ni mogel otresti, tako huda je bila njena pobesnelost. Spustil se je čez gozdnato osrčje otoka, bežal na spodnji konec, se pognal čez stranski rokav, prekrit z raskavim ledom, na drug otok, dosegel tretjega, zavil nazaj proti glavni strugi in jo v obupu poskusil prečkati. In ves čas je, tudi če ni gledal nazaj, lahko slišal njeno renčanje samo skok za seboj. Franpois ga je poklical, ko je bil že štiristo metrov proč, in naglo se je obrnil nazaj, še vedno s skokom prednosti, težko je hlastal za zrakom in vse svoje upanje stavil na to, da ga bo rešil Franpois. Pasji voznik je zbrano držal sekiro v rokah, in ko je Buck šinil mimo njega, je sekira treščila Dolly po stekli glavi.

Buck je omahnil proti sanem, izčrpan, zajemajoč sapo, nebogljen. To je bila priložnost za Spitza. Zakadil se je vanj in njegovi zobje so se dvakrat zagrizli v nemočnega sovražnika, parali in trgali meso do kosti. Tedaj je prižvižgal Franpoisov bič in Buck je z zadoščenjem gledal, kako je Spitz pretrpel najhujše bičanje, kar ga je bil dotlej deležen kdo iz vprege.

»En hudič, tist’ Spitz,« je pripomnil Perrault. »En’ga klet’ga dne ubil tist Buck.«

»Tist’ Buck dva hudiča,« ga je Franfois zavrnil. »Ves čas jaz gledam tist’ga Bucka, vem sigurno. Posluš’: en’ga kleto lep’ga dne on znorel ko hudič in potem zmlel tist’ga Spitza in pljunu na sneg. Sigurno. Vem.«

Od takrat naprej je bila med njima vojna. Spitz je kot vodilni pes in priznani gospodar skupine začutil, da je njegovo premoč ogrozil ta čudni pes z Juga. In Buck je bil zanj res čuden, saj je poznal mnogo psov z Juga, pa se ni v taboru in na poti niti eden dostojno izkazal. Vsi so bili preveč pomehkuženi in so poginili od garanja, mraza in stradanja. Buck je bil izjema. Samo on je vzdržal in uspeval, da se je v svoji moči, divjosti in prekanjenosti lahko primerjal z eskimci. Poleg tega je bil gospodovalen in nevaren je postal takrat, ko je palica moža v rdečem puloverju izbila iz njegove želje po vladanju ves prenagljeni pogum in zaletavost. Bil je nadvse prekanjen in je čakal na svoj čas s potrpežljivostjo, ki ni bila nič manj kot prvinska.

Do spopada za vodstvo je moralo neizogibno priti. Buck ga je hotel. Hotel ga je, ker je bila takšna njegova narava, ker se ga je čvrsto držal tisti brezimni nedoumljivi ponos poti in vprege - tisti ponos, ki vodi pse, da garajo do zadnjih zdihljajev, ki jih mami, da srečni umrejo v vpregi in jim stre srce, če jih iz vprege izločijo. To je bil ponos Dava, ko je delal kot sanični pes, Solleksa, ko je vlekel z vso močjo; ponos, ki jih je prevzemal, ko so zapuščali tabor in jih spreminjal iz čemernih in nevarnih divjakov v močna, marljiva in prizadevna bitja; ponos, ki jih je spodbujal ves dan, jih popustil šele na noč, ko so postavili tabor in jim potem dovolil, da so se spet pogreznili v otožen nemir in potrtost. To je bil ponos, ki je hrabril Spitza in ga spodbujal, da je kaznoval tiste vprežne pse, ki so slabo vozili in lenarili na delu ali se pritajili zjutraj ob vpreganju. Prav zaradi istega ponosa se je bal Bucka kot morebitnega vodilnega psa. In to je bil tudi Buckov ponos.

Odkrito je ogrožal vodstvo drugega. Postavil se je med njega in lenuhe, ki bi jih moral kaznovati. In to je delal namerno. Neke noči je gosto naletaval sneg in zjutraj hinavca Pika ni bilo na spregled. Varno je bil skrit v svojem gnezdu pod tridesetimi centimetri snega. Franpois ga je zaman klical in iskal. Spitz je bil divji od jeze. Besnel je po taboru, vohljal in ril na vseh možnih koncih ter tako strah zbujajoče režal, da ga je Pike slišal in drgetal v svojem skrivališču.

Toda ko so ga na koncu izbezali in se je Spitz pognal proti njemu, da bi ga kaznoval, je s prav takim besom mednju planil Buck. Bilo je tako nepričakovano in tako spretno izpeljano, da je Spitza vrglo nazaj in je izgubil tla pod nogami. Pike, ki je hlapčevsko drgetal, je ob tako neprikritem uporu zbral pogum in planil na padlega vodjo. Tudi Buck, za katerega je bil pošten boj pozabljeno pravilo, je planil proti Spitzu. Franpois se je sicer hihital ob dogodku, toda ker je bil pošten sodnik, je na vso moč oplazil Bucka z bičem. S tem pa Bucka še ni pregnal od nemočnega tekmeca in na vrsto je prišel bičevnik. Napol omamljenega od udarca je Bucka sunilo nazaj in jermen je znova in znova udrihal po njem, medtem ko je Spitz krepko kaznoval večkratnega grešnika Pika.

Naslednje dni, ko je bil Dawson bliže in bliže, se je Buck še vedno vmešaval med Spitza in krivce; toda zadeve se je vešče lotil, kadar Franpoisa ni bilo v bližini. S prikritim Buckovim uporom je izbruhnila in naraščala splošna nepokorščina. Na Dava in Solleksa to sicer ni vplivalo, toda z ostalimi iz vprege je bilo vedno slabše. Nič več ni bilo tako, kot bi moralo biti. Kar naprej so se prepirali in ravsali. Težave so bile na dnevnem redu, na dnu vsega pa je vedno tičal Buck. Franpoisa je to čisto zaposlilo, saj je vedel, da mora priti med njima prej ali slej do boja na življenje in smrt, in več kot enkrat so ga ponoči vrgli iz spalne vreče glasovi prepira in zdražbe med drugimi psi. Tedaj se je vedno bal, da sta se spopadla Buck in Spitz.

Toda priložnost se ni ponudila in v pričakovanju velikega spopada so nekega puščobnega popoldneva zapeljali v Dawson. Tu je bilo veliko ljudi in nešteto psov in Buck je opazil, da so vsi zaposleni. Kakor da bi bil predpisani red stvari takšen, da morajo psi delati. Ves dolgi dan so v velikih vpregah tekali gor in dol po glavni ulici in še ponoči je odzvanjalo cingljanje njihovih kraguljčkov. Vlačili so hlode za koče in drva, tovorili v rudnike in sploh opravljali vsa tista dela, ki so jih v dolini Santa Clara delali konji. Tu pa tam je Buck srečal kakšnega psa z Juga, toda večinoma so bili divje volčje eskimske pasme. Vsako noč so redno ob devetih, ob dvanajstih in ob treh povzdignili svojo nočno pesem, strašen in skrivnosten spev, ki mu je Buck zavzeto pritegnil.

Kadar je nad njimi hladno žarel severni sij ali so se zvezde iskrile v ledenem plesu in je zemlja otrpnila pod snežnim ogrinjalom, bi lahko bila ta pesem eskimcev kljubovanje življenju; a tako otožno ubrana, z zateglimi tožbami in napol ihtenjem, je bila bolj priprošnja za življenje, izraz boja za obstanek. Bila je stara pesem, stara kot pasma sama — ena prvih pesmi davnega sveta, iz časa, ko so bile pesmi žalostne. Ta tožba, ki je Bucka tako čudno ganila, je nosila s seboj bol neštetih rodov. Ko je ječal in ihtel, je bilo to zaradi bridkosti življenja, ki je bila davna bridkost njegovih divjih očetov, in zaradi strahu in skrivnosti mraza in teme, ki sta bila tudi njihov strah in skrivnost. In to, da ga je ganila, je kazalo, kako scela je prisluškoval nazaj skozi dobe ognja in koč k surovim začetkom življenja v obdobjih tuljenja.

Sedem dni po prihodu v Dawson so se po pobočju pri vojašnici spustili na Jukonsko pot in se odpravili nazaj proti Dayei in Slani vodi. Perrault je nosil pošiljke, ki so bile najmanj toliko nujne kot tiste, ki jih je bil prinesel; poleg tega ga je zagrabila popotovalna strast in namenil se je, da bo naredil rekordno vožnjo leta. Več stvari je pripomoglo k tej odločitvi. V celotedenskem počitku so si psi opomogli in so bili v odlični pripravljenosti. Pot, ki so jo utrli čez deželo, so kasnejši popotniki dodobra utrdili. Poleg tega je policija na dveh ali treh mestih uredila skladišča z živežem za pse in ljudi, tako da so sedaj potovali manj otovorjeni.

Prvega dne so prišli do kraja Šestdesetih milj, kar je petdeset milj poti, in drugi dan jih je bilo videti, kako so vihrali navzgor ob Jukonu, lep kos poti proti Pellyju. A pot ne bi tako sijajno tekla brez Franpoisovega truda in nejevolje. Zahrbtno Buckovo uporništvo je razbilo složnost v skupini. Nič več ni bilo tako, kakor da bi v vpregi poskakoval en sam pes. Buckova pobuda je upornike vodila v malenkostna kljubovanja vseh vrst. Spitz ni bil več vodja, ki bi se ga bilo treba na smrt bati. Izgubili so staro spoštovanje in se počutili toliko enakovredne, da so kljubovali njegovi oblasti. Pike mu je neke noči ukradel polovico ribe in jo je hlastno pogoltnil pod Buckovo zaščito. Drugo noč sta se Dub in Joe uprla Spitzu in dosegla, da ju ni kaznoval, čeprav sta si kazen zaslužila. In celo dobrodušnež Billee je bil manj dobrodušen in ni cvilil niti pol tako spravljivo kot prejšnje dni. Buck se ni nikoli približal Spitzu, ne da bi grozeče renčal in ježil dlako. Pravzaprav se je pričenjal vesti malodane nasilno in rad se je šopiril sem in tja Spitzu tik pred nosom.

Odpoved pokorščine je vplivala tudi na odnose med psi. Bolj kot kdaj koli so se med seboj pričkali in dražili, da je včasih postal tabor prava tuleča norišnica. Samo Dava in Solleksa se ni nič prijelo, čeprav ju je ravs brez konca in kraja spravljal ob živce. Franpois je bentil s čudnimi barbarskimi kletvicami in teptal sneg v nemočnem besu in si pulil lase. Njegov bič je neprestano žvižgal med psi, vendar je bolj malo zalegel. Brž ko jim je obrnil hrbet, so že spet začeli. Z bičem je podpiral Spitza, medtem ko je Buck podpiral preostalo skupino. Franpois je vedel, da za vsem tiči Buck in Buck je vedel, da on to ve, toda bil je preveč prebrisan, da bi se pustil zasačiti pri samem dejanju. Predano je delal v vpregi, saj mu je garanje postalo veselje, toda v še večje veselje mu je bilo, ko je skrivoma izzival pretepe med tovariši in zapletal jermenje sani.

Ob ustju Tahkeena je Dub neke noči po večerji spodil snežnega zajca, a je bil preneroden in ga je zgrešil. V trenutku je bila cela skupina na nogah. Slabih sto metrov stran je bil tabor severozahodne policije s petdesetimi psi, samimi eskimci, ki so se pridružili zasledovanju. Zajec se je pognal proti reki, zavil k majhnemu potoku in bežal navzgor po zamrznjeni strugi, ne da bi skrenil. Lahkotno je tekel po snežnem površju, medtem ko so psi orali za njim z vso močjo. Zavoj za zavojem je Buck vodil šestdesetglavi trop, vendar ga ni mogel dohiteti. V diru se je nizko prihulil k tlom, hlepeče je cvilil, ko je njegovo čudovito telo skok za skokom pobliskavalo skozi brezkrvno belo mesečino. In skok za skokom, kot kakšna bleda ledena prikazen, se je snežni zajec pobliskaval pred njim.

Ves ta nemir starih gonov, ki v določenih obdobjih ženejo ljudi iz hrupnih mest v gozdove in na poljane, da ubijajo s svinčenimi kroglami na kemični pogon, ta sla po krvi, veselje do ubijanja — vse to je bilo v Bucku, le da je bilo neskončno bolj iskreno. Bil je na čelu tropa, gonil je divjo žival, živo meso, da bi ga ubil z lastnimi zobmi in namočil v topli krvi svoj gobec vse do oči.

Obstaja določen zanos, ki zaznamuje vrhunec življenja in prek katerega življenje ne more seči. In takšno je protislovje življenja; ta zanos vznikne, kadar smo najbolj živi, a vendar pride kot popolna pozaba, da smo živi. Ta zamaknjenost, to pozabljenje življenja, obide umetnika, vsega iz sebe, ujetega v ognjeni zanos; obide vojaka, ki, poblaznel od sovraštva, sredi bojnega polja zavrača milost; in obšlo je Bucka, ko je vodil krdelo, se oglašal s starim volčjim krikom, se gnal za hrano, ki je bila živa in je urno bežala pred njim skoz mesečino. Oglašal se je iz globine svoje narave in iz predelov narave, globljih od njega samega, ker so segali nazaj v maternico Časa. Nosilo ga je samo valovanje življenja, plimovanje bivanja, popolna radost nad sleherno mišico, sklepom in tetivo, kjer je bilo vse, kar ni bilo smrt, in vse, kar je bilo vzburjeno in nebrzdano, izraženo v gibanju in je zmagoslavno letelo pod zvezdami in nad obličjem mrtve snovi, ki je bila negibna.

Toda Spitz, trezen in preračunljiv celo v največjem zanosu, je zapustil krdelo in jo udaril po bližnjici čez ozek jezik kopnega, ki ga je potok obšel v velikem zavoju. Buck tega ni vedel, in ko je zavijal okoli ovinka in je pred njim še vedno bežala ledena prikazen zajca, je uzrl novo in večjo ledeno prikazen, ki je skočila s previsnega pobočja zajcu naravnost na pot. Bil je Spitz. Zajec se ni mogel obrniti, in ko so beli zobje kar v zraku zlomili njegov vrat, je zacvilil tako predirljivo, kot bi lahko zacvilil ranjen človek. Ob tem glasu, kriku Življenja, ki je strmoglavilo z življenjskega vrhunca v objem Smrti, je celotno krdelo za Buckovimi petami zagnalo vik peklenskega zbora naslade.

Buck ni zarjul. Ni se ustavil, ampak se je zagnal v Spitza, tako močno, da je zgrešil grlo. Se in še sta se kotalila po pršiču. Spitz se je postavil na noge skoraj tako, kot da se sploh ne bi prevrnil, usekal Bucka od ramena navzdol in prost odskočil. Dvakrat so njegovi zobje tlesknili skupaj kot jeklene čeljusti pasti, in ko se je umaknil, da si pridobi boljši položaj, se je pačil in režal s tenkimi in privzdignjenimi šobami.

Bucka je bliskovito prešinilo. Napočil je čas. Spopadla se bosta na smrt. Ko sta renče s položenimi ušesi krožila drug okoli drugega in napeto prežala na prednost, se je Bucku zazdel prizor znan. Dozdevalo se mu je, da se vsega spominja — bele dobrave in kopnega in mesečine in razburjenja ob boju. Pošasten mir je pritiskal na belino in tišino. V zraku ni bilo zaznati naj rahlejše sapice — nič se ni premikalo, en sam list ni zatrepetal, vidna pasja sapa se je polagoma dvigala in lebdela v ledeno mrzlem zraku. Ti psi, ki so bili le slabo ukročeni volkovi, so hitro opravili s snežnim zajcem, in sedaj so se v pričakovanju razvrstili v krog. Tudi oni so bili tiho, samo oči so žarele in sapa je počasi puhtela kvišku. Ta prizor iz starih časov ni bil nič novega ali nenavadnega za Bucka. Bilo je, kakor da je bilo že od nekdaj tako, običajni red stvari.

Spitz je bil izurjen borec. Vse od Spitzbergov mimo Arktike pa čez Kanado in pustinjo je bil kos psom vseh vrst in je dosegel oblast nad njimi. Njegov bes je bil zagrizen, toda nikoli ni bil slepi bes. V sli po klanju in uničevanju ni nikoli pozabil, da ima njegov sovražnik enako slo po klanju in uničevanju. Nikoli ni naskočil, dokler ni bil pripravljen, da prestreže naskok; nikoli ni napadel, dokler ni prvi ubranil napada.

Zaman si je Buck prizadeval, da bi zasadil zobe v vrat velikega belega psa. Kjer koli so čekani zadeli ob mehkejše meso, so jih prestregli Spitzovi čekani. Čekan je trčil ob čekan in lape so bile razrezane in krvave, toda Buck ni mogel prebiti sovražnikove obrambe. Potem se je razgrel in zasul Spitza s ploho naskokov. Vedno znova se je zaganjal proti snežno belemu grlu, kjer je življenje vrvelo tik pod površjem in vsakič in vedno znova ga je Spitz usekal in se ga otresel. Potem se je pripravil za naskok, kakor da bi meril na grlo, pa je nenadoma obrnil glavo in se zavrtel postrani, da bi zadel z ramenom ob Spitzovo rame kot oven in ga spodnesel. Toda namesto tega je Spitz vsakokrat, ko je nalahko odskočil vstran, uklal Bucka v rame.

Spitz je bil nedotaknjen, medtem ko je bil Buck oblit s krvjo in je težko sopel. Boj je postajal strašen. In ves ta čas je nemi volčji krog čakal, da pokonča tistega psa, ki bo obnemogel. Ko se je Buck izčrpal, je začel napadati Spitz in dosegel, da se je nasprotnik komaj še držal na nogah. Enkrat je Buck omahnil in na noge je skočilo vseh šestdeset psov v krogu, toda skoraj še v zraku se je pobral, in krog se je spet spustil in čakal.

Vendar je imel Buck lastnost, ki mu je dajala veličino — domišljijo. Boril se je nagonsko, toda lahko se je boril tudi z razumom. Naskočil je, kakor da bo uporabil staro zvijačo z ramenom, toda v zadnjem trenutku se je vrgel nizko k snegu in naprej. Zobje so se stisnili okoli Spitzove leve sprednje noge. Slišalo se je škrtanje polomljene kosti in beli pes mu je stal nasproti s tremi nogami. Trikrat ga je poskusil prevrniti, nato pa je ponovil ukano in mu zlomil desno sprednjo nogo. Kljub bolečini in nemoči se je Spitz pobesnelo boril, da ne bi klonil. Videl je, kako se okoli njega zapira nemi krog z gorečimi očmi, iztegnjenimi jeziki in srebrnkasto sapo, ki se je sukala kvišku, kot je nekoč videl podobne kroge, ki so se zapirali okoli premaganih nasprotnikov. Le da je bil tokrat premagan on sam.

Zanj ni bilo več upanja. Buck je bil neizprosen. Usmi

ljenje je bila stvar, prihranjena za milejše okolje. Pripravil se je na zadnji skok. Krog se je zožil, da je lahko čutil sapo eskimcev na bokih. Lahko jih je videl nasproti in na obeh straneh, napol prihuljene za skok, z očmi, prikovanimi na Spitza. Zazdelo se je, da je napočil premor. Vsaka žival je bila negibna, kakor da bi okamenela. Samo Spitz je drgetal in se ježil, ko se je opotekal nazaj in naprej in renčal s strašno pretnjo v glasu, kot da bi hotel prestrašiti neizbežno smrt. Potem se je Buck odgnal nazaj in naprej, in ko je skočil naprej, je z rameni končno naravnost butnil ob ramena. Zlovešči krog je postal madež na snegu, oblitem z mesečino, ko se je Spitz zrušil pred njihovimi očmi. Buck je obstal in opazoval, uspešni zmagovalec, gospodovalna prvobitna zver, ki je ubijala in ugotovila, da je tako prav.

BITKA ZA PRVENSTVO

»Eh? Kaj sem reku? Jas prav imel, ko sem reku, da tist Buck za dva vraga.«

Tak govor je imel Franpois naslednjega jutra, ko je odkril, da Spitza ni in da je Buck ves pokrit z ranami. Povlekel ga je k ognju, da bi jih pri svetlobi pregledal.

»Ta Spitz se boril kot hudič,« mu je pritegnil Perrault, ko je pregledoval zijajoče raztrganine.

»In ta Buck se boril kot dva hudiča,« je odvrnil Franpois. »In zdej bo vse šlo bol hitr. Ni več Spitza, ni več težav, to zihr.«

Medtem ko je Perrault pospravljal taborsko opremo in nalagal sani, je Franpois vpregal pse. Buck je stopil naprej, na mesto, ki ga je kot vodnik običajno zasedal Spitz, toda Franpois, ki tega ni opazil, je na ta zaželjeni vodilni položaj pripeljal Solleksa. Sodil je, da bo Solleks najboljši vodnik med psi, ki so jima še preostali. Buck je besno skočil pred Solleksa, ga porinil nazaj in stopil na njegovo mesto.

»Ej! Ej!« je zakričal Franpois in razburjeno poskakoval. »Glej ti tega Bucka. On ubiu Spitza in on zdej misl, da dobiu njegov deu!«

»Pejt, stran, ti zguba!« je kričal, toda Buck se ni hotel umakniti.

Tedaj je Franpois pograbil Bucka za kožo na vratu in

čeprav je pes preteče zarenčal, ga je odrinil stran in zamenjal s Solleksom. Stari pes se ni nič kaj rad pokoril in odkrito je pokazal, da se boji Bucka. Franpois je bil neizprosen, toda kakor hitro je obrnil psom hrbet, je Buck spet zamenjal Solleksa, ki se ni prav nič upiral.

Zdaj se je Franpois razjezil. »Zdej boš vidu, ti hudič!« je zavpil in s težkim polenom v rokah stopil bliže.

Buck se je spominjal moža v rdečem puloverju, zato se je počasi odmaknil, in ko sta moža Solleksa spet pripeljala naprej, da bi ga vpregla na čelno mesto, se ni več poskušal vriniti. Toda krožil je ravno prav daleč, da ga palica ni dosegla in pri tem besno in razočarano renčal. In medtem ko je krožil je skrbno opazoval poleno, da bi se mu lahko izmaknil, če bi ga Franpois zalučal vanj, saj so ga izkušnje s palicami izmodrile.

Voznik se je vrnil k delu. Ko je bilo vse pripravljeno, je poklical Bucka, da bi ga vpregel na njegovo staro mesto pred Davom. Buck je spet odstopil za dva, tri korake. Čez čas je Franpois odvrgel poleno, ker si je mislil, da se Buck zaradi tega boji pristopiti. Toda Buck se je odkrito upiral. Ni mu šlo za to, da bi ušel palici, hotel je prevzeti vodstvo. Po pravici je pripadalo njemu. Zaslužil si ga je in ni se bil pripravljen zadovoljiti s slabšim položajem.

Tudi Perrault je priskočil na pomoč. Skupaj sta lovila Bucka po taboru skoraj celo uro. Obmetavala sta ga s poleni. Izmikal se je. Preklela sta ga in preklela sta mu očeta in mater in vse njegove prednike in bodoče potomce, do najbolj oddaljenih generacij, in preklela sta vsako dlako na njegovem telesu in sleherno kapljo krvi v njegovih žilah. Buck je na to odgovarjal z renčanjem in s tem, da je budno pazil, da ni prišel v doseg njunih polen. Ni poskušal zbežati, ampak je postopal naokrog po taboru, kot da bi jasno in glasno naznanjal, da bo, ko mu bodo ustregli, prišel nazaj in se obnašal kot priden pes.

Franpois je sedel in se popraskal po glavi. Perrault je pogledal na uro in zaklel. Čas je hitel in že pred uro bi morala biti na poti. Franpois se je spet popraskal. Zmajal je z glavo in se neumno zarežal tovarišu, ki je skomignil z rameni in tako pokazal, da sta premagana. Potem je Franpois stopil na mesto, kjer je bil vprežen Solleks in poklical Bucka. Buck se je posmejal, kakor se pač smejejo psi, toda bliže ni maral priti. Franpois je Solleksa izpregel in ga odvedel nazaj na njegovo staro mesto. Zdaj so vsi psi stali vpreženi k sanem, v nepretrgani črti, pripravljeni za pot. Franpois ga je še enkrat poklical, Buck se je zasmejal, toda približati se še vedno ni hotel.

»Vrz polen stran,« je ukazal Perrault.

Franpois je ubogal in zdaj je Buck zmagoslavno pristopil in se namestil na čelo vprege. Franpois mu je pritrdil jermenje, sani so se premaknile in trenutek nato so že drsele po gladkem ledu, da sta morala moža teči, da sta jih dohajala.

Prav kmalu, še preden je minil dan, je Buck dokazal, da sta ga podcenjevala; v sebi ni imel samo dveh hudičev, v njem je tičal tudi izvrsten pes vodnik. Brž ko je bil vprežen, je Buck prevzel dolžnosti vodnika, in kadar je bilo treba ravnati preudarno, kadar je bilo treba ukrepati in misliti hitro, je Buck prekosil celo Spitza, ki mu po Franpoisevem mnenju ni bilo para.

Buck je prekašal druge v tem, da je znal postavljati pravila in prisiliti tovariše, da so se jih držali. Dave in Solleks se nista menila za spremembo v vodstvu. To pač ni bila njuna stvar. Njuna stvar je bilo garanje, trdo garanje v vpregi. Dokler njuno delo ni bilo moteno, ju ni brigalo, kaj se dogaja. Kar se je tikalo njiju, bi bil lahko vodnik celo Billee, dobrodušnež, če bi mu le uspelo ohranjati red. Drugi, ki so v zadnjih dneh Spitzovega vodstva postajali vse bolj neposlušni, pa so bili zdaj strašno začudeni, ko jim je Buck dal vedeti, da zahteva disciplino.

Pike, ki je vlekel Bucku tik za petami in ki se nikoli prej ni potrudil več kot toliko, da je bilo jermenje napeto, je bil pri priči in potem še večkrat kaznovan zaradi lenarjenja in še preden je minil prvi dan, je vlekel močneje kot kdaj koli prej v življenju. Še istega večera je bil v taboru pošteno kaznovan tudi odljudni Joe, kar Spitzu prej nikoli ni uspelo. Buck, ki je bil težji, ga je kratko in malo podrl na tla in ga mikastil, dokler se ni nehal upirati in je začel javkati ter prositi za milost.

Splošno razpoloženje v pasjem moštvu se je zdaj naglo popravilo. Povrnila se je sloga nekdanjih dni in psi so vlekli kot eden. Pri Rink Rapidsu sta se jim pridružila dva nova psa, pristna haskija, Teek in Koona, in naglica, s katero ju je Buck ukrotil, je Franpoisu zaprla sapo.

»Še nikol jes vidu tacga psa, kot Buck!« je zaklical. »Nigdar in nikol! Kršen duš, vredn je taužnt dolarjev! Ej? Kaj misleš, Perrault?«

In Perrault je pokimal. Vprega je napredovala hitreje kot katera koli pred njimi na tej poti in dan za dnem je še pridobivala na času. Pot je bila izvrstna, dobro utrta in utrjena in na njej ni bilo novozapadlega snega, ki bi jih zaustavljal. Tudi preveč mrzlo ni bilo. Temperatura se je spustila na petdeset stopinj pod ničlo in med vsem potovanjem ostala taka. Potovali so skoraj brez zaustavljanja. Moža sta se izmenjavala: eden je sedel na saneh in se vozil, drugi je tekel ob strani in vodil vprego, psi pa so dirjali kot za stavo.

Reka Tridesetih milj je bila zdaj pokrita z debelo ledeno skorjo in v enem dnevu so pretekli razdaljo, za katero so na poti v notranjost potrebovali deset dni. V enem dnevu so tudi opravili šestdeset milj dolgo pot od spodnjega konca jezera La Barge do brzic White Horsa. Skozi Marsh, Tagish in Bennett, kjer je bilo za sedemdeset milj jezer, so zdrseli tako hitro, da se je moral tisti od mož, ki je bil na vrsti, da teče ob saneh, privezati na vrv, da ne bi zaostal. V zadnji noči drugega tedna potovanja so prekoračili prelaz White Pass in se zapodili navzdol proti morju, proti lučem Skagwayja in ladjam v pristanišču, ki so jih uzrli pred seboj.

To je bila zares rekordna vožnja. Vseh štirinajst dni so vsak dan pretekli povprečno po štirideset milj. Tri dni sta Perrault in Franpois domišljavo postopala gor in dol po Skagwayjski glavni ulici in zasipali so ju z vabili na pijačo, medtem ko je bila njuna pasja vprega v središču pozornosti in občudovanja pasjih krotilcev ter voznikov pasjih vpreg. Tedaj so si trije ali štirje od tolovajev z Zahoda zaželeli »počistiti« mesto; za kazen so jih prerešetali kot pločevinke in pozornost javnosti se je usmerila drugam. Tudi Franpois in Perrault sta kmalu dobila nove ukaze in treba se je bilo posloviti. Franpois je poklical Bucka k sebi, ga objel in se razjokal. In to je bilo zadnjikrat, da ju je Buck videl. Tako kot mnogi drugi doslej, sta za vedno izginila iz njegovega življenja.

Njegov novi gospodar je postal neki škotski mešanec in skupaj z ducatom drugih pasjih vpreg je Buck spet začel težavno potovanje nazaj v Dawson. Tek zdaj ni bil nič več lahkoten, nobenih rekordov niso postavljali; bilo je to vsakodnevno mukotrpno garanje s težkim tovorom, zakaj to je bila poštna vleka, ki je možem, ki so pod senco severnega pola iskali zlato, prinašala sporočila iz zunanjega sveta.

Bucku nova služba ni ugajala, toda dobro je poprijel za delo in bil ponosen nanj, kot sta bila nanj ponosna Dave in Solleks, in poskrbel je za to, da so tudi njegovi tovariši pošteno opravili svoj delež, pa če jim je bilo všeč ali ne.

Bilo je enolično delo, ki je teklo z mehanično natančnostjo.

Dan je bil podoben dnevu. Zjutraj, vsak dan ob isti uri, so najprej vstali kuharji, zakurili ogenj in možje so pozajtrkovali. Potem je nekaj mož pospravilo tabor, drugi so vpregli pse in na pot so krenili že kako uro, preden je zora razredčila temo. Ko se je zmračilo, so se spet utaborili.

Nekateri so zabijali količke, drugi so sekali drva in borove veje in si iz njih naredili ležišča, spet tretji so prinašali vodo ali led za kuhanje. Takrat so nahranili pse. Za pse je bil to najpomembnejši in najlepši dogodek dneva. Po večerji pa je bilo kako urico prav prijetno tudi pohajkovati naokrog z drugimi psi, čeprav so bili nekateri od njih tretjerazredni in čudaški. Med njimi je bilo nekaj divjih borcev, toda tri borbe z najbolj divjimi so bile zadosti, da so Bucku prinesle prvenstvo, tako da so mu poslej, kadar je naježil dlako na hrbtu ali pokazal zobe, šli s poti.

Bucku pa je bilo vendarle najljubše, če je lahko ležal blizu ognja; zadnje noge je skrčil pod telo, sprednje iztegnil daleč predse in z dvignjeno glavo zaspano mežikal proti plamenom. Včasih je mislil na veliko hišo sodnika

Millerja v dolini Santa Clare, obsijani s soncem, na betonski bazen, na Ysabel, brezdlako mehičanko, na Tootsa, japonskega mopsa; toda pogosteje se je spomnil moža v rdečem puloverju, na to, kako je umrla Curly, na svojo zmagovito bitko s Spitzem ali na dobre stvari, ki jih je kdaj jedel ali bi jih rad jedel. Ni ga mučilo domotožje. Son

čna dežela je bila v njegovem spominu zelo motna in oddaljena in misel nanjo ga ni vznemirjala. Mnogo močnejši so bili drugi spomini, spomini na stvari, ki jih ni bil nikdar videl, vendar so se zdele domače; to je bila dediščina, nagon, ki ni bil v bistvu nič drugega kot spomin prednikov, nabran v davnih časih. Ta dediščina, ki je dolgo dremala v njem, je zdaj začenjala oživljati.

Včasih, kadar je tako poležaval ob ognju in dremavo mežikal v plamene, se mu je zazdelo, da so to plameni nekega drugega ognja, in bilo je, kot da tudi sam čepi ob nekem drugem ognju, da vidi drugega moža, drugačnega od mešanca, ki ga je v resnici videl pred sabo. Ta drugi mož je imel krajše noge in daljše roke, imel je žilavo in vozlato telo, nič podobno okroglim in zaobljenim telesom mož, ki jih je poznal. Lasje tega moža so bili dolgi in skuštrani, imel je nizko, poševno čelo. Izpuščal je čudne krike in videti je bilo, da se zelo boji teme, saj jo je stalno boječe prebadal z očmi. Mahal je z rokami, ki so bile tako dolge, da so mu segale pod kolena, v roki je držal palico, na njenem koncu pa je bil pritijen težak kamen. Bil je popolnoma gol, le hrbet je imel ogrnjen v razcefrano in od ognja ožgano živalsko kožo, telo pa je imel zelo dlakavo. Na nekaterih mestih, po prsih in ramah ter po zunanji strani rok in stegen, so bile dlake skoraj tako goste kot kožuh. Ni stal pokončno, telo je imel v bokih nagnjeno naprej in noge so se mu v kolenih krivile. Njegovo telo je bilo čudno prožno, skoraj podobno mačjemu, in čuječe, kot pri kom, ki živi v stalnem strahu pred vidnimi in nevidnimi nevarnostmi.

Kdaj drugič je ta dlakavi mož čepel pri ognju z glavo med nogami in dremal. Ob takšnih priložnostih je položil komolce na kolena in sklenil roke okrog glave, kot da bi se hotel z dlakavimi rokami zaščititi pred dežjem. V temi, ki je obkrožala ogenj, je Buck lahko videl mnogo žarečih točk, dve po dve, vedno po dve in dve skupaj, in vedel je, da so to oči velikih roparskih zveri. In slišal je lahko šume, ki so jih ponoči povzročala njihova telesa, ko so se plazila skozi grmovje in podrast. In ko je tako sanjal ob obali Jukona in leno mežikal v ogenj, je začutil, da se mu je zaradi teh zvokov in podob z drugega sveta, dlaka začela ježiti, najprej po hrbtu, potem po plečih in vratu, dokler ni začel potrto stokati ali tiho ječati. Takrat je mešanec, ki je bil za kuharja, vzkliknil: »Hej ti, Buck, zbudi se!« nakar je drugi svet izginil in zavedel se je resničnega sveta; vstal je, zazehal in se pretegnil, kot da se je zbudil iz trdnega spanca.

Bilo je naporno potovanje, poštni tovor je bil težak in težaško delo jih je izmozgavalo. Shujšani in oslabljeni so dosegli Dawson in tam bi morali imeti deset dni ali vsaj teden dni počitka. Toda že po dveh dneh so se morali s tovorom pisem, ki so bila namenjena v širni svet, znova odpraviti na pot, vzdolž bregov Jukona proti Barracsu. Psi so bili utrujeni, možje so godrnjali, in da bi bila stvar še slabša, je vsak dan snežilo. To je pomenilo, da je bila gaz razmehčana, sneg se je udiral pod nogami, zato sta bili hoja in vleka težji in napornejši. Kljub temu so bili vodniki do svojih psov pošteni in so jim skušali pot kar najbolj olajšati.

Vsak večer so najprej poskrbeli za pse. Dajali so jim jesti, še preden so večerjali sami, in nihče ni niti pomislil na spanje, dokler niso psom natančno pregledali tac. Kljub temu so psom moči pojemale. V tej zimi so prepotovali že tisoč osemsto milj, ves čas s težkim tovorom na saneh, in tisoč osemsto milj je razdalja, ki je izmučila tudi najbolj žilave. Buck je vztrajal, še vedno je opravljal svoje delo in vzdrževal disciplino, vendar je bil tudi sam že zelo utrujen. Billee je v spanju vsako noč jokal in stokal. Joe je bil še bolj odljuden kot običajno in Solleksu se nihče ni smel približati ne z njegove slepe ne z druge strani.

Toda najbolj od vseh je trpel Dave. Nekaj je bilo narobe z njim. Postal je še bolj čemeren in razdražljiv, in brž ko je bil tabor postavljen, si je izkopal luknjo, tako da ga je voznik moral nahraniti kar tam. Ko so ga razpregli, vse do vpreganja naslednje jutro ni več stopil na noge. Kdaj pa kdaj je med vožnjo, če so ga strnile sani, ki so se nenadoma zaustavile ali kadar se je napenjal, da bi sani speljale, od bolečine zatulil. Voznik ga je preiskal, toda ni opazil nobene poškodbe. Vse može je zanimalo, kaj je narobe z njim. Kadar so se ustavili, so med jedjo govorili o tem in o tem so razpravljali tudi takrat, ko so kadili zadnjo pipico pred spanjem. Neke noči so se o tem dolgo posvetovali. Iz njegovega ležišča so ga prenesli k ognju, ga tipali in preiskovali, dokler ni začel tuliti od bolečin. Imel je nekakšne notranje poškodbe, toda nikakor niso mogli ugotoviti, ali je kaka kost zlomljena.

Preden so dosegli Cassiar Barje bil Dave že tako slab, da je v vpregi večkrat omahnil. Škotski mešanec je zaustavil pse in ga izpregel, psa, ki je bil v zapregi pred njim, Solleksa, pa vpregel na njegovo mesto. Mislil je, da si bo Dave lahko nekoliko odpočil, če bo prosto tekel za sanmi. Čeprav je bil hudo bolan, se je Dave upiral, da bi stopil iz zaprege, godrnjal je in renčal, medtem ko mu je voznik snemal jermenje in pretresljivo stokal, ko je videl Solleksa na mestu, ki je bilo toliko časa njegovo. Bil je ponosen na svoje delo in potovanje in celo na smrt bolan ni mogel prenesti tega, da bi kak drug pes opravljal njegovo delo.

Ko so se sani spet premaknile, je Dave zagazil v mehki sneg ob strani utrte poti, napadal Solleksa z zobmi, se zaganjal vanj in ga poskušal prevrniti v mehki sneg na drugi strani. Nato se je poskusil vriniti v njegovo jermenje in priti medenj in sani, ves čas pa je javkal in tulil od žalosti in bolečine. Mešanec ga je poskusil nagnati stran z bičem, toda Dave se ni zmenil za boleče udarce in mož ni imel srca, da bi udaril močneje. Dave ni hotel mimo teči za sanmi, kjer je bilo veliko lažje hoditi, ampak je še kar naprej gazil ob njih, koder je bila hoja zaradi mehkega snega najtežja, dokler ni, povsem izčrpan, padel in obležal. Ko je dolga vrsta sani hitela mimo njega, je turobno zavijal.

Z zadnjimi ostanki moči mu je uspelo, da se je dvignil in se opotekal za sanmi, dokler se vprege niso spet ustavile. Tedaj je spet zagazil k svojim sanem in se postavil v vrsto poleg Solleksa. Njegov voznik je za trenutek postal, da bi možu, ki je hodil zadaj, prižgal pipo. Potem se je obrnil in pognal svoje pse. Premaknili so se z neverjetno lahkoto, zato so nezadovoljno dvignili glave in presenečeno obstali. Tudi voznik je bil presenečen, kajti sani same so ostale na mestu. Poklical je tovariše, da bi jim pokazal, kaj se je zgodilo. Dave je bil pregriznil Solleksovo jermenje in je zdaj stal prav pred sanmi na svojem običajnem mestu.

V očeh mu je bilo brati željo, naj mu dovolijo ostati tam. Voznik je bil pretresen. Tovariši so mu bili pripovedovali o psih, ki jim je počilo srce od žalosti, ker jim niso pustili opravljati ubijajočega dela, in se spominjali primerov, ko so psi, ki so postali prestari za vleko ali so bili poškodovani, umrli od žalosti, ker so jih odstranili iz vprege. Zato so sklenili, da bodo ravnali milostno, in da bodo Daveu, ki je tako ali tako umiral, dovolili, da umre v svoji zapregi, potolažen in lahkega srca. Tako so ga spet vpregli in Dave je ponosno vlekel, še močneje kot običajno, čeprav je včasih zaradi bolečine, ki ga je razžirala, nehote zatulil. Večkrat je padel, da ga je vprega povlekla naprej in nekoč so sani zapeljale čezenj, tako da je potem poleg vsega še šepal na eno od zadnjih nog.

Toda zdržal je, dokler se niso utaborili. Voznik mu je v taboru napravil ležišče pri ognju. Zjutraj je bil preslab za potovanje. Ko so začeli vpregati pse, se je poskusil odplaziti do svojega voznika. Toda le s skrajnim naporom se je postavil na noge, se opotekel in spet padel. Tedaj je, plazeč se, nadaljeval pot proti svojemu mestu v vpregi. Zravnal je vse štiri noge in v nekakšni sunkoviti kretnji vzdignil telo, nato je spet malce prestavil sprednje noge in se tako zazibal nekaj centimetrov naprej. Toda moč ga je zapustila in njegovi tovariši so ga poslednjič videli, ko je ležal v snegu, lovil sapo in žalostno zavijal za njimi. Njegovo turobno zavijanje so lahko slišali še potem, ko so zavili med drevje ob rečnem bregu, ki ga je zakrilo pred njihovimi pogledi.

Tu so se vprege ustavile. Škotski mešanec se je počasi napotil nazaj proti taboru, ki so ga bili zapustili. Možje so utihnili. Čes čas so zaslišali strel pištole. Voznik je s hitrimi koraki pritekel nazaj. Biči so zažvižgali, zvončki so veselo zacingljali, sani so zdrvele po gazi, toda Buck je vedel, prav tako kot so vedeli vsi drugi psi, kaj se je bilo zgodilo za drevjem ob rečnem bregu.

GARANJE VPREGE NA POTI

Trideset dni po odhodu iz Dawsona je pošta od Slane vode, z Buckom in njegovimi tovariši na čelu, prispela v Skagway. Bili so popolnoma izmučeni, utrujeni in zdelani. Buckovih stoštirideset funtov se je stopilo na stopetnajst. Drugi psi, čeprav so sicer tehtali manj, so razmeroma še bolj shujšali. Pike, hinavec, ki je v življenju vedno skušal varati in se je večkrat uspešno delal kruljavega, je zdaj zares šepal. Tudi Solleks je šepal in Dub je trpel zaradi izpahnjene lopatice.

Vse so strašno bolele noge. V njih ni bilo nič več prožnosti in lahkotnosti. Stopali so trdo, kot da bi imeli lesene noge in zaradi tega so se jim telesa še bolj stresala, kar je podvajalo napore vsakodnevnega potovanja. Z njimi ni bilo nič narobe, le na smrt utrujeni so bili. To ni bila utrujenost, ki napoči po kratkem, prevelikem naporu, od katerega si odpočiješ v nekaj urah; bila je to smrtna utrujenost, ki je posledica počasne in dolgotrajne preobremenjenosti v mesece dolgem garanju. Nobene skrite zaloge moči niso več imeli. Izčrpali so jih popolnoma, do poslednje trohice. Vsaka mišica, vsako vlakno, vsaka celica je bila utrujena, na smrt utrujena. In ne brez razloga. V manj kot petih mesecih so prepotovali dvatisoč petsto milj, in v zadnjih tisoč osemsto miljah so počivali le pet dni. Ko so prispeli v Skagway, so bili očitno povsem na koncu svojih moči.

Komaj so še držali jermenje napeto in na strminah so se komaj še izogibali sanem, da jih niso povozile.

»Naprej, ubogi kruljavci,« jih je vzpodbujal vodnik, ko so se opotekali po glavni Skagwayjski ulici. »Samo še nekaj korakov. Zdaj boste imeli dolg, dolg počitek. Ali ne? Ubogi revčki. Res dolg, dolg počitek.«

Možje so bili trdno prepričani, da jih čaka dolg odmor. Tudi sami so prepotovali tisoč dvesto milj in pri tem počivali samo dva dni. Po vsej pravici so zaslužili dolg, brezskrben počitek. Toda mož, ki so pridrli na Sever, k reki Klondike, je bilo veliko, veliko je bilo ljubic, žena in sorodnikov, ki so ostali doma in nabrale so se že cele gore poštnih pošiljk; prišel je tudi uradni nalog. Mesto utrujenih, zdaj neuporabnih psov naj bi prevzela nova skupina psov iz Hudsonovega zaliva. Neuporabnih psov naj bi se znebili, in ker psi ne štejejo toliko kot dolaiji, so jih sklenili prodati.

Minili so trije dnevi in v tem času so Buck in njegovi tovariši spoznali, kako zelo utrujeni in slabotni so. Zjutraj četrtega dne pa sta prišla dva Američana in jih kupila skoraj zastonj, z opremo vred. Moža sta drug drugega klicala Hal in Charles. Charles je bil srednjih let, svetle polti, bledih, vodenih oči in nosil je brke, ki so se mu živahno vihali navzgor in mu zakrivali povešeno ozko ustnico. Hal je bil mlajši, devetnajst ali dvajsetleten, imel je velik Coltov revolver in lovski nož, obešen na pas, ki se je ves svetil od nabojev. Prav pas je na njem najbolj bodel v oči. Kazal je njegovo nezrelost, neizrekljivo in nepopisno nezrelost. Oba moža sta bila očitno na mestu, kamor nista spadala, in zakaj takšni iščejo pustolovščin na Severu, sodi med skrivnosti, ki presegajo razumne razlage.

Buck je slišal barantanje, videl je, kako sta moža dala

denar vladnemu uslužbencu in je vedel, da so škotski mešanec in vozniki pošte odšli iz njegovega življenja, kot so že prej odšli Perrault in Franpois in drugi. Ko so ga s tovariši prignali v novi tabor, je Buck videl pošvedrane čevlje in umazano obleko, napol postavljen šotor, nepomito posodo, vse v neredu; videl je tudi žensko. Moža sta jo klicala Mercedes. Bila je Charlesova žena in Halova sestra -zares čeden družinski zbor!

Buck jih je strahoma opazoval, ko so podirali šotor in natovarjali sani. Zelo so se trudili, toda videti je bilo, da pri tem niso vešči. Šotor so zvili v čuden sveženj, ki je bil trikrat tako velik, kot bi moral biti. Cinaste krožnike so pospravili kar nepomite. Mercedes je kar naprej obletavala svoja moška in jima dajala gore nasvetov, jima solila pamet in ju zasipala z očitki. Ko sta zavoj z oblekami postavila na prednji konec sani, je svetovala, naj ga postavita zadaj; ko sta to storila in nanj naložila dve drugi vreči, se je spomnila, da potrebuje stvari, ki se niso mogle skrivati nikjer drugje kot prav v tem zavoju in spet sta morala vse razložiti.

Trije možje iz sosednjega šotora so jih prišli pogledat, muzali so se in si pomenljivo mežikali.

»Ste pa zares pametno natovorili,« je rekel eden, »ni sicer moja stvar, da vam govorim, kako je treba delati, toda jaz na vašem mestu ne bi vlačil s sabo tega šotora, pustil bi ga tukaj.«

»Nemogoče!« je zakričala Mercedes in v narejenem obupu vila roke. »Kako za božjo voljo naj pa prestanem brez šotora?«

»Saj je že pomlad in mrzlega vremena ne bo več,« je odgovoril možak.

Odločno je zmajala z glavo in Charles in Hal sta postavila zadnjo odvečno in brezpotrebno kramo na vrh že tako prevelikega tovora.

»Pa mislite, da bo šlo?« je vprašal eden od moških.

»Zakaj pa ne bi,« je Charles odrezavo odvrnil.

»Oh, če je tako, pa v redu,« je mož na hitro in pohlevno odgovoril. »Samo vprašam, to je vse. Videti je presneto težko.«

Charles mu je obrnil hrbet in zategnil jermene, kolikor trdno jih je mogel, vendar še zdaleč ne zadosti.

»In seveda, psi bodo ves ta tovor zlahka vlekli, ves dan,« je potrdil drugi opazovalec.

»Jasno,« je rekel Hal, z ledeno vljudnostjo, z eno roko zagrabil za vajeti in z drugo sukal bič. »Hi!« je zaklical. »Naprej, vi tam!«

Psi so se uprli v jermenje, ki jih je vezalo čez prsi; nekaj trenutkov so se močno napenjali, potem pa so popustili. Sani niso mogli premakniti.

»Lenobe grde, vam že pokažem,« je zakričal Hal in hotel zamahniti z bičem po njih.

Toda Mercedes se je jokajoč vmešala. »Oh, Hal, tega ne smeš,« je zajavkala, zgrabila bič in mu ga izpulila iz roke. »UbožČki! Zdaj mi moraš obljubiti, da vso pot ne boš grob z njimi, sicer ne naredim niti koraka.«

»Ko pa se tako spoznaš na pse,« se ji je zarežal. »O, ko bi mi že dala enkrat mir! Leni so, ti povem, in moramo jih z bičem, če hočemo imeti kaj od njih. Tako je treba z njimi. Vprašaj kogar koli. Kar vprašaj koga od tehle tukaj.«

Mercedes jih je milo pogledala, na njenem čednem obrazku ji je pisalo, kako neizrekljiv odpor ima do tega, da bi gledala bolečino.

»Slabotni so, da komaj stojijo na nogah, če že hočete vedeti,« seje oglasil eden izmed mož. »Popolnoma izžeti so, v tem je stvar. Počitek potrebujejo.«

»Za vraga, kakšen počitek neki,« se je raztogotil golobradi Hal, Mercedes pa je zavzdihnila, ker ni marala preklinjanja.

Toda Mercedes je bila privržena družini in je takoj začela braniti brata. »Nikar se ne oziraj na tega moškega,« mu je odločno rekla. »Ti vodiš naše pse in delaj tako, kot misliš, da je prav.«

Spet je Hal z bičem zamahnil po psih. Jermenje se je nategnilo, psi so vkopali noge v zbiti sneg, se uprli in potegnili z vso močjo. Sani so stale, kot bi bile zasidrane. Po dveh poskusih so psi zasopli odnehali. Bič je divje zažvižgal, potem pa se je še enkrat vmešala Mercedes. Pokleknila je pred Bucka, s solzami v očeh, in ga objela okrog vratu.

»Vi ubogi, ubogi revčki,« je sočutno tarnala, »zakaj ne povlečete močneje? Potem ne bi bili tepeni.« Buck je ni maral, toda bil je preveč izčrpan, da bi se ji uprl in njeno vsiljivost je sprejel kot del bednega vsakodnevnega dela.

Eden izmed gledalcev, ki se je doslej s stisnjenimi zobmi premagoval, da ne bi spregovoril, se zdaj ni mogel več zadržati.

»Cisto nič me ne briga, kaj bo z vami, toda psi se mi smilijo in zato vam povem, da jim lahko najbolj pomagate, če razlomite led pod sanmi. Sanice so primrznile k tlom. Z vso močjo se uprite ob oje, nagnite na desno in na levo ter tako zlomite led

Še tretjič so poskusili, toda tokrat je Hal upošteval nasvet in nagnil sani na desno in na levo ter tako razlomil ledeno skorjo, s katero so bile trdno primrznjene k tlom. Preveč naložene in slabo uravnotežene sani so se premaknile naprej, Buck in njegovi tovariši pa so se vsi iz sebe borili s točo udarcev. Sto jardov naprej je pot zavila in se strmo spuščala h glavni ulici. Da bi voznik tako naložene sani lahko obdržal pokonci, bi moral biti še kako izkušen, toda Hal to ni bil. Ko so na ovinku sani poskočile, so se prevrnile, in zaradi preohlapno zategnjenih vrvi se je pol tovora razsulo. Psi se sploh niso ustavili. Sani, ki so bile zdaj lažje, so, prevrnjene po strani, poskakovale za njimi. Psi so bili jezni zaradi slabega ravnanja in zaradi pretežkega bremena. Buck je besnel. Spustil se je v dir in drugi so mu sledili. Hal je kričal »Ega! Ega! Stojte!«, toda niso ga poslušali. Spodrsnilo mu je in padel je v sneg, kot je bil dolg in širok. Prevrnjene sani so zdrsele čezenj in psi so slepo drveli po ulici ter poskrbeli za zabavo Skagwayjčanom, ko so ostanke opreme raztresli po vsej glavni prometni žili mesta.

Dobrosrčni prebivalci so ujeli pse in zbrali skupaj raztreseno imetje. Dali so jim tudi nekaj nasvetov. Le pol bremena in dvakrat toliko psov, če sploh želijo doseči Dawson, so jim povedali. Hal, njegova sestra in svak so le neradi poslušali. Postavili so šotor in začeli natančno pregledovati tovor. Prikazali so se razni nepotrebni pripomočki, na primer pločevinke, kar je med gledalci sprožilo krohot, saj so bile to stvari, o katerih bi lahko na Dolgi poti samo sanjali. »Odeje kot v hotelu,« je navajal eden izmed mož, ki so se smejali in pomagali. »Že pol od tega bi bilo preveč, znebite se te šare. Vrzite stran ta šotor, vso to posodo, kdo jo bo pa pral? Za božjo voljo, mar mislite, da potujete v spalniku?«

Tako je šlo naprej, neizprosno izločanje odvečnih stvari. Mercedes je jokala, ko so cule z njeno obleko vrgli na tla in metali stran kos za kosom. Jokala je za vsem in za vsakim kosom, ki je romal v staro šaro. Sklenila je roke okrog kolen, se zibala naprej in nazaj in stokala, kot da se ji para srce. Zatrjevala je, da se ne premakne niti za centimeter, pa naj jo prepričuje ducat Charlesov. Obračala se je na vsakogar in na vsako stvar, si končno obrisala oči in nazadnje začela metati stran celo kose opreme, ki so bili nujno potrebni. V svoji vnemi je, ko je končala s svojimi lastnimi stvarmi, napadla tiste, ki so pripadale moškima in jih prečesala kot tornado.

Ko je bilo to končano, je bil tovor, čeprav prepolovljen, še vedno ogromen. Charles in Hal sta šla zvečer ven in kupila še šest novih psov. Tako se je vprega, poleg prvotnega moštva ter Teeka in Koone, eskimcev, ki sta se jim pridružila pri Rink Rapidsu, pomnožila na štirinajst psov. Toda novi psi, doma z Juga in zlomljeni v tej kruti deželi, niso bili v veliko pomoč. Trije so bili kratkodlaki ptičarji, en novofundlandec, druga dva pa sta bila mešanca nedoločljive pasme. Videti je bilo, kot da ti prišleki ne znajo ničesar. Buck in njegovi tovariši so jih gledali prezirljivo, in čeprav jih je Buck hitro naučil, kje je njihovo mesto v vpregi in česa ne smejo delati, jih ni mogel naučiti, kaj morajo delati. Nič kaj rade volje niso sprejeli dela v vpregi in napornega potovanja. Z izjemo obeh mešancev so bili zbegani in malodušni zaradi nepoznanega divjega okolja, v katerem so se znašli in zaradi slabega ravnanja, ki so ga bili deležni. Mešanca pa sta bila sploh čisto brez duha; njima je bilo mogoče zlomiti edinole kosti.

Zbegani in obupani prišleki ter staro moštvo, ki je bilo izčrpano od dva tisoč petsto milj nepretrgane poti, vse to je predstavljalo vse prej kot rožnat obet za na pot. Toda oba moža sta bila kljub temu kar dobre volje. Tudi ponosna sta bila, saj sta se stvari lotila v velikem slogu, s štirinajstimi psi. Videla sta bila vprege, ki so odhajale čez prelaz v Dawson ali prihajale iz Dawsona, toda še nikdar nista videla vprege s kar štirinajstimi psi. V naravi polarnih potovanj je obstajal razlog, zakaj nikoli ni bilo tako številčnih vpreg in ta razlog je bil v tem, da ene sani niso mogle nositi hrane za štirinajst psov. Toda Charles in Hal tega nista vedela. Potovanje sta načrtovala s svinčnikom -toliko psov, toliko za pse, toliko dni - pa je! Mercedes jima je gledala čez rame in pritrjujoče prikimavala — vse je bilo tako enostavno!

Pozno zjutraj naslednjega dne je Buck popeljal svoje številno moštvo na pot. Skupina ni kazala nikakršne živahnosti ali poleta in Buck in njegovi tovariši so bili nekako potrti, vsi so bili na smrt utrujeni. Štirikrat je že premagal razdaljo med Slano vodo in Dawsonom in Buck je vedel, da se bodo morali, izmozgani in utrujeni, še enkrat soočiti z isto potjo in zaradi tega je bil ves pobit. S srcem ni bil pri delu, prav tako ne drugi psi. Prišleki so bili plahi in boječi, stari psi niso zaupali svojim gospodarjem.

Buck je nejasno slutil, da se na ta dva moška in žensko ne more zanesti. Nobene stvari niso znali narediti prav in bolj ko so minevali dnevi, bolj očitno je postajalo, da se tudi ne morejo ničesar naučiti. V vseh stvareh so bili površni, ni bilo reda in discipline. Pol noči so potrebovali, da so postavili zanikrno taborišče, in pol dopoldneva, da so ga podrli in natovorili sani, toda vedno tako nemarno, da so bili ves preostali del dneva zaposleni s tem, da so se ustavljali in preurejali tovor. Kak dan niso prepotovali niti deset milj, kak drugi dan pa se niso bili sposobni niti odpraviti na pot. In nikdar, niti en sam dan jim ni uspelo premagati pol toliko razdalje, kot bi bilo potrebno glede na zaloge hrane.

Neizogibno je bilo, da jim bo pričelo primanjkovati hrane za pse. To pa so še pospešili s prevelikimi obroki in tako se je dan, ko se bo začelo stradanje, hitro približeval. Prišleki, ki niso bili vajeni kronične lakote in katerih prebava ni bila prilagojena temu, da se iz malega izvleče kar največ, so imeli gromozanski tek. In poleg tega je Hal, ki je mislil, da utrujeni eskimci tako težko vlečejo zaradi premalo hrane, sklepal, da je običajen obrok premajhen. Podvojil ga je. In za krono vsega ga Mercedes, kljub solzam v svojih ljubkih očeh in ihtenju v grlu, ni mogla prepričati, naj jim daje še več, zato je kradla iz vreč z ribami in skrivaj hranila pse. Toda Buck in haskiji niso potrebovali hrane, pač pa počitek. In čeprav so potovali zelo počasi, jim je težki tovor, ki so ga vlekli, močno izžemal moči.

Potem se je začelo obdobje stradanja. Halu se je nekega dne posvetilo, da so porabili polovico pasje hrane in premagali komaj četrtino razdalje ter da na noben način in za noben denar ni mogoče kupiti dodatne hrane. Tako je zmanjšal celo nujno potrebni vsakodnevni obrok, hkrati pa poizkušal doseči, da bi dnevno prepotovali večji kos poti. Sestra in svak sta mu pritrjevala, toda oba sta bila zamorjena zaradi težke opreme, ki sta jo morala nositi in zaradi lastne nesposobnosti. Enostavno je bilo dajati psom manj hrane, toda nemogoče jih je bilo prisiliti, da bi potovali hitreje, kajti sami so bili nesposobni, da bi zjutraj krenili na pot bolj zgodaj, zato tudi niso mogli potovati več ur. Ne samo da niso znali ravnati s psi, ravnati niso znali niti sami s seboj.

Najprej je omagal Dub. Ubogi nerodni tat, ki so ga vedno dobili in kaznovali, je bil kljub temu zvest delavec. Njegove izpahnjene lopatice niso oskrbeli, ni imel možnosti, da bi si odpočil in zato se mu je stanje vse bolj slabšalo. Končno ga je moral Hal ustreliti s svojim velikim koltom.

V tej deželi je veljalo, da psi z Juga umrejo od lakote, če jih hranijo samo toliko kot haskije, zato šest prišlekov ni moglo storiti drugega, kot umreti ob polovičnem obroku eskimskega psa. Najprej je pobralo novofundlandca, sledili so mu vsi trije kratkodlaki ptičarji, mešanca sta se nekoliko bolj trdovratno oklepala življenja, toda na koncu je pobralo tudi njiju.

V tem času so ti trije ljudje izgubili že vso milino in južnjaško uglajenost. Ko je arktično potovanje izgubilo čar in zanesenost, je za njihovo moško in žensko naravo postalo pretrda resničnost. Mercedes ni nič več jokala zaradi psov, saj je bila preveč zaposlena s tem, da je objokovala lastno usodo ter se kregala z možem in bratom. Prepir je bil edina stvar, za katero niso bili nikdar preveč trudni. Nerazpoloženje in razdražljivost sta zrasla zaradi njihove nesreče, z njo sta se podvajala in jih vse bolj obvladovala. Čudovite potrpežljivosti mož na potovanju, mož, ki trdo delajo in trpijo nevšečnosti, hkrati pa ostanejo prijazni in blagi, ta dva moža in ženska niso pridobili. Se malo takšne potrpežljivosti ni bilo v njih. Bili so zakrknjeni in razboleli; mišice so jih bolele, bolele so jih kosti, bolelo jih je samo srce. Zato so postali zadirčni in trde besede so jim prihajale na ustnice takoj zjutraj in tik preden so zvečer pospali.

Charles in Hal sta se prepirala, kadar koli jima je Mercedes dala priložnost za to. Vsak zase sta živela v veri, da opravljata več kot svoj del posla in nobeden ni pozabil omenjati tega ob vsaki priložnosti. Včasih je Mercedes podprla moža, včasih pa je držala z bratom. Posledice so bile krasni in neskončni družinski prepiri. Začelo se je s prepirom, kdo naj naseka nekaj polen za ogenj (ta spor se je tikal samo Charlesa in Hala), kmalu pa se je razvlekel na vse člane družine, očete, matere, strice, bratrance, na ljudi, ki so bili tisoče milj stran in nekateri med njimi tudi že mrtvi. Da bi imel Halov pogled na umetnost ali pa vrsta družabnih iger, ki jih je pisal brat njegove matere, kakršno koli zvezo s tem, kdo bo nasekal nekaj polen za ogenj, se seveda ni dalo reči, kljub temu pa je bil prepir v tej smeri prav tako verjeten kot prepir o Charlesovih političnih prepričanjih. In da ima opravljivi jezik Charlesove sestre kaj opraviti s tem, da je treba ob Jukonu zakuriti ogenj, je bilo jasno samo Mercedes, ki je kar naprej nergala o tem in od časa do časa tudi o nekaterih drugih neprijetno čudaških lastnostih, ki jih je imela družina njenega moža. Ves ta čas pa ognjišča niso pripravili, tabor je bil postavljen le na pol in psi so zaman čakali na hrano.

Mercedes je imela poseben razlog za pritožbe — bila je ženska. Bila je ljubka in nežna in vse življenje so jo razvajali. Toda zdaj sta njen soprog in brat ravnala z njo vse prej kot viteško. Navajena je bila, da so ji stregli, in po svoji navadi se je delala nemočno. Onadva pa sta se pritoževala. Vsakič, ko sta jo prikrajšala za tisto, za kar je menila, da je del njenih posebnih ženskih pravic, jima je naredila življenje neznosno. Nič več se ni ozirala na pse, in ker je bila utrujena in jo je vse bolelo, je vztrajala na tem, da se hoče voziti na saneh. Bila je ljubka in nežna, toda tehtala je stodvajset funtov - pika na »i« bremenu, ki so ga morale vleči šibke in sestradane živali. Vozila se je cele dneve, dokler niso omagali v zapregi in so se sani ustavile. Charles in Hal sta jo prosila, naj vstane in pešači, jo prepričevala in jo rotila, medtem pa je ona jokala in nadlegovala nebesa s spiskom njunih grobosti.

Nekoč sta jo lastnoročno potegnila s sani. Tega nista potem storila nikoli več. Zašepala je kot razvajen otrok in sedla na tla. Onadva sta se odpravila naprej, toda ženska se ni premaknila. Potem ko sta prepotovala že tri milje, sta morala raztovoriti sani, se vrniti ponjo in jo spet lastnoročno posaditi na sani.

Zaradi njihovega lastnega trpljenja so bili brezbrižni do trpljenja svojih živali. Halova teorija, o kateri je skušal prepričati tudi druga dva, je bila, da se moraš utrditi. Sestri in svaku je začel pridigati o tem. Ker ni uspel, je ta nazor s palico vbijal v pse. Pri kraju Five Fingers je pasja hrana povsem pošla. Brezzoba skvo jim je ponudila, da zamenja nekaj funtov zmrznjene konjske kože za pištolo, ki je visela Charlesu za pasom, skupaj z velikim lovskim nožem. Konjska koža je bila beden nadomestek za hrano, bila je enako neobdelana kot takrat, ko so jo pred šestimi meseci odrli s sestradanih konjev v čredi. Zmrznjene kože so bile bolj podobne pasovom galvanizirane pločevine, in ko so prišle v pasje želodce, so se stopile v tanka in nehranljiva usnjena vlakna in v gmoto kratke dlake, ki jih je dražila in je niso mogli prebaviti.

In ves ta čas se je Buck opotekal na čelu vprege, kot v morastih sanjah. Vlekel je, kadar je lahko, kadar ni več mogel vleči, je padel in ostal na tleh, dokler ga niso udarci biča ali palice spet spravili na noge. Vsa čvrstost in sijaj sta izginila iz njegovega sijajnega kožuha. Dlaka mu je visela ohlapna in pomečkana ali pa prepletena s strjeno krvjo tam, kjer ga je ranila Halova palica. Mišice so oslabele, da so bile videti kot vozlaste strune, in blazinice mesa so izginile, tako da se je vsako rebro in vsaka kost njegovega skeleta jasno videla skozi mlahavo kožo, ki je vsa nagubana in ohlapna visela na njem. Moralo bi se mu zlomiti srce, toda Buckovo srce je bilo nezlomljivo. To se je izkazalo že tedaj, ko ga je v svoje roke dobil mož v rdečem puloverju.

Tako kot z Buckom je bilo tudi z njegovimi sotrpini. Bili so kot živi okostnjaki. Skupaj z njim jih je bilo sedem. Zaradi svoje velike bede so postali neobčutljivi na udarce biča ali poškodbe od palice. Bolečina, ki jo je povzročilo pretepanje, je bila topa in oddaljena, kakor so bile motne in oddaljene stvari, ki so jih videle njihove oči in ki so jih slišala njihova ušesa. Niso bili več niti napol živi, niti na četrt živi ne. Bili so preprosto samo še vreče kosti, v katerih so iskrice življenja le še slabotno tlele. Kadar so se ustavili, so popadali na tla kar v jermenju, kakor da bi bili mrtvi, in iskrica življenja je postajala vse bolj motna in bleda in že se je zdelo, da ugaša. In ko sta zapela palica ali bič, je iskrica slabotno zažarela in skopali so se na noge ter se opotekali naprej.

Potem je prišel dan, ko je Billee, dobrovoljnež, padel, in ni več mogel vstati. Hal je bil prodal svoj revolver, zato je vzel sekiro in ga še v zapregi udaril po glavi, potem pa njegovo truplo odsekal iz jermenja in ga odvlekel stran. Buck je to videl, prav tako so videli njegovi sotrpini in vsi so vedeli, da zelo kmalu tudi njih čaka ista usoda. Naslednjega dne je omagala Koona in ostalo jih je samo pet: Joe, ki je bil že preveč izmučen, da bi bil zloben; Pike, poškodovan in šepajoč, samo še napol pri zavesti in ne več dovolj pri zavesti, da bi se pretvarjal; Solleks, enooki, ki je še vedno zvesto garal v vpregi in žaloval, ker je imel tako malo moči za svoje delo; Teek, ki te zime ni prepotoval toliko kot ostali, zato je bil zdaj še bolj zbit od drugih, kakor je bil na začetku bolj svež; in Buck, še vedno na čelu vprege, toda nič več ni priganjal k disciplini in si zato tudi ni več prizadeval, kajti bil je napol slep od slabosti in pot pred seboj je videl samo še megleno, držal pa se je je lahko samo še zaradi nejasnega občutka v nogah.

Bilo je čudovito pomladansko vreme, toda niti psi niti ljudje se tega niso zavedali. Vsak dan je sonce vzšlo malo prej in zašlo malce kasneje. Daniti se je začelo ob treh zjutraj in somrak se je držal do devetih zvečer. Ves dolgi dan je bil napolnjen s sončnimi žarki. Grozljiva zimska tišina se je umaknila velikemu spomladanskemu žuborenju prebujajoče se narave. To žuborenje je napolnjevalo vso pokrajino, ki je kipela v veselju do življenja. Prihajalo je od stvari, ki so oživele in se znova gibale, stvari, ki so bile v dolgih mesecih ledu videti kot mrtve in negibne.

Drevesni sok se je dvigal v borovih drevesih. Vrbe in trepetlike so brstele v mladih poganjkih. Grmovje in plezavke so si nadeli sveže zelene halje. Ponoči so prepevali črički in podnevi so vse mogoče plazeče se živali prilezle na sonce. Prepelice in detli so kričali in trkali v gozdu. Veverice so klepetale, ptički peli, in nad glavami so jim gagale divje gosi, ki so se vračale z juga v klinasto oblikovanih jatah, ki so rezale zrak.

Na vseh pobočjih hriba se je slišalo žuborenje tekoče vode, glasba nevidnih globin. Vse se je topilo, upogibalo, se lomilo. Reka Jukon se je napenjala, da bi zlomila led, ki jo je vklepal. Spodjedala ga je od spodaj, sonce pa ga je grizlo od zgoraj. Nastale so zračne luknjice, razpoke so se    j

širile, dokler niso tanjši kosi ledene skoije padli naravnost v vodo. In sredi vsega tega brstenja, pokanja, utripanja prebujajočega se življenja, pod žarečim soncem in skoz lahen vetrc, so se kot popotniki smrti opotekali dva moža, ženska in psi.

Psi, ki so od utrujenosti cepali, Mercedes, ki je jokala in se kar naprej hotela voziti na saneh, Hal, ki je neškodljivo preklinjal, in Charles, ki je imel oči vlažne od otožnosti. Takšni so se opotekli v taborišče Johna Thomtona ob

ustju reke White River. Ko so se ustavili, so psi popadali kot mrtvi. Mercedes si je obrisala oči in pogledala Johna Thomtona. Charles se je sesedel na hlod, da bi si odpočil. Sedal je zelo počasi, saj je bil čisto otrpel od bolečin. Govoril je Hal. John Thornton je z zadnjimi potegi rezljal ročaj sekire, ki ga je naredil iz brezovega debla. Rezljal je in poslušal, odgovarjal z enozložnicami in dajal nasvete, za katere je vedel, da jih ne bodo upoštevali.

»Tam zgoraj so nam rekli, da je led že zelo mehak in je najboljše, kar lahko naredimo, da počakamo,« je dejal Hal v odgovor na Thomtonovo svarilo, naj se ne spuščajo na topeči se led. »Rekli so nam, da ne bomo prišli do White Riveija, pa smo le tu.« To zadnje je pospremil z zmagoslavnim režanjem.

»In povedali so vam po resnici,« je odgovoril John Thomton. »Led bo vsak hip počil. Samo bedaku s slepo srečo norcev se je to lahko posrečilo. Kar naravnost vam povem, da sam ne bi tvegal svojega življenja na tem ledu, za vse zlato na Aljaski ne.«

»To je zato, ker, kot domnevam, niste bedak,« je rekel Hal. »Kljub vsemu, mi gremo dol do Dawsona.« Odmotal je svoj bič. »Pokonci, Buck! Hi! Pokonci! Gremo!«

Thornton se je spet posvetil rezljanju. Vedel je, da bi bilo zaman odvračati norca od njegove norosti; dva ali trije bedaki manj na svetu ne bodo ničesar spremenili.

Toda vprega se na povelje ni dvignila. Že zdavnaj so prešli stanje, ko so jih udarci lahko dvignili na noge. Bič je brez milosti švigal sem in tja. John Thornton je stisnil ustnice. Solleks se je prvi skopal na noge. Sledil mu je Teek. Nato Joe, tuleč od bolečin. Tudi Pike si je kljub bolečinam prizadeval. Dvakrat je padel nazaj, ko je bil že na pol pokonci in pri tretjem poskusu mu je uspelo, da se je zravnal. Buck se ni trudil. Mirno je obležal, kamor je bil padel. Bič je spet in spet udarjal po njem, toda ni se niti upiral niti zastokal. Thomton je večkrat že hotel spregovoriti, pa si je premislil. Oči so se mu ovlažile, in ko se je bičanje nadaljevalo, je vstal in obotavljajoče stopal gor in dol.

Tokrat je Buck prvič odpovedal in to je bil sam po sebi dovolj velik razlog, da je Hal pobesnel. Zamenjal je bič z debelim polenom. Buck se tudi pod točo močnejših udarcev, ki so zdaj padali po njem, ni hotel premakniti. Tako kot njegovi tovariši, je bil komaj še sposoben vstati, toda v nasprotju z njimi si je zapičil v glavo, da ne bo vstal. Nejasno je začutil grozečo nevarnost. Ta občutek ga je spremljal, odkar so prišli do obale, in od tedaj ga ni več zapustil. Ves dan je čutil, da je led pod njegovimi nogami tanek in krhek in zato se mu je zdelo, da čuti približevanje nesreče, ki preži nanje tam nekje zunaj na ledu, kamor ga je naganjal gospodar. Ni hotel biti zraven. Toliko je že pretrpel, tako daleč je že prišlo z njim, da ga udarci skoraj niso več boleli. Udarci so padali in padali, iskrica življenja v njem je zaplapolala in oslabela. Skoraj je že ugasnila. Počutil se je omamljenega. Kot iz neke velike razdalje se je zavedel, da ga pretepajo. Zadnja sled bolečine je izginila, zdaj ni čutil ničesar več, čeprav je lahko slišal, zelo slabotno, udarce s palico po svojem telesu. Toda bilo je, kot da to ni več njegovo telo, kot da je nekje zelo daleč.

Tedaj pa je John Thomton nenadoma, brez opozorila, s krikom, ki je bil neraspoznaven in bolj podoben kriku živali, skočil nad moža, ki je divjal s palico. Prevrnil je Hala nazaj, da je padel kot posekano deblo. Mercedes je zavreščala. Charles je žalostno pogledal, obrisal svoje vodene oči, toda bil je preveč otrpel, da bi vstal in prišel na pomoč.

John Thomton je stal nad Buckom in se trudil, da bi se obvladal, preveč pretresen, da bi lahko spregovoril.

»Če še enkrat udariš tega psa, te bom ubil,« mu je končno uspelo spregovoriti s pridušenim glasom.

»Saj je moj pes,« je odvrnil Hal, ko se je zbral in si z ust obrisal kri. »Pojdi mi s poti ali pa ti pokažem. Ne glede na vse, jaz grem v Dawson.«

Thomton je stal med njim in Buckom in prav nobene namere ni kazal, da bi mu šel s poti. Hal je izvlekel svoj dolgi lovski nož. Mercedes je vreščala, jokala, se smejala in sploh kazala vse možne znake zmedenosti in histerije. Thomton je s toporiščem sekire udaril Hala po členkih, da mu je zbil nož na tla. Ko je Hal poskušal pobrati nož, ga je še enkrat udaril. Potem je postal, sam pobral nož in v dveh potezah prerezal Buckovo jermenje.

Hala je bojaželjnost prav hitro zapustila. Razen tega je imel polne roke dela s svojo sestro, pa ne samo roke; sicer pa je bil Buck preveč blizu smrti, da bi bil še uporaben za vleko sani. Nekaj minut kasneje se je vprega napotila z brega in navzdol po reki. Buck jih je slišal, ko so odhajali, in vzdignil je glavo, da bi jih videl. Pike je vodil, Solleks je bil na koncu in med njima sta bila Joe in Teek. Šepali so in se opotekali. Mercedes je sedela na naloženih saneh. Hal je vodil vprego in Charles se je spotikal za njimi.

Ko jih je Buck gledal, je Thornton pokleknil kraj njega in ga z grobimi, prijaznimi rokami preiskal, ali ima kako zlomljeno kost. Ko z iskanjem ni odkril nič drugega kot mnogo oteklin od udarcev in znake strahotne sestradanosti, so bile sani že kakšne četrt milje daleč. Psi in možje so se vlekli po ledu. Naenkrat sta zagledala, kako so vajeti, na katerih je visel Hal, šinile v zrak. Do njunih ušes je priplaval Mercedesin krik. Videla sta, kako seje Charles obrnil in napravil korak, da bi stekel nazaj, tedaj pa je cel kos ledu popustil. Psi in ljudje so v trenutku izginili. Zevajoča luknja je bila vse, kar se je še dalo videti. Udrlo se je dno pod potjo.

John Thornton in Buck sta se spogledala.

»Ti ubogi vrag,« je rekel John Thornton in Buck mu je obliznil roko.

ZA ČLOVEKOVO LJUBEZEN

Ko so Johnu Thomtonu decembra prejšnjega leta ozeble noge, so mu tovariši naredili udobno taborišče in ga pustili tam, da okreva, sami pa so odšli navzgor po reki, da bi pripravili splav lesa za žago v Dawsonu. V času, ko je rešil Bucka, je še vedno rahlo šepal, toda s toplim pomladanskim vremenom so se mu ozebline docela pozdravile. Pri njem je Buck preživljal dolge pomladanske dni, ležeč na obali reke, strmel v tekočo vodo, poslušal brezdelno petje ptic in šumenje narave ter počasi pridobival nazaj svojo življenjsko moč.

Vsakdo, ki je prepotoval tri tisoč milj, je počitek resnično potreboval. In treba je priznati, da ga je Buck dobro izkoristil. Počasi so se mu rane zacelile, mišice so se napele in meso je spet pokrilo njegove kosti. Sicer pa so vsi samo lenarili in pohajkovali - Buck, John Thomton ter Skeet in Nig - ko so čakali na splav, ki je imel priti in jih odpeljati dol do Dawsona. Skeet je bila majhna psička, irski seter, ki se je kmalu spoprijateljila z Buckom, kajti Buck, skoraj na smrt bolan, se ni mogel braniti njenih prijaznosti. Imela je nekakšne zdravniške poteze, kakršne imajo nekateri psi, in tako kot mačka umiva svoje mladiče, je Skeet umivala in čistila Buckove rane. Redno, vsako jutro, potem ko je pozajtrkoval, je opravljala svojo nalogo, ki si jo je bila naložila sama, dokler se njene pomoči ni začel veseliti skoraj tako kot Thorntonove. Nig, prav tako prijateljski, čeprav tega ni kazal tako očitno, je bil ogromen črn pes, pol lovski, pol jelenar; imel je velike, smehljajoče se oči in bil je neskončno dobre narave.

Buck je bil presenečen, ker ta dva psa nista bila niti najmanj ljubosumna nanj. Videti je bilo, da sta prav tako prijazna in širokosrčna kot John Thornton. Ko se je Bucku vse bolj vračala moč, sta ga zapletala v vsakovrstne smešne norčavosti in celo John Thornton se ni prav nič obotavljal, da se jim pridruži. Na tak način se je Buck razposajeno prebil skozi obdobje okrevanja v novo življenje. Prvič v svojem življenju je spoznaval ljubezen, pristno, strastno ljubezen. Kaj takšnega tam doli v sončni dolini Santa Clare, pri sodniku Millerju, nikoli ni izkusil. Odnos med njim in sodnikovimi sinovi, s katerimi so skupaj lovili in nastavljali pasti, je bil neke vrste delovno tovarištvo; njegovim vnukom je bil nekakšen domišljav varuh in do sodnika samega je čutil vzvišeno in dostojanstveno prijateljstvo. Toda ljubezen, vročična in goreča, ljubezen, ki je občudovanje, ki je blaznost - to je vzbudil v njem šele John Thornton.

Ta mož mu je rešil življenje, to je bilo seveda veliko vredno. Toda kar je bilo vredno še več, bil je vzoren gospodar. Drugi ljudje so za svoje pse skrbeli zaradi občutka dolžnosti ali ker so jih potrebovali pri delu. John Thornton pa je skrbel zanje, kot bi bili njegovi otroci, kajti takšen je pač bil. In šel je še dlje. Nikdar ni pozabil prijaznega pozdrava ali vzpodbudne besede, vedno je znal sesti k njim in se dolgo pogovarjati (temu je rekel klepet) in bilo mu je v prav takšen užitek kot njim. Na poseben robat način je objel Bucka okrog vratu in naslonil svojo glavo na njegovo, jo stresal naprej in nazaj in ga obkladal z raznimi psovkami, ki pa so bile za Bucka najslajše ljubezenske besede. Za Bucka ni bilo večjega veselja, kot ta grobi objem in zvoki mrmrajočih kletvic, ob vsakem sunku naprej in nazaj se mu je zdelo, da mu bo od veselja in zanosa razneslo srce. In ko je objem popustil, je skočil na noge, usta so se mu raztegnila kot v smehu, v očeh mu je zgovorno sijala ljubezen in grlo se mu je treslo od neizgovorjenega glasu. V takšnem položaju je negibno obstal, John Thornton pa je spoštljivo vzkliknil: »Ti moj Bog, saj znaš vse, samo govoriti ne!«

Tudi Buck je imel poseben način, s katerim je izražal svojo ljubezen in kije bil skoraj boleč. Z gobcem je zagrabil Thomtonovo roko in jo stisnil tako močno, da so se mu na koži še nekaj časa poznali odtisi zob. In tako kot je Buck vedel, da so kletvice v resnici besede ljubezni, je mož razumel, da so ti hlinjeni ugrizi ljubkovanje.

Najbolj pa je Buck svojo ljubezen izražal z občudovanjem. Čeprav je od sreče ponorel, kadar se ga je Thomton dotaknil ali ga ogovoril, ni nikoli prosil za ljubeznivosti.

V nasprotju s Skeet, ki je bila navajena, da je s smrčkom drezala v Thomtonovo roko, dokler je ni pobožal, ali z Nigom, ki se je ukazovalno postavil predenj in mu položil svojo veliko glavo na kolena, se je Buck zadovoljil z občudovanjem od daleč. Ure in ure je ležal gospodarju ob nogah, ga vneto in čuječe opazoval, proučeval poteze njegovega obraza in z napeto pozornostjo sledil vsakemu najmanjšemu izrazu, vsakemu gibu ali spremembi položaja.

Drugič spet seje zleknil malo dlje, ob strani ali v ozadje in opazoval obrise moža in premike njegovega telesa. Pogosto, tolikšno je bilo razumevanje med njima, je moč Buckovega pogleda prisilila Johna Thomtona, da je dvignil glavo in mu brez besed vrnil pogled, v katerem je sijalo vse njegovo srce, kakor je v Buckovem sijalo njegovo.

Še dolgo potem, ko mu je Thornton rešil življenje, ga Buck ni hotel spustiti izpred oči. Na vsakem koraku, kadar koli je zapustil šotor, mu je bil za petami. Odkar je prišel na Sever, je zamenjal že mnogo gospodarjev in v njem se je zakoreninil strah, da noben gospodar ne bo dolgo ostal. Bal se je, da bo tudi Thornton izginil iz njegovega življenja, tako kot so iz njegovega življenja izginili Perrault in Franpois in škotski mešanec. Ta strah ga je preganjal celo ponoči, v sanjah. Kadar so ga tlačile takšne more, se je otresel spanca in se skozi mraz splazil do šotora, kjer je postal in poslušal glasove gospodarjevega dihanja.

Kljub veliki ljubezni, ki jo je v njem prebudil John Thornton in ga je spreminjala v prijaznega udomačenega psa, je klic divjine, ki gaje zaslišal v severni deželi, v njem zvenel naprej, razločno in vabljivo. Bil je poln vdanosti in občudovanja, lastnosti, ki ju rodita ogenj in streha, toda v njem sta živeli tudi divjost in upornost. Bolj kot pes z blagega juga, ki so ga zaznamovali rodovi udomačenosti, je bil otrok divjine, zver, ki je prišla iz divjine in sedla k Thorntonovemu ognju. Zaradi svoje velike ljubezni temu možu ne bi mogel krasti, toda pri drugih ljudeh, v drugih taborih, ni okleval niti za hip, kradel pa je tako prebrisano, da ga niso nikoli zasačili.

Njegova glava in telo sta bila prekrita z znamenji ugrizov mnogih psov in boril se je prav tako divje kot prej in še bolj pretkano. Skeet in Nig sta bila preveč dobrodušna, da bi se prepirala, poleg tega pa sta pripadala Johnu Thomtonu; toda tuji psi, ne glede na pasmo ali moč, so morali hitro priznati Buckovo premoč ali pa so se morali boriti za življenje s strašnim nasprotnikom. Bil je neusmiljen. Dobro si je zapomnil zakon palice in čekanov, nikoli se ni odrekel prednosti ali se umaknil pred sovražnikom, ki ga je poskušal poslati v večna lovišča. Učil se je od Spitza in od najboljših borilnih psov v policiji in pri pošti, in vedel je, da srednje poti ni. Moral je gospodovati ali pustiti, da so mu gospodovali drugi; biti milosten je pomenilo biti slaboten. Naravni zakon ne pozna milosti. Milost bi lahko razumeli kot strahopetnost in to je vodilo v smrt. Ubij, ali bodi ubit. Zri ali te bodo požrli. Takšen je bil zakon in temu ukazu, ki je prihajal iz globine pradavnih dni, je Buck sledil.

Starejši je bil od dni, ki jih je preživel, in od zraka, ki ga je predihal. Preteklost je povezoval s sedanjostjo in večnost za njim je v njem utripala v mogočnem ritmu, v katerem je valoval kot plima in oseka, kot menjave letnih časov. Sedel je pri gospodarjevemu ognju, širokopleč, belih zob in dolge dlake. Toda za njim so bile sence prednikov, vseh psov, polvolkov in divjih volkov. Te sence so ga vztrajno zasledovale in preganjale; bile so z njim, ko je okušal meso, ki ga je jedel, si želele vodo, ki jo je pil; sence so bile z njim, kadar je ovohaval veter, poslušale so in mu pripovedovale o zvokih, ki so prihajali od divjega življenja v gozdu, narekovale so mu razpoloženje, usmerjale njegova dejanja; kadar je legel, so legle skupaj z njim, sanjale so z njim in še več - živele so naprej v njegovih sanjah.

Ukazovale so mu tako zapovedovalno, da so se človeštvo in njegovi zakoni iz dneva v dan oddaljevali. Globoko iz gozda so prihajali klici in kadar koli jih je zaslišal, skrivnostno vabljive in srhljive, je začutil, da ga vlečejo stran od ognja in steptane zemlje okrog ognjišča, in ga silijo, naj se potopi daleč v gozd, naj gre naprej in naprej, ne da bi vedel kam in zakaj. Kam in zakaj se ni spraševal, kajti klici so zapovedovali, tam nekje daleč stran. Toda kadar koli je prišel do mehke, nedotaknjene zemlje in zelenih senc, ga je ljubezen do Johna Thorntona pritegnila nazaj k ognju.

Samo Thornton ga je zadrževal. Drugi ljudje mu niso pomenili nič. Naključni popotniki so ga sicer lahko hvalili ali ljubkovali, toda to ga je puščalo hladnega, in kadar so bili preveč vsiljivi, je vstal in se umaknil. Ko sta Thorntonova družabnika, Hans in Pete, po dolgem pričakovanju končno prispela s splavom, ju Buck ni hotel niti opaziti, dokler ni spoznal, da sta Thomtonova prijatelja. Potem se je nekako sprijaznil z njima, sprejemal je njuno naklonjenost, dovolil je, da sta ga božala, toda pri tem se je držal, kot da jima izkazuje veliko milost. Bila sta podobne narave kot Thornton — dobrodušna orjaka z nogami trdno na tleh, preprostega mišljenja in zdravih pogledov, in še preden so v velikem vrtincu pri žagi v Dawsonu doživeli nezgodo s splavom, sta razumela Bucka in njegov značaj, zato nista vztrajala na takšni prisrčnosti, kakršno sta jima izkazovala Skeet in Nig.

Buckova ljubezen do gospodarja pa je rasla in rasla. Na poletnem potovanju je samo on izmed vseh ljudi smel otovoriti Buckov hrbet. Bucku ni bilo prav nič pretežko, če je ukazal Thomton. Nekega dne (z iztržkom od splavarjenja so se oskrbeli z živili, zapustili Dawson in odšli proti gornjemu toku reke Tanana) so možje in psi sedeli na grebenu visoke čeri, ki se je spuščala naravnost do golih skal tristo čevljev globoko. John Thornton je sedel blizu roba, Buck pa pri njegovih ramah. Thortona je obšla lahkomiselna muha in prijateljema je predlagal poskus, ki si ga je zamislil, da bi dokazal Buckovo vdanost. »Skoči, Buck!« je ukazal in iztegnil roko proti breznu pod njimi. Naslednji trenutek je s trdnim prijemom komaj zadržal Bucka na skrajnem robu pečine, dokler ju Hans in Pete nista potegnila nazaj na varno.

»To je grozljivo,« je rekel Pete, ko je bilo že vsega konec in so prišli spet do sape.

Thornton je odkimal. »Ne, sijajen pes je, čeprav je včasih prav to tako grozno. Veš, včasih me je Bucka prav strah.«

»Prav nič si ne želim biti na mestu tistega, ki bi ti upal v njegovi prisotnosti napraviti kaj žalega,« je zaključil Pete in z glavo pokazal na Bucka.

»Prav res,« je dodal Hans. »Jaz tudi ne.«

Se preden je bilo leto naokoli, se je Petova napoved uresničila. Bilo je v Circle Cityju. »Črni« Burton, hudoben človek hitre jeze, je izzval prepir s točajem v krčmi, dobrodušni Thornton pa se je nepremišljeno vmešal. Buck je kot po navadi z glavo med šapami ležal v kotu in sledil vsakemu gibu gospodarja. Burton je slednjega brez opozorila udaril z vso močjo, tako da je Thomtona kar zavrtelo in gotovo bi bil padel po tleh, če se ne bi ujel za rob točilne mize.

Presenečeni gledalci niso slišali niti bevska niti laježa, pač pa nekaj, kar je bilo še najbolj podobno rjovenju, in zagledali so, kako je Buckovo telo šinilo kvišku, naravnost proti Burtonovemu goltancu. Samo zaradi nagonske kretnje roke si je mož rešil življenje, toda Buck ga je podrl na tla in stopil nanj. Buck je z zobmi spustil meso na roki in spet šavsnil proti grlu. Tokrat ga je mož uspel samo deloma zadržati, in pes mu je raztrgal kožo na vratu. Potem je na Bucka navalila množica in ga odvlekla stran; toda medtem ko je zdravnik pregledoval Burtonove rane, je Buck kar norel okrog, besno renčal in poskušal spet napasti. Stran ga je spodila šele toča udarcev s palicami.

Posvet zlatokopov je na kraju samem odločil, da je imel pes dovolj dober razlog za napad in sodba je bila oprostilna. Toda tistega dne si je pridobil veliko slavo in njegovo ime se je razširilo po vseh taborih na Aljaski.

Nekaj kasneje, ob koncu leta, je Buck rešil Johnu Thomtonu življenje na povsem drugačen način. Trije družabniki so se z dolgim in ozkim čolnom prebijali čez brzice pri Forty Mile Creeku. Hans in Pete sta se premikala po obrežju navzdol in s tanko vrvjo iz konoplje ustavljala čoln tako, da sta jo pritrjevala od drevesa do drevesa, Thornton pa je sedel v čolnu, pomagal krmariti z drogom in s klici usmerjal tovariša na bregu. Buck je na obali zaskrbljeno in strahoma spremljal dogajanje, hodil vštric s čolnom in ni niti za trenutek spustil gospodarja z oči.

Na posebno nevarnem mestu, kjer so ostre skale skorajda štrlele iz vode, je Hans popustil vrv in v času, ko je Thomton krmaril proti sredini toka, stekel po bregu navzdol, da bi ponovno zategnil vrvi in zadržal čoln, ko bi prešel nevarno območje. Tako se je tudi zgodilo, toda kot v mlinskem koritu močan tok je čoln potegnil vase, da je zdrvel navzdol, in ko je Hans skušal zategniti vrvi, je potegnil preveč sunkovito. Čoln se je prevrnil in se z dnom navzgor usmeril proti obali. Thomtona pa je gladko vrglo iz njega in tok ga je potegnil naprej, proti najnevarnejšemu delu brzic, kjer v divje deroči vodi niti najboljši plavalec ne bi mogel preživeti.

Buck je v trenutku skočil v reko in po tristo jardih med pobesnelimi vodnimi vrtinci dohitel gospodarja. Ko je

pes začutil, da se je ta oprijel njegovega repa, se je usmeril proti obali, plavajoč z vso svojo sijajno močjo. Vendar je šlo proti bregu zelo počasi. Tok, ki ju je nosil navzdol, pa je bil neverjetno močan. Od spodaj je prihajalo divje bobnenje, tam je divji tok postal še bolj podivjan in se razcepljal, se trgal na koščke in pršil ob čereh, ki so grozeče bodle skozi vodo, kot zobje ogromnega glavnika. Pred zadnjim strmim nagibom se je voda še posebej strahotno vrtinčila, in Thomton je vedel, da obrežja ne bo mogel doseči. Ob prvi skali se je strahovito opraskal, druga ga je obtolka, šele tretje se mu je nekako uspelo okleniti. Z obema rokama je zagrabil za spolzki vrh, izpustil Bucka in mu med rjovečim penjenjem vode zakričal: »Plavaj, Buck. Naprej! Na breg!«

Buck se ni mogel obdržati, tok ga je potegnil vase, obupno si je prizadeval, vendar se ni mogel prebiti nazaj. Ko je zaslišal, da je Thomton ponovil ukaz, se je nekoliko dvignil iz vode, visoko dvignil glavo, kot bi ga hotel še zadnjič pogledati in se ubogljivo obrnil proti obali. Z vso močjo se je boril in Pete in Hans sta ga zvlekla na suho prav na mestu, kjer se ni dalo več plavati in bi ga čakala gotova poguba.

Vedela sta, da je mogoče viseti na spolzki skali med divje deročo vodo le malo časa, morda nekaj minut, in hitro, kot so jima dale moči, sta stekla po obali navzgor do mesta točno nasproti skale, katere se je oklepal Thomton. Vrv, s katero sta prej uravnavala čoln, sta privezala Bucku okrog vratu in ramen, pazljivo, da ga ne bi dušila ali ovirala pri plavanju, in ga poslala nazaj v vodo. Skočil je pogumno, vendar ne dovolj naravnost proti glavnemu toku. Napako je opazil prepozno, šele ko je bil vštric Thomtona, komaj kakih šest zamahov stran, in ga je tok pograbil ter odvlekel, ne da bi si mogel pomagati.

Hans ga je naglo zadržal z vrvjo, kot bi bil Buck čoln. Vrv se je v hitrem toku zategnila okrog njega, povleklo ga je pod gladino in dolgo ga ni bilo na površje, dokler vrtinec ni spet izvrgel njegovega telesa proti obali in tam sta ga potegnila na suho. Bil je napol utopljen in Hans in Pete sta se vrgla nanj, tlačila vanj zrak in iztiskala vodo iz njega. Opotekel se je na noge in spet padel. Na ušesa jim je prišel slaboten zvok Thorntonovega glasu, in čeprav niso mogli razločiti besed, sta vedela, da je to klic v skrajni sili. Gospodarjev glas je na Bucka deloval kot električni šok. Skočil je na noge in stekel po obali, za njim pa oba moža, da so spet prišli do mesta, kjer je prej skočil v vodo.

Spet sta mu ovila okrog telesa vrv in spet je skočil v vodo, toda tokrat naravnost v tok. Prvič se je uštel, drugič pa si tega ni hotel privoščiti. Hans je zrahljal vrv in skrbno pazil, da ni bila preohlapna, medtem ko je Pete skrbel, da se ni zapletla. Buck je držal smer, dokler ni bil naravnost nad Thomtonom, potem pa se je obrnil in s hitrostjo ekspresnega vlaka šinil proti njemu. Thornton ga je videl prihajati, in ko je Buck treščil vanj kot oblegovalni oven, gnan z vso močjo rečnega toka, je segel in se z obema rokama oprijel kosmatega vratu. Hans je ovil vrv okrog drevesa, Bucka in Thomtona pa je potegnilo pod vodo. Utapljala sta se, se dušila, zdaj je bil na vrhu eden, zdaj drugi, vleklo ju je po nazobčanem dnu, metalo ob skale in iz vode štrleča debla, vendar sta se nekako privlekla k obali.

Ko se je Thornton zavedel, je ležal na trebuhu, Hans in Pete pa sta ga z vso silo obdelovala ter ga prevračala nazaj in naprej po naplavljenem hlodu. Njegov prvi pogled je veljal Bucku. Ob njegovem ohlapnem in na videz mrtvem telesu je lajal Nig, medtem pa mu je Skeet lizala mokri obraz in zaprte oči. Thornton sam je bil ves obdrgnjen in obtolčen, vendar je najprej pazljivo preiskal Buckovo telo, in ko ga je obrnil, je ugotovil, da ima zlomljena tri rebra.

»No, zdaj pa imamo,« je oznanil. »Tukaj bomo naredili tabor.« In naredili so ga ter ostali tam, dokler se Bucku rebra niso zacelila in je lahko prenesel napore potovanja.

Te zime je Buck v Dawsonu opravil še en podvig, ki najbrž ni bil tako junaški, vendar je na totemskem stebru slave na Aljaski prestavil njegovo ime še za precej zarez višje. To junaštvo je posebej koristilo trem možem, saj so se zaradi njega lahko oskrbeli z opremo, ki so jo nujno potrebovali. Tako so se zdaj lahko odpravili na deviški vzhod, kjer se do takrat še niso pojavili zlatokopi. Začelo se je s pomenkovanjem v Eldorado Saloonu, ko so se možje bahali in hvalili svoje najljubše pse. Buck je bil zaradi svojega slovesa tarča vseh mož in Thornton ga je moral kar naprej odločno braniti. Ko so se pogovarjali že kake pol ure, je nekdo izjavil, da bi njegov pes lahko premaknil in vlekel sani, na katerih bi bilo naloženo petsto funtov teže; drugi se je širokoustil s šeststo funti za svojega psa in tretji s sedemsto.

»Eh, kaj bi to!« je navrgel John Thornton, »Buck bi lahko premaknil tisoč funtov!«

»Pa če bi bile primrznjene? Bi potegnil? In jih vlekel sto jardov?« je vprašal Matthewson, kralj »Zlate žile«, tisti bahač s sedemsto funti.

»Potegnil bi zamrzle sani in jih vlekel sto jardov!« je hladnokrvno pribil Thornton.

»Dobro,« je dejal Matthewson počasi in premišljeno, tako da so lahko vsi slišali. »Tisoč dolarjev stavim, da ne more. Tukajle so!« Ko je to dejal, je udaril po mizi z vrečko zlatega prahu, ki je bila velika kot bolonjska salama.

Vsi so utihnili. Thomtonovo bahanje, če je bilo bahanje, je bilo izzvano. Začutil je, kako mu kri sili v lica. Najraje bi se ugriznil v jezik. Saj ni vedel, ali bi Buck lahko potegnil tisoč funtov tovora. Pol tone! Ta ogromna številka ga je prestrašila. Trdno je verjel v Buckovo moč in že večkrat je sam pri sebi pomislil, da je Buck sposoben premakniti takšen tovor, toda do zdaj se še nikdar ni znašel pred takšno možnostjo. Oči ducata mož so bile uprte vanj, molče so čakali. Poleg tega ni imel tisoč dolarjev, pa tudi Pete in Hans ne.

»Zunaj stojijo moje sani, na katerih je naloženo dvajset petdesetfuntnih vreč moke,« je nadaljeval Matthewson neizprosno, »torej lahko kar poskusimo.«

Thornton ni odgovoril. Ni vedel, kaj bi rekel. Z očmi se je sprehajal od obraza do obraza kakor človek, ki je izgubil dar misli in išče nekaj, kar bi mu ga povrnilo. Z očmi je ujel obraz Jima 0’Briena, »Mamutskega kralja« in tovariša iz starih časov. To je bilo zanj kot namig, zazdelo se mu je, naj ga spodbuja, da stori tisto, česar si še v sanjah ne bi upal.

»Ali mi lahko posodiš tisočaka?« ga je vprašal, skoraj šepetaj e.

»Jasno,« je odgovoril 0’Brien in treščil na mizo, poleg Mattewsonove, prav tako nabito polno vrečko, »čeprav se mi ne zdi ravno verjetno, da bi žival kaj takega zmogla.«

Obiskovalci Eldorada so se vsuli na cesto, da bi opazovali tekmo. Mize v gostišču so opustele in strastni igralci na srečo ter kvartopirci so stopili ven, da bi videli, kdo bo dobil stavo, in da bi stavili tudi sami. Več sto mož, oblečenih v krzno in s palčniki na rokah, je obkrožilo sani v primerni razdalji. Matthewsonove sani, na katerih je bilo naloženo tisoč funtov moke, so stale že nekaj ur zunaj in zaradi strupenega mraza (bilo je šestdeset stopinj pod ničlo) so sanice trdno primrznile k steptanemu snegu. Možje so stavili, pri tem pa so bile stave dve proti ena za to, da Buck ne bo mogel premakniti sani. Nato se je razvnela razprava, kaj pomeni »potegniti«. Začeli so se prepirati. 0’Brien je trdil, da ima Thornton pravico, da sanice sam osvobodi ledu in da potem Buck »potegne« mirujoče sani naprej. Matthewson pa je vztrajal, da izraz »potegniti« pomeni tudi, da mora Buck sam odlomiti sanice iz ledenega objema snega. Večina tistih, ki so prej videli, kako se je začela stava, je odločila njemu v prid, nakar so se stave povzpele na tri proti ena proti Bucku. Toda nihče se ni upal staviti nanj. Nihče živ ni verjel, da bi bil Buck sposoben česa takega. Thornton se je prenaglil s stavo, že tedaj so ga obhajali dvomi, ko pa je zdaj strmel v sani, v oprijemljivo dejstvo, in v vprego, kot običajno sestavljeno iz desetih psov, ki so zviti ležali v snegu okrog sani, se mu je naloga zazdela še bolj nemogoča. Matthewson se je zmagoslavno bahal.

»Tri proti ena!« je oznanil. »Se enega tisočaka položim na to, Thornton. Kaj praviš?«

Na Thorntonovemu obrazu se je jasno zrcalil močan dvom, toda v njem se je vzbudila kljubovalnost — kljubovalnost, ki se ni več menila za slabe izglede, ki ni več ločila med mogočim in nemogočim, kljubovalnost, ki je bila gluha za vse, razen za bitko samo. Poklical je k sebi Hansa in Peta. Njihove vrečke so bile tanke in skupaj z njim so trije družabniki nastrgali skupaj komaj dvesto dolarjev. Tako nizko so bili padli v svoji nesreči, da je bilo to vse, kar so premogli, pa vendar so jih brez najmanjšega oklevanja postavili proti Mathewsonovim šestim stotakom.

Vprego desetih psov so odvezali in v njegovem lastnem jermenju k sanem zapregli Bucka. Buck se je nalezel vznemirjenja in čutil je, da mora na nek način za Johna Thomtona storiti nekaj pomembnega, neko veliko stvar. Ko se je pojavil v vsem svojem sijaju, je množica občudujoče zamrmrala. Bil je v sijajni formi, niti unče odvečnega sala ni bilo na njem, vseh stopetdeset funtov, kolikor je tehtal, je .bilo prav toliko funtov odločnosti in moči. Njegov krasni kožuh se je lesketal s svilnatim sijajem. Griva po vratu in na plečih se mu je napol naježila in videti je bilo, kot da se vzdiguje z vsakim gibom, kot da bi se vsa njegova velika življenjska moč prelivala skozi vsako posamezno dlako. Širok prsni koš in močne sprednje noge so bili v lepem sorazmerju s preostalim telesom, kjer so se pod kožo kazale in valovile mišice. Možje so otipavali te mišice in zatrjevali, da so trde kot železo, in stave so se spet spustile na dve proti ena.

»Strela, gospod, strela!« je zaklical eden od članov tukajšnje zadnje dinastije. »Kralj iz Skookum Bencha«. »Ponujam vam osemsto zanj, gospod, še preden potegne, gospod; osemsto za takšnega, kakršen stoji tukaj!«

Thomton pa je samo zmajal z glavo in stopil k Bucku.

»Stati moraš proč od njega,« je nasprotoval Matthewson. »Poštena igra in veliko prostora!«

Množica je utihnila, slišati je bilo le glasove mož, ki so pobirali stave in zaman ponujali stave dve proti ena. Vsakdo je priznal, da je Buck zares čudovita žival, toda petindvajsetfuntne vreče moke so se grmadile tako visoko, da niso marali odvezati svojih mošnjičkov.

Thornton je pokleknil k Bucku. Objel mu je glavo z rokami in za hip naslonil svoja lica na njegova. Ni ga igrivo stresal, kot je bila njegova navada, niti mu ni mrmral ljubkovalnih besed, ampak mu je šepetal na uho. »Ker me imaš rad, Buck. Ker me imaš rad,« je šepetal. Buck je v zadrževani vnemi zacvilil.

Množica je radovedno opazovala. Vsa stvar je postajala skrivnostna. Videti je bilo kot zaklinjanje. Ko se je Thornton dvignil, je Buck vzel njegovo roko v grobi rokavici med čeljusti, jo stisnil z zobmi in počasi, napol nerad, popustil. To je bil odgovor; odgovor, ki ni bil izražen v besedah, ampak v govorici ljubezni. Thomton je odstopil precej nazaj.

»Zdaj, Buck,« je rekel.

Buck je nategnil jermene, potem jih je popustil za nekaj inč. Tako se je naučil.

»Hiii!« je zazvenel Thorntonov glas in ostro odjeknil v napeti tišini.

Buck se je nagnil na desno in končal gib z nenadnim sunkom, ki je zategnil jermene, tako da je njegovih stopetdeset funtov nagnilo sani. Tovor na njih se je zamajal in izpod sanic je prihajalo hreščeče škrtanje.

»Hii!« je spet ukazal Thomton.

Buck je ponovil postopek, tokrat na levo. Hreščanje se je spremenilo v pokanje, sani so se zamajale in sanice so zdrsele in se premaknile za nekaj inč naprej. Sani so bile odtrgane od ledu. Možje so nehote zadržali sapo.

»Zdaj, NA - PREJ!«

Thorntonov ukaz se je razlegel glasno, kot strel iz puške. Buck se je vrgel naprej in s sunkovitim potegom napel jermenje. Celo telo se mu je napelo v strahovitem naporu, mišice so se mu zvijale in se vozlale pod svilenim kožuhom kot živa bitja. Mogočna prsa so bila nizko pri tleh, glava sklonjena navzdol, medtem ko so njegove noge kopale na vso moč, kremplji pa so v steptanem snegu puščali odtise, kot bi bili žlebovi. Sani so nihale in se tresle, napol so se že premaknile naprej. Ena noga mu je spodrsnila, in možje so glasno zastokali. Tedaj so sani zanihale naprej kot v nizu sunkov, čeprav se gibanje nikoli ni zares ustavilo in spet začelo... pol inče... eno inčo... dve inči... Sunki so opazno ponehavali in sani so pridobivale zagon, ki jih je potiskal naprej, dokler gibanje ni postalo enakomerno in tekoče.

Možje so spet zadihali, ne da bi se bili sploh zavedali, da jim je za nekaj hipov zastala sapa. Thornton je tekel za sanmi in opogumljal Bucka s kratkimi vzpodbudnimi besedami. Razdaljo so zmerili že prej, in ko se je bližal skladovnici drv, ki je označevala konec stotih jardov poti, je vzpodbujanje naraščalo in naraščalo. In ko je prišel do kupa drv in se na povelje ustavil, je izbruhnilo pravo tuljenje. Vsi so bili nori od navdušenja, celo Matthewson. Klobuki in rokavice so leteli v zrak. Možje so se rokovali, ne glede na to, s kom, in čenčali okrog v splošni razigrani zmešnjavi.

Toda Thornton se je spustil na kolena poleg Bucka. Glavo mu je naslonil na glavo in mu jo stresal nazaj in naprej. Tisti, ki so prihiteli pogledat, so ga slišali, kako preklinja Bucka in preklinjal ga je dolgo in goreče, pa mehko in ljubeče.

»Strela, gospod! Strela!« je momljal Kralj Skookum Bencha. »Tisočaka vam dam zanj, gospod, tisočaka — tisoč dvesto, gospod.«

Thornton se je dvignil. Oči je imel vlažne. Po licih so mu odkrito drle solze. »Gospod,« je dejal Kralju iz Skookum Bencha, »ne, gospod. Lahko greste k vragu, gospod. To je največ, kar lahko storim za vas, gospod.«

Buck je z zobmi oklenil Thomtonovo roko. Thornton ga je stresal naprej in nazaj. Kot da bi začutili, da so odveč, so gledalci odstopili nazaj v spoštljivo razdaljo in nihče ni bil tako brezobziren, da bi ju prekinil.

ZVOKI DIVJINE

Ko je Buck svojemu gospodaiju v petih minutah prislužil tisoč šeststo dolarjev, mu je tako omogočil, da je izplačal svoje dolgove in da je s tovarišema lahko odpotoval na vzhod iskat bajni pozabljeni, izgubljeni rudnik, katerega zgodovina je bila tako dolga, kot je bila dolga zgodovina te dežele. Mnogi možje so ga že iskali, malo je bilo tistih, ki so ga našli; precej pa jih je bilo, ki se niso nikdar vrnili z iskanja. Ta izgubljeni zlati rudnik je bil potopljen v tragedijo in odet v skrivnost. Nihče ni vedel, kdo ga je prvi našel. Najstarejše izročilo seje izgubilo, preden so ga spet odkrili. Že od samega začetka je tam stala stara razpadajoča koliba. Nekateri možje so pred smrtjo prisegali na to, da koliba zares obstaja in da označuje mesto, kjer je rudnik, svoja pričevanja pa so potrjevali z zrni zlata, ki so bila večja in čistejša od katerih koli, ki so jih dotlej našli na Severu.

Toda nihče, ki je še živel, ni oropal te hiše zakladov in mrtvi so bili mrtvi. Zaradi tega so se John Thornton, Pete in Hans z Buckom in s pol ducata drugih psov odpravili na pot v neznano, na vzhod, da bi razvozljali uganko, ki je drugim možem in psom, prav tako dobrim kot so bili oni sami, ni uspelo razvozljati. S sanmi so potovali sedemdeset milj navzgor ob Jukonu, se obrnili na levo k reki Stewart, prešli Mayo in McQueston in se držali rečnega toka, vse dokler reka Stewart sama ni postala potoček, vpet med mogočne pokončne vrhove, ki so hrbtenica kontinenta.

John Thomton ni veliko zahteval, ne od ljudi ne od narave. Divjine se ni bal. S peščico soli in puško se je lahko potopil v divjino in potoval, kjer koli se mu je zahotelo in toliko časa, kolikor ga je veselilo. Tako kakor Indijancem se mu ni nikamor mudilo, in svojo večerjo je ujel kar med dnevno potjo; če pa je ni ujel, je, tako kot Indijanci, nadaljeval potovanje, saj je zanesljivo vedel, da bo prej ali slej prišel do nje. Tako je bilo na tem velikem potovanju na vzhod sveže meso za vozovnico, strelivo in orodje na saneh je predstavljalo glavni tovor, vozni red pa se je raztezal do neke neskončne bodočnosti.

Bucku je bilo to neskončno popotovanje skozi neznane kraje, lov in ribolov v neznansko veselje. Tedne in tedne so nepretrgoma potovali, dan za dnem, in potem so po cele tedne taborili, zdaj tu, zdaj tam, psi so pohajkovali in možje so ob reki izžigali luknje v zamrznjeni mulj in pesek ter pri toploti ognja z izpiralniki za zlato preiskali ogromno blata. Včasih so bili lačni, včasih so se razkošno gostili, pač odvisno od tega, koliko je bilo divjačine in kakšna je bila njihova lovska sreča. Prišlo je poletje in možje so tovor s sani preložili na svoje hrbte in hrbte psov, s splavi so se vozili po sinjih gorskih jezerih, vzpenjali in spuščali so se po neznanih rekah v ozkih čolnih, narejenih z ročno žago iz lesa okoliškega gozda.

Meseci so prihajali in minevali, oni pa so blodili sem ter tja po neznanih prostranstvih, kamor še nikoli ni stopila človeška noga, kjer pa so nekoč pred njimi vendarle že morali biti drugi ljudje, če je bila legenda o Izgubljeni kolibi resnična. V poletnih nevihtah so si utirali pot čez prelaze, drgetali pod polnočnim soncem na golih gorah v višinah, kjer se končuje gozd in se začenja večni sneg, sestopali v poletne doline med brenčeče roje komarjev in mušic ter v sencah ledenikov brali jagode in rože, tako sočne in lepe kot tiste, s katerimi se lahko baha katera koli južna dežela. Proti koncu leta so prispeli v čudno deželo, polno jezer, mračno in tiho, kjer so bile nekoč divje ptice, zdaj pa ni bilo tam nobenega življenja, niti sledu življenja — samo mrzel veter je bril, v zavetrnih legah se je delal led in na samotne obale so otožno pljuskali valovi.

Zdaj so se že drugo zimo klatili po zabrisanih sledeh mož, ki so nekoč davno potovali tod mimo. Nekega dne so naleteli na stezo, ki je vodila skozi gozd, na prastaro stezo, zaradi katere se jim je zazdelo, da je Izgubljena koliba že zelo blizu. Toda pot se ni začenjala nikjer in se je prav tako naenkrat tudi končala, ostala je skrivnost, kot je ostalo skrivnost tudi to, kdo jo je naredil in zakaj. Nekoč drugič so po naključju naleteli na od zoba časa načeto podrtijo lovske koče in sredi raztrganih preperelih odej je John Thornton našel dolgocevno puško kremenjačo. Prepoznal jo je kot puško, ki so jo uporabljali pri Družbi Hudsonovega zaliva v pionirskih časih osvajanja severozahoda, ko je bila takšna puška vredna toliko, kot je bil vreden kup naloženih bobrovih kož, visok kot je bila dolga puška sama. To pa je bilo tudi vse - nobenega sledu za človekom, ki je v davnih časih zgradil to kočo in pustil med odejami svoje orožje.

Ko je spet prišla pomlad, na koncu svojega dolgega popotovanja niso našli Izgubljene koče, pač pa plitko izpirališče zlata v široki dolini, kjer se je zlato na dnu izpiralnega korita lesketalo kot rumeno maslo. Naprej niso več iskali. Vsak dan dela jim je zdaj vrgel tisoče dolarjev v čistem prahu in zlatih zrnih in delali so vse dni. Zlato so spravljali v vreče iz losove kože, po petdeset funtov v vsako vrečo, in jih zlagali kar v kupe ob zunanji steni koče, ki so si jo zgradili iz borovega lesa. Garali so kot velikani, dnevi so bliskovito bežali, kot v sanjah, oni pa so iz dneva v dan kopičili svoj zaklad.

Za pse ni bilo nobenega dela, razen da so od časa do časa privlekli meso, ki ga je uplenil Thomton. Buck je dolge ure preležal pri ognju in sanjaril. Zdaj ko je bilo tako malo dela, je vedno bolj pogosto v sanjah zagledal podobo kratkonogega moža, poraščenega z dolgo dlako, in često se je, mežikajoč pri ognju, potikal z njim po tistem drugem svetu, ki se ga je spominjal.

Zdelo se mu je, da je najbolj značilna stvar v tem drugem svetu strah. Kadar je opazoval kosmatega moža, kako spi pri ognju, z glavo med koleni in z rokami, sklenjenimi okrog glave, je Buck videl, da spi nemirno, da večkrat trzne in se prebudi in da se vsakokrat, ko se vzdrami, strahoma zagleda v temo in nameče še nekaj vej na ogenj. Če sta hodila ob morski obali, koder je dlakavi mož iskal školjke in jih jedel, je z očmi kar naprej oprezal naokrog za skrito nevarnostjo in njegove noge so bile vsak hip pripravljene, da se poženejo v beg kot veter, takoj ko bi se pojavila nevarnost. Skozi gozd sta se plazila neslišno, Buck za petami dlakavega moža; oba sta bila čuječa in budna, napeto sta strigla z ušesi in nosnice so jima podrhtevale, saj je mož slišal in vohal enako ostro kot Buck. Dlakavi mož je lahko skočil na drevo in potoval po krošnjah tako hitro kot po tleh, z rokami se je poganjal z veje na vejo. Veje so bile včasih po ducat čevljev narazen, spretno se je preprijemal, nikdar ni padel, nikdar ni zgrešil prijema. Zares je bilo videti, da je enako doma med vejami na drevju kot na tleh, saj se je Buck spominjal tudi številnih prečutih noči pod drevesom, ko je dlakavi mož čepel med vejami in se jih med spanjem trdno oklepal.

S prividi dlakavega moža je bil tesno povezan klic, ki je še vedno zvenel v globini gozda. Izpolnjeval ga je z velikim nemirom in čudnimi hrepenenji. Kadar ga je slišal, je občutil nejasno sladko veselje, in zavedel se je divjega kopmenja in vznemirjenja, ni pa vedel, po čem koprni. Včasih se je dal zvabiti klicu v gozd, iskal ga je, kot bi bil nekaj, česar se lahko dotakne, lajal je tiho ali kljubovalno, kakor mu je pač narekovalo razpoloženje. Včasih je s smrčkom stikal po mrzlem mahu ali po črni zemlji, kjer so rasle visoke trave, in veselo vpijal vonjave rodovitne zemlje ali pa je cele ure čepel za debli podrtih dreves, obraslih z gobami, kakor da bi se skrival, s široko odprtimi očmi in ušesi za vse, kar se je premikalo ali zvenelo okrog njega. Morda je, ko je tako ležal, upal, da bo presenetil tisti klic, ki ga ni razumel. Ni vedel, zakaj to počenja. Vse to je bil nekako prisiljen početi in ni se spraševal ali ugibal, zakaj.

Vse bolj so ga obvladovali neustavljivi nagoni. Večkrat se je primerilo, da je ležal v taboru in leno dremal na toplem soncu, ko je nenadoma sunkovito dvignil glavo, zastrigel z ušesi in napeto prisluhnil, potem pa skočil na noge in oddrvel stran ter ure in ure brezciljno tekel mimo gozdnih jas, ki jih je preraščalo grmičevje. Rad je tekal vzdolž suhih rečnih korit, se plazil in zalezoval ptiče v gozdu. Včasih je po cele dneve ležal v grmičevju, kjer je lahko opazoval prepelice, kako bobnajo in se šopirijo gor in dol. Še posebej rad pa je tekel v motnem somraku poletnih noči, poslušajoč pridušeno, zaspano mrmranje gozda, razbiral zvoke in znamenja, tako kot bi človek bral knjigo in iskal tisto skrivnostno nekaj, kar ga je klicalo - klicalo v spanju ali kadar je bil buden, kar naprej klicalo, naj pride.

Neke noči je sunkovito planil iz spanja, v očeh mu je zasijala vnema, nosnice so mu drhtele, ko je ovohaval zrak, griva se mu je ježila v vedno novih valovih. Iz gozda je prihajal klic (ali vsaj eden od glasov tega klica, saj je bil večglasen), jasen, razločen in natančen, kot še nikoli prej -dolgo, zateglo tuljenje, podobno, pa vendar povsem drugačno od tuljenja eskimskih psov. In vedel je, na tisti čudno domači način, da je ta zvok nekoč prej že slišal. Planil je skozi speči tabor in se tiho in naglo potopil v gozd. Ko je klic postajal vse bližji, je upočasnil tek, njegovi gibi so postali previdnejši. Prišel je do čistine med drevesi in zagledal velikega, vitkega gozdnega volka, ki je stal tam, zravnan, z gobcem vzdignjenim proti nebu.

Buck je stal čisto tiho, vendar je volk nehal zavijati, kot da je začutil njegovo prisotnost. Buck se je prikradel do jase, napol se je plazil, bil je ves napet, rep je visoko vzdignil, noge je prestavljal z neko nagonsko previdnostjo. Vsak gib je oznanjal nekakšno nejasno pretnjo, hkrati pa je ponujal prijateljstvo. Bilo je to preteče premirje, ki je značilno za srečanje divjih roparskih zveri. Toda volk je ob pogledu nanj pobegnil. Buck mu je z divjimi skoki sledil, v blazni želji, da bi ga dohitel. Nagnal ga je v slepo strugo rečnega korita, kjer mu je podrto zmečkano drevo zaprlo pot. Volk se je zasukal in se vrtel na zadnjih nogah. Tak način so uporabljali Joe in drugi eskimci, kadar so se branili, renčal je in dlaka se mu je ježila, z zobmi je neprestano in v hitrem zaporedju šavsal okrog sebe.

Buck ni napadel, ampak je krožil okrog njega in mu zapiral pot z neke vrste prijateljskim približevanjem. Volk je bil sumničav in prestrašen, saj je Buck tehtal trikrat toliko kot on in je z glavo segal Bucku komaj do ramen. Iskal je priložnost, in ko se je ponudila, je skočil vstran, lov pa se je nadaljeval. Buck mu je od časa do časa zaprl pot in zadeva se je ponovila. Vendar je moral biti v bednem stanju, sicer ga Buck ne bi mogel tako zlahka dohitevati. Tekel je, dokler Buckova glava ni bila tik ob njegovih bokih, takrat pa se je zasukal naokrog, da bi se branil, in ob prvi priložnosti spet pobegnil.

Toda končno je bila Buckova vztrajnost nagrajena; volk, ki je vendarle spoznal, da mu Buck noče nič hudega, se je nazadnje ovohal z njim. Tedaj sta postala prijateljska in začela sta se igrati na živčen, napol plah način, ki pri divjih zvereh postavlja na laž njihovo divjost. Čez nekaj časa je volk lahkotno skočil v stran, na način, ki je jasno kazal, da je nekam namenjen. Bucku je dal razumeti, da gre lahko z njim, in potem sta tekla z ramo ob rami skozi temačen polmrak navzgor ob strugi potoka do soteske, skozi katero si je potok utiral pot, in čez pusto razvodje, kjer je bil njegov izvir.

Na drugi strani razvodja sta se z višavja spustila v nižje ležeč predel dežele, kjer so se razprostirali širni gozdovi in koder so tekli številni potoki. Po tej prostrani nižini sta tekla ure in ure, medtem ko se je sonce dvigalo više in više in je dan postajal toplejši. Buck je bil divje vesel. Vedel je, da se tako, s tekom ob strani svojega gozdnega brata proti kraju, od koder je gotovo prihajal klic, končno odziva nanj. Stari spomini so ga vsega prevzeli in zatopil se je vanje tako močno kot v resničnost, katere sence so predstavljali. Take stvari je nekoč prej že počenjal, nekje v tistem drugem svetu, ki se ga je motno, nejasno spominjal, in zdaj je spet svobodno tekel na prostem, z nedotaknjeno zemljo pod nogami, s širnim nebom nad seboj.

Pri strugi nekega potoka sta se zaustavila, da bi pila, in ko se je zaustavil, se je Buck spomnil na Johna Thomtona. Sedel je na tla. Volk je hotel nadaljevati pot proti kraju, od koder je zagotovo prihajal klic, potem se je vrnil k Bucku, ga ovohal in s svojim vedenjem kazal, da ga poskuša opogumiti. Toda Buck se je obrnil in se počasi napotil nazaj. Divji bratje tekel ob njegovi strani skoraj celo uro in ob tem tiho cvilil. Potem je sedel, dvignil smrček proti nebu in zatulil. Bilo je to žalujoče zavijanje, in ker je Buck še kar naprej nadaljeval svojo pot nazaj, je zavijanje postajalo tišje in tišje, vse dokler se ni izgubilo v daljavi.

John Thomton je ravno večerjal, ko je Buck planil v tabor in skočil nanj, nor od veselja, ga prevrnil, grebel po njem s tacami, ga lizal po obrazu, grizel njegovo roko »se šel pavliho«, kot je temu rekel John Thornton, sam pa mu je medtem stresal glavo naprej in nazaj in ga ljubeče preklinjal.

Dva dni in dve noči Buck ni zapustil tabora, pa tudi Thorntona ni spustil izpred oči. Sledil mu je, ko je odšel na delo, opazoval ga je, kadar je jedel, gledal ga je, ko se je zvečer zavil v svoje odeje in ko je zjutraj zlezel iz njih. Toda po dveh dneh je klic iz gozda zazvenel še bolj ukazovalno kot kdaj koli prej. V Bucka se je spet naselil nemir, zasledovali so ga spomini na brata iz divjine, spomini na smehljajočo se deželo, ki je ležala za razvodjem, in spomini na to, kako sta tekla z ramo ob rami skozi širne gozdove. Spet se je začel potikati po gozdovih, toda divji brat ni več prišel, in čeprav je med dolgim bedenjem napeto poslušal, žalostno zavijanje ni zazvenelo nikoli več.

Zdaj je ponoči spal zunaj, včasih je ostajal izven tabora cele dneve in nekoč je prečkal razvodje pri izviru potoka ter tekel skozi deželo širnih gozdov in potokov. Tam je taval dolge dneve in zaman iskal svežih sledi svojega divjega brata. Med potovanjem si je ubijal meso in je potoval z dolgimi, lahkimi koraki, kot da ne bi bil nikdar truden. Ujel si je lososa v široki reki, ki se je izlivala nekam v morje, pri tej reki je ubil tudi velikega črnega medveda, ki je bil oslepel od moskitovih pikov, medtem ko je lovil ribe, in je nemočen in strašen besnel po gozdu. Kljub temu je bila bitka trda, in v Bucku je razvnela poslednji, doslej skriti ostanek divjosti. Ko se je dva dni kasneje vrnil k svojemu plenu in tam našel ducat rosomahov, ki so se prepirali za ostanke, jih je razmetal naokrog kot pleve in tisti, ki so pobegnili, so za seboj pustili dva, ki se ne bosta nikdar več prepirala.

Poželenje po krvi je postalo močnejše kot kdaj koli prej. Bil je ubijalec, bitje, ki ropa, živel je od živih bitij, brez pomoči, sam, le z lastno močjo in sposobnostjo zmagoslavno preživeti v sovražnem okolju, v okolju, v katerem lahko preživijo le močni. Zato je postal zelo ponosen sam nase, ponos pa se je kakor nalezljiva bolezen prenašal na njegovo telo. To se je odražalo v vsaki njegovi kretnji, bilo je očitno v igri vsake njegove mišice, način, kako se je obnašal, je govoril o tem jasno kakor besede, in njegov sijajni gosti kožuh je postal še bolj sijajen. Če ne bi bilo lise ijave dlake na smrčku in okrog oči ter brizga bele dlake, ki je tekel po sredini njegovega prsnega koša, bi ga bilo zlahka mogoče zamenjati za velikanskega volka, večjega od največjih svoje vrste. Od svojega očeta bernardinca je podedoval velikost in težo, toda to težo in velikost je oblikovala njegova mati ovčarka. Njegov smrček je bil dolg volčji smrček, čeprav je bil večji od smrčka katerega koli volka, in njegova nekoliko širša glava je bila volčja glava izredne velikosti.

Njegova zvitost je bila volčja zvitost, bila je divja zvitost; njegova razumnost je bila razumnost bernardincev in ovčarskih psov; vse to, povezano z izkušnjami, ki jih je pridobil v najokrutnejši izmed vseh šol, ga je naredilo za najsijajnejše bitje, kar se jih je klatilo po divjini. Mesojeda žival, živeča od mesa drugih živali, je bila v polnem razcvetu, na višku svojega življenja, poln je bil življenjske sile in moškosti. Kadar je Thomton z roko ljubkujoče pobožal njegov hrbet, mu je pod dlanjo prasketalo, vsaka dlaka posebej je ob stiku izžarevala magnetičnost. Vsak del, telo in možgani, živčni končiči in kite, so bili sestavljeni na najbolj odličen in izbran način; in med vsemi deli sta bila čudovito ravnotežje in ubranost. Na vse, kar je videl in slišal in kar se je dogajalo in zahtevalo ukrepanje, se je odzival z bliskovito hitrostjo. Če so eskimci lahko skočili v obrambo iz napada ali v napad hitro, je lahko Buck ukrepal dvakrat hitreje. Medtem ko bi kak drug pes šele zaznal gib ali zaslišal zvok, je Buck že tudi odgovoril nanj. Dojemal je, se odločal in odgovarjal v istem trenutku. V resnici so bila ta tri dejanja, dojemanje, odločanje in ukrepanje zaporedna, toda časovni presledki med njimi so bili tako neskončno kratki, da je bilo videti, kot da so hkratna. Njegove mišice so bile prepolne življenjske moči in so se prožile v igro ostro, kot jeklena vzmet. Življenje je kipelo v njem, teklo v širokem, sijajnem toku, veselo in bohotno, da je bilo videti, kot da ga bo od čistega navdušenja razneslo in ga velikodušno raztrosilo v svet.

»Se nikdar ni bilo takšnega psa,« je nekega dne dejal John Thomton, ko je s prijateljema opazoval, kako Buck koraka iz tabora.

»Ko je bil ta narejen, so kalup razbili,« je dejal Pete.

»Prmejduš! To je tut moja misel,« je potrdil Hans.

Videli so ga odhajati iz tabora, toda niso mogli videti, kako strahovita sprememba se je dogodila v trenutku, ko je vstopil v skrivnosti gozdov. Zdaj ni več postopal. Naenkrat je postal bitje divjine, ki se je tiho kradlo naokrog, se po mačje previdno plazilo, bežna senca, ki se je pojavljala in izginjala med drugimi sencami. Znal je izkoristiti vsako kritje, plazil se je po trebuhu kot kača in znal je tudi skočiti in udariti prav tako bliskovito kot kača. Lahko je uplenil snežno jerebico iz njenega gnezda, ubil zajca, medtem ko je ta spal ter mimogrede in kar v zraku šavsnil malo veverico, ki je za sekundo prepozno zbežala na drevo. Ribe v tolmunih niso bile prehitre zanj niti bobri, ki so gradili svoje jezove, dovolj previdni. Ubijal je zato, da bi jedel, ne zaradi objestnosti, toda rajši je jedel tisto, kar je ubil sam. Njegovo početje je prevevala nekakšna pritajena razposajenost in zabavalo ga je, da se je prikradel do veveric in jih, potem ko jih je skoraj že ujel, pustil, da so v smrtnem strahu zbežale nazaj na vrhove dreves.

Ko se je bližal konec leta, so se v večjem številu pojavili losi, ki so se počasi pomikali navzdol, da bi zimo preživeli v nižjih in mrazu manj izpostavljenih dolinah. Buck je že podrl na tla napol odraslega mladiča, toda želel si je večjega in bolj imenitnega plena in nekega dne je naletel nanj na razvodju ob izviru potoka. Krdelo dvajsetih losov je prišlo iz dežele širnih gozdov in potokov in vodil jih je ogromen samec. Bil je divji, visok svojih šest čevljev in bil je mogočen nasprotnik, kot si ga je Buck lahko le želel. S svojim mogočnim, sedem čevljev dolgim rogovilastim rogovjem, razvejenim v štirinajst parožkov, je veliki samec suval na vse strani. Ko je zagledal Bucka, je besno zarjovel in njegove majhne oči so zažarele od zlobe in ogorčenosti.

S strani, prav blizu boka, mu je štrlela operjena puščica in zato je bil tako besen. Bucka je vodil nagon, ki je izviral iz starih lovskih dni prvinskega sveta, ko si je prizadeval, da bi žival odrezal od črede. To ni bila lahka naloga. Lajal je in plesal pred losom, tik zunaj dosega velikega rogovja in strašnih udarjajočih kopit, ki bi ga lahko z enim samim udarcem spravile ob glavo. Ker se los ni mogel otresti zobate nevarnosti in oditi naprej, so ga grabili izbruhi besa. Ob takih trenutkih je napadel Bucka, ta pa je spretno odskočil in ga tako zvabljal naprej, ker se je delal, da ne more zbežati. Toda ko je bil los že precej daleč od svojih tovarišev, so dve ali tri izmed mlajših živali spet napadle Bucka in tako omogočile ranjencu, da se je spet pridružil krdelu.

Divjina pozna potrpežljivost - trdovratno, neutrudno, vztrajno potrpežljivost, potrpežljivost življenja samega - zaradi nje lahko pajek ostane dolge ure negiben v svoji mreži, kača v zvitku, panter v zasedi; takšna potrpežljivost je posebej živa, kadar si morajo živali loviti živo hrano; in takšno potrpežljivost je imel Buck, ko se je prilepil krdelu na rep, zadrževal njihov pohod, vznemirjal mlade lose, povzročal skrbi samicam z napol odraslimi mladiči in pehal ranjenega losa v besnilo nemočne jeze. To je trajalo pol dneva. Zdelo se je, da se je Buck pomnožil, kajti napadal je z vseh strani, ovijal krdelo z vrtincem grožnje, odrezal svojo žrtev, kakor hitro se je lahko spet pridružila tovarišem, in pri tem načenjal potrpežljivost živali, ki jih je napadal; ta potrpežljivost pa je bila mnogo manjša od potrpežljivosti živali, ki žro druge.

Ko se je dan iztekal in se je sonce spuščalo proti svoji postelji na severozahodu (spet se je vrnila tema in noč je bila dolga šest ur), so mladi losi kazali manj in manj volje za pomoč svojemu obleganemu vodji. Zaradi prihajajoče zime se jim je vse bolj mudilo v nižine, proti jugu, in videti je bilo, kot da se nikdar ne bodo mogli znebiti tega neutrudnega bitja, ki se je držalo njihovih pet. Razen tega pa življenje krdela ni bilo ogroženo, pa tudi ne preživetje mladih živali. Zahtevano je bilo življenje enega samega člana, kar je bilo zanje manj pomembno kot njihova pot, in nazadnje so bili pripravljeni plačati to ceno.    I

Ko se je zmračilo, je stari los s povešeno glavo stal in opazoval svoje tovariše — samice, ki jih je poznal, teleta, katerih oče je bil, samce, ki jim je bil gospodar — kako so zibajoč se s hitrimi koraki odhajali naprej, skozi bledečo svetlobo. Ni jim več mogel slediti, kajti pred gobcem mu je skakala groza z neusmiljenimi zobmi, ki ga ni pustila oditi. Tehtal je celih tristo funtov več kot pol tone, živel je dolgo, uspešno življenje, polno borb in bitk in na koncu se je soočil s smrtjo v zobeh bitja, katerega glava ni segala niti do njegovih grčavih kolen.

Od tega trenutka dalje ni Buck nikoli, ne podnevi ne ponoči, zapustil svojega plena, niti trenutka počitka mu ni naklonil, nikdar mu ni dopustil, da bi osmukal listje z drevesa ali poganjke mladih vrb ali brez. Niti ni dal ranjenemu losu priložnosti, da bi potešil svojo vedno bolj žgočo žejo v ozkih žuborečih potočkih, ki sta jih prečkala. Včasih se je los iz obupa spustil v brezglav beg. V takih primerih mu Buck ni poskušal slediti, ampak je lahkotno skakljal za njegovimi petami, zadovoljen z načinom, kako je potekala igra; legel je, kadar je los obstal, in ga divje napadel, kadar se je sklonil, da bi jedel ali pil.

Mogočna losova glava se je pod njegovim rogovilastim rogovjem bolj in bolj povešala in klecajoči korak je postajal vse šibkejši. Zdaj je velikokrat obstal za dolgo časa, z gobcem, spuščenim k tlom in poklapanimi mlahavimi uhlji, ki so kazali, da je izgubil pogum, in Buck je imel več časa, da se napije in si odpočije. Ko je v takšnih trenutkih sopihal in molel dolgi rdeči jezik iz gobca ter se z očmi ostro upiral v starega bika, se je Bucku zdelo, da se stvari spreminjajo. V pokrajini je čutil novo gibanje. Ko so v deželo prišli losi, je s tem prišla še druga vrsta življenja. Gozd in reke in zrak so bili videti, kot da utripajo zaradi navzočnosti tega novega življenja. Novice o tem Bucku niso prinesli ne zvoki ne podobe ne vonji, zaznal jo je z nekim drugačnim, tanjšim čutom. Ničesar ni slišal, ničesar ni videl, vendar je vedel, da je dežela nekako drugačna, da po njej potujejo tuja bitja, in sklenil je, da bo zadeve raziskal, potem ko konča delo, ki ga je pravkar zaposlovalo.

Končno, proti koncu četrtega dne, je podrl velikega losa na tla. Potem je še en dan in eno noč ostal pri plenu, tam izmenoma žrl in spal. Potem se je, spočit, osvežen in okrepčan, obrnil nazaj proti taboru in Johnu Thorntonu. Spustil se je v dolg, lahkoten tek in tekel je cele ure, nikdar ni niti za trenutek izgubil prave poti, kajti namenil se je naravnost proti domu, tekel je skozi divjo deželo s takšnim prepričanjem, da je v pravi smeri, da bi lahko spravil v zadrego ljudi z njihovo magnetno iglo.

Ko je tako tekel, se je bolj in bolj zavedal tistega novega nemira v deželi. Vsenaokrog je bilo življenje, toda drugačno od življenja, ki je vrvelo čez poletje. Slutnja v njem ni bila nič več slabotna in skrivnostna. Ptice so govorile o njej, o njej so čenčale veverice, o njej je šepetal celo veter. Večkrat se je ustavil in globoko ovohaval sveži jutranji zrak ter v njem razbiral sporočilo, ki ga je sililo, da se je še z večjo hitrostjo pognal naprej. Pritiskal ga je občutek, da se bo zgodila strašna nesreča, če se ta strašna nesreča ni že zgodila, in ko je prečkal zadnje razvodje ter stekel navzdol proti dolini, v kateri je bil tabor, je pot nadaljeval še bolj oprezno.

Tri milje naprej je naletel na svežo sled, zaradi katere mu je dlaka na vratu vzvalovala in se naježila. Sled je vodila naravnost proti taboru in Johnu Thomtonu. Buck je pohitel, naglo in kradoma, vsak živec je imel buden in napet, pozoren na mnogovrstne podrobnosti, ki so mu pripovedovale zgodbo — vso zgodbo, razen konca. Nos mu je na različne načine opisoval, kaj se je dogajalo tam, kamor je prihajal. Opazil je, kako težka in pomenljiva je bila tišina gozda. Ptičji svet se je odselil. Veverice so se poskrile. Samo eno veverico je videl - gladka, siva, se je sploščila ob sivi mrtvi štor, da je bila videti kot njegov del, kot lesen izrastek v lesu samem.

Ko je Buck drsel navzdol, nevidno kakor polzeča senca, je nenadoma nekaj zavonjal; vonj je bil tako močan, da mu je smrček kar potegnilo vstran, kakor bi ga zagrabilo in potegnilo nekaj živega. Sledil je vonju v grmovje in tam našel Niga. Ležal je na boku, mrtev, tam, kamor se je bil privlekel, puščica je prebadala njegovo telo, tako da je bila konica na eni in rep na drugi strani.

Kakih sto jardov naprej je Buck našel enega izmed vprežnih psov, ki jih je bil Thomton kupil v Dawsonu. Ta pes se je v predsmrtnem boju premetaval naokrog, ležal je prav na poti, in Buck ga je obšel, ne da bi se ustavil. Iz tabora so prihajali slabotni zvoki mnogih glasov, ki so se dvigali in padali v nekakšnem enoličnem popevanju. Po trebuhu se je splazil do roba jase in tam našel Hansa, ki je ležal z obrazom na tleh, ves napikan s puščicami, da je bil videti kot ježevec. V istem trenutku je Buck pogledal proti kraju, kjer je bila včasih iz borovih debel narejena koča, in ob tem, kar je zagledal, se mu je vsa dlaka na vratu in plečih še bolj nasršila. Navdal ga je nezadržen bes. Ni vedel, da renči, toda renčal je na glas in strahovito divje. Zadnjič v svojem življenju je dovolil, da je strast nadvladala zvitost in pamet, in to je bilo zato, ker je zaradi svoje velike ljubezni do Johna Thorntona izgubil glavo.

Indijanci so plesali okrog podrte koče iz borovih debel, tedaj pa so zaslišali strah vzbujajoče rjovenje in videli, kako proti njim drvi žival, kakršne prej še nikdar niso videli. Bil je Buck, živi hurikan besa, ki se je z uničujočo blaznostjo vrgel mednje. Skočil je na najbližjega moža, bil je poglavar Jihajev, in mu na široko raztrgal grlo, da je iz pretrgane vratne žile brizgnil vodomet krvi. Ni postal in s prvo žrtvijo si ni dal več opraviti, trgal je mimogrede, v naslednjem naskoku pa je razparal goltanec drugega moža. Nihče se mu ni mogel postaviti po robu. Planil je prav na sredo skupine, trgal, paral, uničeval, v nenehnem in strašnem gibanju, zaradi katerega ga puščice, ki so jih prožili vanj, niso mogle zadeti. Se več, njegovo gibanje je bilo tako neverjetno, tako nepredstavljivo hitro in Indijanci so bili tako tesno nagneteni skupaj, da so s puščicami zadevali drug drugega; in neki mlad lovec, ki je zagnal sulico na Bucka sredi skoka, jo je po nesreči zarinil v prsni koš drugega lovca s tako silo, da je konica predrla kožo na hrbtu in pogledala skozenj. Tedaj je Jihaje obšel brezglavi preplah, in v grozi so se razbežali v gozd ter tulili, da je prišel zli duh.

In zares je bil Buck utelešeni sovražnik, ko jim je besnel za petami in jih v dirki med drevesi podiral na tla kot jelenjad. Za Jihaje je bil to usoden dan. Razbežali so se daleč po deželi in šele čez teden dni so se zadnji izmed preživelih zbrali skupaj niže v dolini in prešteli izgube. Kar pa se tiče Bucka, ta seje, ko seje utrudil od zasledovanja, vrnil v opusteli tabor. Peta je našel na mestu, kjer so ga presenetili med njegovimi odejami in ga ubili. Thomtonov brezupni boj za življenje je bil jasno zapisan v zemljo in Buck je lahko ovohal sleherni drobec te bitke, vse do roba globokega izpirališča. Na robu, z glavo in sprednjimi nogami v vodi, je ležala Skeet, zvesta do zadnjega. Voda za jezom, blatna in brezbarvna od izpiralnih zapornic, je dobro skrivala, kar je bilo v njej, in v njej je bil John Thomton; kajti Buck je lahko sledil njegove stopinje do vode, nobena sled pa ni vodila od tam.

Ves dan je Buck taval okrog jezu in nemirno blodil po taboru. Poznal je smrt, ki je prenehanje gibanja, ki je odhod iz življenja živih, in Buck je vedel, da je John Thomton mrtev. To je v njem zapustilo velikansko praznino, nekako podobno lakoti, toda praznino, ki je bolela in bolela in je hrana ni mogla potolažiti. Kadar je za hip postal, da bi premišljal ob truplih Jihajev, je na bolečino pozabil in v takšnih trenutkih se je zavedel, kako zelo je ponosen nase; bil je to ponos, večji kot ga je navdal kdaj koli prej. Ubil je moža, najimenitnejši plen kar jih je, in ubil ga je v imenu zakona palice in čekanov.

Radovedno je ovohaval mrliče. Tako lahko jih je bilo ubiti. Težje je bilo ubiti eskimca kakor njih. Sploh niso bili dostojen nasprotnik, če niso imeli svojih puščic in sulic in palic. Poslej se jih ne bo več bal, razen če bodo v roki nosili puščice, sulice ali palice.

Spustila se je noč in polna luna se je vzdignila nad drevje v nebo in osvetlila deželo, dokler se ni okopala v pošastni svetlobi. In s prihodom noči je Buck, ki je ždel in žaloval ob jezu, začutil, da se je v gozdu zganilo novo življenje, drugačno od tistega, ki so ga prinesli Jihaji. Vstal je, prisluhnil in začel vohati. Nekje od daleč je prihajal slaboten oster lajež, ki mu je sledil zbor podobno ostrega lajanja. Iz trenutka v trenutek so glasovi prihajali bliže in postajali glasnejši. Buck jih je spet prepoznal kot glasove iz tistega drugega sveta, ki ga je tako vztrajno zasledoval v njegovih spominih. Stopil je na sredo jase in prisluhnil. Bil je klic, mnogoglasni klic, in zvenel je še bolj vabljivo in ukazujoče kot kdaj koli dotlej. In kot še nikoli prej, ga je bil Buck zdaj pripravljen ubogati. John Thomton je bil mrtev. Zadnja vez je bila pretrgana. Človek in človekove zahteve ga niso več zavezovale.

Volčje krdelo, ki je prav tako kot Jihaji lovilo živo meso, in zasledovalo črede selečih se losov, je nazadnje prišlo iz dežele širnih gozdov in potokov ter vdrlo v Buckovo dolino. Kakor srebrno bleščeča se reka so se volkovi zlili na jaso, ki se je kopala v mesečini; in na sredi jase je stal Buck, negibno kot kip, in čakal na njihov prihod. Prestrašili so se, ko je tako nepremično stal tam, velik in močan, in za trenutek je nastal premor, dokler ni najdrznejši skočil naravnost proti njemu. Buck je udaril kot strela in mu pregriznil vrat. Potem je spet obstal, negiben kot prej, ranjeni volk pa se je zvijal pred njim v smrtnem boju. V naglem zaporedju so poskusili še trije drugi, a drug za drugim so se morali umakniti, kri pa jim jev potokih lila iz raztrganih grl in pleč.

To je bilo dovolj, da se je celo krdelo v veliki zmedi pognalo naprej, drug drugemu na poti, zmedeno zaradi prevelike vneme in želje, da bi pobili plen. Buckova čudovita hitrost in njegova spretnost sta mu zdaj prišli še kako prav. Vrtel se je na zadnjih nogah, sunkovito paral in sekal okrog sebe in bil povsod naenkrat, njegova obramba pa je bila očitno neprebojna, tako hitro se je sukal in se branil na vse strani. Ker jim je moral preprečiti, da bi mu prišli za hrbet, se je bil prisiljen umakniti navzdol, mimo jezu in v strugo potoka, dokler se ni prebil do visokega prodnatega brega. Napredoval je proti pravemu kotu obale, žili, ki so jo naredili možje med kopanjem, in v tem kotu se jim je postavil po robu, kajti zavarovan je bil s treh strani in ni mu bilo treba storiti drugega, kot da se jih obrani od spredaj.

In branil se je tako učinkovito, da so se volkovi že čez kake pol ure poraženi umaknili nazaj. Vsem so iz gobcev viseli jeziki, beli zobje pa so se v mesečini kruto svetili. Nekateri so ležali z dvignjeno glavo in naprej napetimi ušesi, drugi so stali na nogah in ga opazovali, tretji pa so lokali vodo iz rečice. Eden izmed njih, dolg in mršav in siv, se mu je previdno, prijazno približal, in Buck je prepoznal divjega brata, s katerim je nekoč tekel dan in noč. Tiho je cvilil, in ko je zacvilil tudi Buck, sta se ovohala in dotaknila s smrčkoma.

Potem je naprej stopil neki star volk, mršav in poln brazgotin iz bitk. Buck je povzdignil šape, pripravljen, da bo zarenčal, vendar sta drug drugemu le ovohala smrček. Potem je stari volk sedel, se s smrčkom obrnil proti luni na nebu in začel zateglo, po volčje zavijati. Tudi drugi so posedli in zatulili. In zdaj je Buck zaslišal klic, ki mu je spregovoril z nedvoumnim poudarkom. Tudi sam je sedel in začel tuliti. Ko se je obred končal, je prišel iz svojega kota, okrog njega se je nagnetlo krdelo in ga začelo na pol prijateljsko, na pol divje ovohavati. Vodniki so zalajali bojni klic in se skokoma pognali med drevje. Volkovi so planili za njimi in zalajali v zboru. In Buck je tekel z njimi, z ramo ob rami z divjimi brati, in v teku zavijal.

In tukaj bi se zgodba o Bucku lahko končala. Ni še minilo mnogo let, ko so Jihaji opazili spremembo v pasmi gozdnih volkov; kajti nekateri izmed njih so imeli po temenu in smrčku ijave lise in bele proge po sredini prsi. Toda še pomembnejša je zgodba, ki jo Jihaji pripovedujejo o psu - duhu, ki teče na čelu krdela. Še vedno se boje tega strašnega psa, kajti zvitejši je od njih, zato jim v divjih zimah krade iz taborišč, jim ropa pasti, ubija njihove pse in se ne ustraši niti najboljših lovcev.

Toda zgodba postaja še hujša. Mnogo je lovcev, ki se nikoli ne vrnejo v tabor, in številni so lovci, ki so jih njihovi plemenski tovariši našli z brezobzirno razparanimi goltanci, okrog njih pa volčje sledove v snegu, sledove, večje od sledov kateregakoli volka. Ko Jihaji vsako jesen sledijo gibanju losov, nikoli ne vstopijo v neko dolino. In mnogo je žensk, ki postanejo žalostne, kadar ob ognju steče beseda o tem, kako si je zlobni duh prišel izbrat to dolino za svoje stalno prebivališče.

V poletjih pa v to dolino prihaja na obisk gost, za katerega Jihaji ne vedo. To je veličasten volk z bleščečim kožuhom, podoben, čeprav tudi drugačen od drugih volkov. Sam pride skozi nasmejano deželo širokih gozdov, na jaso med drevje. Tukaj se iz preperelih vreč iz losje kože usipa zlat prah in tone v zemljo, čezenj pa se razrašča visoka trava in prst soncu vse bolj zakriva njegovo bleščavo rumenilo; tukaj volk nekaj časa sanjari, in preden spet odide, enkrat dolgo in žalostno zatuli.

Toda ni vedno sam. Ko pride čas dolgih zimskih noči in se volkovi po sledi za svojim mesom spuste v doline v nižjih predelih, bi ga lahko videli, kako z ogromnimi koraki, vzdignjen nad druge, teče na čelu krdela skozi bledo mesečino ali skozi lesketajoči se severni sij, in s polnimi pljuči poje pesem, pesem o pradavnih časih, ki je pesem volčjega rodu.

Jack London, človek s privlačno biografijo

Izobčenec

Rodil se je 12. januarja 1876 kot nezakonski sin Flore Wellman in potujočega astrologa, boemskega profesorja po imenu William Henty Chaney. Se istega leta se je Flora poročila z ovdovelim farmarjem Johnom Londonom; ta je za otroka lepo skrbel, toda družina ni bila srečna. Slab finančni položaj, ki ga je Flora z lahkomiselnimi načrti, kako bi čez noč obogateli, še poslabšala, vrsta denarnih polomov, da se je morala družina neprestano seliti, in pa stiska neljubljenega otroka v sovražnem okolju, vse to je Londona zaznamovalo za vse življenje. Počutil se je zavrženega, ker ga je mama, ki ni imela nobenega smisla za materinstvo, zanemarjala, poleg tega pa je bil nezakonski otrok, ki ga oče ni maral priznati ne poznati. Tako je postal izobčenec.

Upornik

Družina je dokončno obubožala in pristala na dnu, zato je moral mladi, življenja željni Jack London pri štirinaj stih pustiti šolo in postati »delovna žival« — zaposlil se je v tovarni konzerv. Težko delo se mu je kmalu uprlo, pa se je pridružil tatinski tolpi, ki je kradla ostrige. Od piratov je prestopil k ribiški policiji. S sedemnajstimi leti je postal mornar, a se je moral vrniti domov in spet garati v tovarni jute in potem kot kurjač v elektrarni. Ni dolgo zdržal, rajši je postal potepuh. Potoval je po Ameriki in se preživljal z beračenjem. Zaradi klatenja so ga celo zaprli. Izkušnje v nepravičnem, krutem svetu so bile tako zastrašujoče, da je postal upornik, sovražnik »sistema«, socialist. A upanje, da so množice sposobne spremeniti svet, je kmalu izgubil. Življenje je borba vseh proti vsem, je boj za preživetje, kjer vlada zakon močnejšega, je spoznal, in sklenil:

Uspeti!

Ugotovil je, da je, če hočeš uspeti in se prebiti z dna, bolje prodajati možgane, ki so trpežnejši in bolje plačani kot ročno delo, zato seje odločil, da bo postal pisatelj. Že kot otrok je požrešno prebiral vse od kraja, najraje pustolovske zgodbe. Vrnil se je v šolo, končal gimnazijo in se vpisal na kalifornijsko univerzo. Vendar je zaradi slabih finančnih razmer in pa spoznanja, da mu univerza ne more dati orodja, ki ga potrebuje, nepotrpežljiv, kot je vedno bil, ni dokončal. Še enkrat se je odločil začeti znova. Kot mnoge druge pustolovce vseh starosti in poklicev ga je 1897 zgrabila zlata mrzlica. Podal se je na mrzli sever, in se od tam po letu dni vrnil sicer brez ficka v žepu, toda poln izkušenj in doživetij. To se je pozneje izkazalo za pravo zlato žilo, ki mu je prinesla slavo in bogastvo.

Bogat, slaven...

Pri tridesetih je imel vse - bil je poročen, imel dve hčerki, hišo in dohodke, ki so bili višji, kot je kdaj koli sanjal, a zadovoljitve in vedrine, ki ju je iskal, ni našel nikjer. Nekako je moral zbežati. To si je zdaj lahko privoščil, saj je živel na veliki nogi. Umaknil se je na deželo in si zgradil dvorec na ogromnem posestvu ter se obdal z zaščitniškimi prijatelji, brezdelnimi postavljači in lizuni. Ukvarjal se je s posli in kupil ladjo, da bi lahko potoval po eksotičnih krajih sveta, kot so Aljaska, Južna morja, Havaji, in tam iskal še novih snovi za pripovedi.

...in nesrečen

Še naprej se je silil k pisanju, a je zasovražil delo. V osebnem življenju je doživljal neuspeh za neuspehom. Ker je bil zapleten v težavne ljubezenske zveze, je njegov zakon razpadel in se končal z ločitvijo. Tudi drugi zakon ni trajal dolgo. Postal je hud alkoholik, to pa je njegovo otožnost, občutek osamljenosti in brezizhodnosti še poglobilo. Skregal se je s sosedi in sodelavci. Dvorec, »volčja hiša«, je v čudnih okoliščinah pogorel, načrt, da bo preplul vsa morja sveta, pa neslavno propadel. Bankrotiral je v poslih in zaradi razkošnega načina življenja in razmetavanja z denarjem zabredel v dolgove, čeprav je ogromno zaslužil. Za nameček je bil kot slavna osebnost stalna tarča novinarjev, ki so škodoželjno komentirali vsak njegov neuspeh. Zadnja leta ga je mučila že prava preganjavica in se je bal, da bo zblaznel. Natanko 22. novembra 1916 se je, bolan in zagrenjen, star komaj 40 let, ubil s preveliko dozo morfija.

Zgodbar

Ko se je leta 1898 vrnil s severa, se je London resno lotil naloge, da bi postal pisatelj. Že prej si je pridno beležil vse, kar bi utegnilo priti v poštev kot gradivo: bogate dogodivščine, prigode s popotovanj po eksotičnih pokrajinah, pisane usode ljudi, nenavadne običaje, vse, kar je doživel in slišal. Z užitkom se je zakopal v delo in kot odličen pripovedovalec zgodb s pretanjenim posluhom za svet okoli sebe, za ljudi, naravo in živali in z občutkom za dramatično popisovanje, kar je London imel, kmalu odkril čudežno formulo, ki je vžgala pri založnikih in bralcih. Tako je, ko je s 26. leti (1903) izdal KLIC DIVJINE, že spadal med najbolje plačane pisatelje v Ameriki. Napisal je ogromno — v šestnajstih letih je izdal 49 knjig, toda pisateljevanje je sčasoma zasovražil. Padel je v ustvarjalno krizo, zmanjkovalo mu je snovi in navdiha, zato je postalo mučna tlaka, sredstvo za pridobivanje denarja, to pa se je seveda odrazilo tudi na kakovosti njegovih del.

Dela

Pisal je razne zvrsti literature, od znanstvene fantastike do vojnih poročil, toda še danes slovi predvsem kot pisec pustolovskih zgodb in dober portretist ljudi z družbenega dna.

Zgodbe, nastale pod vtisom doživetij na Aljaski, je najprej objavljal v časopisih, kasneje pa jih je zbral v zbirke SIN VOLKA (1900), BOG NJEGOVIH OČETOV IN DRUGE ZGODBE (1901), OTROCI MRAZA (1902) in romanu HČI SNEGA (1902).

Pustolovske povesti so še PUSTOLOVŠČINA (1911), ZGODBE IZ JUŽNEGA MORJA (1911), KRIŽARJENJE S SNARKOM (1911) in SIN SONCA (1912).

Sloves delavskega pisatelja si je pridobil z deli POT (1907), ŽELEZNA PETA (1907), DOLINA MESECA (1913) in pa avtobiografskim romanom MARTIN EDEN (1909).

Umetniški vrh in največjo popularnost pa je dosegel z živalskima zgodbama KLIC DIVJINE (1903) in BELI OČNJAK (1906).

Jack London, ameriški mit

Jack London je poosebljenje ameriškega sna - revni deček, ki je postal milijonar, upornik z razlogom, ki je hotel predrugačiti svet, pustolovec, ki je »šel vsepovsod in delal vse«, pisatelj z osupljivo kariero, ki se je zlomil in se izgubil v labirintih življenja, da je postal suženj alkohola, uničil svoj talent in razmeroma mlad umrl. Ustvaril je mit in živel z njim, njegova slava in priljubljenost pa živita naprej.

Table of Contents

PROTI DIVJINI

ZAKON PALICE IN ČEKANOV

GOSPODOVALNA PRVOBITNA ZVER

BITKA ZA PRVENSTVO

GARANJE VPREGE NA POTI

ZA ČLOVEKOVO LJUBEZEN

ZVOKI DIVJINE

Jack London, človek s privlačno biografijo