Ephraim Kishon

KAMELA V ŠIVANKINEM UŠESU

Namesto uvoda: analitična hvalnica moji pisateljski delavnici

To se zgodi samo v Izraelu

Topilnica narodov

Kako se je Renana finančno osamosvojila

Praznično razmišljanje

Kdor se pritožuje, živi nevarno

»D« kot dvigalo

Psihoanaliza za vsakdanjo rabo

Govor naj traja le pet minut

Kot gobe po dežju

Pritisk je vse

Sveta birokracija

Tri srečanja z birokracijo

Podaljšanje potnega lista

Ukrepi varčevanja z vodo

Kako je oblast zatrla štrajk pismonoš

Zdravstveno zavarovanje ni zdravo

Zmaga človeške solidarnosti

Odprimo mladini vrata v politiko

Strogo zaupno

Visoka umetnost davčne politike

Ljudstvo in njegov poslanec

Inventura

Cel svet je cirkus

Njeno veličanstvo mačka

Mendel nam dela sramoto

Pogovor z Josephom Straussom

Elektronika in njeni čudoviti spremni pojavi

Conchita

Kdor potuje, se izobražuje

Lov na taksije

Naravna nesreča v Zombiji

Made in Japan

Gospodarstvo pa že takšno

Boj proti tolstim hišnim lastnikom

Kako sem prijatelja spodrinil iz stanovanja

Dežela goljufov

Delu čast in oblast

Zategnimo si pasove

Akcija »Glina«

Ni več zaupanja

Kriminalna zgodba

Vse se začne in konča pri Šubinskem

Propad tretjega templja

Prisilna uprava

To ni nobena umetnost

Apel podobo na ogled postavi

Blagor ubogim na duhu

Motnja slike

V Hollywoodu so si ljudje kot brat in brat

Ko pade steklenica

Imel sem japonskega prijatelja

Himna časopisnemu naslovu

Ideologija za domačo rabo

Treba je prevzeti odgovornost

Politika visi na lasu

Moja osvoboditev

Proces proti Kishonu

Največja muha

Pogovor na vrhu

Dežurni reakcionar

Moj boj

Zgodovinski pregled

Umazana vojna

Grozovita dediščina

Sociološko ozadje

Dokončna rešitev problema

Izraelsko Afganistanska kriza

Pozni obisk

Glej, to je ljudstvo, ki biva posebej

»Moj program ima en sam namen: podpreti in okrepiti srž naroda.« S temi besedami je kamela začela svojo prvo tiskovno konferenco, potem ko je bila imenovana za prometno ministrico. Ponosno je dvignila grbo. »Kdor me pozna, gospe in gospodje, ta ve, da sem kamela dejanj in ne kamela besed. Zato sem se trdno odločila, da bom že čez dva meseca spremenila vse puščave, kar jih je pri nas, v zelena polja in cvetoče vrtove. To bomo dosegli tako, da bomo odstranili ves pesek in ga odpeljali s samokolnicami. Vodo bomo dovažali z letali, v ustreznem času bomo napravili oaze, vlada bo z odlokom zagotovila dobro vreme, obenem bo ustavila inflacijo in šestkrat povečala izvoz. Zavedam se, da uresničenje mojega programa ni lahka stvar, rada pa bi izrazila svoje trdno prepričanje, da bomo vse težave premagali z vztrajnostjo, požrtvovalnostjo, skrbnostjo, pridnostjo, načrtovanjem, preudarnostjo, prepričanjem, ljubeznijo in upanjem. Ima kdo kakšno vprašanje?«

»Spoštovana gospa ministrica,« se je javil mlad novinar, »se vam bo posrečilo zlesti skozi šivankino uho?«

»O tem ni nobenega dvoma.«

»Kaj pa, če vam bo grba obtičala?«

»Kakšna grba?«

Namesto uvoda: analitična hvalnica moji pisateljski delavnici

Kamela ni osrednja oseba tele knjige, seveda ne, čeprav kar naprej pišem o takšnih ali drugačnih grbah, predvsem o nevidnih.

Prav tako se ta knjiga ne bo ukvarjala s šivankami, čeprav strokovnjaki zagotavljajo, da satira lahko zbode. Kar pa zadeva naslov te knjige, z njim sem se seznanil v mladih letih, ko sem postal član kibuca na robu mesta Nazaret in sem kar precejkrat moral krmariti »puščavsko ladjo« skozi pokrajino, kjer ni poti. Takrat niti slutil nisem, da čepim na grbi simbola, in povrh še svetopisemskega simbola za absurd.

V našem primeru nima »Kamela v šivankinem ušesu« ničesar opraviti s svetopisemsko modrostjo in tudi z zoologijo ne. Knjiga se ukvarja izključno s človekom, z njegovo šibkostjo, požrešnostjo in neumnostjo. Ta človeška troedinost je že od vekomaj tarča humoristov, že od takrat, ko se je Adam hranil z drevesa spoznanja in človeštvu za vso večnost pokvaril želodec.

Negativne strani človeške narave, in svoje lastne narave pri tem sploh ne izključujem, so že od nekdaj bile tisti vrelec, iz katerega sem črpal cela vedra satire. Zdi pa se mi, da je osnovno razpoloženje tele knjige manj razveseljivo, kot je bilo v prejšnjih knjigah.

Ljudje me sprašujejo: »Kaj je res, da ste zmeraj bolj kritični?

»Ne jaz. Časi so zmeraj bolj kritični.«

»Haha, zmeraj vse obrnete na šalo.«

Ko se človek stara, postaja vse bolj nepotrpežljiv in neprizanesljiv, tega se ne da zanikati. Žal se tudi satirik ne more izogniti tej duhovni preobrazbi. In kmalu bom dosegel svetopisemsko starost petdesetih knjig.

Morda je treba pripisati novi naftni gosposki, da je črnilo mojega peresa vse bolj kislo. Zadnja leta je nafta odplaknila mnoge prijazne maske, za njimi pa so se pokazale prav tako mnoge grde spake. Zdi se mi, da se svetovna energetska kriza kaže predvsem kot moralna kriza. Ko je cena nafte poskočila do neba, se je za frazami pokazala žalostna resnica v vsej svoji nagoti. Brž ko so iznašli petrodolar, so humanistični ideali odšli v pokoj, kot bi mignil. In kaj smo dobili namesto humanističnih idealov? Če sploh kaj, potem dvojno knjigovodstvo, ki vulgarno obračunava svoje stroške in svoj profit.

Zadnje čase so se torej opazovalcu začele kazati jasne fronte in obrisi. Marsikdo bo rekel, da tega ni prav zelo vesel, za satirika pa je zdaj delo precej lajše. Kajti njegova naloga je, da vidi stvari takšne, kot so, ne pa takšne, kot bi jih drugi hoteli videti. Dodajmo še to, da si satirik, ki je meščanski dvorni norec naših dni, lasti privilegij, bolje rečeno monopol, morda celo luksus, da zmeraj govori resnico, kadarkoli se mu zahoče.

Saj mu drugega tudi ne ostane.

Satirik si sme pobeliti obraz z riževo moko in prav tako sme plesati na rokah v ritmu sambe. Na kratko, početi sme, kar le hoče, le enega ne sme: v maneži velikega cirkusa sveta ne sme pustiti, da bi ga brez cilja nosilo sem in tja. Karkoli že počne, mora korakati naprej, pa čeprav ima glavo spodaj in noge zgoraj. Njegova smer mora peljati naravnost k resnici. Z drugo besedo, humorist je akrobat proti svoji volji, njegova pot je neprenehno balansiranje po nihajoči vrvi. Na eni strani zija brezno laži, na drugi pa preži njegova najbolj nevarna skušnjava, in to je skušnjava prave mere. Edina varnostna mreža, ki je razpeta globoko pod njim, je resnica.

Hočete praktičen primer?

Spominjate se še, kako se je generalisim Franco mesece in mesece boril s smrtjo. Vsi njegovi zaupni ritolizniki so se vsak dan zbirali v vladni palači, in v strahu in trepetu so pričakovali zdravniške izvide. Nekega dne se je zgodilo neizogibno, prvi dvorni zdravnik je z odmerjenim korakom prišel iz bolniške sobe in z zlomljenim glasom oznanil:

»Gospoda moja, naš veliki caudillo je preminil.«

Pravijo, da je eden od žalujočih adjutantov vprašal:

»Ja ... ampak ... kdo se mu bo upal to povedati?«

Ker se ta anekdota nanaša na španske razmere v času Francovega režima, bo utegnila komu vzbuditi nasmešek.

Če pa bi isto zgodbo povedali o Rooseveltu ali Churchillu, ne bi bila prav nič smešna. Kajti tudi pri izmišljeni zgodbi morajo osnovne postavke veljati, usmerjene morajo biti k resnici. Tudi najbolj absurdna groteska je smešna le takrat, kadar za absurdom začutimo stvarnost.

Hočete še kakšen primer?

Dva meseca smo neprenehoma prosili novega inštalaterja v našem naselju, da bi nam popravil centralno kurjavo. Končno se nas je usmilil. Rekel sem mu: »Upam, da se prihodnjič ne boste igrali takšnih skrivalnic z nami, gospod ... gospod ...«

»Bialazurkiewicz.«

»Oprostite«, sem rekel nekoliko zmedeno in mu pomolil svoj notes. »Kako pa to napišete?«

Mojster zvite cevi si je segel za uho, potegnil od tam majhen košček svinčnika, ga preudarno oslinil in potem skrbno napisal, črko za črko:

»LA-HK-O.«

To je zabavno, če se nanaša na inštalaterja. Če pa bi zgodba obravnavala zavarovalnega agenta ali zdravnika, sploh ne bi bila smešna.

Še en primer. Pred časom se mi je posrečilo prisluškovati svoji enajstletni hčeri Renani, ki se je v svoji sobi s sosedovo hčerjo Navo, ki je istih let, pogovarjala o pomembnih rečeh:

»Povej mi,« je zašepetala Nava zelo razburjeno, »sva midve pravzaprav devici?«

Renana se je potopila v globoko razmišljanje in nazadnje odgovorila:

»Še ne.«

Če to reče enajstletno dekletce, zveni prisrčno, komično, morda celo ganljivo. Ista izjava iz ust petnajstletnice pa bi bila neokusna.

Ne, še hujše, bila bi diletantski humor.

Če je humorist diletant, potem njegov diletantizem vpije do neba. V nobenem drugem poklicu na svetu ni tako, razen morda v klasičnem baletu. Humoristična zgodba je zabavna ali pa se je ne da prenašati. Srednje poti si ne znam predstavljati. To je tako kot s telefonsko številko, ki je samo približno točna, ali z žensko, ki je samo nekoliko noseča.

Takšen diletantizem mora največkrat prenašati poklicni humorist, kajti njegovi dobri prijatelji mu ob vsaki primerni ali neprimerni priložnosti pripovedujejo šale in spet šale, pri tem pa nočejo razumeti, da satirik šal ne proizvaja. Samo odkriva jih.

Ko smo že pri šalah, oglejmo si slavno zgodbo o žalostnem klovnu.

»Povedal vam bom, kaj vam bo pomagalo,« pravi psihiater svojemu pacientu, ki trpi zaradi težkih depresij. »Pojdite vendar enkrat v cirkus tule za vogalom. Odličnega klovna imajo, nasmejali se boste do solz ...«

»Gospod doktor,« mu žalostno odgovori pacient, »ta klovn sem jaz.«

Čisto enostavno. Zelo prepričljivo, zelo ganljivo, zelo znano.

Zgodba ima eno samo napako: ni prava. Po mojih skušnjah bi se morala končati takole:

»Gospod doktor,« odgovori pacient v moji inačici, »v cirkusu tule za vogalom sem že bil in temu klovnu se še nasmehniti nisem mogel. Ta klovn je največji diletant, kar sem jih kdaj videl.«

»Škoda,« mu žalostno odgovori psihiater, »ta klovn sem jaz.«

Tako je mnogo bolj prepričljivo. Humor ne more biti stranski poklic, še manj pa hobi. In da bo resnici zadoščeno: ni neizogibno, da bo depresiven človek postal klovn, teoretično lahko postane tudi grobar.

Morda bo ta ali oni razočaran, ampak humorist se od drugih smrtnikov ne razlikuje pravzaprav v ničemer. To pravilo ima eno samo bistveno izjemo: humorist uveljavlja svoje lastno mnenje. V najboljšem primeru ni nič drugega kot dvonožen detektor resnice. Popolnoma avtomatiziran rentgenski aparat za odkrivanje hinavščine je. Morda bi mu lahko rekli tudi termometer za laž.

Mogoče sem se razklepetal o stvareh, ki vas ne zanimajo preveč. Zdaj je že prepozno, da bi nehal.

S satiro lahko merimo, kolikšno količino resnice vsebuje ta ali ona večja ali manjša beseda. Vseeno je, ali se satira ukvarja z otroškim vrtcem ali pa s sorodno ustanovo, ki se ji reče OZN: če je vzbudila smeh ali pa vsaj skromen nasmešek ali pa vsaj sramežljiv premik ustnih kotičkov, potem je humorist zadel resnico.

Kajti laž nikogar ne spravlja v smeh, niti najmanjšega ščegetanja ne povzroča. Celo njene kratke noge niso smešne ...

Ta zakon posebej velja v največji nikogaršnji zemlji, kar jih človeštvo pozna, to je na območju politike.

Poslednje poglavje te knjige se ukvarja s prihodnjo ureditvijo sveta in z avtorjevim neuspelim poskusom, kako bi vsaj do neke mere razumno koeksistiral z njo. Sklep se glasi takole:

»Teoretično je komunizem čudovit, eno samo napako ima — tudi v praksi ga je mogoče uresničiti.«

Zdaj pa prosim zamenjajte besedo »komunizem« z »demokracijo« in preverite ta izrek s termometrom za humor. Torej:

»Teoretično je demokracija čudovita, eno samo napako ima — tudi v praksi jo je mogoče uresničiti.«

No, ste se zasmejali? Seveda ne. Zakaj bi se le.

Na drugem mestu v tej knjigi govorim o tem, kako varnostni svet OZN preudarja, ali bi obsodil Izrael, ker je ta z

Rusi zasedel Afganistan. To zveni precej smešno, na žalost. Zdaj pa prepuščam spoštovanemu bralcu, naj besedo Izrael nadomesti z imenom katerekoli druge države. Recimo z Belgijo ali Irakom ali Hondurasom ...

Smo se razumeli?

Na področju humorja ni prostora za prevaro ali demagogijo. Zaradi tega enostavnega razloga tudi nikoli ne bo abstraktnega smeha ali »progresivnega« satirika ali celo pophumorista. Smehljaj potrebuje zemeljsko stvarnost, preprosto, neizogibno resnico.

In zato je humor neozdravljivo konservativen, se mi zdi. Kdor zavrača to tezo, naj se prepriča o njeni pravilnosti v zbranih delih tovariša Lenina.

Ta neobičajna analiza ni nič drugega kot avtorjev poskus, da bi bralcu dokazal svoj prav. Morda zato, ker avtor praznuje grozljiv jubilej: kar držiš v rokah, spoštovani bralec, je moja petindvajseta knjiga v nemščini. Morda sem izkoristil to priliko in se bolj zjezil na to ali ono zadevo, kot sem imel navado v prejšnjih knjigah.

Kdaj pa kdaj sem zbral korajžo in izstrelil malo ali nič prikrite puščice proti velikim voditeljskim osebnostim in njihovim majhnim sposobnostim, proti kapitalistom z dvema levima rokama in proti socialistom z veličastnim kapitalom, prav tako pa tudi proti preveč aktivnim organizatorjem stavk in proti nezdravemu.zdravstvenemu zavarovanju.

Nadalje skuša ta knjiga odgovoriti na neprijetno vprašanje, zakaj se »demokratska indolenca« rima z »birokratsko impotenco«. Razkriva, kako nekateri brez napora polnijo svoje zasebne žepe z javnim denarjem in kako drugi preganjajo hišne lastnike, pa čeprav za ceno prebivanja v votlinah.

Vašemu ponižnemu slugi je v čast, da razširja svoje popolnoma nedvoumno mnenje o tistih državniških genijih, ki se na svojem oblastniškem položaju trudijo, da bi našo

9. Kampla v šivankinpm ušesu    17 kamelo potegnili skozi svojo šivanko, pri tem pa se pretvarjajo, da jim gre to nenavadno dobro od rok.

Bralca prosim, naj vsebino te knjige neprestano preverja s pomočjo termometra za humor, ki sem ga opisal zgoraj.

Moram pa ga tudi prositi, naj pohiti.

Kajti vsem skupaj nam grozi, da bo tudi poslednja kamela zamenjana za pozlačen rolls royce ali pa da bodo neprekosljivi Japonci v kratkem izumili raztegljivo šivanko iz umetne mase.

To se zgodi samo v Izraelu

Topilnica narodov

Enkrat je treba javnost obvestiti o tem, da sem bil v kritičnem obdobju svojega življenja dva cela dneva ponosen lastnik motornega kolesa.

Slavni pisatelji imajo seveda navado, da na takšno vozilo gledajo precej zaničljivo. Bolj se spodobi pisateljskemu stanu, menijo, če toliko časa čakaš v vrstah na avtobus, dokler ti honorarji ne omogočijo nakup cestne križarke, ki bo na daleč vpila o tvojem uspehu.

Če si te pisatelje ogledamo bolj natančno, bomo pogosto ugotovili, da se pri izbiri prometnega sredstva odločajo za noge.

Jaz pa sem človek šibke volje in nagibam se h kompromisom. Nekega lepega dne sem torej ugotovil, da se moje luksuzno vozilo prevaža po neznansko dalj nji prihodnosti, zgubil sem živce in si kupil motorno kolo.

Dal sem mu ime »doktor Kaltenbrunner«, kajti uvoženo je bilo iz Nemčije in s svojo črno bleščečo zunanjostjo me je nekako spominjalo na ljudi, ki so se še pred kratkim imenovali doktor Kaltenbrunner.

Toliko za uvod v zgodbo o tem, kako sem bil lastnik motornega kolesa.

Zgodba se začne tako, da sem drugi dan svojega lastnišva elegantno zavil s svojim doktorjem na bencinsko črpalko v Tel Avivu in z izzivalno malomarnostjo zavpil strokovnjaku, ki je pravkar postaval tam:

»Pet litrov bencina, dvesto gramov olja!«

Mož s črpalke je zažarel, potem pa mi je padel okrog vratu:

»Ste vi tudi iz Madžarske? Nikar mi ne pravite, takoj sem vas spoznal po vašem groznem naglasu. Rojak! Prijatelj! Kako vam gre?«

Neumno bi bilo, ko bi trdil, da sem ostal ravnodušen. Saj se ne zgodi vsak dan, da se daleč od rodne Budimpešte srečata dva Žida, ki se doslej sploh nista poznala, in da se lahko sproščeno pogovarjata v svoji materinščini, ki je zmeraj naglašena na napačnem zlogu. Nič čudnega torej, da je vsak od naju potočil solzo ganotja. To je Izrael, topilnica narodov.

Potem mi je moj novi pobratim zaupal, da je črpalka že štirideset let trdno v madžarskih rokah. Šef je sicer ostuden Litvanec, vendar se to ne pozna tako zelo, kajti že se je naučil osnov madžarskega jezika in celo tako daleč je pripeljal, da zna recitirati otroško pesmico Vorosmartyja Mihalyja skoraj tako, da se jo razume.

Nekaj minut se je moj rojak naslajal z madžarsko liriko, nato pa je prešel na aktualnejšo temo:

»Poslušajte, prijatelj dragi, ne bi vas hotel užaliti ali pa, bog ne daj, celo prizadeti, ampak vaše motorno kolo je precej umazano. Potrebno bi mu bilo temeljito čiščenje. Res je sicer, da pri nas v petek popoldne načelno ne sprejemamo več takšnih naročil, kot je pranje motornih vozil, pri madžarski stranki pa bi seveda naredili izjemo.«

»Hvala vam, vendar se mi res zelo mudi.«

»Trajalo bi le pet minut, niti sekunde več. Vprašam vas, če židovski Madžar ne bo priskočil na pomoč madžarskemu Židu, le kdo bo potem sploh komu?«

Brez kakšnega nadaljnjega opozorila je moj rojak plosknil z rokama, to pa je imelo za posledico, da je iz neke votline prišel transilvanski medved. Ta je zgrabil moje motorno kolo, ki je trepetalo po celem telesu, in ga nemudoma odgnal v delavnico. Ko sta prispela tja, si je medved nataknil rentgenska očala, zgrabil brizgalno pištolo in jo vključil. Iz nje je planil curek, ki je bil tako močan, da bi z njim lahko vrtal luknje v asfalt. Medvedji brat se mi je vzpodbudno nasmehnil in usmeril curek na doktorja Kaltenbrunnerja. Ta se je takoj prevrnil in kot knockoutiran boksar je krčevito obležal na boku.

»Brez skrbi, prijatelj,« me je tolažil medved v precej zarobljeni madžarščini, »tako je še boljše, curek lažje pride zraven in uniči svinjarijo. Veste, če bi vi bili Poljak ali pa bog ne daj celo Romun, se za nič na svetu ne bi lotil tega garanja v petek popoldne. Ker pa govorite madžarsko, sem pristal na to žrtev. Mi Madžari moramo držati skupaj, da bi se postavili v bran močnemu balkanskemu pritisku, saj razumete?« Penasta guma na sedežu doktorja Kaltenbrunnerja je medtem začela valovati pod močnim pritiskom madžarskega curka, kabli pod žarometom pa so trzali kot prenapeti živci.

»Nehajte no,« sem zavpil, »nekaj je narobe ...«

»Samo brez nervoze,« je rekel madžarski glas za mojim hrbtom. Nisem mogel ugotoviti, komu pripada, kajti medtem se je vse madžarsko osebje bencinske črpalke zgrnilo okrog mene in ploskalo.

»Mi Madžari,« je nadaljeval eden od njih, »smo na glasu kot dobri delavci, posebej če delamo za rojaka. Vidite onega gnusnega Poljaka tamle, s kakšnim sovraštvom bulji sem?« S prstom, zamazanim od olja, mi je pokazal samotnega delavca, ki se je tiho zalezel v kot.

»Kdo je ta krastača?« sem vprašal.

»Moj svak.« Potem se je obrnil k transilvanskemu medvedu: »Jancsikam, malo več pritiska!«

Jancsikam je dodal deset ali dvajset atmosfer. Čistilna tekočina je izvrtala luknjo v okvir vžigalne tuljave, prodrla do dinama in tam uničila vse, kar se je dalo uničiti. Verjetno tudi umazanijo. Na enem od koles je nežno zapiskal ventil, tik zatem se je zadnja guma ločila od platišča.

»Pazite malo!« sem zavpil, kot bi mi šlo za življenje, »kaj ste pa naredili?« Krahbum!

Odneslo je registracijsko tablico, zapičila se je v steno. S stropa je padal omet. Sedež je popolnoma izginil, kot ga ne bi nikdar bilo. Iz motorja se je valil masten dim. Skušal sem medvedu iztrgati pištolo, vendar zaradi curka nisem mogel ne do njega ne do motornega kolesa, ki je bilo v zadnjih vzdihljajih.

»Poslušajte me, človek božji,« sem zarjul na medveda z glasom, ki je bil morda še močnejši od trušča pištole, »moja mama je Poljakinja, povrh razume pa še romunsko! Častna beseda! Nehajte že, saj je petek popoldne ...«

Transilvanska pošast se mi je prijateljsko zarežala. Zgrabila je orjaški gasilni aparat in postregla s curkom vrele vode motornemu kolesu, ki se je medtem počasi spreminjalo v kupček starega železa. Ob novem medvedovem posegu se je krmilo opazno zvilo, vzvratno ogledalo je dobilo obliko monokla, žaromet je postal podoben akvariju in celotno vozilo je pred mojimi očmi kar kopnelo.

»No, pa smo opravili,« je oznanil medved in vrgel predme moje bivše motorno kolo. »Pa da ne boste komu povedali, da smo v petek popoldne še delali. To je bila posebna usluga, samo za vas, samo zato, ker ste ...«

Moj ubogi doktor Kaltenbrunner je bil tak, kot bi po pomoti doživel pogrom. Njegovi sestavni deli so bili raztreseni po celi delavnici, ogrodje pa je bilo prevlečeno z oljnato patino. Kilometrski števec je zamenjal mesto z zavorno lučjo, bencinski tank je bil poln vdolbin, baterija je bila neznano kje.

Spet sem napolnil zadnjo zračnico, ki je zanjo tako lepo poskrbel moj rojak, in poskušal spraviti v tek svojega dva dni starega doktorja Kaltenbrunnerja. Spustil je klavrn stok, ki je bil tudi nekoliko podoben grozoviti psovki.

Bil sem sam in zapuščen. Madžarsko osebje bencinske črpalke se je spet posvetilo svojemu odgovornemu delu. Pokojnemu doktorju sem nekajkrat stopil na zaganjač, kajti predrzno sem še zmeraj upal, da ga bom mogoče spravil v tek.

Rojaki so opazovali moje početje z neprikritim zaničevanjem. Niso se sicer kregali name, saj sem končno bil njihov rojak, vendar ni bilo prav nič težko ugotoviti, kaj pomenijo njihovi pogledi, da jim namreč delam sramoto pred Poljaki ali celo Romuni, če se skrivajo kje v bližini.

»Odpeljite se že enkrat, gospod,« me je pokaral pobratim preddelavec, »veste, mi tukaj delamo. Kaj pa še hočete?«

Z vso skromnostjo sem si drznil namigniti, da zaradi nepojasnjenih vzrokov moje vozilo noče delovati.

»Potem ga pa peljite na servis,« mi je svetoval moj madžarski prijatelj, »v Jafi boste našli prvovrstnega mehanika, iz Madžarske je. Če mu boste povedali, da ste njegov rojak, vam ga bo mogoče popravil že do naslednjega tedna. Važno je le, da ne boste šli h kakšnemu Poljaku ali celo Romunu. Ti ljudje vse uničijo ...«

Ko sem porival doktorja Kaltenbrunnerja domov, so me nekateri pešci ogledovali s škodoželjnim nasmeškom, mene in moje ponesrečeno motorno kolo. Prav gotovo so bili Poljaki ali pa celo Romuni.

Doma je doktor Kaltenbrunner obležal. Še najbolj je bil podoben začasnemu skladišču rezervnih delov. Zbral sem njegove zemeljske ostanke in jih pokopal, na nagrobnik pa sem napisal:

»Tukaj počiva motorno kolo, ki je imelo dve konjski sili in pol. Bilo je staro le dva dni. Razpadlo je na madžarskem oddelku izraelske topilnice narodov.«

Kako se je Renana finančno osamosvojila

Pred kratkim se je najina hči Renana dokopala do pomembne odločitve: nič več ne bo odvisna od svojih roditeljev, ki nimajo nobenega razumevanja. Najbližja pot do neodvisnosti je bila naslednja objava, ki se je nekega dne pojavila v izložbi knjigarne v naši soseščini:

»Zanesljivo dekle iz dobre družine se zanima za delno zaposlitev otroške negovalke. Prosim za ponudbe.«

In kaj ste hoteli pričakovati drugega, res se je po telefonu kmalu javila morebitna stranka, možakarju je bilo ime Winternitz. Najprej je hotel vedeti, koliko let ima to zanesljivo dekle, potem pa še to, kako si je treba razlagati semantično zvezo »delna zaposlitev«.

Nerazložljiva privrženost hčeri mi je narekovala, da sem njeno starost zvišal na trinajst let in pol, kar pa zadeva drugo vprašanje, sem bil prepuščen golemu ugibanju. Zato sem zamrmral nekaj približnega o priložnostnih urah, saj nikakor nisem hotel, da bi »delna zaposlitev« pomenila službo od zore do mraka.

Takoj nato sem najboljšo soprogo na svetu zaprosil za izredno sejo odbora za naravne katastrofe. Enoglasno sva sklenila, da je treba pobudo najine hčere zatreti v kali, čeprav — ta pripomba pa naj ne pride v zapisnik — je treba njeno težnjo po finančni neodvisnosti naskrivaj pozdraviti.

»Po eni strani sem seveda vesel, da Renana išče pošteno delo in da torej ni takšna kot otroci v naši soseščini, ki z delnicami špekulirajo na borzi,« sem rekel soprogi. »Po drugi strani pa odločno nasprotujem tej zaposlitvi, saj je še premlada, da bi prevzela takšno odgovornost.«

Pa ne da bi bila bolehna ali kaj takega. Naša Renana je zdrava in poskočna kot bolha. Žal pa ni kaj dosti močnejša. Z drugo besedo, Renana je nežen otrok, ki potrebuje najmanj deset do dvanajst ur spanja na noč.

Potem ko sva pretehtala vse razloge za in proti, sva sicer dala priznanje njeni pobudi, vendar sva sklenila, da ni ustvarjena za poklicno negovanje otrok.

»Brez skrbi,« me je pomirila najboljša soproga na svetu, »v nekaj minutah ji bom spravila ta načrt iz glave.«

Kar je sklenila, to je storila. Hočem reči, vsaj poskusila je. Imeli sta razmeroma kratko razpravo, potem pa se je najboljša soproga na svetu spet pojavila, obraz je imela rdeč od jeze in povedala mi je kratek povzetek:

»Sklenili sva kompromis. Renana bo sicer sprejela službo otroške negovalke, vendar ne sama, temveč skupaj s svojo najboljšo prijateljico Navo.«

»Kje pa je tukaj kompromis?«

»Ne vem,« je rekla najboljša soproga na svetu. »Prejle se mi je še zdelo, da je kompromis.«

Naj bo v božjem imenu, sem si mislil, si bosta vsaj razdelili med sabo tisto delno zaposlitev. Delno bedenje je še zmeraj boljše od nobenega spanja.

Razčistiti smo morali samo še nekatere tehnične podrobnosti. Precej težko sem recimo prepričal Navine starše, da je delna zaposlitev pravzaprav njihovi hčeri koristna. Potem sem poklical gospoda Winternitza in mu zaupno sporočil, da sem pripravljen iz lastnega žepa odšteti plačo za Renanino sodelavko pri delni zaposlitvi. Ob tej priložnosti sem zvedel, da ima gospod Winternitz službo ponoči in da je gospa Winternitz, mati dojenčka, ki ga je treba negovati, že pred približno osmimi tedni dobila močan zobobol, zato se je na hitro odselila k svojemu zobozdravniku, ki se je pred dvema mesecema ločil.

Prva delovna noč je prišla in minila brez večjih težav.

Renana je oblekla trenirke in pograbila našo mačko. Ena brez druge namreč ne moreta spati. Jaz pa sem šel po Navo in potem sem obe delni delavki z avtom zapeljal na njuno delovno mesto, ki je bilo oddaljeno približno trideset križišč. Seveda sem moral obema izrecno obljubiti, da ju bom ob petih zjutraj spet peljal domov, kajti medtem smo zvedeli za navado gospoda Winternitza, da se prav ob tem času vrača iz službe.

»Ne delaj si nobenih skrbi,« mi je zaupala moja neodvisna hči, medtem ko je trepetala od živčnosti, »popolnoma sem dorasla tej odgovornosti.«

Ne najboljša soproga na svetu ne jaz nisva mogla to noč zaspati niti za trenutek. Ob štirih zjutraj sem planil iz razkopane postelje in s polnim plinom zdivjal do hiše gospoda Winternitza. Navsezadnje je vseeno, kje ne morem spati, tam ali doma.

Najprej sem pozvonil, potem sem potrkal. Potem sem spet pozvonil in na koncu sem brcnil v vrata — vendar jih ni nihče odprl. Torej sem vlomil skozi kuhinjsko okno. Najprej sem z olajšanjem ugotovil, da sta obe polovici delno zaposlene delovne skupine še zmeraj tukaj, čeprav sta globoko spali. Nava je prebedela noč na naslonjaču in od tam je prihajalo nežno smrčanje, predmet negovanja pa je sredi sobe ležal na preprogi in hripavo rjul. Renana je spokojno ležala v dojenčkovem košku na kolescih, v katerem so ga sicer učili hoditi, v naročju je imela mačko, v ustih pa palec. Namreč svoj palec, ne mačkin.

Ukrepal sem bliskovito. Negovalno skupino sem zložil na zadnji sedež avta, dojenčka pa v stajico. Niti za sekundo prezgodaj, kajti prav takrat je gospod Winternitz prišel domov. Očitno je bil z delom nočnih negovalk nadvse zadovoljen in pri priči je odštel dogovorjeno plačilo. Nočni delavki sta bili omotični od spanja in nista prav dobro vedeli, za kaj gre, a denar je denar, o tem ni bilo nobenega dvoma.

»Vidiš, očka,« mi je oznanila Renana z utrujenim glasom, a zelo zadovoljna s svojim dosežkom, »saj sem ti rekla, da sem dorasla tej odgovorno*sti.«

Denar, ki ga je imela v žepu, je že začel učinkovati. Brž ko smo prišli domov, pa je padla v posteljo in spala skoraj tik do začetka pouka.

Ko smo podrobno obnovili dogodke te noči, smo ugotovili, da je zaenkrat vse bilo v redu. Negovalki sta, tako se zdi, zaspali šele po približno desetih minutah. Nekje sredi noči ju je zbudila mačka. Ravno takrat je dojenček nameraval preplezati balkonsko ograjo, da bi si nekoliko ogledal nočno življenje v mestu. Negovalki sta begunca kljub glasnim ugovorom zvlekli nazaj, kaj pa se je dogajalo potem, nismo nikakor mogli do kraja ugotoviti, jasno je bilo le to, da so vsi prizadeti razmeroma brez poškodb prestali to bitko.

Z ozirom na zgoraj povedano sva ugotovila, da je prišel trenutek, ko je treba poklicati Regino.

Naša dobra stara otroška negovalka Regina stanuje, kot se nekateri od mojih bralcev morda še spominjajo, zelo daleč od nas, v predmestju Holon. Moral sem uporabiti precejšnjo mero svoje sposobnosti za prepričevanje, da sem jo izvlekel iz njenega zasluženega pokoja. Končno je privolila, da bo negovala negovalno skupino in da se bo pri tem predstavljala za teto starega Winternitza. Postavila pa je seveda dva pogoja:

»Zahtevam taksi iz Holona in nazaj,« je zahtevala Regina, »in seveda dvojno plačilo.« »Zakaj pa dvojno plačilo?«

»Saj bom morala navsezadnje negovati tri otroke.«

Temu je bilo težko ugovarjati. Dogovoril sem se s podjetjem taksistov, da so organizirali Reginine nočne prevoze, in ob tej priliki sem zvedel, da so uvedli posebno zvišano tarifo za vožnje po drugi uri zjutraj.

Seveda pa nisem imel časa, da bi se ukvarjal s takimi malenkostmi. Dogovarjati sem se moral z varnostno službo in pri njih najeti spremstvo, ki bo dekleti varovalo na njunih temačnih nočnih poteh na delovno mesto in nazaj. Odveč je pripomniti, da si je ta gospoda prav tako zaračunavala zvišano tarifo za nočne ure. Spraševal sem se, če ne bi bilo bolj logično, ko bi si nočni čuvaji zaračunavali nadure za delo podnevi, vendar nisem mogel najti odgovora.

Najboljša soproga na svetu mi je dokazovala, da bi si prihranila precej stroškov, če bi Winternitzovega dojenčka ponoči pripeljala k nam, jaz pa sem jo opozarjal, da bi to lahko povzročilo Renani neznansko psihološko škodo, kriva pa bi bila midva. In končno ne bova podirala z ritjo, kar sva zgradila z rokami, kajne?

Naj je bila skušnjava še tako velika, navsezadnje res nisva podirala. Čeprav se je že naslednjo noč pojavil nov problem: nočni delavki sta okrog polnoči naenkrat postali neznansko lačni. Še več, sklenili sta, da je takšno lakoto mogoče potolažiti samo s špageti. Regina pa ni hotela napraviti niti koraka v kuhinjo:

»Jaz sem poklicna negovalka,« mi je očitajoče oznanila naslednji dan, »jaz nisem kuharica.«

Torej sem najel debelo kuharico, ki je delala pri Šeligovih, da je vsako noč imela na skrbi Winternitzovo kuhinjo in krmila negovalno skupino in dodatnega člana, to je mačko. To je seveda imelo za posledico, da so denarne zahteve debele kuharice bile brez vsakega sramu, a kaj sem hotel?

Zdaj je bilo treba rešiti samo še manjši problem. Nava in Renana sta imeli navado, da sta kot mesečnici z zaprtimi očmi štorkljali po Winternitzovem stanovanju, za sabo pa sta puščali sled prevrnjenega pohištva, razbitih vaz in razmetanih ostankov hrane. V tem oziru je bilo torej treba nekaj storiti. Z Regino se sploh nisem skušal pogajati o tej točki, saj sem vedel, da je poklicna otroška negovalka, ne pa gospodinjska pomočnica. Zato sva nagovorila našo lastno gospodinjsko pomočnico, da je vsako jutro ob štirih šla pospravit Winternitzovo stanovanje ...

»Zadosti je!« je zavpila najboljša soproga na svetu z rahlo histeričnim podtonom. »Tej stvari morava napraviti konec, preden nama bo vse skupaj ušlo iz rok!«

Sledil je pogovor z Renano med štirimi očmi, in kompromis, ki ga je tokrat dosegla moja soproga, je bil preprost: da bi prenehala, sploh ne pride v poštev.

Zdi se, da je opojni občutek, ki ga prinašajo stalni dohodki, Renani stopil v glavo. Kolikor vem, namerava s svojimi prihranki nakupiti delnice, te bo prodala z ogromnim dobičkom, denar pa bo vložila v celo goro žvečilnega gumija.

Najboljša soproga na svetu je pred kratkim poiskala ločenega zobozdravnika in tam je z dvignjenimi rokami prosila gospo Winternitz, naj se vrne k svojemu možu. Če pa bi ji zobozdravnik tega ne dovolil, naj nama vsaj pusti, da dojenčka posvojiva.

Medtem sem najel zasebnega učitelja za Renano, saj ima zadnje čase navado, da vse šolske ure prespi. Poleg tega sem govoril s svojim davčnim svetovalcem. Ta mi je rekel, naj ogromne stroške, ki so nastali zaradi zaposlitve moje hčere, odbijem od davčne osnove. V ta namen pa sem seveda moral kaj napisati, da bi sploh imel kakšno osnovo.

In to se je zdaj zgodilo.

Praznično razmišljanje

Le kdo razen kakšnega brezbožnega krivoverca bi bil tako predrzen, da ne bi kazal silnega navdušenja nad našimi prazniki, ki po svoji številnosti podirajo vse rekorde! Še najmanj pa si tak greh lahko privošči kakšen izkoriščevalski delodajalec ali pa pismonoša, ki mora v dneh pred prazniki vsako leto vlačiti po mestu cele tone voščilnic.

Kar zadeva mojo skromno osebo, nisem ne pismonoša ne zastavonoša in sploh ničesar ne nosim, pa tudi eden tistih izkoriščevalskih delodajalcev nisem, ki si grizejo nohte in preštevajo plače, medtem ko prejemniki teh plač lepo lagodno uživajo svoje praznike. Ne, jaz sem preprosto človek v svobodnem poklicu, če sploh smem govoriti o svobodi, ker sem namreč tudi soprog. Moram pa ugotoviti, da prazniki tudi meni pripravljajo vsako leto velike težave.

Najboljša soproga na svetu na primer doživi že nekaj dni pred vsakim veličastnim praznikom nenavadno spremembo. Bolj in bolj postaja raztresena in živčna, njeno stanje pa doseže višek v bolestni obsedenosti od »prazničnih nakupov«. Brez vsakega razumljivega razloga kupuje obleke, klobuke, cvetlične lončke, predpražnike, okvirje za slike, novo lestev in novo krtačo za obleko, vse to zame. Vse te stvari so morda zelo potrebne, morda celo koristne, vendar mi do današnjega dneva ni mogel nihče razložiti, zakaj si je treba vso to robo pridobivati prav pred prazniki.

Usedem se k židovski sveti knjigi in preučim vsakega od 615 zakonov, ki se ukvarjajo s temi rečmi, vendar ne najdem niti najmanjšega oporišča za zakon, ki bi predpisoval soprogi, pa naj bo najboljša ali pa druga najboljša na svetu, naj pred praznikom kupi recimo stensko preprogo z modrorumenim vzorcem. Moram pa opozoriti še na druga opažanja, ki jih imam o tej zadevi. Vsi vemo, kako se lahko zgodi, da dva do tri tedne pred prazniki srečamo Jašo Honigmanna in ga poterjamo za tistih petdeset šeklov, ki smo mu jih pred tremi meseci posodili za en teden. Stavim molitvenik, čisto malo rabljen, proti kozi v istem stanju, da bo Honigmann odgovoril kot iz puške:

»Jasna stvar, ampak šele po praznikih.«

Vprašam vas, zakaj? Zakaj po praznikih, zakaj ne pred njimi?

Zakaj, za božjo voljo, mi odrivajo na čas po praznikih vsako stvar, ki se mi zdi pomembna?

Toliko že razumem, da verski praznik vzbuja med verniki posebno razpoloženje. Vendar pa nihče od sedmih modrecev in nihče od dvaintridesetih pravičnikov ni nikjer zapisal, vsaj meni ni nič znano, da nasprotuješ zakonu, če pred prazniki poravnaš svoje dolgove.

Nasprotno. Očiščenje, ki se mu mora pred praznikom podvreči vsak, kdor je pravoveren, bi moralo takemu pravovernemu državljanu brez posebnega onegavljenja narekovati, naj mi navsezadnje že vrne mojih ušivih petdeset šeklov, po možnosti tako, da mi ne bo treba letati za njim.

In za to kugo ne boleha samo Jaša Honigmann. Iz nepojasnjenih razlogov se kemični čistilnici zdi čisto naravno, da bo odstranila kavne madeže iz mojih hlač šele po praznikih. Moj zobozdravnik se bo šele po praznikih lotil moje korenine, ki bi se je moral že zdavnaj. Seveda mi je tudi inštalater Stucks dal na znanje, da ne vidi nobene možnosti, kako bi mojo pokvarjeno pipo lahko še pred prazniki...

Zdi se, da se je čas ustavil, če pa se ni čas, potem so se pobožnjakarji.

Morda se moji bralci še spominjajo, da je zadnja kriza izraelskega kabineta izbruhnila ob koncu oktobra. Zdaj, ko je že vse mimo, lahko razkrijemo, da so vsi potrebni ukrepi, ki naj bi vrgli vlado, bili storjeni že na začetku oktobra. Na zadnji, odločilni seji pa je vodja opozicije baje rekel:

»Zdaj bomo pa zares udarili. Ampak šele po praznikih.«

Če ima spoštovani bralec kakšno razlago za ta pojav, bi jo strašno rad zvedel. Vsak dan pozno popoldne me lahko pokličete po telefonu. Vendar šele po praznikih, prosim vas, če je le mogoče.

Kdor se pritožuje, živi nevarno

Tudi najbolj nenavadna zgodba se mora tako ali drugače začeti. Tale naprimer se začne z obiskom dveh spoštovanja vrednih gospodov. Nekega lepega dne sta vljudno pozvonila pri meni doma in se pozanimala, če sem tisti, ki ga iščeta. Potem sta se predstavila, bila sta občinska moža iz Jafe in pooblaščena sta bila, da me povabita na predavanje o pariški arhitekturi.

»Kdo bo pa predaval?« sem vprašal, čeprav me ni preveč zanimalo.

»Vi, gospod.«

Seveda sem odklonil.

Potem pa sta mi razložila, da mi bodo naprtili odgovornost za vse gradbene polomije v Jafi, če ne bom hotel predavati.

Razumljivo je torej, da sem častno ponudbo sprejel.

Jafski magistrat ni daleč od mojega doma. Zato sem sklenil, da se tja ne bom peljal z vozilom javnega prometa, temveč si bom pomagal z uslugami mojega dobro preizkušenega bicikla.

Varnost je varnost, zato sem na biciklu opravil tehnični pregled in žal sem moral ugotoviti, da se je na verigi nabralo precej rje BlisKovito sem razmislil in potem odpeljal bicikel k našemu hišnemu in dvornemu mehaniku Awriju. Prosil sem ga, naj verigo zamenja ali pa z njo stori kaj drugega.

Awri je nejevoljno preučeval verigo, nalahno je potrkal po krmilu in oznanil svojo razsodbo:

»Jutri zjutraj.«

Naslednje jutro sem živahno skočil iz postelje in kmalu potem sem se pojavil pred Awrijevo delavnico, oskrbljen s hrano in s potrebščinami za krpanje zračnice, za vsak primer. Delavnica pa je bila hermetično zaprta s tremi orjaškimi ključavnicami.

Nekaj časa sem nemirno stopal sem in tja in razmišljal, kaj je storiti. Pogled mi je skakal s treh ključavnic na mojo uro in nazaj in to toliko časa, dokler se ni iz bližnje špecerijske trgovine priplazil debeli lastnik in me nezaupljivo vprašal:

»Kaj pa iščete tukaj, gospod?«

»Mehanika Awrija,« sem mu sporočil.

»Je bolan,« je rekel debeluh. »Kaj bi radi od njega?«

»Svoj bicikel. Obljubil mi je, da ga bo popravil do danes zjutraj.«

Debeluh me je peljal na dvorišče in mi pokazal Awrijevo skladišče. Če bi hotel biti natančen, bi pravzaprav težko rekel skladišče. To je bila samo nekakšna strehica iz katranizirane lepenke, podpirali pa so je štirje zveženi koli.

Pod strehico sem zagledal kakšnih deset biciklov, ki so vsi hrepeneli po popravilu.

Moj je bil peti z desne.

»Krasno«, sem rekel, »bom kar vzel svoj bicikel.«

»Ničesar ne boste vzeli,« mi je oznanil špecerist z glasom trobente na sodni dan. »Kar lepo boste počakali, dokler Awri ne ozdravi.«

Po eni strani me je veselila debeluhova državljanska budnost, po drugi strani pa sem potreboval bicikel. Torej sem mu potisnil pod nos prometno dovoljenje za dvokolesno vozilo, da bi mu dokazal, da sem zakoniti lastnik. Vendar se špecerista ni dalo prepričati, ostal je trden kot gibraltarska skala.

Ni mi ostalo drugega, kot da sem se prijateljsko poslovil od trmoglavega možakarja. Potem sem se nekoliko sprehodil po okoliških ulicah in v krogu prišel nazaj. Priplazil sem se po prstih in upošteval vse ukrepe, ki jih narekuje previdnost. Ko sem prišel na dvorišče, sem jo v ravni črti ubral do skladišča in začel osvobajati svoj bicikel iz ujetništva. Prekladal sem in prekladal, samo še en bicikel je bil med nama ...

Nenadoma sem za sabo zaslišal surovo rjovenje: »Če ne boste takoj zginili, bom šel po policijo!«

»Dragi prijatelj,« sem skušal pomiriti debelega špecerista, »gre za arhitektonsko bodočnost mesta Jafe.«

Še preden sem povedal do konca, se je zbralo krog naju nekaj razburjenih sosedov. Moj cerber je pihal od besa in razlagal vsakomur, ki ga je hotel poslušati, kako me je pogruntal že od vsega začetka, saj sem imel zbegan pogled, kakršnega imajo stoprocentni moralni pokvarjenci. Njegova pridiga je dosegla višek v otožni ugotovitvi, da pred tridesetimi leti takšnih ljudi sploh ne bi smeli spuščati v državo ...

Nenadoma me je prešinila genialna ideja: zakaj bi čakal, da bi me drhal predala policiji? Sam bom šel na policijo in zahteval svojo pravico. Če bo šel po moj bicikel v skladišče policaj, potem nihče ne bo mogel imeti prepričljivih zadržkov, kajne? Kar sem si zmislil, to sem naredil. Pohitel sem na najbližjo policijsko postajo in razložil dežurnemu stražniku, da je moj bicikel zaradi smešnega naključja ...

»Moment, gospod,« me je z izbrano vljudnostjo prekinil varuh javnega reda, »postopek mi narekuje, da najprej zapišem vaše cenjene osebne podatke. Šele takrat bom pooblaščen, da raziščem vašo pritožbo. Ime? Rojeni? Kje? Zakaj? Poročeni? Dosedanje kazni? ...«

Preteklo je samo četrt ure — obrazec je bil zdaj posejan z mnogimi majhnimi črkami — in že mi je policaj dal vedeti, da je pripravljen in lahko sprejme mojo pritožbo.

»Kdo pa je govoril o pritožbi?« sem vprašal. »Za moj bicikel gre. Moj bicikel je pri mehaniku Awriju, v odprtem skladišču...«

»V odprtem skladišču,« je ponovil možakar z uradno kapo na glavi in napisal v zapisnik: »Odprto skladišče.« Očitno se mu je začelo svitati. Spet se je obrnil k meni: »Vam je znano, kdo je vlomil v skladišče?«

»Ne, ne, skladišče je bilo že odprto ...«

»Storilec ni identificiran,« je zabeležil vestni policaj. Potem se je pozanimal: »Imate koga utemeljeno na sumu?«

»Zakaj bi imel koga na sumu? Samo bicikel hočem nazaj.«

Da bi skrajšal postopek, sem možakarju predložil uradno dovoljenje o »cestnoprometni uporabi dvokolesnega vozila brez motornega pogona«. Varuh zakona je preučil dokument z vso potrebno pozornostjo.

»Dovoljenje je v redu.« »Hvala bogu! Greva zdaj lahko tja?«

»Zadevno odločitev vam lahko posredujem šele po podpisu zapisnika.«

Pomolil mi je nagosto popisan papir in me pozval, naj ga podpišem. Prečital sem: »Danes zjutraj ob osmi uri sedeminštirideset se je pojavil na tukajšnji postaji razburjen državljan zaradi pritožbe in je izpovedal dežurnemu policistu, da je njegovo dvokolo (ustrezni spremni dokumenti so v skladu z uradnimi predpisi glasom veljavnega zakona o prometu) nahaja v skladišču, v katerega je vlomila ena ali več oseb. Vlagatelj pritožbe zahteva podrobno preiskavo in ustrezno odškodnino.«

»Ja, kaj pa je to?« sem vprašal.

»To je uradni zapisnik in šele na njegovi osnovi je oblastveni organ pooblaščen, da ustrezno ukrepa.«

»Ampak jaz sem hotel samo to, da veriga ne bi bila rjasta ...«

»O tem ni v zapisniku nobene besede, torej je stvar brezpredmetna. Podpišite, prosim.«

»Če bom podpisal, bova potem šla po moj bicikel?«

»Gospod vlagatelj pritožbe, poslednjič vas opozarjam, da ne zadržujete uradnega postopka.«

Medtem ko sem podpisoval zapisnik, sem se na hitro spomnil zgrešenega gradbenega načrta mesta Jafe. Vendar sem se prisilil k miru, policistu sem dal vedeti le to, da se mi mudi.

»Potem se pa usedite in počakajte.«

»Na kaj?«

»Dežurni policist ne sme zapustiti policijske postaje, kaj vam to ni jasno? Brž ko se bo patrolni avto vrnil, vas bodo z njim odpeljali na kraj dejanja in potem boste na licu mesta rekonstruirali potek dejanja samega.«

Zdaj bom poskusil čim bolj stvarno in hladno opisati, kaj je sledilo. Preteklo je približno pol ure in še zmeraj ni bilo ne duha ne sluha o patrolnem avtu.

V tem času se je zgodilo le to, da je zazvonil telefon in dežurni policist je svojemu predstojniku javil, da ni bilo nobenega posebnega dogodka, o katerem bi lahko poročal. Samo en primer je bil prijavljen, primer tatvine dvokolesnega civilnega vozila, povezan z vlomom v neko skladišče.

Medtem ko se je vestni varuh javnega reda pogovarjal s svojim predstojnikom, sem se splazil k njemu in ga šepetaje vprašal, če bi lahko spregovoril nekaj besed še jaz. Policaj pa mi je prav tako šepetaj e dal naslednje pojasnilo: »Tega ne predvideva nobena zakonska odločba, gospod vlagatelj pritožbe.«

Takrat sem bil že nekoliko živčen, zraven pa tudi lačen. Torej sem skušal kljub pomanjkljivim zakonskim odločbam navezati stik s človekom na oni strani žice in zarjul sem v smeri slušalke, kot bi ponorel: »Gospod šef policije ali kdorkoli že ste, ta trapasti policist tukaj me sploh ni razumel! Nobene tatvine ni in nobenega vloma! Nič drugega se ni zgodilo kot to, da je Awri bolan in da me debeli špecerist ne pusti do mojega kolesa. NA POMOČ!«

Ta izbruh pa je bil seveda brez haska, kajti možakar za pisalno mizo je sunkovito prekinil zvezo. Vrgel mi je uničujoč pogled in mi zagrozil, da me bo zaprl v samico, če takoj ne neham razgrajati.

»Vložili ste takšno težko pritožbo, gospod, da boste zdaj že morali nekoliko potrpeti, dokler ne pride patrolni avto, da vas odpelje na ogled lokacije.«

Minilo je nadaljnje tričetrt ure tesnobnega pričakovanja, potem pa sem svojemu rablju sporočil, da moram na potrebo. Nejevoljno mi je dal podatke, kje je zadevni prostor. Z odmerjenim korakom sem stopal do konca hodnika, še preden pa sem prišel do cilja, sem se odločno obrnil in planil k zadnjemu vhodu policijske postaje . . .

»Ko vas le ne bi tako dobro poznal.« Sredi zadnjega vhoda se je pojavil moj policaj in se mi zarežal v obraz. »To pa zato, ker imate zbegan pogled, vlagatelj pritožbe, kakršnega imajo stoprocentni moralni pokvarjenci.«

»Gospod policijski direktor,« sem mrmral, medtem ko sem se vračal na svojo klop, »najponižnejše vas prosim, če bi lahko umaknil svojo pritožbo in če bi vi lahko končali postopek o vlomu v skladišče.«

»Ja, to bi bilo pa še lepše! Kako si pa to predstavljate, vlagatelj pritožbe? Kaj pričakujete od mene, da bom poneveril uradni zapisnik?«

»Izjavil bom pod prisego, da sem ta zapisnik podpisal le zato, ker sem bil pod psihičnim in fizičnim pritiskom.«

»O tem bo odločalo sodišče, vlagatelj pritožbe. V tukajšnjih uradnih prostorih pa se od vas pričakuje, da se lepo mirno usedete na klop, prosim vas, in počakate, dokler vaš primer ne bo razčiščen.«

Še naprej bom ostal stvaren. Trajalo je samo še pol ure, in ta čas sem prestal tako, da sem se zgubil v razmišljanju in žvečil tubo z lepilom, takrat pa je z glasnim hruščem in truščem pripeljal patrolni avto. Moj paznik se je šepetaje pomenil z vodjo patrole, potem pa je ta vzel zapisnik in ga skrbno preučil.

»Primer je jasen,« je sklenil navsezadnje, »kdaj ste ugotovili, gospod vlagatelj pritožbe, da je skladišče odprto?«

»To skladišče je že zmeraj bilo odprto.«

»Zakaj pa ste nam šele zdaj prijavili?«

»Kaj bom prijavljal? Odprto skladišče je odprto skladišče.«

»Cinični ste,« je zaničljivo zasikal vodja patrole. Potem se je s svojimi tovariši podal v drug kot in tam so dolgo šepetali. Sklep tega posveta je bil takšen, da je eden od policajev vprašal vodjo patrole: »Ga bomo vklenili?«

»Jasna stvar,« je odgovoril predstojnik. Takoj nato so mi nataknili lisice in me strpali v patrolni avto.

»Kam me pa peljete?« sem se odločil za plaho vprašanje.

»Vas nič ne briga.«

Čez nekaj minut se je patrolni avto ustavil pred skladiščem. Prvi je stopil iz avta vodja patrole, sledila sta mu dva policaja z brzostrelkama. Potem so prišle na piano moje lisice z mano vred, spremljala pa sta me dva nadaljnja policaja, ki sta se trdno oklepala svojih pendrekov.

Kot bi čakal na nas, je stal pred skladiščem debeli špecerist. Pomolil mi je pod nos svoj kazalec, ki je trepetal od razburjenja:

»Tale je! Moralni pokvarjenec, njegovega gobca se ne da zgrešiti! Končno so ga ujeli!«

Tak trušč je zagnal, da so z vseh strani privreli razjarjeni sosedje. Baje se imam zahvaliti samo odločnim ukrepom policije, da sem za las ušel linčanju. Varuhi reda so pozvali debelega špecerista, naj opiše potek dogajanja.

»Torej, to je bilo tako: Danes zjutraj navsezgodaj zaslišim sumljiv šum, pogledam skoz okno in kaj vidim?« Vrgel mi je pogled, ki je bil poln sovraštva. »Zagledam tegale moralnega pokvarjenca! Ha! — sem si mislil, tale tip ne naklepa nič dobrega. Že to, kako je svoj zbegani pogled skrival za temile debelimi očali...«

»Hvala, to zadošča,« je oznanil vodja patrole in se obrnil k meni: »Jaz bi na vašem mestu kar najhitreje vse priznal in to do zadnje podrobnosti. Ste imeli kaj sodelavcev?«

»Ja,« sem priznal in pokazal debelega špecerista. »Tale mi je zaupno namignil, da je skladišče odprto.«

»Aha.« Policaj, ki je vodil ogled mesta zločina, je bil kar najbolj zadovoljen. »To sem že ves čas vedel. Ta debeluh mi ni bil všeč, brž ko sem ga videl.« Obrnil se je k novemu jetniku: »Zdaj pa na dan z besedo! Odprite usta, da slišimo celo pesmico, od začetka do konca!«

»Pesmice ne pridejo v poštev,« je zahlipal debeluh, »govoriti hočem s svojim odvetnikom.«

Tu se konča moj opis dogodkov. Spravili so naju v ločeni celici, da ne bi mogla drug drugemu razbiti glave.

Moj odvetnik meni, da mi ne kaže tako slabo, nekatere olajševalne okoliščine mi dovoljujejo, da lahko gojim rahlo upanje. Navsezadnje sem se sam prijavil policijskim organom, medtem ko so debelega špecerista, ki je bil glava cele zamisli, lahko ujeli šele zaradi mojega priznanja. Proti meni govori samo ponesrečeni poskus pobega skozi stranišče, sicer bi se mu morda celo posrečilo, da bi zame položil varščino in me spravil na svobodo.

Jaz, vlagatelj pritožbe, pa sem mu odgovoril, da mi do tega tako in tako ni več, kajti predavanje v Jafi sem že zamudil. Dodal sem, da se nikoli več ne mislim pritoževati.

»D« kot dvigalo

Te dni sem se predal zamišljenemu razpoloženju, medtem ko sem strmel v svoje pero. To je šlo tako daleč, da sem v pomanjkanju boljše ideje začel meditirati o sladkostih staranja.

Naj mladina govori, kar hoče, starost ima nekaj prednosti. Marsikomu se navsezadnje in končno šele v visoki starosti posreči, da doseže vrh svoje življenjske poti, in potem lahko piše veličastne spomine ali pa drugi del »Fausta«. Če pS se mu to zdi preveč naporno, lahko še zmeraj kot prvi prepleza kakšno neuporabljeno severno steno v Himalaji.

Kar mene zadeva, sem že zdavnaj opustil plezanje v kakršnikoli obliki. Enostavni razlog je ta, da se utrudim že po prvi stopnici.

Sklep mojega dolgega meditiranja in silovitega strmenja

v pero je jasen kot beli dan: Če hočemo meriti staranje, je naj zanesljivejše merilo stopnišče. Ko sem bil še mlad, nerad se spominjam na to, sem zavzel stopnišče tako, da sem jemal po tri stopnice naenkrat, in na ta način sem dosegel osmo nadstropje brez vsake težave s sapo. V času svoje moške zrelosti sem še zmeraj lahko obvladal vse, kar je bilo nižje od četrtega nadstropja. Dandanašnji, v mojih tako imenovanih najboljših letih, me utrudi že prva stopnica.

Zato pojem hvalo Amerikancem, ki so človeštvu podarili dvigalo. Pa čeprav mu rečejo elevator, da bi jezili Angleže, ki mu rečejo lift.

V času, ko so izumili dvigalo — to je bilo leta 1853, če se prav spomnim — so kabine vlekli navzgor uvoženi sužnji. Napredek pa je povzročil, da se že nekaj let odrekamo sužnjem in uporabljamo električni tok.

To pa ima za posledico, da dvigala kdaj pa kdaj sklenejo, da ne bodo delala. Ob taki priliki lahko znova ugotovimo prednost suženjskega dela v primerjavi z moderno tehniko. Kadar ni toka, imajo te stvari namreč navado, da obtičijo. Takrat smo prisiljeni poklicati kakršnegakoli obrtnika, ki pa je ravno takrat nedosegljiv. Torej se zadovoljimo z gasilci, ki pa seveda pojma nimajo o mehanizmu dvigala, le zakaj bi ga imeli?

Seveda se svet ne bo podrl, če boste dan ali dva tičali med osmim in devetim nadstropjem. Če pa si želimo, da bi se ljudje bolj zbližali, potem je kabina pokvarjenega dvigala najbolj primerno mesto za takšne stvari. Marsikatero trajno prijateljstvo se je začelo v takšni kabini, posli so bili sklenjeni, podpisane so bile pogodbe o gradnji, otroci so bili spočeti, le kdo bo vedel njih število . . .

Upal bi si celo trditi, da bi si prihranili mnogo krvavih vojn, ko bi pogajanja o palestinski samostojnosti potekala v kabini pokvarjenega dvigala.

Na kratko, takšno dvigalo, pa naj vozi ali stoji, ima neznanske prednosti. Predvsem v nebotičnikih in predvsem za strastne neplezalce, kakršen sem jaz. Poleg tega so današnja dvigala hitra kot blisk. Samo na gumb pritisneš in — hujjj! — že si na strehi najvišjega hotela. Spet pritisneš in — hjuuu! — že si nekje v osrčju zemlje, globoko v kleti, v podzemeljski garaži ali kaj takega.

In tu je čer.

Kajti pot navzgor je običajno gladka kot po maslu. Ko pa hočeš navzdol, pride trenutek, ko se začnejo težave. Kajti doslej mi ni še nihče mogel razložiti, kateri od mnogih gumbov me bo spravil v tisto nadstropje, kjer je izhod iz hotela.

Priznam, da je tukaj gumb z oznako »P«, in po pravici smeš domnevati, da je s tem mišljeno pritličje, ampak pod njim je še en gumb z oznako »O«, in zdaj začneš omahovati. Je s tem mišljeno nadstropje št. O? Ali pa je morda treba pritisniti »R«, s čimer je mišljena recepcija? Ali pa ti bo pot v težko pričakovano svobodo prinesel »M« kot mezanin?

Doživel sem že nebotičnike, ki imajo poleg zgoraj omenjenih oznak še gumb »V«. Nisem si ga upal uporabiti, ker sem se bal, da so z njim mogoče mišljene vice. Vljudno bom zamolčal dvigala, v katerih imajo gumbi negativne oznake »—1«, »—2« in »—3«.

Nasploh pa se dogajajo takšnele reči: opraviš, kar si že imel opraviti v desetem nadstropju novega luksuznega hotela, potem planeš v dvigalo in hitro pritisneš na gumb, ki je označen z eno od mnogih črk abecede. Seveda nimaš časa, da bi prav dolgo razmišljal, saj si že tako in tako štirideset minut v zamudi za sestanek z Lefkovičem. Kdor pozna Lefkoviča, ta ve, da je sposoben meni nič tebi nič oditi, baraba.

Medtem ko se še zmeraj predajaš tem črnim mislim, se dvigalo nekje ustavi. Planeš ven in treščiš v natakarja, ki spusti na tla poln pladenj. Med črepinjami jušnih skledic in med rezanci, iz katerih se dviga para, ko se valjajo po tleh, se pojavi šef kuhinje in rjuje:

»Kaj pa iščete v kuhinji, vi kreten?«

Neznano zakaj se je kreten znašel v kletnem nadstropju z oznako »—1«, kamor luksuzni hoteli običajno skrijejo svoje kuhinje. V paničnem strahu se skušaš rešiti v dvigalo in z grozo ugotoviš, da je to že zdavnaj odšlo v bogve katero nadstropje. Nekajkrat brcneš v tesno zaprta vrata, ki vodijo v dvigalo in kot edini vidni uspeh se pojavijo rezanci, ki so zdaj prilepljeni ob vrata. In Lefkovič je verjetno že v tujini.

Postaviti moram upravičeno vprašanje, zakaj povprečno inteligenten porabnik dvigala ni sposoben, da bi ob pravem času pritisnil na pravi gumb.

Po mojem mnenju je zadeva taka, da smo se preveč navadili zaupati v avtomatizacijo. Takšno moderno dvigalo avtomatično pelje navzgor in navzdol, avtomatično igra decentno glasbo in avtomatično odpira in zapira vrata. Prav tako avtomatično bo moj prst pritisnil na napačni gumb.

Posrečilo se mi je že, da sem iz dvigala stopil v najrazličnejše garaže, v skladišča, ki so smrdela po nepričakovanih kemikalijah, v strojnice za zračenje ali za centralno kurjavo, v pralnice in v bogve kaj še. Pred kratkim, ko je bil v hotelu Hilton nastanjen madžarski cirkus, sem planil v skupino morskih levov, ko so jih ravno hranili. Če se ne motim, je bil gumb, na katerega sem takrat pritisnil, označen s črko »B«. Verjetno so bile s tem mišljene beštije.

Ob drugi priložnosti, ko sem nekaj nadstropij pod zemljo pristal v mizarski delavnici in se potem v paničnem strahu odpeljal nazaj v štirinajsto nadstropje, sem srečal novega hotelskega direktorja, ki mi je potem v dvigalu delal družbo.

»Zakaj,« sem vprašal nejevoljno, »zakaj pri vseh hudičih ne morete napisati kaj pametnega poleg teh trapastih gumbov, naprimer >Izhod<?«

Direktor me je ošinil z zaničljivim pogledom:

»Spoštovani gospod,« je rekel z glasom, ki je bil poklicno pridušen, »do zdaj ni še nihče izrekel takšne neumne pritožbe. Vsakdo ve, da je pod prvim nadstropjem recepcija in v njej boste seveda našli tudi izhod. Sva že tu, gospod moj ...«

Vrgel mi je porogljiv nasmešek, stopil iz dvigala na prosto in povozil ga je zelen športni avto.

Je mogoče najti kakšno rešitev za ta moj problem?

Ena od metod je tista, ki sta jo včasih uporabljala Janko in Metka. Na tla sta namreč spuščala krušne drobtinice in tako sta se lahko zanesla, da bosta iz temnega gozda spet našla pot domov. Druga možnost je ta, da skrbno preizkusite vse gumbe, preden se odpeljete v višino. Že v pritličju je treba najti tisti gumb, ki ob pritisku ne odpelje dvigala ne navzgor ne navzdol. Potem ga je treba označiti z rdečo barvo. Jaz osebno sem se odločil za Feldenkrantzov patent »korak za korakom«, ki mi ga je prijatelj istega imena prodal na smrtni postelji. Postopek je

karseda preprost. Ne glede na to, v kakšni vrtoglavi višini ste vstopili v dvigalo, se previdno peljete samo nekoliko navzdol in skrbno preskušate vsako možnost posebej, nadstropje za nadstropjem, gumb za gumbom. Seveda pa morate vsakič, ko se dvigalo ustavi, vtakniti nogo med vrata in se razgledati, kje ste. In tako boste počasi, vendar zanesljivo potovali navzdol, dokler ne boste pristali v pritličju. Ali pa v kopališču. Ali pa v mrtvašnici.

Sčasoma se človek navadi na vse. Če se že ne morem pripeljati v pritličje, grem pač plavat. Če se znajdem v mrtvašnici, se uležem in zaspim. Če se vožnja konča pri izhodu, grem ven. Ampak to se redko zgodi.

Psihoanaliza za vsakdanjo rabo

Dan se je začel z napačno nogo. Komaj je napočila prva sivina, že se je najboljša soproga na svetu splazila iz postelje kot stonoga, ki so ji vse noge zaspale. Oči je imela zlepljene od spanja in mukoma si je tipala pot do ročke za kavo. Grbila je hrbet, oči je imela otekle, zato sem začutil potrebo, da se spoštljivo pozanimam o njenem počutju. Zaradi občutka dolžnosti. Iz postelje.

»Ephraim,« je zamrmrala, »pusti me na miru, prosim te. Prosim te, pusti me na miru.«

Ob natančnejšem poslušanju sem dognal, da pravzaprav sploh ne mrmra. Če hočem biti prav natančen, je celo rjovela.

»Zakaj,« sem povprašal, »kaj se je zgodilo?«

Najboljša soproga na svetu si je v skodelico nalila kavo, ki je bila prav neverjetno črne barve in se v prav tako črnem razpoloženju vrnila v posteljo.

»Prosim, da vzameš na znanje,« mi je povedala med požirki in ihtenjem, »tega, kar si mi naredil danes ponoči, ti ne bom odpustila nikoli.«

Bil sem ves skrušen. Kolikor sem se lahko spominjal dogodkov zadnjih dvanajstih ur, nisem storil ničesar nespodobnega.

Nasprotno, včeraj zvečer sem peljal najboljšo soprogo na svetu v restavracijo, primerno najinim razmeram in tam sva použila sarmo na madžarski način. Potem sva ob polni luni odšla domov, poiskala zakonsko posteljo in zaspala. Zdaj zjutraj pa tole! Bil sem, kot že rečeno, ves skrušen.

»Kaj sem ti pa naredil?« sem jo vprašal. »Povej mi že.«

»Vedel si se kot blaznež, Ephraim. Kot zver — ne, kot svinja!«

»Ampak kje?«

»V mojih sanjah.«

Obotavljivo mi je razložila, kaj se ji je zgodilo. Najboljša soproga na svetu je sanjala, da je kraljica iz Sabe. Vzrok tem sanjam je bila verjetno prevelika doza televizije . . .

»Usmrtili so me.« Zgrozila se je, ko se je spomnila na to. »Obglavili so me z giljotino.«

»Moment,« sem jo prekinil, »na dvoru kraljice iz Sabe še niso imeli giljotine.«

»Nič mi ne boš pravil! Glavo so mi odrezali z giljotino. In veš, kdo je sprožil giljotino?«

»Pa vendar ne boš rekla, da ...«

»Ti! Ti si bil, Ephraim, ti! In zraven si se zoprno režal od ušesa do ušesa.«

Njene obtožbe so me prisilile k molku. Preudarjal sem o celi zadevi. Priznati sem moral, da ni spodobno, če obglaviš mater lastnih otrok. In če se zraven še režiš. Počasi sem začenjal razumevati njeno slabo voljo.

»Mogoče pa sploh nisem bil jaz.« Skušal sem pridobiti nekaj časa. »Kolikor vem, so krvniki imeli na obrazu krinko, kaj ni tako?«

»Ephraim! Tiste krinke še niso iznašli, ki bi lahko skrila tvoj naglas!«

Seveda, moj naglas. Že pred leti bi moral kaj ukreniti v tej zadevi. Zdaj je bilo prepozno, kraljica iz Sabe bo zmeraj in povsod spoznala mojo nenavadno izgovorjavo. S krinko ali brez.

»Ko so me vlekli na morišče,« se je spet lotila svoje štrene, »si me še ščipal, že sam veš kam, in potem si mi rekel .. potem si mi rekel...«

Glas ji je odpovedal.

»Kar povej,« sem stisnil iz sebe, pri tem pa sem se bal naj hujšega, »kaj sem ti rekel?«

»Ne, Ephraim, teh besed ne morem ponoviti, nikoli, Ephraim, nikoli.. .«

Zdaj sem se resno vznemiril. Dvakrat »Ephraim« v enem samem stavku! Razbijal sem si glavo, kaj na svetu sem ji rekel, pa se nisem mogel spomniti ničesar, kar bi bilo omembe vredno. Navsezadnje so to bile njene sanje in ne moje.

Ne bi si upal trditi, da sem moral čakati celo večnost, preden sem zvedel grozovito resnico. Že po drugi skodelici kave je moje sramotno vedenje prišlo na dan.

»Adijo, krastača,« sem baje rekel, »kmalu bomo s tvojo glavo igrali nogomet.«

To sem rekel, baraba.

Kaj storiti?

»No, prav,« sem skušal zvaliti krivdo na drugega, »kaj pa je počel tvoj soprog? Mislim, kralj Salomon, ti ta ni nič pomagal?«

»Ta?« Najboljša soproga na svetu se je spačila od jeze. »Še s prstom ni mignil, prasec! Veš, kaj je počel med mojo usmrtitvijo? Tenis je igral, z Gromikom!«

Zdaj se je tragedija razširila na območje svetovne politike. Kljub temu pa sem bil jaz tisti, ki je v njenih očeh ostal glavni krivec.

»Torej,« je najboljša soproga na svetu napravila zaključek, »tega od tebe res nisem pričakovala. Triindvajset let si igral vzornega soproga, potem pa mi ob prvi priložnosti rečeš krastača! Meni si rekel krastača!«

»Neopravičljivo,« sem se strinjal, iz varnostnih razlogov pa sem se prevalil na najbolj zunanji rob postelje, »pa vendar, poglej, če stvar preučiva objektivno in nepristransko, bova ugotovila, da so bile vse skupaj samo sanje ...«

»Samo sanje?« je zasikala moja najboljša. »Pa ti sploh veš, kaj si zdaj povedal, Ephraim? Pomisli na Freuda in na osnovne pojme psihoanalize! Sanje odkrivajo človeka, kakršen je v resnici, kažejo ti, kakšen si zares, z vsemi tvojimi nezavednimi temnimi nagoni. Tako mi je, kot bi mi padla mrena z oči. Globoko v tvoji najtemnejši notranjosti, Ephraim, že dolgo časa drema želja, da bi z mojo glavo igral nogomet...«

Z njeno glavo nogomet? Ni kaj reči, ta misel ima nekaj na sebi. Hočem reči, Freud je Freud, temu ne more nihče ugovarjati. Čeprav jaz osebno nisem privrženec giljotine. Bolj se ogrevam za električni stol. Tudi počasno kamenjanje ima svoje prednosti. Po drugi strani pa, od kdaj igra Gromiko tenis? In sploh, kaj pravzaprav hoče od mene ta krastača?

»In veš, kaj je bil višek vsega tega?« Njena jeza se je znova razplamtela. »Potem ko si mi odsekal glavo in potem ko se je vse moje žaganje vsulo iz mene, kaj sem videla potem, kaj misliš?«

»Pojma nimam.«

»Nič se ne delaj neumnega! S svojimi lastnimi očmi sem morala gledati, kako moj soprog šlata Erno Selig in sicer pod kiklo ...«

»To je bil kralj Salomon?«

»To si bil ti, Ephraim! O tebi govorim in o Erni Selig! Skupaj sta tiščala kot rit in srajca ...«

Neverjetno, kaj vse počnem v njeni nezavednosti. Ob priložnosti bi se moral o tem pogovoriti s starim Freudom.

Kaj storiti?

»No, kar je bilo, je bilo,« sem rekel, »zaspiva še za kakšno urico, kaj? Saj veš, da v resnici nisem tak. Prvič, ne igram nogometa, in to s krastačo mi je kar tako ušlo ...«

»Pusti me na miru, Ephraim!«

Verjemite ali ne, pet minut kasneje je najboljša soproga na svetu spala kot vreča žaganja, kljub črni kavi. Jaz pa sem ostal buden kot čuk. Nisem hotel spet zabresti v težave. Kdo ve, česa sem sposoben, če se v mojih sanjah spet pojavi Gromiko ...

Prej ali slej pa sem le moral zadremati, kajti še preden je zazvonila budilka, je ob moji postelji stal bradat profesor, ki se mi je nekako zdel znan.

»Zdaj me pa dobro poslušaj, mladi mož,« je rekel Sigmund Freud. »Da ne boš spet kdaj pozabil prvega in zadnjega pravila psihoanalize: preden greš spat, nikoli ne jej sarme.«

Z daj mi gre to povedat!

Govor naj traja le pet minut

Ni še tako dolgo, kar so mi naše oblasti naklonile izjemno čast. Zelo pomemben človek me je povabil, naj se udeležim simpozija, ta pa je bil posvečen vprašanju, kako je treba priseljencem posredovati židovsko tradicijo — nekaj podobnega pač.

Simpozij je pripravilo, saj drugega tudi ni bilo pričakovati, naše ministrstvo za tradicijo.

Ko sem stopil v dvorano, je bila že do kraja natlačena. Še bolj natlačen pa je bil, če je to sploh še mogoče, govorniški oder, kjer je ob dolgi mizi sedelo kakšnih 80 svečano oblečenih dostoj anstvenikov.

Zelo pomembni človek je vzel mojo prisotnost z vidnim olajšanjem na znanje:

»Bal sem se že, da ne boste prišli,« mi je stresel roko, »zdaj mi je padel kamen s srca. Prireditev je rešena. Zdaj vam moramo samo še najti ustrezno mesto na seznamu govornikov.«

Vzel je v roke konec papirnatega svitka, ki je bil nekajkrat ovit okrog njegovih bokov:

»Naj pogledam. Najprej bo predsednik simpozija, profesor ŠelmAškalon, pozdravil ministra, potem bo minister oznanil, da se je simpozij začel, in pozdravil profesorja ŠelmAškalona. Potem bo govoril Felix Schildlaus kot predstavnik >gojiteljev tradicije<, to je sekcije centralne zveze sindikatov, sledila pa mu bosta oba njegova namestnika. Takoj nato bo petorica udeležencev simpozija pozdravila 210 častnih gostov, potem pa bo pravkar vzgojen priseljenec izročil pozdrave stavkajočih študentov jeruzalemske univerze.

Po nastopu pisatelja Gabrijela Maksa Mojšela in pesnice Bo Winternitz bodo udeleženci simpozija predvajali nekaj kantat, enodejank, svetopisemskih legend in ljudskih plesov, potem pa se bodo šli igrico, ki se ji reče »slepe miši«. Za njimi bo na govorniški oder stopil rabi Zwicker in blagoslovil prireditev. Za njim bo govoril Šiv Ahen v imenu centralne zveze reformiranih tradicionalistov, potem pa Nes Rečen iz inštituta za preprečevanje utaje informacij, tik za njim pa Sara Bernardi kot predstavnica starejših članic zveze zaposlenih mater.«

»Rad bi vam predlagal,« sem tvegal in ga plaho prekinil, »da jaz sploh ...«

»Ne bo šlo,« mi je odgovoril pomembni človek, potem ko je globoko zajel sapo, »kajti pred vami so na vrsti še zastopniki družbe, to je predstavnik nadzornega organa, namestnik guvernerja pokrajine Negev, delegat trgovske mornarice, pa še nekaj delegacij najpomembnejših združenj za varstvo narave. Ko bodo vsi ti opravili, bosta nastopila samo še namestnik šefa generalnega štaba in namestnik ministra za vzgojo in izobraževanje, potem pa še sam minister za vzgojo in izobraževanje osebno. Tudi takrat še ne pridete na vrsto, kajti na tem mestu bo glasbeni intermezzo: pihalci na glavnik bodo igrali rokokojsko komorno glasbo, spremljala pa jih bo antična poezija, ki jo bodo recitirali antični komedijantje. Po veličastnem ognjemetu bom dal besedo poslancu Leden Omerselu, ki jo bo po kratkem govoru o gorečih energetskih problemih predal županu mesta Ako ...«

»Oprostite mi, prosim, ne morem se več osredotočiti.«

»Ni potrebno,« je odgovoril pomembni človek, »prepričan sem, da bo v tem času pozornost občinstva še zmeraj na višku, zato vas bom uvrstil prav sem. Za vami bo nastopilo še osemintrideset govornikov, na koncu pa bo splošni množični ogled najbližje okolice. Samo eno prošnjo imam: trdno se morate obvezati, tako kot so se tudi vsi drugi pred vami, da boste svoj govor omejili na pet minut.«

Po tej pridigi se je pomembni človek ves izčrpan zrušil na stol. Ura je bila točno osem. Sedel sem na konec častne mize, nekdo je pozvonil, v dvorani so ugasnili luč in stemnilo se mi je pred očmi.

Viharno ploskanje je pomagalo gospodu profesorju ŠelmAškalonu, da se je skobalil s stola.

»Gospod minister, spoštovani predstavniki družbe, moje drage gospe in gospodje,« je začel, »doletela me je izjemna čast, pa tudi v posebno zadovoljstvo mi je, da vas lahko pozdravim v imenu simpozija o posredovanju židovske tradicije priseljencem. Še posebej me veseli, da lahko pozdravim gospoda ministra, pa tudi spoštovane predstavnike družbe in vse drage gospe in gospode, ki so se danes zbrali, da bi se udeležili simpozija o posredovanju židovske tradicije priseljencem .. .«

Trajalo je dobre četrt ure, preden se je profesorju posrečilo, da se je osvobodil tega stavka, in vmes se mu je pripetilo, da je po pomoti zdrknil v aramejski jezik.

Poslušalci so ga znova in znova prekinjali z glasnim odobravanjem, saj govora tako in tako sploh niso razumeli, zato pa so bili tem bolj navdušeni, čim krepkejši je bil govornikov glas. Ploskanje je posebej naraslo takrat, ko je govoril v aramejščini in zato se je odločil, da bo nekatere misli povedal še enkrat.

Govoril je dve uri in pet minut.

Takoj nato se je dvignil minister osebno in nas osrečil z otvoritvenim govorom:

»... po eni strani je sicer morda res, da udeleženci tega simpozija niso ustvarili del, ki bi trajala vso večnost. Niso izvrtali rova v osrčje zemeljske krogle, da bi nam pribori

li dostop do zakladov matere narave, niso postavili tovarne za proizvodnjo aluminijastih cevi, ki jih potrebuje poljedelstvo, tudi čistokrvnihkonj niso vzgojili . . .«

In tako je minister opisal vse, kar udeleženci simpozija niso storili. Žal pa ne bom nikdar zvedel, kaj so zares storili. Že po prvih tridesetih minutah ministrskega govora so namreč moje veke postale tako težke, da sem jih lahko ohranjal v odprtem stanju samo s pomočjo kazalcev.

»V imenu centralne zveze sindikatov pozdravljam simpozij za posredovanje židovske tradicije priseljencem,« sem pridušeno zaslišal Felixa Schildlausa, kako začenja svoj govor. »Želel bi vam vzeti le toliko vašega dragocenega časa, kot je nujno potrebno, zato bom v telegrafskem slogu ...«

Ko je telegram predstavnika sindikatov dosegel prvega pol milijona besed in ceno 160 000 dolarjev in ko je ura udarila polnoč, sem tiho vstal in se skrivaj odplazil k izhodu. Hotel sem se nadihati nekoliko kisika, preden bom sam nastopil, da ne bi zaspal med lastnim govorom.

Človek si ne upa pomisliti, sem si rekel, koliko časa bi trajala ta prireditev, ko se vsak govornik ne bi posebej obvezal, da v nobenem primeru ne bo govoril dlje kot pet minut.

Tlačila me je mora, znova in znova, in potem sem se približno ob treh zjutraj zbudil v stojalu za dežnike na koncu hodnika. Prebledel sem od strahu in planil nazaj v dvorano, tam pa sem se takoj pomiril, kajti ugotovil sem, da nisem ničesar zamudil. Gospa Sara Bernardi se je pravkar ukvarjala s tem, da je brala anekdote iz letopisa zveze zaposlenih mater.

Poln pričakovanja sem spet sedel na svoj stol, tedaj pa mi je pomembni človek dal vedeti, da bo prireditev morda trajala nekoliko dlje, kot so načrtovali.

Dvorana je bila že napol prazna. Spet in spet si v temi lahko opazil postave, ki so upale, da se bodo neopaženo pritihotapile do izhoda. Iz zadnjih vrst je bilo slišati sproščeno, vendar neubrano smrčanje.

»Pozdravljam udeležence simpozija za posredovanje židovske tradicije priseljencem,« je pravkar povedal poslanec LedenOmersel, ki je bil v tem času že tako utrujen, da se je komaj držal na nogah. »Obljubljam, obljubljam vam, vam, vam, moje gospe in gospodje, da bo moj prispevek, moj današnji prispevek, samo mrvica, tako rekoč drobtinica . . .«

In poslanec se je omejil na takšen minuciozno natančen opis tistega orjaškega hlebca, segajočega do neba, od katerega je nameraval dati svojim poslušalcem le mrvico, da sem se splazil pod častno mizo, kajti sklenil sem, da se bom znova čim bolj neopazno prebil do izhoda.

Niti sekundo prezgodaj. Kasneje so mi poročali, da je predsednik takoj po mojem odhodu ukazal neprodušno zakleniti vrata, odprli pa so ti jih samo, če si predložil prepustnico z njegovim lastnoročnim podpisom.

Ko sem prišel domov, sem nekaj ur spal. Ko je prišel poštar, sem vstal, se obril, pregledal pošto, prebral časopis in tam našel stanovanje v večdružinski stanovanjski hiši. Približno ob dvanajsti uri trideset minut sem se vrnil na simpozij.

Pred poslopjem je stalo nekaj rešilnih avtomobilov in vanje so pravkar nalagali nekaj bivših udeležencev simpozija.

V dvorani je ostalo približno deset človeških ruševin, na govorniškem odru pa približno štirideset govornikov, ki so bili kar nabiti z energijo in so vročično čakali na svoj nastop.

Kasneje sem zvedel, da so mnogi gostje, ki niso mogli dobiti zakonite prepustnice, z astronomskimi vsotami podkupili varnostnike, ti pa so jih pretihotapili na svobodo skozi skrivni izhod v kleti.

Ko je zaprosil za besedo tudi električar, ki je imel na skrbi ozvočenje, in ko jo je izjemoma tudi dobil, so se onesvestili nadaljnji štirje gostje in odnesli so jih iz dvorane. Tistim, ki so ostali, so za okrepčilo razdelili vročo golaževo juho.

Kljub temu je neka starejša gospa doživela med električarjevim govorom živčni zlom in strgala si je vso obleko s telesa.

Ravno sem razmišljal, zakaj se to nikdar ne zgodi kakšni mlajši ženski osebi, ko je povzel besedo župan mesta Ako. V dvorani je ostal le še en sam dragocen poslušalec, mršav možiček, ki nas je negibno opazoval s steklenimi očmi.

»S posebnim veseljem osebno pozdravljam udeležence simpozija o posredovanju židovske tradicije priseljencem,« je začel govornik z ognjevitim glasom, takrat pa se je poslušalec s steklenimi očmi sunkovito nagnil naprej in se prekobalil na tla. Izkazalo se je, da je bil že dolgo mrtev. O vzroku smrti so bila mnenja različna. Nekateri so zatrjevali, da ga je zadela kap že med pozdravnim govorom profesorja ŠelmAškalona, drugi pa so domnevali, da ga je uničil orjaški hlebec LedenOmersela.

Seveda pa se na ta neljubi dogodek nismo ozirali. Uspešna prireditev se je končala po nadaljnjih dveh dnevih in sicer s prepevanjem državne himne. Ognjevito jo je intoniral poslednji petminutni govornik, ki je sam ostal v dvorani.

Kot gobe po dežju

Bil je eden tistih dolgočasnih večerov in sedeli smo skupaj v zaupnem družinskem krogu, listali po časopisih, počeli nič posebnega, in takrat se je zgodilo. Zahotelo se mi je glasbene zvočne kulise in vključil sem naš stari gramofon.

Spet sem se usedel v svoj naslanjač, kmalu nato pa je pri vratih nenadoma pozvonilo in v stanovanje se je privalila družba mladih ljudi obeh spolov. Nobenega nisem poznal.

Še preden sem jih lahko povprašal, kaj sploh hočejo, so vsiljivci začeli divje poplesavati sredi dnevne sobe. Ravno sem razglabljal, kako dolgo bo naša preproga to zdržala, ko se je eden od plesalcev, precej zajeten najstnik, obrnil name:

»Poslušaj, stari, tvoja muzika je kvečjemu dobra za pogreb. Nimaš nobenih >Stranglersov<?«

»Na žalost,« sem odgovoril, »Stranglersov ne poznam.«

»Potem nam pa vsaj prinesi eno rundo vodkamartinijev.«

»Nimam ne enega ne drugega,« sem razložil mlademu težkokategorniku. »Sploh pa, kaj iščete tukaj?«

Mladi ljudje so me osuplo pogledali, potem pa so eden za drugim začeli opuščati svojo gibalno terapijo.

»Oprostite,« je vprašala punca, ki je kazala razmeroma nedolžen videz, »kaj tukaj ni disco?«

»Ne. Tukaj je privatno stanovanje in čisto slučajno je v njem tudi gramofon. Disco je, če se ne motim, eno nadstropje nižje, pri gospe Zwicker.«

Takšni dogodki so postali pravilo. Odkar je gospa Zwicker odprla »Travolta disco«, si ne upamo več vključiti gramofona. Že po prvih zvokih se pojavijo plesni manijaki in začnejo izvajati svoje nenavadne gibe. Če je treba, celo ob klasični glasbi.

Naš čas živi v znamenju disca.

Celo radiotehnik, ki ima delavnico tam na vogalu, mi je pred kratkim potožil, da lahko popravlja radijske aparate le takrat, kadar je na sporedu kakšen govor. Brž ko zaigra kakršnakoli glasba, se pojavi krdelo plesno udarjene mladine, ki med grozovitim zvijanjem zahteva »whiskey on the rocks«.

»Navsezadnje sem preveč zaposlen, da bi lahko nudil takšno postrežbo,« mi je ogorčeno potožil radiotehnik. Predvčerajšnjim, potem ko smo morali prestati posebej glasno noč, sem zgubil potrpljenje in pritrdil na stanovanjska vrata tablo z naslednjim opozorilom:

TUKAJ NI DISCO!

Uspeh ni bil omembe vreden. Eno nadstropje nad nami, v kopalnici Arona Lajboviča je »Queens disco« in eden od njegovih gostov je verjetno odnesel mojo tablo s seboj, za spomin.

Monotoni trušč je postajal noč za nočjo močnejši. Zraven je treba dodati še neonsko reklamo za »Disco chez Weinreb«, ki se prav nasproti okna naše spalnice celo noč ritmično prižiga in ugaša, lastnik lokala pa je študent sociologije z istim imenom. Pravijo, da ima mladi Weinreb vse pogoje za hiter uspeh v življenju, kajti on je edini, ki lahko svojim gostom predvaja »goosobooso« plošče. Te plošče so tako nove, da še nihče ne zna plesati po njih. Vrtijo se namreč nazaj.

Disco je danes najboljši posel. Samo prejšnji teden so na naši strani ceste odprli šest novih discov. Koliko jih je na drugi strani, sploh ne vem, ker se ponoči ne upam pogledati tja čez.

»Pravzaprav sem sklenil,« sem rekel zajetnemu najstniku, »da lahko mirno ostanete.«

Ukazal sem najboljši soprogi na svetu, naj streže alkoholne pijače. Otroka delata v izmenah pri gramofonu. Imenujemo se »Ephraima-gogo«.

Lokal se odpre vsak dan ob 21h. Zaprto čez dva meseca.

Pritisk je vse

Jožef K., povprečen izraelski državljan, je z veliko muko prišel na svet na svoj rojstni dan. Predtem je prebival v ozkem in temnem prostoru.

Že pri prvih gibih si je na vso moč prizadeval, da je povzročil čim večji pritisk na neposredno okolico in ob predvidenem času je med rezkim kričanjem zagledal luč levantinskega dneva.

Z natančnimi okoliščinami svojega poroda si mali Josi nikdar ni belil glave. Pomen besede »pritisk« je spoznal šele v nežni mladosti treh let. To pa je bilo tistega znamenitega dne, ko je kljub pomanjkljivemu obvladovanju govorne spretnosti neljubeznivo razložil svojim staršem, da nujno potrebuje boben.

Josijevi starši iz razumljivih razlogov niso bili pripravljeni, da bi ugodili njegovi želji. Torej je Josi, ki ga je vodil zanesljiv nagon, planil v jok in rjovel je nekaj ur, kar mu je dalo mlado grlo.

Josijev oče ni popustil: »Zaradi mene se lahko dereš, kolikor hočeš, trma,« je rekel upokojeni brusač drsalk, »bomo že videli, kdo bo imel prvi zadosti, ti ali jaz.«

Ni minilo 48 ur in malček je dobil svoj boben. Navsezadnje sta njegova starša hotela imeti v svoji hiši mir. In v tem trenutku je Jožef K. bliskovito spoznal, kakšno funkcijo lahko ima pritisk v vsakdanjem življenju.

V sedmem razredu bi moral za vedenje dobiti oceno »nezadostno«. Josi je stopil k razredniku in mu razložil, da po njegovem mnenju sploh ne more biti govora o kakšni nezadostni oceni iz vedenja, ravno narobe, saj je bil zmeraj zelo priden in ubogljiv. Razrednik je bil drugačnega mnenja. Torej je bil Josi prisiljen, da se je predal močnemu napadu kašlja in da je povrh poklical pričo, ki bo potrdila njegovo vzorno vedenje. Priča je bila njegova mama, ki je odšla k razredniku in mu povedala, da je njen fant že od nekdaj zelo priden in ubogljiv. S svojim velikim dežnikom je lopnila razrednika po glavi. Bila je jesen, vreme pa muhasto. Kljub trdnosti tega dokaza pa je razrednik še kar naprej vztrajal pri svojem mnenju, torej se je moral soočiti z dodatno pričo, z Josijevim očetom namreč. Ta je samovoljnega pedagoga posvaril, da bo njegov potomec padel v besnilo, če spričevalo ne bo upoštevalo njegovega zmeraj izjemno pridnega vedenja. Ob tej priložnosti je razredniku tudi pokazal zdravniško potrdilo, ki je dokazovalo, da je neprišteven, oče namreč. Razrednik je začel omahovati in obljubil je, da bo o zade

vi še enkrat premislil.

Ko mu je Josi prijazno namignil, da lahko pripelje še celo vrsto podobno nastrojenih prič, ki so vse njegovi sorodniki, se je razrednik navsezadnje omehčal in popravil oceno na »zadostno«, Josi pa je nejevoljno pristal nanjo.

Josi je prišel v leta, ko bi moral odslužiti vojaški rok, vojaški zdravniki pa mu niso hoteli potrditi, da je sposoben, kajti njegovo zdravstveno stanje se jim je zdelo vprašljivo. Josijev ponos je bil globoko prizadet. Šel je k prijatelju zdravniku in ta mu je dal izvid, ki je dokazoval, kako je prav posebej sposoben, in ta izvid je predložil vojaškemu zdravniku. Nanj pa izvid ni napravil nobenega vtisa. Torej je šel Josi k prijatelju višjemu zdravniku po nov izvid in ga spet predložil vojaškemu zdravniku. Zaman. Torej je Josi skočil skozi okno in si zlomil nogo.

Zdaj je vojaški zdravnik spoznal, kako resen je položaj, spremenil je svojo sodbo in priznal Josiju popolno sposobnost. Tako je lahko po vseh pravilih nastopil svojo vojaško službo.

Kmalu po tem ozdravljenju pa je moral rekrut Jožef K. vendarle spoznati, da vojaško življenje še zdaleč ni tako udobno, kot si je predstavljal. Predvsem vaje na terenu so se mu zdele tako utrudljive, da je spet stopil k vojaškemu zdravniku in zahteval, naj ga zaradi zdravstvenih razlogov prestavijo v intendantsko enoto. Po temeljiti preiskavi je vojaški zdravnik ugotovil, da ni razloga za premestitev, ker je prosilec popolnoma zdrav. Da bi si prihranil čas in odvečne besede, je Josi kar takoj skočil skozi okno, vendar je padel na smetišče in ostal nepoškodovan. Vojaški zdravnik pa se je hotel izogniti težavam, zato je stopnjo Josijeve sposobnosti pomaknil za dve točki navzdol, kot razlog pa ja navedel njegovo nepremagljivo skakalno manijo. In tako je rekrut Jožef K. našel zavetje v kanclijah vojaške intendance.

Ko so ga odpustili iz vojske, se je Jožef K. odločil, da bo napravil kariero v civilnem življenju. Napotil se je na občino in od vodje ustreznega pododdelka zahteval, naj mu dodeli stanovanje. Ta pa mu je z obžalovanjem povedal, da so stanovanja namenjena izključno tistim prosilcem, ki so aktivno odslužili vojaški rok. Ne da bi odlašal, je Josi odšel k sestri vodje pododdelka, ki jo je slučajno poznal, in ji potožil o svojih težavah. In zdaj je sestra poklicala brata in mu zagotovila, da je bila Josijeva vojaška služba aktivna.

Vodja pododdelka se ni dal omajati. Čvrsto je povedal sestri, da pri njem ni nobene protekcije. Še posebej zato ne, ker so okna njegove pisarne zamrežena.

Jožef K. pa zlepa ni popustil. Prosil je sestro, naj še kar naprej telefonira bratu, najmanj enkrat na dan, da stvar ne bi zaspala, sam pa je pred magistratom uprizoril sedeči štrajk. Poleg sebe je postavil velik plakat, na katerem je pisalo: »Zakaj ne dobi stanovanja vsak, ki je odslužil vojsko?« Dodatni ukrep je bil ta, da je vsako noč vrgel nekaj crknjenih mačk skozi okno v spalnico vodje pododdelka, tako ga je namreč skušal prepričati, da je on, Jožef K., aktivno odslužil vojaški rok.

Bolj in bolj je uporabljal osebni pritisk. Že omenjeno sestro je zaprosil, naj bratu telefonira trikrat do štirikrat na dan. Sam pa se je usedel na tla pred vrata pododdelka in spremljal celotne uradne ure z bobnanjem. Ponoči je v spalnico samovoljnega uradnika metal poleg crknjenih mačk tudi stare čevlje. V četrtek je končno prišel trenutek, ko je spoznal, da mu je ostala le še ena možnost: vlomil je pisarniška vrata in s tricolsko vodovodno cevjo začel razbijati pisarniško opremo.

Zgroženi vodja pododdelka je takoj poklical policijo, a policaji so bili do grla zaposleni s svetovnim nogometnim prvenstvom. Torej mu ni preostalo drugega, kot da je vzel na znanje, da je Jožef K. aktivno odslužil vojaški rok.

Tako je naš junak prišel do lepega dvosobnega stanovanja v središču mesta, s kuhinjo in s stranskimi prostori. Uredil si ga je z velikim okusom in to je moral priznati tudi vodja pododdelka, ko se je skupaj s svojo sestro udeležil otvoritvene zabave.

V teh dneh je Jožef K. enkrat za vselej spoznal, da pritisk ni samo cilju posvečeno sredstvo, temveč tudi poseben način življenja, ki ima svoja lastna orientalska pravila igre.

Kot je bilo pričakovati, se je Jožef medtem zaljubil v sestro vodje pododdelka in hotel se je celo poročiti z njo. Visokorasla mlada ženska pa je njegovo ponudbo zavrnila in sicer z utemeljitvijo, da nima nobenih dohodkov. Zdaj je šel Jožef k vodji pododdelka in zahteval, naj dvakrat na dan telefonira svoji sestri in ji dopove, da Jožef K. prav gotovo ima dohodke. Izvoljenka pa je ostala hladna. Nato je Jožef napisal štiriindvajset kitic dolgo ljubezensko pesem v heksametrih in jo poslal nedostopni izbranki. Zaman, kajti še kar naprej je vztrajala pri mnenju, da Jožef K. nima dohodkov. »Ljubezenska pesem, pa naj bo še tako dolga, ne daje nobenega zagotovila, da bo njen avtor lahko preživljal družino,« je izjavila visokorasla mlada ženska.

Zato je bila Jožefova naslednja pesem dolga oseminštirideset kitic. Izvoljenki jo je poslal skupaj z orjaškim šopkom, vendar z istim neuspehom. Pa tudi šestindevetdeset kitic dolga oda, ki ji je delal družbo gigantski kaktus, ni mogla doseči, da bi Jožefova bodoča nevesta spremenila mnenje, posebej zato ne, ker se ni več hotela odzivati na bratove telefonske klice.

Jožefu K. ni preostalo nič drugega, kot da se je osebno pojavil pri svoji ljubezni. V eni roki je imel knjigo sonetov, ki jih je sam napisal, v drugi pa nabito zračno puško.

»Boste zdaj končno priznali, da imam dohodke?« je vprašal visokoraslo mlado žensko, cev puške pa si je pritisnil ob sence.

»Seveda,« je zašepetala Šošana in milo zardela in že sta korakala k rabinu na najbližjem poročnem uradu.

Tako je Jožef K. postal zakonski mož. S svojo ženo je ravnal strogo, čeprav ne brez ljubezni.

Takoj po poroki se je Jožef K. začel ogledovati po dohodkih. Nekoliko je premislil, potem pa je zaprosil za dovoljenje, da bi v središču Tel Aviva odprl kiosk za sladoled. Takšnega dovoljenja pa seveda ne dobiš kar tako, takšne ugodnosti so dosegljive izključno mladim in poročenim moškim, ki so aktivno odslužili vojaški rok. Jožef K. je zdaj že vedel, kaj je storiti. Stopil je k svojemu stricu, dobil od njega pismeno priporočilo in ga odnesel ustreznemu uradniku. Ta si je dolgo ogledoval njegov papir in nato zatrdil, da strica ne pozna. Naš junak ni zgubljal časa, obrnil se je na člana izvršnega odbora sindikata in ga zaprosil za osebno pismo, v katerem naj bo izrecno omenjeno, da ustrezni uradnik zelo dobro pozna zgoraj omenjenega strica. Ustrezni uradnik si je ogledal pismo in mu odvrnil, da tudi za tega gospoda iz izvršnega odbora sindikata še nikdar ni slišal. Zdaj je Jožef ustreznemu uradniku predstavil gospoda s sindikata, ta pa je potem ustreznemu uradniku predstavil Jožefovega strica in zdelo se je, da je vse na najboljši poti. Prav takrat pa so uradnika prestavili na jug, da bi tudi tam spodjedal sposobnost državne uprave. Slučaj je hotel, da je bil njegov naslednik star znanec Jožefovega strica, zato se za njegovo pismeno priporočilo še zmenil ni in Jožef K. mu je pri priči zažgal pisalno mizo.

Uspeh, ki ga je s tem dosegel, je bil žal le zasilen. Novi uradnik je sicer izdal Jožefu K. priporočilo, ki je bilo naslovljeno samemu sebi, vendar je bilo napisano na roko in še to nečitljivo. Razočarani Josi se je odločil za zakoniti postopek in pri temeljnem sodišču je vložil tožbo proti celi bandi. Obenem pa je od vrhovnega sodišča zahteval postopek, v katerem naj se ugotovi, zakaj temeljno sodišče noče obravnavati Jožefove tožbe. Še več, od najvišjega rabinata je zahteval, naj izreče prekletstvo nad vrhovnim sodiščem, če to ne bo hotelo začeti postopka proti temeljnemu sodišču. Boljše preveč kot premalo, zato je še enkrat stopil k ustreznemu uradniku. Ob tej priložnosti je prinesel s sabo zarjavelo bencinsko kanto in polil uradnika z mešanico lekarniškega bencina in strupeno zelene akrilne barve.

Na splošno začudenje vseh prizadetih so ga zdaj zaprli in v zaporu je prebil skoraj cel teden. Brž ko so ga za močno znižano varščino spustili, je brez omahovanja pograbil zarjavelo kanto, stekel k ustreznemu uradniku in takoj dobil dovoljenje, da lahko v središču Tel Aviva odpre kiosk za sladoled. To podjetje je bilo sicer skromno, vendar je gospodu K. in njegovi mali družini zagotavljalo več ali manj primerne dohodke.

Medtem so Jožefovo soprogo, ki ni bila več samo visokorasla, temveč tudi visoko noseča, odpeljali v bolnišnico. Bodoči oče je takoj planil na višjega zdravnika in zahteval, naj poskrbi, da bo njegova žena na vsak način rodila sina.

»Zakaj sina?« je vprašal višji zdravnik.

»Ker so le moški sposobni opravljati pritisk, ki je za življenje potreben,« je odgovoril Josi K.

Višji zdravnik mu je zatrdil, da na te stvari nima nobenega vpliva. Zdaj je Josi spet pograbil zarjavelo kanto in stopil k svojemu prijatelju, to je k uradniku v oddelku za obrtna dovoljenja, da bi ga s pomočjo preizkušene mešane tehnike zaprosil, naj nekajkrat telefonsko posreduje.

Višji zdravnik je ostal neprizadet in prav nesmiselno se je branil, da bi ustregel toplim priporočilom. To je počel tako dolgo, dokler ni Jožefa doletel dobro pripravljen živčni zlom, zaradi katerega je ugriznil višjo sestro in prepeval glasne žalostinke. Tako je navsezadnje dosegel svoj cilj, zdravnik se je vdal in Jožef K. je postal oče krepkega fantka.

V takšnem spokojnem slogu je leta in leta potekalo življenje povprečnega mediteranskega državljana Jožefa K. Mnogi njegovi znanci so bili prepričani, da je rojen pod srečno zvezdo, sam pa je prav dobro vedel, da vsak njegov uspeh zahteva novo preizkušnjo moči.

Stalni pritisk je navsezadnje spodkopal njegovo zdravje in nekega lepega dne se je zrušil. Preden je njegovo utrujeno srce prenehalo biti, se je nasmehnil predse in pomislil: »Končno sem v tej državi nekaj dosegel brez pritiska.«

In zaprl je oči za zmeraj.

Zdravnik je zapisal vzrok smrti: previsok krvni pritisk.

Sveta birokracija

Tri srečanja z birokracijo

Podaljšanje potnega lista

Saj imam pravico, da podaljšam svoj potni list, kajne?

Brez skrbi, prijatelji, sploh nočem v tujino, le to bi rad, da bi bil potni list veljaven.

Torej sem pograbil potni list in se podal na oddelek za prijavo stalnega bivališča, okrajni urad ministrstva za notranje zadeve, Jeruzalem, Izrael, Bližnji vzhod, prednja Azija.

Bodimo pošteni. V primerjavi s turškimi razmerami iz leta 1890 lahko opazimo pomemben napredek in razvoj. Nobenih dolgih vrst ni več, nobenega zgubljanja časa, namesto v majhni mučilnici te sprejmejo v obsežni dvorani in sicer v ozračju prijateljske koeksistence. Prevladujoči odnos je naravnost vljuden. Starejša uradnica mi je dala obrazec prošnje za podaljšanje potnega lista. Izpolnil sem ga in šel mimo vrste spet k njej. Kot v sanjah.

Uradnica je strokovno prelistala potni list in rekla:

»Potni list je popolnoma v redu, gospod, moram pa vas opozoriti, da vam je ostalo zelo malo tistih strani, ki so namenjene vizam. Jih boste imeli zadosti?«

»Žal ne,« sem odgovoril, »jaz potrebujem cel kup viz.«

»Če je pa tako,« je menila starejša uradnica, »morate prositi za nov potni list.«

V naši državi nimamo take navade kakor v drugih, da ti namreč v potni list vstavijo dodatne strani. Vsakič moraš prositi za nov potni list. Vprašal sem uradnico po vzrokih in odgovorila mi je, da je že zmeraj bilo tako. Nov potni list stane 250 šeklov . . . Mogoče je pa to vzrok? . . .

»Nič ne pomaga,« sem zamrmral, »dajte mi nov potni list.«

Takoj mi je dala ustrezni obrazec in jaz sem ga z isto hitrostjo izpolnil.

»Le počasi, le počasi,« je rekla uradnica, »za nov potni list potrebujete tudi pričo z osebno izkaznico, ki bo potrdila, da ste vi res vi.«

Pritisk birokratske atmosfere je počasi začel delovati name:

»Cenjena gospa,« sem ji rekel, v glavo pa sem bil ves rdeč, »saj imam vendar veljaven potni list. Če bi jo hotel pobrisati z diamanti, bi to lahko storil še danes. Za nov potni list prosim samo in izključno zato, ker v starem ni več dovolj strani za vize.«

»To mi je znano,« mi je odvrnila starejša uradnica. »Ta predpis je res trapast. Obrnite se na ministra za notranje zadeve.«

Raje sem se obrnil na predstojnika urada in mu razložil, da potni list že imam, samo da nima več dovolj strani, čemu priče, ko pa sem tukaj?

»Vsak dan isti cirkus,« mi je odgovoril predstojnik urada, »obrnite se na ministra za notranje zadeve.«

Da bi se obračal na ministra za notranje zadeve, nisem imel časa. Prav tam, kjer sem bil, sem potreboval neomajno pričo, kajti prav nič me ni veselilo, da bi še kdaj drugič prišel tja. Z dolgim preiskujočim pogledom sem šel od enega konca vrste do drugega. Ljudje pa so povešali oči in se v strahu pred mano stiskali ob steno. Bil sem sam, zelo sam. Stopil sem k mladeniču, ki mi je bil še najbolj simpatičen, se mu predstavil in mu razložil, kako mi mora samo podpisati, da sem živ in da nisem mrtev, in bog mu bo poplačal. Mladenič je bil ves prevzet od časti, ki sem mu jo naklonil in odgovoril mi je, da ne bo nikdar in za nikogar nič podpisal. Spoznal sem, da pionirskemu duhu naše mladine slabo kaže in zato sem se obrnil na generacijo utemeljitev židovske države.

Starejša gospa je bila takoj pripravljena pričati zame, seveda pa le s privoljenjem svojega advokata, ki se bo vrnil v sredo ali četrtek. Po drugi strani pa mi je preprost delavec zagotovil, da bo tvegal svoj podpis zame, vendar le tako, da pri tem ne izda številke svoje osebne izkaznice, kajti z oblastjo ima svoje skušnje. »Mi morate že oprostiti,« je rekel, »bojim se, da bi potem imel sitnosti z davkarijo.« Poskušal sem pri omenjeni starejši uradnici, vendar se je izkazalo, da uradniki ne smejo dajati protekcije strankam. Lotil sem se neke mlade ženske, ta pa je takoj poklicala policaja. Navsezadnje sem popadel nekega mršavega možakarja za vrat in ga začel silovito tresti:

»Podpisali mi boste, pa konec,« sem vpil. »Pričali boste, da sem jaz jaz in da nisem grof Monte Christo. Podpišite! ...

Bil je močnejši od mene in obvladal me je. Med najinim prerivanjem je padel na tla njegov potni list in takoj sem opazil, da tudi ta nima več prostora za vize. »Se bova že spet videla,« sem zabrundal, »Čakal vas bom tamle v kotu!« Mršavi možakar je odšel k uradnici, izpolnil obrazec prošnje za podaljšanje potnega lista, se vrnil k njej, izpolnil drugi obrazec, zaripnil, odšel k predstojniku urada, ugotovil, da potni list, veljavnost, vize ... in po kratkem postopku so ga napotili k ministru za notranje zadeve. V moj kot je prišel kot polit cucek. Takoj sva podpisala in drug drugemu etično, moralno in pravno potrdila, da so vse navedbe v obrazcu najčistejša resnica, če pa niso, bova kaznovana z obešenjem ali z globo 3000 šeklov oziroma z obojim oziroma z ničimer.

Ministru za notranje zadeve pošiljam prisrčne pozdrave. Ga bom že kdaj tudi zares obiskal. Čeprav je včeraj postal minister za varčevanje z energijo.

Ukrepi varčevanja z vodo

Prejšnji teden zjutraj sem zlezel iz postelje kot polnopraven prebivalec mesta Tel Aviv, se podal v kopalnico in odprl pipo. In ta je dala od sebe glas, ki je bil slišati nekako takole: »Frrrrrskl.«

Vode pa ni bilo. Nekaj časa sem kar tako stal, z zobno ščetko v ustih, in čakal na čudež. Ta se ni zgodil. Pač pa smo ugotovili, da v celem stanovanju ni niti kaplje vode, samo rože v vazah so je imele nekaj, ta tekočina pa je imela prav zares čuden okus po rastlinah. Najboljšo soprogo na svetu je doletel rahel božjastni napad: »Kaj živimo v puščavi?« me je spraševala, »kaj nas hočejo iztrebiti?«

»Morda imaš prav, morda pa tudi ne,« sem branil oblast, »očitno pa je, da so vodo zaprli.«

Jutranji časopisi so potrdili mojo zmerno sodbo. Vodovodna uprava je namreč ugotovila, da so prebivalci Tel Aviva čez vse meje velikopotezno ravnali z življenjsko pomembno močo in da je povprečna družina zafračkala skoraj tri kubične metre na dan. Zato se je uprava vodnega gospodarstva odločila za stroge varčevalne ukrepe, kar pa pomeni, da je drastično znižala pritisk v vodovodnih ceveh grešnega mesta. Jaz in najboljša soproga na svetu bi te ukrepe sprejela z običajno državljansko ravnodušnostjo, ko bi naša družina stanovala v pritličju. Vendar stanujemo v nebotičnih višavah, v tretjem nadstropju, in tam smo dobili le zgoraj omenjeni frrrrrskl. »To so barbarske metode,« je pihala soproga, ki je še zmeraj žvečila zobno pasto, »stori že kaj, za božjo voljo.«

Najprej sem hotel zahtevati postopek proti ministru za zdravstvo, potem pa sem sklenil, da bom raje poslal našo priletno gospodinjsko pomočnico kakšno nadstropje nižje, čim bližje raja, ki se imenuje pritličje, kjer naj poprosi za skromen vodni milodar. Gospodinjska pomočnica je pograbila dve vedri in odšla v drugo nadstropje, a tudi tam je divjala zakonita suša. V prvem nadstropju je v stanovanju našega okrajnega partijskega sekretarja odkrila pipo, montirana je bila v višini kolen, ki je močno kapljala, vendar so pod njo ležale že vse gospodinjske pomočnice iz vseh sosednjih hiš. Šele ko je naša priletna pomočnica zlezla v klet, je dobila vodo.

»Tele uboge kapljice niso zate,« je odločila najboljša soproga na svetu, »to bo za pomivanje.«

»Škoda,« sem rekel, medtem ko sta vedri zginili krog vogala. Kosit smo šli v neko kletno restavracijo, kaj bo potem, nam je bilo vseeno, magari vesoljni potop. Hočem reči, brž ko smo odšli iz kletne restavracije, že smo zaslišali silovito šumenje. To je bila voda, ki je v slapovih drla iz vseh odprtih pip v našem stanovanju. Zdaj pa smo poskrbeli za jutrišnji dan. Zamašili smo kopalno kad in jo napolnili do roba in isto smo storili z umivalnikom, lonci, skledami in steklenicami in celo plastično korito, v katerem se kopa naša hčerkica, smo spremenili v rezervo, ki je zlahka vsebovala kakšnih šest kubičnih metrov. Ko smo se spravljali k nočnemu počitku, smo imeli božanski občutek, da naše bogastvo šteje kakšnih dvajset kubikov.

Človek obrača, bog pa obrne.

Naslednje jutro so vse pipe bogato bruhale vodo. Oddahnili smo si in spustili v kanalizacijo vso našo zalogo vode, ki je bila zdaj odveč. Zlili smo jo iz kopalne kadi, umivalnika, skled in plastičnega korita naše hčerkice. Obenem se je iz vseh stanovanj naše hiše slišalo silovito klokotanje in šumenje, ki je spominjalo na Niagarske slapove. Vendar, kot rečeno, človek obrača, bog pa obrne. Opoldne je pritisk v vodovodnih ceveh nenadoma popustil in začel oživljati šele po dveh urah. Takoj smo napolnili kopalno kad, umivalnik in vse ostalo. Zvečer je bil pritisk normalen, zato smo spraznili zaloge. Vodo stran. Zjutraj ni bilo vode ... Zdaj pa je oblast ukinila ukrepe varčevanja z vodo v mestu Tel Aviv, če bi se namreč nadaljevali, bi v dveh mesecih cela država ostala popolnoma brez vode. Zares uspešna odločitev.

Kako je oblast zatrla štrajk pismonoš

Neko lastnost imam in vseeno mi je, če bo kdo rekel, da sem zato razvajen, reakcionaren ali celo sadističen: meni je všeč, če pisma, ki mi jih kdo pošlje, tudi dobim. Takšen sem pač, nestrpen, popolnoma pokvarjen od dosežkov moderne civilizacije. Vsa pisma, ki jih v enem tednu običajno dobim iz domačih in tujih logov, na primer uradni dopisi, vabila, brezplačne gledališke vstopnice in podobne pomembne reči, vse to je zdajle pokopano na nekakšnem privatnem pokopališču poštnega ministrstva in kadar pomislim na to, se moje simpatije do štrajka nasploh in do štrajka poštnih uslužbencev posebej občutno ohladijo. Zdi se mi, da je poštno ministrstvo istega mnenja. »Kar štrajkajte, bedaki, kar štrajkajte,« je ministrstvo reklo pismonošem, »če mislite, da se bo svet podrl, se zelo motite! Vas bomo že spravili na kolena!«

Rečeno, storjeno. Včeraj sem bral v časopisu, da je ministrstvo začasno organiziralo izdajanje pisem tako, da jih občani sami dvigajo na poštnih uradih.

Prav ganilo me je to prizadevanje, kako zmanjšati trpljenje civilnega prebivalstva. Pohitel sem na najbližji poštni urad in prosil za svoja pisma. Pošteno sem bil presenečen, nobenih vrst, nobene gneče. Pa tudi nobenih pisem. Šef poštnega urada mi je osebno naznanil, kako je še prezgodaj, da bi lahko pričakoval dejanska pisma: »Zadeva še ni do konca razčiščena. Svetoval bi vam, da se pozanimate v centrali, to je v severnem delu mesta, tam bodo mogoče vedeli kaj več ...«

Šel sem na sever, na glavno pošto. Pred vhodom se je zbrala vznemirjena množica. Običajno poštno poslovanje je popolnoma prenehalo, kajti vse razpoložljivo osebje z začasnimi pomočniki vred je marljivo sortiralo 90 000 pisem, ki so jih pripeljali pred desetimi minutami. Kdaj pa kdaj se je pojavila plemenita oseba direktorja glavne pošte in potolažila množico: »Gospoda moja, položaja ne moremo več obvladovati. Brez moči smo. Na pomoč!«

Gneča je bila taka, da je spet in spet kdo od čakajočih padel v rahlo nezavest in zvlekli so ga na sveži zrak. Pisma so nam dajali na način, ki je bil mogoče nekoliko primitiven, zato pa zelo učinkovit. Vsi prisotni smo neprestano kričali vsak svoje ime in če se je zgodil čudež, da je kdo od uslužbencev, ki so se ukvarjali s sortiranjem, pravkar držal v roki kuverto z istim imenom, jo je brez nadaljnjega dal ustreznemu kričaču. Zavist množice se je osredotočila na vsakokratnega srečnika, včasih pa se je zgodilo, da pismo sploh ni bilo naslovljeno nanj in takrat ga je v razumljivem besu raztrgal na koščke. Priboril sem si res ugoden prostor nekje na sredi, blizu oddelka za sprejem paketov, in zarjovel vsakih pet sekund:

»Kishon! Kishon! Kishon! Kishon! Kishon! Kishon!«

Kako dolgo lahko človek takole rjuje? Dve uri. Mogoče tri, več pa ne. Na mojo srečo je množica okrog poldneva poteptala verigo uslužbencev in uvedla samopostrežbo. Ob tej priliki se mi je posrečilo, da sem zgrabil za golt enega od direktorjevih pomočnikov in ta mi je povedal, da moja cesta sploh ne spada na ta urad, zanjo je najverjetnejše pristojen jugovzhodni poštni urad, a kdo bo natanko vedel?

Na jugovzhodnem poštnem uradu je vladal red in to po zaslugi skoraj mučno natančne organizacije. Vse je šlo po začetnih črkah. Onkraj pulta je stal izmučeni šef urada, pisemsko morje mu je segalo do vratu, in v zaporedju začetnih črk, ki je bilo podobno »programu po željah«, je izkliceval imena. Pravzaprav se je držal tiste začetne črke, ki jo je zahtevala večina občinstva, in to je bil dokaz, da tudi na pošti vlada demokratični duh. Prizor je bil na moč vzpodbuden, spominjal je na zbor vseh Židov s celega sveta. Tamle je vpil bradat starec: »T! T! T!«, tule je cvilil majhen kuštravec: »M! M! M!«, ženska s pisano ruto na glavi je zahtevala: »J! J! J!« in zaripel satirik z očali je jadikoval: »K! K! K!« ...

Vsem se je zdelo, da na ta način marsikatero pismo najde tistega, ki mu je namenjeno. Potem pa so ljudje ugotovili, da je večina pisem pristala v rokah nekega osemletnega filatelista. To razkritje je bilo plod triurne preiskave, ta pa se je začela, ko je postalo nekoliko sumljivo, da fant istočasno jemlje pisma za I. Kunststatterja, inženirja Gliicka, doktorja Lowengrubeja, gospo Spitz in za vse Hiltonove hotele v mestu.

Fanta so strogo pokarali, mu zaplenili zbirko in jo deloma spet spravili v obtok. Hitro sem stopil domov in od tam pripeljal najboljšo soprogo na svetu, njenega brata in našo gospodinjsko pomočnico. Vsi skupaj smo tvorili čvrsto in glasno večino za črko »K«. Šef poštnega urada je zdaj izkliceval pisma na »K«, vendar ni bilo med njimi niti enega zame.

»Le kako je to mogoče,« sem se pritožil šefu, »kam so zginila moja pisma?«

»Gospod«, je energično odgovoril možakar, »je, kar je.«

In potem se je zgodil čudež.

Dobrosrčen državljan je razburjeno stopil k meni in mi povedal, da je bil na zapadnem poštnem uradu mesta Jafe in tam slišal, kako so z neke dopisnice prečitali moje ime. Na vso moč sem pohitel v zapadni del Jafe. Kako sem bil razočaran, ko sem tam zvedel, da je omenjeni poštni urad zaradi obžalovanja vrednega nesporazuma dobil samo pisma do črke »D« in še od teh samo tista, ki so bila odposlana iz mesta Jerihe. Uradnik je prav zares sočustvoval z mano in za tolažbo mi je hotel dati dve pismi z oznako »Naslovnik neznan«, vendar sem ju odklonil, ker me nista zanimali. Zato pa sem navezal najosebnejši telefonski stik z generalnim direktorjem poštnega ministrstva:

»Samo nekaj mi povejte,« sem s poslednjimi močmi rjovel v slušalko, »stanujem na severu, moje ime je na >K<, na katero pošto spadam?« »Državljan,« mi je rekel generalni direktor, »državna uprava ne more prevzeti prav vsega vašega dela. Poštnih uradov je veliko, v vsakem od njih se lahko vsak čas pojavi kakšno vaše pismo. Se boste morali že nekoliko potruditi, se pozanimati, malo pomigati.«

»Nočem več,« sem odgovoril, »napovedujem vam štrajk.«

»Kakor izvolite.«

Tako so v tem poštnem štrajku zatrli pravzaprav nas. Nekoga je pač treba zatreti, kajne?

Zdravstveno zavarovanje ni zdravo

Prvo pismo bralcev, napisal ga je nekdo iz okolice mesta Haife, ugotavlja, da se je zdravstvenemu zavarovanju posrečilo »združiti prednosti hipermoderne poliklinike s pomanjkljivostmi zastarele tovarne«.

Njegov prijatelj že dve leti trpi za neprijetno kožno boleznijo in redno se zdravi pri preobremenjenem zdravniku splošnega zdravstvenega zavarovanja. Da bi bile stvari enostavnejše, bomo temu zdravniku rekli doktor Siegmund Wasserlauf. Dolgotrajno zdravljenje je bilo brez vsakega uspeha, zato je bil prijatelj že popolnoma obupan. No, ljudje z dobrimi skušnjami so mu svetovali, naj se končno spametuje in naj za spremembo obišče doktorja Wasserlaufa v njegovi privatni ordinaciji.

Zdaj pa predajam besedo avtorju pisma bralcev:

»Doktor Wasserlauf je sprejel mojega prijatelja z vsem spoštovanjem, ki gre privatnemu pacientu in prvič, odkar je hodil k njemu, ga je temeljito pregledal, obenem pa se mu je očetovsko smehljal. Potem je doktor Wasserlauf skoraj dobil napad besnila. Še nikdar nisem naletel na tako grob primer kaznivega zanemarjanja bolezni. Da je vaša bolezen dosegla takšno nevarno stopnjo, je treba pripisati izključno zdravniku, ki vas je doslej zdravil. Takemu zdravniku bi bilo treba vzeti diplomo! Le kdo pri vseh hudičih je bil vaš zdravnik?« Pacient je v zadregi priznal, da ga že dve leti zdravi neki doktor Siegmund Wasserlauf v ambulanti splošnega zdravstvenega zavarovanja ...«

Tukaj se pismo bralcev konča. Kako je ta razgovor potekal naprej, je prepuščeno naši nezdravi domišljiji. Moj predlog za dopolnitev te zgodbe pa je tak: doktor Siegmund Wasserlauf očitajoče pogleda neodgovornega pacienta in mu reče: »In vi pridete v mojo privatno ordinacijo šele zdaj?«

Naslednje pismo bralcev prihaja iz Tel Aviva, iz mesta, ki je na glasu zaradi dobrih zrezkov, in vsebuje osupljivo stvarno in natančno poročilo o današnji stopnji razvoja napredne medicine:

»Izjemoma ni bilo vrste pred vrati ordinacije. Potrkal sem in vstopil. Za mizo je sedel zdravnik in izpolnjeval nekakšne obrazce.

>Dobro jutro,< sem rekel.

>Imate številko?« je vprašal

>Da, prosim,< sem rekel in mu ponudil številko.

>Kaj je narobe?< je vprašal zdravnik, medtem ko si je nezaupljivo ogledoval mojo številko. Še preden sem mu mogel odgovoriti, me je vprašal za splošne podatke in jih skrbno vpisal v neki obrazec. Šele potem me je navsezadnje pogledal.

>No, torej .<

Začel sem mu razlagati, da me že nekaj dni močno boli zadnji del glave.

>Zadnji del?< je vprašal zdravnik.

»Zadnji del,< sem odgovoril.

>Ste bili že kdaj tukaj ?<

>Že večkrat.<

Zdaj si je zdravnik natančno ogledal številko, ki sem mu jo prej dal. Potem je hotel zvedeti kaj več o obeh, o številki in o meni. Zato je stopil h kartoteki, da bi v njej našel moj kartonček. Čez nekaj časa se je obrnil k meni:

>Kaj piše tukaj, 083?< je vprašal.

>Da,< sem odgovoril, >če mene vprašate, piše 083.<

Spet je brskal po kartoteki, potem pa je odnehal:

>Kaj mogoče vi veste, kje bi lahko bili podatki o vaših prejšnjih boleznih?<

>Tamle, v kartoteki.<

>Bi se vam ljubilo pogledati, kje je vaš kartonček?<

Šel sem h kartoteki, našel kartonček in mu ga dal.

Pograbil je štampiljko in jo pritisnil na eno od praznih vrst. Potem se je spet obrnil k meni:

>No torej, kaj vam manjka?<

>Ne vem,< sem mu odgovoril po pravici. >Boli me zadnji del glave.<

Dodal sem, kako nenavadno je, da ima moja hči iste težave, od včeraj naprej se pritožuje nad bolečinami v zadnjem delu glave.

>Koliko je stara?< je vprašal.

>Dvanajst let in pol,< sem odgovoril. >Z njo hodim k otroški zdravnici.<

>K doktor Friedmannovi?< je vprašal.

>Ne,< sem odgovoril, >k neki drugi.<

>In kaj je ugotovila?< je vprašal zdravnik.

>Še nisva bila pri njej,< sem odgovoril.

>Le pojdita k njej, le pojdita,< je rekel zdravnik in začel glasno razmišljati, kaj bi lahko pomenile moje bolečine v zadnjem delu glave.

>Kdaj so se pa začele?< se je pozanimal.

>Pred enim mesecem.<

>Ste se zdravili pri nas?<

>Da.<

>Zakaj vas pa potem še zmeraj boli?<

>To je bilo tako,< sem mu razložil, >nekega dne sem prišel sem približno četrt ure pred koncem delovnega časa in rekli so mi, da je zdravnik, h kateremu spadam, šel stran, njegov namestnik pa je že dopoldne moral opraviti delo treh odsotnih zdravnikov. Zato noče več sprejemati nadaljnjih pacientov.«

>Razumljivo,< je rekel zdravnik. >In naprej?<

>Vprašal sem ga, kdaj lahko pridem in naročil me je za zgodaj popoldne naslednjega dne.<

>Koliko je zdaj ura?< je vprašal zdravnik.

Povedal sem mu, koliko je ura, in nadaljeval:

>Ko sem naslednjega dne prišel natančno ob določenem času, mi je sestra v predsobi rekla, da ne bo nič, kajti moj zdravnik je moral nenadoma na carino zaradi sesalca za prah. Vprašal sem, če sme človek zboleti samo takrat, kadar je to všeč zdravstvenemu zavarovanju, in ji povedal vse, kar sem si mislil o njeni ustanovi. Zdaj mi je odgovorila, da ni kriva za vso to mizerijo, kajti ona le nadomešča svojo teto po materini strani.<

Zdravnik je dvignil oči s svojih obrazcev: >Zakaj pa mi niste takoj povedali, da se je postopek vašega zdravljenja že začel?<

>In temu vi rečete zdravljenje?«

Zdravnik je bil ogorčen.

>Torej, kaj bi radi?< je vprašal.

>Rad bi, da bi ugotovili, zakaj imam bolečine v zadnjem delu glave«.

>Dobro, odprite usta, da bom pogledal noter.<

Nastežaj sem odprl usta in ogledal si je moj goltanec. Potem je rekel: >Velike mandlje imate.<

>Vem,< sem priznal.

>Zelo velike mandlje,< je rekel zdravnik in se pozanimal: >Kaj naj vam predpišem?«

>Ne vem. Saj ste vi zdravnik.«

Sledil je zamišljen molk. Potem je vprašal:

>Zdaj bi torej radi zdravilo.«

>Rad bi, da bi me glava nehala boleti.«

>Imate mogoče kaj doma, kapljice ali kaj takšnega?«

>Ne.<

>Škoda,< je pripomnil zdravnik. >Veste mogoče za kakšno zdravilo, ki vam pomaga?«

>Pelinkovec.«

>Dobro, torej vam bom predpisal pelinkovec,« je rekel zdravnik in mi olajšano predpisal pelinkovec.

Zahvalil sem se mu.

>Ni za kaj,< je rekel rešitelj človeštva. >Če vam smem dati nasvet, pridite po praznikih še enkrat, takrat bo tukaj vaš zdravnik. Jaz ga samo nadomeščam.

>Hvala lepa,< sem rekel in šel.

Če bom spet kdaj moral biti bolnik« — tako se konča pismo bralca — »potem bi bilo najboljše, ko bi me kdo nadomeščal.«

Zmaga človeške solidarnosti

Nekoč je bila neka majhna dežela. Če natančno pogledamo, je to bila zelo majhna dežela in v tej zelo majhni deželi je bil velik urad.

Če natančno pogledamo, je to bil zelo velik urad.

Ta veliki urad je bil ustanovljen zato, da bi obravnaval vse mogoče pomembne reči. In tako se je nekega dne zgodilo, da je ta urad sklenil dati duška svojim dobrodelnim pobudam in razdeliti revnim otrokom cel kup bonbonov.

Eden od direktorjev, gospod Jakob Schultheiss, je dobil pooblastilo, da vodi akcijo »bonboni za malčke«. Svoje naloge se je lotil z vidnim uspehom. Vsak revni otrok male dežele je dobil bonbon. Nekateri revni otroci so bonbon lizali, nekateri so ga žvečili, nekateri so celo rekli »hvala«.

Do sem je vse dobro in prav. Čez kakšni dve leti pa je nekakšen javni inšpektor prišel na misel, da bi pregledal knjigovodstvo javnega urada in odkril je nekaj močno nenavadnega.

Pokazalo se je namreč, da je direktor Schultheiss nabavil bonbone po precej visoki ceni. Če natančno pogledamo, je iz blagajne javnega urada izplačal nič manj kot 2000 srebrnikov za vsak posamezni bonbon, čeprav so prodajalci te robe v času nakupa ponujali prav takšne bonbone za največ pol bakrenega novčiča po komadu.

Nadzorni organ javnega urada je imel nekaj sej in sklenil z devetimi glasovi proti trem, da je preiskavo treba nadaljevati. Navsezadnje je javni urad imel tudi ekonomska načela in z njimi je bilo težko uskladiti dejstvo, da je en bonbon stal 2000 srebrnikov, to je 520 dolarjev, kajti za ceno vseh bonbonov skupaj bi skoraj lahko kupili tovarno bonbonov.

Med temeljito preiskavo, ki se je zdaj začela, so prišla na dan še nekatera zanimiva dejstva. Tako se je na primer pokazalo, da je Schultheiso kupil omenjene bonbone pri nekem dobavitelju, ki je bil po igri naključja njegov svak. Štirinajst dni po omenjeni transakciji si je ta svak kupil dvanajst čistokrvnih dirkalnih konjev, Schultheiss pa večino delnic angleškega podjetja »Rolls Royce«.

Brž ko so ta dejstva prišla na dan, se je nadzorni organ javnega urada spet sestal in enoglasno sklenil, da se preiskava ustavi. Obenem je bil sprejet predlog nekega člana nadzornega organa, ki se je imenoval J. Schultheiss, naj javni urad nakaže 10 bakrenih novčičev simbolične odškodnine direktorju, ki je bil do nedavnega osumljen.

Ko se je novica o nakazilu bakrenih novčičev pojavila v tisku, je vzbudila silno pozornost.

»So naši javni uradi res tako bogati,« so godrnjali ljudje, »da lahko zapravljajo bakrene novčiče za simbolična dejanja?«

Neki zmedeni novinar je na nesramen način zlorabil svobodo tiska in začel to mučno zadevo raziskovati na lastno pest. Po nekaj dnevih vohljanja je naletel na klepetavega uradnika, ki mu je izdal zgodbo o bonbonih po 2000 srebrnikov.

Zgodba je bila objavljena in deželo je zajel vihar ogorčenja.

Zahteva, da je treba kaznovati ali morda celo odpustiti višjega uradnika, je močno vznemirila člane upravnega odbora. Odkar svet pomni, se še ni zgodilo, da bi bil sodelavec kakšnega javnega urada odpuščen. Nadzorni organ je sejal brez prestanka in po razpravi, ki je trajala nekaj dni in noči, je privolil v zahtevo direktorja Schultheissa, naj ga ne izročijo drhali. Še manj primerno pa bi bilo, ko bi Schultheissa odpustili, kajti to bi bilo podobno priznanju, da v tem uradu ni vse tako, kot bi moralo biti.

Javno mnenje pa ni bilo zadovoljno. Prav nasprotno, časopisi so pisali neskončne članke o »kalnih transakcijah«, ki jih je zakrivil »eden od direktorjev«. Še več, ob vsaki najmanjši priložnosti so naglašali, da ta direktor še zmeraj opravlja svojo službo, in še več takih klevet je bilo.

Navsezadnje je nadzorni organ s težkim srcem prišel do spoznanja, da je zaradi vseh teh težav morda še zmeraj najbolj enostavno, če pošlje gospoda direktorja Schultheissa v začasen pokoj.

Takrat je bil Schultheiss ravno v tujini, kjer se je ukvarjal z večjim nakupom kakava, in bil je seveda ogorčen. Na ves glas je oznanil, da ne razume, zakaj bi moral biti prav on grešni kozel v tej mučni aferi.

Nadzorni organ pa je izjemoma vztrajal pri svojem sklepu in sklical izredno sejo.

Preudarjanje je trajalo nekaj dni, navsezadnje pa so našli rešitev, ki je zadovoljila vse prizadete. Schultheissa so odpustili, da bi pomirili javno mnenje, vendar so obenem preprečili, da bi kdo to afero obesil na veliki zvon. Zato se ime Schultheiss ni smelo nikjer pojaviti in da bi se izognili vsakemu tveganju, so od Schultheissa zahtevali, da najmanj še deset let, seveda za polno plačo, prihaja v urad, odgovarja na telefonske klice, narekuje pisma in se udeležuje sej. Ti modri ukrepi bodo za zmeraj preprečili novinarjem, da bi zvedeli, kateri od direktorjev je bil pravzaprav odpuščen.

Pokazalo se je, da je ta strategija učinkovita. Javnost se je zadovoljila z novico o odpustu, čeprav novinarji nikdar niso mogli ugotoviti, kateri od direktorjev je bil odpuščen. Kot je bilo dogovorjeno, je Schultheiss vsak dan prišel v urad in se je v teoriji in praksi vedel natančno tako kot pravi direktor. Novinarji pa še zmeraj niso hoteli odnehati. Eden od njih je bil še posebej domiseln in nekega dne je našel otroka, ki mu je Schultheiss baje s svojimi lastnimi rokami dal bonbon. Prijazni striček, je povedal otrok, je imel pod nosom majhne črne brke. Ta novica je bila prava senzacija in naslednji dan je bila objavljena na prvi strani časopisa, a zaman. Kajti od istega dne naprej so se vsi direktorji javnega urada pojavljali v službi s črnimi brčicami pod nosom.

Drug otrok se je spomnil, da je striček z bonboni imel zabavno majhno govorno napako. Kot je bilo pričakovati, so imeli naslednjega dne vsi direktorji zabavno majhno govorno napako. Novinarji pa so bili trmasti. Raziskovali so in brskali, brskali in raziskovali, vsak kamen so obrnili in navsezadnje so odkrili posebni znak tega skrivnostnega direktorja, ki ga ni bilo mogoče ponarediti. Na morski obali je namreč Schultheiss imel superluksuzno vilo.

A tudi ta informacija ni novinarjem prav nič pomagala, kajti pokazalo se je, da imajo vsi direktorji tega urada že mnoga leta superluksuzne vile na morski obali.

Na kratko, direktorja, ki so ga iskali, niso našli vse do današnjega dne. Tako se je spet enkrat pokazala solidarnost javnih uradnikov.

In če niso umrli...

Pa tudi če so. Njihovi nasledniki niso nič drugačni.

Odprimo mladini vrata v politiko

Ministrski predsednik: Mislim, prijatelji, da se bomo prej ali slej morali resno zamisliti, kaj naj se zgodi z našo staro gardo.

Svetovalec: Tja, naša stara garda.

Ministrski predsednik: Načelno seveda ni nič napačnega, če služabniki države služijo tja do popolne izčrpanosti. V preteklih dveh desetletjih pa sem naenkrat spoznal, da bo polagoma prišel čas, ko bo organe oblasti treba obnoviti z mlajšimi močmi.

Svetovalec: Točno! Z mlajšimi močmi, tako je to. Nihče drug ne bi mogel boljše izraziti te misli.

Ministrski predsednik: Vzemimo na primer našega starega Slučkovskega, saj veste, ministra za subvencije. Nič se mu ne da očitati. Odličen minister je, ampak že triintrideset let.

Svetovalec: Kaj? Kaj res že tako dolgo? ...

Ministrski predsednik: Ja, tako dolgo že. To vem natančno, kajti svoje dni sva skupaj začela vsak svojo kariero. Zakaj za hudiča se sam ne more spomniti, da je že zdavnaj prišel in minil čas, ko bi se moral umakniti? Kaj še čaka stari Sluč, se vprašujem.

Svetovalec: To človeka res zjezi. Kaj še čaka?

Ministrski predsednik: Zadnje čase je Sluč napravil nekaj zelo čudnih reči. Ko je na primer izdal odločbo, da morajo zavarovanci življenjskega zavarovanja plačevati svoje premije tudi potem, ko so že izdihnili, sem ga posvaril, da utegnemo imeti težave.

Svetovalec: Kakopak! Zdaj se ne splača več umreti.

Ministrski predsednik: Ali pa vzemimo na primer ministra za telesno kulturo, saj veste, Tischbeina, ki je star kot zemlja. Osebno nimam nič proti njemu, na svojem področju je vrhunska kapaciteta. Ko pa mu je oktobra padlo v glavo, da se morajo vsi gimnazijski profesorji udeležiti obveznega šestmesečnega telovadnega tečaja, sem se nekoliko zamislil. Če to ni primer starostnega razkroja možganov, potem ne vem, kaj je.

Svetovalec: Jaz tudi ne.

Ministrski predsednik: Tischbein ima danes najmanj triinsedemdeset let. To vem prav natančno, ko sem mu namreč čestital za šestdeseti rojstni dan, sem jih jaz imel šestinšestdeset.

Svetovalec: Ja ja, počasi bo treba spraviti ta stare v zapeček.

Ministrski predsednik: O tem ni dvoma. Vendar ne bo lahko. Saj jim ne morem kar meni nič tebi nič povedati v obraz: zginite že enkrat, mumije! Navsezadnje smo skupaj odraščali, skupaj smo delali za našo državo. Tega se še natančno spominjam, leta 1917 sem na primer skupaj s Slučkovskim podkupil turškega ago ...

Svetovalec: Ja ja, dobri stari časi.

Ministrski predsednik: Kadarkoli srečam Sluča, mu obzirno namignem, kako je že skrajni čas, da bi odšel v zasluženi pokoj . ..

Svetovalec: Mogoče že tudi slabo sliši.

Ministrski predsednik: Pravzaprav ne. Pred osmimi leti sem mu dobesedno rekel takole: »Sluč, spomni se že kdaj na okrevališče.« In kaj je napravil? Vsa okrevališča je postavil pod nadzorstvo svojega ministrstva. Od takrat naprej se je opazno zmanjšalo število bolnikov, ki prosijo za odhod v okrevališče.

Svetovalec: Kako to?

Ministrski predsednik: Zdaj vsa okrevališča kuhajo obvezno dieto, kot jo predpisuje Slučkovski. Njega pa kronično zgaga peče.

Svetovalec: Mogoče bi mu morali namigniti nekoliko jasnejše.

Ministrski predsednik: Vse zame 1. Kaj vse mu že nisem namignil! Še pred kratkim sem lu rekel: »Poslušaj, Sluč, vzemi si za zgled Bena Guriona. To je bil res velik človek, natančno je vedel, kdaj se mora ločiti od svoje odgovornosti!«

Svetovalec: Zelo dobro. In kaj je storil Sluč?

Ministrski predsednik: Že naslednji dan se je ločil od svoje žene.

Svetovalec: Ta človek je potreben pokoja.

Ministrski predsednik: Tudi to sem mu že povedal. Svetovalec: In?

Ministrski predsednik: Obljubil mi je, da bo vsak dan popoldne nekoliko spal.

Svetovalec: Res je! Videl sem ga, kako spi na nedavni popoldanski seji v skupščini. ..

Ministrski predsednik: In takšen človek bi rad postal celo pomočnik ministrskega predsednika! Le kje se bo to končalo? Kdo me bo rešil vseh teh starcev? (Zazvoni telefon.) Halo? Dober dan, Sluč. Pravkar sem te hotel poklicati... Kaj, ti mene tudi? No, zakaj me pa nisi? Aja, saj si me. No, povej, kaj bo dobrega . .. Ne, tega mi ne moreš storiti... Prosim te, samo tega ne, počakaj vsaj, da se pogovoriva na štiri oči... Sluč, kje pa si zdajle? ... Počakaj name, že hitim k tebi. (Odloži slušalko. Bled je kot smrt.)

Svetovalec: Kaj se je zgodilo?

Ministrski predsednik: Slučkovski razmišlja, da bi dal ostavko.

Svetovalec: Ne!

Ministrski predsednik: Če vam pa rečem! In zdi se, da tokrat misli zares.

Svetovalec: Takoj je treba kaj storiti.

Ministrski predsednik: K njemu grem. Saj ne more kar takole pustiti na cedilu svojih najboljših prijateljev.

Svetovalec: Prosim vas, potrkajte na njegovo vest.

Ministrski predsednik: Poskusil bom vse, kar je v moji moči. Od vas pa zahtevam absoluten molk, predvsem pa novinarjem niti besede. (Oddivja k Slučkovskemu.) Sluč, prijatelj moj stari, le kaj ti je padlo v glavo?

Sluč: Zdi se mi, da je prišel čas, ko se moram umakniti.

Ministrski predsednik: Smešno! Saj si vendar v najboljši formi.

Sluč: Povedal ti bom po pravici: pravzaprav sem se hotel umakniti že pred osemnajstimi leti. Ker pa sem zaveden človek in ker vem, kaj je partijska disciplina, sem odlašal s to težko odločitvijo vse do danes.

Ministrski predsednik: Tega mi ne moreš storiti, Sluč. Ti si naš steber, naše kladivo, ti si luč Izraela.

Sluč: Kaj sem jaz?

Ministrski predsednik: Če tebe ne bo, se bodo z oglušujočim truščem zrušili temelji države, to prav dobro veš.

Sluč: Po eni strani je to mogoče res, po drugi strani pa sem postal nekoliko naglušen.

Ministrski predsednik: Potem pa ostani vsaj še dve leti ali pa tri.

Sluč: Čemu? Tvoji mladi svetovalci me bodo znali prav dostojno nadomeščati.

Ministrski predsednik: Kaj, ti mladi kreteni naj bi nadomeščali tebe? Smešno! Naša država potrebuje osebnost, ki ima takšne skušnje kot ti. Kje bom še danes našel človeka, ki bi znal z enim samim udarcem zamajati celotni sistem zavarovalnic? Se še spominjaš?

Sluč: To je bilo februarja. Medtem sem se postaral.

Ministrski predsednik: Pa kaj potem! Vsakič, kadar zazehaš, te občudujem, kakšno krepko zobovje imaš. Se še spominjaš, kako sva skupaj podkupila turškega ago? Tega ne moreš kar tako pozabiti, tako brezsrčen ne moreš biti.

Sluč: Jaz nimam več moči, prijatelj moj.

Ministrski predsednik: Moj bog! Le kje bom zdaj našel pomočnika ministrskega predsednika!

Sluč: Kaj si rekel?

Ministrski predsednik: Kaj nisi vedel, da sem te nameraval predlagati za ta položaj?

Sluč: Ne, nisem. A zdaj, ko si mi povedal, se mi zdi, da ne more biti drugače.

Ministrski predsednik: Hočeš reči, da boš ostal?

Sluč: Moram še premisliti, nekaj časa potrebujem.

Ministrski predsednik: Ostani vsaj toliko časa, da mine preizkusno obdobje.

Sluč: Žal mi je, a zdravnik je izrecno zahteval, naj izprežem. Izjemoma bi lahko še ostal, je rekel profesor doktor, če bi letos dobil Haimovo, Nachmannovo in Bialikovo nagrado za literaturo.

Ministrski predsednik: To ne bo šlo, Sluč. To nagrado smo že obljubili liberalni stranki.

Sluč: Potem pa vsaj častni doktorat iz filozofije ali pa kaj takega. In seveda položaj policijskega ministra ...

Ministrski predsednik: Seveda, zakaj pa ne!

Sluč: Prav. V tem primeru bom morda razmislil...

Ministrski predsednik: Hvala ti, Sluč! Vedel sem, da se lahko zanesem nate. Tega ti ne bom nikoli pozabil.

Sluč: Pa še en nov pontiac.

Ministrski predsednik: Seveda, s klimatsko napravo! (Hiti nazaj k svetovalcem.) Prijatelji, posrečilo se mi je, da sem ga dokončno prepričal. Ostal bo. To je prava katastrofa.

Strogo zaupno

Težave so se začele, ker je bil rojstni dan našega ministrskega predsednika spet enkrat pred vrati. Ob tej vzvišeni priložnosti je predstavnik za tisk šefa kabineta navezal stike s časopisi in zahteval od urednikov, naj v slavnostnih člankih ne bo omenjeno število Beginovih let.

Razlog temu nenavadnemu ukrepu pa je bil strah, da ne bi grobo užalili javnega mnenja v Združenih državah, če bi mu dali vedeti, da si Izrael lahko privošči šefa vlade, ki je star skoraj toliko kot ameriški predsednik.

»Naša previdnost mora biti tako rekoč brezmejna,« je nenavadno odkrito priznal predstavnik za tisk, »kajti prav zdaj so naša pogajanja z ameriškimi oblastmi posebej kočljiva. Zato bi nam gospodje novinarji storili zelo veliko uslugo, ko bi bili tako dobri in zamolčali Beginovo starost.«

Odziv novinarjev je bil tak, kot se je dalo predvidevati:

»To ne pride v poštev! Ta rojstni dan postane novica šele takrat, ko povemo starost.«

»Prav narobe, gospoda moja,« je odvrnil predstavnik za tisk. »Novica je v tem, da rojstni dan sploh je. Le koga še zanima starost? Kdo bo imel kaj od tega, če bomo v javnosti razširjali takšne stvari? In sploh, kdaj boste navsezadnje že pristali na prostovoljno novinarsko avtocenzuro, gospoda moja?«

Razgovor se je nadaljeval v zgodnje jutranje ure, vendar ni pripeljal do oprijemljivih zaključkov.

Predstavnik za tisk je bil užaljen in oznanil je, da novinarji nočejo sodelovati, zato bo v bodoče tudi on tako umazan.

Zveza časopisnih podjetij je sklicala izredno sejo, da bi se časopisi dogovorili o skupni strategiji. Pritisk od zgoraj je postajal vse močnejši in začele so se že tudi intervencije.

Državna turistična zveza je odločno zahtevala, da je skrivnost Beginove starosti treba obvarovati, sicer lahko usahne naval turistov, ki ga pričakujejo.

Tej zahtevi se je pridružil profesor Wasserlauf in zagrozil, da bo odložil svojo funkcijo osebnega zdravnika ministrskega predsednika, če bo predsednikova visoka starost postala j avna stvar.

Novinarji pa se niso mogli ozirati na takšne postranske zadeve. Nacionalna dolžnost, ki so jo priznavali, je bila ena sama: dvig naklade.

Zato so naslednji dan predložili vojaškemu cenzorju naslednje besedilo:

Menahem Begin bo dopolnil 68 let

Proslava rojstnega dneva v ožjem krogu prijateljev

Ta vest je vzbujala preveč pozornosti, zato jo je cenzor rahlo spremenil in jo vrnil uredništvom v naslednji obliki:

Menahem Begin bo

Proslava v ožjem krogu

Tisk je enoglasno protestiral proti temu samovoljnemu omejevanju svobode izražanja. Še posebej zato, ker je ta svetovno pomembna vest bila zdaj tako popačena, da je budnemu bralcu vsiljevala dvoumne asociacije.

Izvršni odbor zveze časopisnih podjetij je izdal komunike, v katerem je opozoril, da v takšnih težkih pogojih ne more več posredovati bralcem zanesljivih vesti. Zdaj je vojaška cenzura predlagala kompromis. Ponudila je naslednji enostavni naslov:

Menahem Begin bo kmalu

Ostanek si lahko misli bralec sam, kot hoče in zna, pri tem pa seveda ne sme ogrožati življenjskih koristi države.

Medtem ko je zveza časopisnih podjetij oziroma njen odbor za samozaščito sestavljal razkačen protest proti takšni formulaciji, saj ta lahko zavaja v zmoto, je iz ministrstva za obrambo prišel naslednji ukaz:

»V nobenem primeru ne smete objaviti besed >v ožjem krogu<, kajti to bi bila izdaja državne skrivnosti.«

Skoraj obenem je iz New Yorka prišel teleks svetovne cionistične zveze: »Beginov rojstni dan sploh ne sme biti omenjen. Zastopniki nacionalnega fonda so v skrbeh, kajti ta datum spada v čas kislih kumaric, zato bi objava lahko škodila akciji za nabiranje prostovoljnih prispevkov, ki se bo vsak čas začela. Predlagamo, da veseli dogodek premaknete v čas pozne jeseni, ko se bodo vsi newyorški trgovci vrnili z dopusta.«

Za nameček je biro ministrskega predsednika zahteval, da bi v teh težkih časih opustili velikopotezno besedo »proslava«.

Medtem je vojaški cenzor oznanil, da ne bi imel zadržkov proti naslednji dokončni formulaciji:

Menahem Begin

Ministrski predsednik

Uredniki so šli na barikade in zagrozili, da bodo objavili nekaj sarkastičnih člankov na temo »svobode tiska«. Ta grožnja je imela za posledico, da je odbor za državno varnost oznanil alarm prve stopnje in sklical izredno sejo.

Predstavnik za tisk se je lotil nadčloveških naporov, da bi še v zadnji minuti našel morebitno skupno rešitev:

»Gospoda moja! Kot zasebnik vas lahko popolnoma razumem,« je kmalu po polnoči rekel zbranim novinarjem, »kot uradnik pa moram ukrepati, kot mi veleva dolžnost, to pa pomeni, da državnih skrivnosti ne smemo razkriti javnosti. Ta informacija bi v nekaterih okoliščinah lahko prišla v roke naših sovražnikov.«

»Neumnost,« je zagodrnjal eden od novinarjev, »Beginov rojstni datum je natisnjen v vsakem leksikonu.«

»Mogoče imate prav,« je odvrnil predstavnik za tisk, »a v nobenem leksikonu ni navedena njegova starost!«

Predstavniki časopisnih podjetij so prinesli s sabo zadnje izdaje časopisov »Time« in »Newsweek«. Tam je bila natisnjena veleizdajalska številka »68«, povrh pa še zahrbtna slavljenčeva fotografija.

»To je popolnoma druga stvar,« je pojasnil predstavnik za tisk. »Očitno gre za publikacije, ki izhajajo v tujini, in žal lahko vplivamo nanje le v majhni meri. Prav zato pa se moramo lotiti še večjih naporov, da bi vsaj v lastni hiši ohranili red, dokler je le mogoče ...«

Vrata so se s treskom odprla in v sobo je planil namestnik šefa kontrašpijonaže. Vidno razburjen je sporočil, da je inozemska redakcija »Radia Izrael« zagrešila grobo malomarnost, kajti baje je v hrvaškem jeziku čestitala ministrskemu predsedniku za njegov 68. rojstni dan.

Zavladala je splošna osuplost.

Namestnik šefa kontrašpijonaže je pomiril navzoče, ko jim je dal vedeti, da bo odgovorni urednik vsak čas postavljen pred vojno sodišče in da lahko računa na dolgoletno zaporno kazen. Ob tej katastrofi je vrhovni cenzurni urad oznanil alarm prve stopnje, sklical izredno sejo in odločil, da mora »Radio Izrael« ob vsaki polni uri oddajati naslednje sporočilo:

»Novica, češ da je neki visoki politik dopolnil toliko in toliko let, je nesramna izmišljotina hrvaške emigrantske teroristične organizacije. Edina prava resnica je ta, da noben politik ni postal starejši.«

Ta pripetljaj je imel za posledico, da se je zagrizenost državnega cenzurnega urada še povečala. Časopisom je zapovedal, da smejo zaključiti redakcijo svojih izdaj šele dva dni po Beginovem rojstnem dnevu.

Predstavnik za tisk je napravil zadnji poskus, da bi pomiril trmaste urednike:

»Mar se vam splača ves ta cirkus, gospoda moja? Si ne morete najti kakšne druge senzacije? Objavite na primer zabaven podlistek z naslovom: > Življenje se začne z 68. leto m<.«

»To sploh ne pride v poštev,« so protestirali uredniki, »naša dolžnost je, da objavimo starost ministrskega predsednika.«

»No, prav, potem pa v božjem imenu objavite to starost, vendar ne v zvezi z Beginom. Napišite na primer takole:

>Nekdo je dopolnil 68 let<.«

»To ni natančna informacija.«

Položaj je postajal bolj in bolj napet.

Vojska je bila v stanju pripravljenosti.

Potovanja v tujino so bila ukinjena.

Pičlih pet minut pred izbruhom državljanske vojne pa je prišla nova vest, ki je hvala bogu imela za posledico, da se je spor s svobodnim tiskom na hitro končal.

Ministrskemu predsedniku je spodrsnilo v kopalnici in zlomil si je stegnenico. Najprej so ga odpeljali v bolnišnico, potem so ga dali v mavec in postal je popolnoma negiben.

Ta vest je bila seveda kar najbolj izčrpno objavljena v vseh jutranjih časopisih, vendar pa državnikova starost ni bila omenjena, zaradi kompromisa. Konec dober, vse dobro.

Visoka umetnost davčne politike

Doktor Steinherz: V čast mi je, da kot predsednik vrhovnega sveta za finance začenjam današnjo sejo, ki jo je prav zares treba šteti za zgodovinsko. Kot zahteva dnevni red, predajam besedo našemu referentu, gospodu direktorju Schultheissu.

Schultheiss: Gospod predsednik, spoštovani člani! Danes smo se zbrali, da bi enkrat za zmeraj končali anarhijo, ki v naši državi vlada na področju dednega prava. Tukajšnji tozadevni veljavni zakoni trajajo deloma še iz turških časov, zato nikakor ne ustrezajo dosežkom naše socialistične države.

Gliick: Je naša država socialistična?

Schultheiss: Kaj pa drugega?

Gliick: Pardon, saj človek sme vprašati, kajne?

Schultheiss: Naš položaj je celo precej daleč na levo od sredine, o tem ni nobenega dvoma. In zato se vse moje bistvo upira zastarelemu zakonu, ki omogoča državljanu, če je ta slučajno bolj nadarjen ali bolj priden od drugih, da svoje premoženje zapusti svojim dedičem.

Gliick: Kje je potem enakost pred zakonom!

Slučkovski: Tu pomaga samo ena stvar: ob zid te parazite, kroglo v glavo pa zdravo.

Doktor Steinherz: Bojim se, da bi to v nekaterih okoliščinah lahko prestrašilo naše inozemske investitorje. Naša naloga je, da izdelamo nov, prefinjen zakon o davku na dedovanje, in ko bo ta zakon začel veljati, se mora dosedanja anarhija končati. Ta zakon bo z enim samim udarcem uničil vladavino zlatega teleta. Zagotoviti mora, da bodo vsi naši državljani začeli svojo življenjsko pot v enakih razmerah.

Slučkovski: Na točki nič, pravim jaz, primojduš!

Doktor Steinherz: To pa še ne pomeni, da naj bo visok življenjski standard nedosegljiv. Če ima kdo ambicije v to smer, zakaj pa ne? Vrata partijskih organizacij so vsakomur odprta. Službeni avto, službeno stanovanje, potovanja v tujino, nadomestilo za stroške, dnevnice, odškodnine, vse to je na razpolago. Ampak le tistemu, ki je pripravljen, da začne v našem gibanju čisto spodaj, kot navaden vajenec, tako kot smo svoje dni začeli mi.

Sulzbaum: (poje) »Vstanite v sužnosti zakleti, ki jarem vas teži gorja ...«

Doktor Steinherz: Še ne.

Schultheiss: Zagotovim vam lahko, tovariši, da bo novi zakon o dedovanju z vso zakonito strogostjo kaznoval vsakršno dedovanje. Doslej se je lahko zgodilo, da je na primer dedič, ki je podedoval hišo, pa ni mogel plačati neznosno visoke odmere davka na dedovanje, enostavno rekel: »Te dediščine ne vzamem. Kar sami imejte to prekleto hišo, pustite me z njo na miru!« S takšnimi cenenimi triki se je dedič doslej lahko izognil svojim državljanskim dolžnostim. To, gospoda moja, bo zdaj drugače. Zdaj bo moral plačati, pa če bo dediščino vzel ali ne.

Slučkovski: Tako je prav, tovariši! Nič jih ni treba božati, ob zid pa kroglo v glavo pa zdravo!

Sulzbaum: Samo trenutek, gospoda moja. Čeprav popolnoma odobravam družbeni prevrat, ki ga bo novi zakon o dedovanju povzročil — ne, ki ga mora povzročiti! — pa se pred moje oči z vso resnostjo postavlja še neki širši vidik.

Doktor Steinherz: Bodi krajši, Sulzi. Za kaj gre?

Sulzbaum: Moj stric ima hišo.

Schultheiss: Veliko hišo?

Sulzbaum: Srednje veliko.

Gliick: No in?

Sulzbaum: Jaz sem edini dedič.

Gliick: Prijatelj dragi, iz srca ti čestitam!

Sulzbaum: Hvala.

Doktor Steinherz: Očitno je, tovariši, da imamo opraviti z izjemo. Koliko je vredna stričeva hiša?

Sulzbaum: Mogoče pol milijona.

Doktor Steinherz: Vsi vemo, gospoda moja, da zakon mora biti fleksibilen. Zakonu bomo torej dodali amandma, ki določa, da so srednje velike hiše v vrednosti do pol milijona oproščene davka na dedovanje. Je kdo proti?

Člani: Nihče.

Schultheiss:V vseh ostalih primerih pa brez milosti! Vsak kos nakita je treba obdavčiti!

Sulzbaum: Podolgem in počez!

Gliick: Samo trenutek, samo trenutek, tovariši! Moja žena ima dva uhana ...

Doktor Steinherz: Nič hudega. Kar glavni zvezi sindikatov ju naj zapusti. Osnutek zakona določa, da so davka na dedovanje oproščeni vsi vrednostni predmeti, ki jih državljan zapusti sindikatom ali pa koalicijskim strankam.

Gliick: Že prav, ampak moja žena pravi, da uhanov noče zapustiti družbi.

Doktor Steinherz: Zakaj pa ne?

Gliick: Kaj jaz vem? Ženske so čudne. Uhane hoče zapustiti svoji hčeri in nikomur drugemu.

Doktor Steinherz: Čudno.

Schultheiss: Spet izjema?

Doktor Steinherz: Vse tako kaže. Torej prosim, uhani ostanejo neobdavčeni. Preproge pa bomo seveda ...

Gliick: To zna biti nevarno. Vsi imamo doma preproge.

Doktor Steinherz: Potem pa slike.

Sulzbaum: Jih imamo tudi.

Doktor Steinherz: Pisalne garniture!

Slučkovski: Jaz imam celo dve.

Doktor Steinherz: Električne toasterje!

Schultheiss: Včeraj sem si kupil enega.

Doktor Steinherz: Saj mora biti kakšna stvar, ki je mi nimamo. Premislite torej, tovariši, kaj nam manjka?

Slučkovski: Zakaj naj bi nam kaj manjkalo?

Sulzbaum: Zato, ker mora biti kakšna razlika med nami in gnilimi reakcionarji.

Gliick: Že vem! Mi nimamo kravat.

Doktor Steinherz: Točno!

Slučkovski: Genialno! Mi, stari borci proti buržoaziji, nismo nikoli nosili kravat, naši vratovi so zmeraj bili svobodni.

Schultheiss: Prosim, zapišite: »Dediči luksuznih kravat kakršnekoli vrste morajo plačati enkratno in retroaktivno kazen za dedovanje, ta pa znaša 200 odstotkov številke ovratnika, ki jo ugotovi uradni organ.«

Doktor Steinherz: Izvrstno! Zdaj pa še zbirke poštnih znamk . ..

Slučkovski: Znamke? Ne bo šlo, jaz jih imam nekaj. Schultheiss: Kako pa to?

Slučkovski: Moj sin, tisti rdečelasi, me je prosil, naj zanj zbiram znamke. Pred enim tednom, ko je praznoval barmicvo, sem mu jih podaril.

Doktor Steinherz: Kakšne znamke so to, tovariš? Slučkovski: Afriške.

Doktor Steinherz: Hmmm ...

Schultheiss: Če dovolite, gospod predsednik, že imam idejo, kako bi formulirali to izjemo. Davka na dedovanje so oproščene zbirke afriških pisemskih znamk, če je dedič rdečelas.

Slučkovski: To je bedarija, Schultheiss. Kaj pa, če v naslednjih letih lasje mojega sina spremenijo barvo?

Doktor Steinherz: To bomo takoj uredili. »Davka na dedovanje so oproščene zbirke afriških pisemskih znamk, če je dedič v času, ko praznuje barmicvo, rdečelas in če je obenem sin člana vrhovnega sveta za finance.«

Slučkovski: Zdi se mi, da ta zakonski osnutek ni dovolj jasno izoblikovan. Kaj bo, če ob času svoje smrti ne bom več član vrhovnega sveta za finance?

Schultheiss: Upravičen pridržek. Zato predlagam naslednje dokončno besedilo: »Davka na dedovanje so oproščene zbirke afriških pisemskih znamk, če je dedič v času, ko praznuje barmicvo, rdečelas in če jih je podedoval od državljana, ki se imenuje Jehiel Slučkovski.«

Slučkovski: Ta formulacija se mi zdi sprejemljiva.

Doktor Steinherz: Z veseljem in zadoščenjem ugotavljam, tovariši, da lahko zabeležimo velik napredek v našem odgovornem družbenem delu. Zdaj moramo samo še izoblikovati dokončno besedilo zakonskega osnutka, potem pa bomo v zgodovinsko knjigo naše dežele lahko ponosno zapisali, da smo se spet za velik korak približali uresničevanju socializma.

Schultheiss: Tole z zgodovinsko knjigo pa previdno, jaz imam doma tudi eno.

Ljudstvo in njegov poslanec

»Iz srca mi je žal, gospoda moja,« je oznanil naš gostitelj, doktor Miick, »naš častni gost, Avigdor Bopkes, je pravkar telefoniral in mi sporočil, da ne more priti, ker mora predsedovati seji društva za moralno obnovo.«

Vsem nam je ušel vzdih olajšanja.

»Ko bi vedel, da je med povabljenci tudi ta baraba, bi ostal doma,« je zarenčal Felix Selig.

Sam sem imel podobne občutke. Res sem poznal Bopkeja samo po videzu, pravzaprav s televizijskega zaslona, vendar mi je to zadoščalo. Imel je obraz kot zločinec in oči kot rabelj.

»Slišala sem, da je med vsemi poslanci napravil največ prometnih prekrškov,« je povedala Erna Selig. »Dva šoferja ima in v preteklem letu sta dobila več kot 480 kazni, vendar jih ni bilo treba plačati, ker je pač poslanec.«

Na mah se je v našem kotu zbrala pravična četica, ki je začela divje sramotiti Bopkeja. Nekdo je omenil, kakšna javna sramota je, da so pred dnevi prav Bopkeju zaupali predsedništvo enega od najpomembnejših odborov.

»To je dosegel s čisto navadnim izsiljevanjem,« nas je poučil profesor Marom, ki je zgodovinar. »Ko so hoteli preprečiti, da bi postal predsednik, je zagrozil, da bo ustanovil novo frakcijo, ki se bo imenovala SIČ, stranka ideološke čistosti«.«

Nekdo je predlagal, naj bi si SIČ za svoj simbol izbrala vetrnico.

Nekdo drug je pripovedoval, da so od Bopkeja pred kratkim zahtevali, naj svojo ogromno cestno križarko zaradi varčevanja z bencinom zamenja za manjši avto. Bopke je odgovoril tako, da se je pojavil na zborovanju nove levice in imel govor, v katerem je zahteval »bolj realističen odnos do rešitve palestinskega vprašanja«.

»In kaj je bilo potem,« sem vprašal, »ima zdaj manjši avto?«

»Se razume, da ne. Vidim, da ne čitate časopisov. Prejšnji ponedeljek je v skupščini zahteval, naj takoj priključimo vsa zasedena ozemlja, obenem pa naj iz varnostnih razlogov napademo naftna polja v Saudski Arabiji.. .«

Potem je Beni Rotholz povedal zgodbo iz volilnega boja, ki se je pravkar končal. Stranka Bopkeju ni hotela dati zanesljivega mesta na kandidatni listi, zato je baje ponudil sodelovanje komunistom, obenem pa tudi veleindustrialcem. Navsezadnje je osnoval »tabor moralnih varuhov zakona« in na kandidatni listi si je pridobil tretje mesto.

»Poleg tega je strahovit lažnivec,« nam je povedal Felix. »Že leta in leta pripoveduje, kako je bil major pri padalcih in kako je tako rekoč z lastnimi rokami uničil teroristično gnezdo AbuDžildo. V resnici pa so ga morali odpustiti iz vojske, ker so zdravniki ugotovili, da je debil.«

Erna se je zahihitala: »Njegov inteligenčni kvocient je največ 23. Celo naš maček ima višjega.«

»Ne vem,« se je profesor Marom zamišljeno popraskal za ušesom, »iz obveščenih krogov sem zvedel, da se je samo pretvarjal, češ da je slaboumen, tako se je namreč rešil vojske.«

Naj bo že tako ali drugače, kadar gre za zasebne koristi, si Bopke že zna pomagati, o tem smo si bili edini. V nedavni razpravi o državnem proračunu je na primer zahteval, naj vsi poslanci dobijo neobdavčeno žepnino, zraven pa še samopostrežno zalogo medu in mleka.

O njem se je govorilo tudi to, da nikdar ne pošilja pisem, temveč samo telegrame. Postavil se je namreč na stališče, da ima brezplačna poštnina, ki jo uživajo poslanci, smisel samo takrat, kadar je pošta dostavljena zares hitro.

»Poleg tega pa je oduren ritoliznik,« je ugotovila Erna. »Ste videli na televiziji, kaj je naredil pred kratkim, ko je Begin končal svoj govor? Kar jokal je od ganotja, ko je hitel k Beginovemu invalidskemu vozičku, nato pa je izjavil, da je Beginova govorniška umetnost takšna, da je Churchilla za zmeraj odrinil v pozabo. Kasneje je v skupščinskem bifeju pred pričami izjavil, da je Begin >pritlikavec na dveh kolesih<.« »Najbolj žalostno pa je, da se vsi bojijo njegovega strupenega jezika,« je dodal Beni Rotholz. »Povem vam, da mu bodo nekega dne ponudili celo položaj ministra, samo da bi držal svoj umazani gobec.«

»Kaj?« Kiparka liana WasserMajim je bila ogorčena. »Ta vzor nekulturnosti naj postane član vlade? Njegova lepa tajnica mi je povedala, kmalu potem ko je z njim zanosila, da je nekoč na steno njegove pisarne obesila reprodukcijo Rembrandtovega lastnega portreta. In veste, kaj se je zgodilo? Bopke pride v pisarno, zagleda sliko in vpraša, kdo je ta stari usrane. Tajnica mu razloži, da jo je napravil Rembrandt. On pa ji zapove, naj jo pošlje staremu kretenu nazaj.«

Medtem ko smo se še pripogibali od smeha, je naš gostitelj doktor Miick razburjeno stopil k nam in ves žareč od veselja zaklical:

»Pravkar je javil, da bo vendar lahko prišel! Samo za nekaj minut, pa vendar ...«

Takoj sem si popravil kravato, ta moj gib je bil verjetno refleksen. liana je iz torbice potegnila ogledalce, da bi si popravila nekaj črt na obrazu. Navsezadnje človek ne sreča vsak dan pravega pravcatega poslanca. Človeka, ki je baje nekoč segel v roko Nixonu. Poleg tega je najmanj dvakrat na teden na televiziji...

Tudi profesor Marom si je živčno potegoval srajčna rokava. Šeligova dva pa sta se naskrivaj podala k vhodnim vratom, ker sta hotela biti prva, ki jima bo poslanec stisnil roko

Doktor Miick je stražil ob oknu.

»Pravkar je pripeljal njegov avto,« je poročal. »Zdaj se je ustavil... Njegov šofer gre okrog avta ... Zdaj je odprl vrata...«

Razmišljal sem, kaj naj mu rečem. Mogoče bi mu lahko čestital za njegov nedavni veliki govor? S kotičkom očesa sem opazil, da profesor Marom nemo premika ustnice. Vse je kazalo tako, kot da pripravlja improviziran slavnostni govor.

Medtem je liana ugotovila, da ogledalce ne bo zadoščalo. Bliskovito je zginila v gostiteljevo kopalnico.

Vrata so se odprla in Bopke je vkorakal.

»Kako lepo, da si vendar lahko prišel, moj ljubi Avigdor,« ga je pozdravil doktor Miick in ponosno pogledal krog sebe, ali smo vsi opazili njegov zaupni ton. Šeligova dva sta Bopkeju ganjeno stresla roko.

»Gospod major,« je začela Erna, potem ko je globoko klecnila v kolenih, »kaj še zmeraj skačete s padalom?«

»Dovolite mi, da izrazim naše upanje,« je stisnil iz sebe Beni Rotholz, »da vam bomo ob našem naslednjem srečanju že lahko rekli >gospod minister«.«

liana je planila iz kopalnice, zgrabila Bopkeja za rokav in ga ekstatično rotila, naj si čim prej ogleda njen atelje.

Potem sem bil na vrsti jaz.

»Blagoslovljen naj bo državnik, ki svojemu ljudstvu ... hočem reči. .. ljudstvo naj bo blagoslov, ki svojemu voditelju ... oprostite . .. vodi naj nas blagoslov ... ne ... vodi naj nas ljudstvo, ki blagoslavlja . ..«

Poslanec Bopke se je bežno smehljal in gledal skozme, kot da sem zrak. Očitno je mislil na popolnoma druge reči.

»No, prijatelji,« je spregovoril navsezadnje, »mi nihče ne bo dal nič piti?«

Kot bi ju pičila kača, sta doktor Miick in Felix planila proti mizi s pijačami, trčila drug ob drugega in se zvalila na preprogo.

Profesor Marom je izrabil zmedo in se od zadaj pritihotapil do Bopkeja. Pozanimal se je o naslednjem shodu Bopkejeve »nove domoljubne zveze«, kajti v najkrajšem času se je nameraval vpisati vanjo ...

Bopke ni rekel ničesar. S trudno roko je dvignil kozarec in nazdravil gostitelju. Potem se je pojavil njegov telesni stražar in mu nekaj zašepetal v uho in odhitela sta, da bi se udeležila shoda »revizionistov obnove«.

Ostali smo sami. Bili smo izčrpani, vendar srečni, čeprav tudi nekoliko razočarani, ker je bil obisk tako kratek. Roke so se mi še zmeraj tresle. Erna Selig si je s časopisom pahljala žareča lica. Felix je vstal s preproge in si stepal hlače:

»Ni kaj,« je rekel, »baraba skoz in skoz.«

Inventura

»Oprostite mi, gospod profesor, če bom nekoliko neroden, danes namreč prvič v življenju ležim na psihiatrovem kavču. Ja, vem, da bi moral že zdavnaj priti k vam, a doslej sem si ves čas skušal dopovedati, da sem popolnoma zdrav.«

»Kar nadaljujte, gospod.«

»Prve znake sem opazil pred štirimi ali petimi leti. Ugotovil sem, da postajam vsak dan bolj miren in sproščen.«

»Sproščen?«

»Ja. Do takrat sem bil vročekrvnež. Nobenemu prepiru se nisem izognil, gospod profesor. Najmanjši prekršek proti mojim moralnim načelom me je lahko spravil v besnilo.

Potem pa sem naenkrat začel postajati vse bolj miren in sproščen. Uravnovešen, bi skoraj lahko rekel.«

»Kaj je povzročilo to spremembo?«

»Ne vem. Zdi se mi, da je razvoj bil postopen, zato ga je bilo težko opaziti. Nekega jutra, pri zajtrku, odprem časopis in berem poročilo o tovarnarju, ki je utajil davke, ogromno vsoto. >Pa so spet zašili nekega reveža!< zamrmram in listam naprej. Šele čez nekaj minut se nenadoma zavem, kaj sem pravkar pomislil. >Za božjo voljo, zakaj pa reveža? Ta baraba je okradel državo, torej tudi mene. Zakaj naj bi bil revež?«<

»Prav res, zakaj?«

»Ne vem. Naenkrat se mi je zazdelo, da je revež. Saj zato sem tudi prišel k vam, gospod profesor. Že nekaj časa se ne odzivam več prav na prestopke proti zakonu. Kar hladen ostanem. Če recimo na letališču zasačijo turista, ki se vrača domov in je hotel pretihotapiti šest tranzistorjev, si rečem: >Aha, danes kontrolirajo, torej je treba paziti.«

»Pa vi tudi tihotapite, gospod?«

»Sploh ne, saj to je najbolj nerazumljivo na celi zadevi. Še zmeraj sem spodoben državljan. Včasih sem bil na to celo ponosen, danes pa me je sram, danes so mi spodobni ljudje postali skoraj sumljivi.«

»Sumljivi?«

»No prav, bom povedal drugače. Vi mi recimo rečete, da je ta in ta pošten človek in da se še nikoli v življenju ni zlagal. In jaz vas bom gledal, kot da ste name napravili globok vtis, vendar bom globoko v srcu tega človeka pomiloval. Spoznal sem namreč, da so odkriti in pošteni ljudje pravzaprav slabiči, bedaki brez domišljije, ki v življenju nočejo ničesar tvegati. Odločajo se za linijo najmanjšega odpora. Povejte mi, gospod profesor, sem postal zver ali kaj?« »Ni nujno.«

»Gospod profesor, zadnje čase sem se že večkrat zalotil, kako opuščam svoja lastna vrednostna merila. Če se recimo s kom dogovorim za sestanek, pa čakam eno uro in še pol ure, pa ga še zmeraj ni, potem odidem domov z nenavadnim občutkom zadoščenja. Kot da je vse v naj lepšem redu. Ali pa, gospod profesor, če bi mi vi obljubili, da me boste jutri poklicali, res ne bi vedel, kaj naj si mislim o vas, če bi me potem tudi zares poklicali. Verjetno bi začel kar jecljati tja v telefon. Kdor se drži dogovorov z mano, kdor izpolnjuje pogodbe, ki jih je sklenil z mano ali pa mi plačuje ob dogovorjenem roku, mi vzbuja globok občutek negotovosti. Naenkrat se mi zazdi, da snuje proti meni kaj podlega. Vem, da vse to ni prav logično, a kaj naj storim? Takšne občutke pač imam zadnje čase. Povejte mi, gospod profesor, so to znaki bolezni?«

»To bova zlahka ugotovila. Našteval vam bom razne pojme, vi pa mi brez premisleka odgovarjajte, kar vam spontano pride na misel. Ste pripravljeni?«

»Sem.«

»Torej. Neodvisnost?«

»Petrodolar.«

»Svoboda?«

»Pornografija.«

»Gospodarstvo?«

»Dolgovi.«

»Mladina?«

»Hašiš.«

»Dopust?«

»Gneča.«

»Umetnost?« »Drek.«

»Domovina?«

»Carina.«

»Religija?«

»Cerkveni davek.«

»Prihodnost?«

»Video.«

»Načrtovanje?«

»Kontracepcij a.«

»Hvala, dovolj. Popolnoma normalne reflekse imate. Kaj pa sanje, sanjate kaj?«

»Ja. Iste sanje imam znova in znova. Naenkrat sem spet v šoli...«

»V šolski klopi?«

»Ne, učitelj sem. V klopeh pred mano pa sedijo popolnoma tuji ljudje z vsega sveta. Cela ljudstva sedijo pred mano z odprtimi usti in čakajo na mojo besedo. Pred mano leži sveto pismo, zraven njega talmud in zraven njega >Kapital<. In jaz vstanem, dvignem desnico ... cel svet otrplo strmi v moja usta ... jaz pa rečem .. .«

»No, kaj rečete?«

»Natakar, še en zrezek, ne preveč pečen!«

»Tega ne razumem.«

»Jaz tudi ne. Zrezkov namreč ne maram. Najrajši jem banane. Zakaj potem rečem >zrezek<? To mi razložite, gospod profesor.«

»Mogoče si v podzavesti želite, da bi se menjala vlada.«

»Jaz? Da bi se menjala vlada? Mogoče pred desetimi leti. Danes pa si ne želim več nobenih sprememb. Postal sem, kot sem že rekel, miren in sproščen. Čisto v redu se mi zdi, da nam naša vlada obljublja gradove v oblakih, kadar se bližajo volitve, in da potem od tega ničesar ne uresniči.«

»Kaj res?«

»Seveda, saj nas pred volitvami vendar mora voditi za nos, sicer ne bi nihče več glasoval zanjo. Poleg tega pa se tudi ne znam več zares zjeziti na vlado. Nobene spremembe si ne želim. Samo to si želim, da bi me pustili na miru, saj vejo, da jim ne zaupam. Gospod profesor, sem še normalen?«

»O tem ni dvoma.«

»Potem mi pa razložite, zakaj sem tako žalosten. Včasih začnem tuhtati. Na primer o naši čudoviti mali deželi. Iščem stvari, ki bi me lahko spomnile na dobre stare čase, ko sem bil še nestrpen vročekrvnež, pa ne najdem nobene več. Povsod je en sam red. Prvoborci so postali spodobni državljani, heroji so se utrudili in naša slavna armada je postala triletna vojaška služba. Predvčerajšnjim sem slišal, da je nekdo vrnil socialnemu zavarovanju svojo pokojnino, ki jo je dobil predčasno, in sicer z domoljubno utemeljitvijo, da je treba začeti varčevati. Kako rad bi se navdušil nad tem človekom, kako rad bi zavpil Slava mu!, pa sploh ne morem. Ne morem, ker se mi zdi, da je prenapet. Samega sebe se bojim, gospod profesor. Sem postal duševni bolnik?«

»Ne, gospod, popolnoma zdravi ste. Prilagodili ste se današnjemu času, to je vse.«

»Je to nevarno?«

»Ne, to je edini način, kako lahko preživite.«

Cel svet je cirkus

Njeno veličanstvo mačka

Nenavadno je, kaj vse se lahko človeku zgodi v čisto običajnem nedeljskem večeru. Začelo se je tako, da je izraelsko narodno gledališče Habima gostovalo po Evropi z dramo našega Nobelovega nagrajenca Agnona in znašel sem se v gledališču v Ziirichu, poln domoljubnega ponosa, da bi se udeležil tega umetniškega dogodka.

Zavesa se je dvignila, predstava se je začela in ko se je dve uri kasneje med bučnim ploskanjem zavesa spustila, sem vedel vse, kar je treba vedeti o čudovitem svetu švicarskih mačk.

Te vrzeli v moji izobrazbi so se začele izpolnjevati v trenutku, ko je na odru vzbrstel prvi nežni popek ljubezni. Sosed na levi se je nagnil k mojemu ušesu in mi strastno zašepetal:

»Res je, da nisem židovske vere, tudi hebrejsko ne razumem niti besedice, pa vendar sem ves pretresen!«

V mislih sem uvrstil človeka v pičlo krdelo naših simpatizerjev, to je filosemitov. Moj hvaležni pogled je odkril enega najbolj tipičnih Švicarjev naših dni. Po sredi glave mu je tekla preča, ki je bila ravna, kot bi jo potegnil graditelj alpskega predora. Njegovo navdušenje je bilo videti vseskoz pristno. Zato sem bil tem bolj presenečen, ko je sredi prvega dejanja nenadoma vstal in se mimo kolen gledalcev zrinil proti izhodu, medtem pa kar naprej ponavljal »pardon«.

»Prosim vas, gospod,« mi je zašepetal tik pred odhodom, »popazite na moj sedež.«

Mogoče narava zahteva svoje, sem si rekel. Pa ni bilo tako, kajti kmalu nato — na odru je zdaj besnel zelo dramatičen spor — sem zaslišal, kako se spet bliža večje število »pardonov« in na sedež ob moji levi se je usedla popolnoma neznana gospa.

»Dober večer, je že v redu,« mi je zašepetala, »jaz sem njegova žena.«

Rešitev te uganke se mi je razkrila v odmoru, ko me je moja nova soseda srečala v foyerju in me povabila na osvežilno pijačo. Čez rob kozarca z limonado mi je razložila:

»To je zaradi Lucije,« je začela, »tako je ime najini mački. Enostavno Lucija. Ne more prenesti, da bi ostala sama. In zato se zamenjujeva pri njej, Martin in jaz.«

Poskušal sem v njenih besedah najti kakšno skrito ironijo, vendar zaman. Ali pa je bila mogoče preveč dobro skrita. Vendar je vse kazalo tako, kot da Martinovi ženi ni do šale. Bila je popolnoma resna. Tako resna, kot je lahko resna prebivalka Ziiricha med dvema dejanjema hebrejske predstave.

»Dovolite mi vprašanje,« sem si dovolil vprašanje, »kaj bi se zgodilo, ko bi Lucija ostala sama?«

»Dolgočasila bi se. Že od majhnega je navajena na najino družbo.«

Njena izjava je spet bila samo stvarna in nič drugega. Brez ironije, brez vsaj bežnega smehljaja, brez sledu kakršnegakoli namiga.

Razložil sem si, da je gospa Švicarka in da ima zato drugačne probleme kot recimo mi. Pa vendar ...

»Pa vendar,« sem še enkrat previdno poskusil, »kaj niso vajine življenjske navade prav nič ogrožene? Hočem reči, vajin zakon, vajin ...«

»To že,« je priznala moja soseda, »a navsezadnje sva se poročila proti Lucijini volji.«

In potem mi je razkrila celotno zgodbo. Ko je Martinova današnja soproga bila še sama, sta se njena starša ločila.

Očku je bilo prisojeno, da skrbi za vilo in za avto, mamica pa je dobila Lucijo. Potem pa se je mamica zaljubila v nekega zdravnika, ki nikdar ni smel iz svojega stanovanja, kajti sicer bi njegova papiga postala melanholična in si populila perje.

Torej se je morala mamica vseliti k melanholični papigi, skrbstvo nad Lucijo pa je poverila hčeri. Zdaj pa hči nikdar ni smela iz stanovanja, kajti bala se je, da bi se mačka lahko dolgočasila.

»Martin,« mi je zaupala moja soseda, »me je dve leti osvajal preko domofona ob hišnih vratih.«

Skoraj proti svoji volji sem začel postajati ves prevzet.

Nekoč sem bral strahovito grozljivko Edgarja Allana Poeja, šlo je za to, da si je neki možakar zidal klet in v napadu razstresenosti zazidal črno mačko. Prvič v življenju sem začel razmišljati, če ni bila ta raztresenost tudi precej pametna.

»Upam, da vas ne nadlegujem preveč s svojimi radovednimi vprašanji,« sem rekel, »pa vendar, zakaj Martin ni smel v stanovanje? Hočem reči, zakaj je moral stati spodaj ob domofonu?«

»Ker je imel psa.«

Odveč bi bilo razlagati, da je tudi ta pes bil Švicar in da je zato dosledno zavračal vsako možnost, da bi hodil na sprehod s kom drugim kot z Martinom.

Zdi se mi primerno, da na tem mestu prekinem pripoved in na kratko povzamem dogodke.

Zdravnik je bil torej v hišnem zaporu zaradi žalostne papige Polly. Ker se ni smel gibati, se je mamica vselila k njemu, njena hči je morala postati družabnica osamljene Lucije, Martin pa je s svojim psom stal na cesti in v drobne reže ob hišnih vratih šepetal sladke besede.

Moje spoštovanje do Edgarja Allana Poeja je neznansko naraslo »Martin in jaz sva se seveda hotela poročiti,« se je spominjala Martinova soproga, »pa sva morala še nekaj let počakati, zaradi Lucije in zaradi psa.«

»Pa vendar, spoštovana gospa,« sem ostal trmast, »kaj nista nikdar razmišljala o tem, da bi eno od živali oddala? Ali psa ali pa mačko ...«

»Kaj? Da bi človek zapustil živo bitje, ki je od njega odvisno? Nikdar.«

Kot sem že rekel, so to bili Švicarji. Martin in njegov pes, Martinova soproga in mačka Lucija, mamica in zdravnik. In tudi papiga Polly. Sami Švicarji. Sedemsto let niso imeli nobene vojne in z nečim se človek pač mora ukvarjati, kajne?

Ob koncu odmora se je v zgodbi začela nakazovati dolgo pričakovana rešitev. Zaradi visoke starosti je Martinov pes tiho preminil. Skrušeni Martin si je hotel vzeti življenje, obesil se je, imel pa je zelo razvito mišičevje v predelu vratu in to ga je rešilo. Tako je končno prišlo do dolgo pričakovane poroke, o kateri sta se tako in tako že podrobno pogovorila preko domofona.

»Težava pa je bila v tem,« mi je razložila soseda, »da je imela Lucija pridržke proti Martinu.«

Kdo ve, mogoče so mu obleke smrdele po preminulem psu. Mogoče pa je mačko odbijala njegova alpska preča. Naj bo že tako ali drugače, Martin se je moral dolge mesece boriti za Lucijino priznanje. Še zdaj mora Martin vsak dan v stari del mesta in tam kupiti za Lucijo sveža kurja jetrca.

Martinova soproga mi je ponosno pokazala nekaj Lucijinih fotografij. Lucija me je na nekaj spominjala in takoj sem ugotovil, na kaj: na katerokoli mačko na svetu.

Martinova soproga je pogledala na uro.

»Ljubi bog, možu sem obljubila, da ga bom ob desetih zamenjala!«

Poslednjič sem poskusil: »Ste mogoče kdaj poskusili z mačjo varuško?«

»Seveda. Zelo prijetna punca je bila, diplomirana mačja varuška. Cel mesec je stanovala pri naju, da bi se Lucija lahko navadila nanjo, a zaman. Brž ko je Lucija zaslišala njen glas, je revica vsa prebledela. Ubožica je namreč bila alergična na njene lase. No, veseli me, da sem vas spoznala. Na svidenje.«

Ostal sem sam in s polno glavo problemov. Navsezadnje ni nihče popoln. Britanci so baje nepreračunljivi, kadar gre za kriket, Avstrijci pa so nagnjeni k spletkarjenju.

Zakaj potem Švicarji ne bi mogli biti norci na mačke? Nekoč sem nekje slišal, se mi zdi, da ima vsako švicarsko mesto veliko mačje pokopa1 išče in tam so nagrobniki iz marmorja, na nagrobnikih pa zlati napisi. Kolikor vem, mačkam še niso dali volilne pravice, vendar je to samo še stvar časa. Šušljajo, da si bodo v doglednem času vsaj mačje živali moškega spola priborile .. .

Na tem področju vlada nemir, ki ga ni mogoče prikriti.

Slaven igralec iz Schaffhausena se je hotel pred dvema letoma poročiti s siamsko mačko. V časopisih je izbruhnil grozovit škandal, ko je novinar »Blicka« odkril, da je nevesta še mladoletna. Rajši ne sprašujte ...

Martin se je spet pojavil. Imel je svežo prečo in prepeval si je pesem o Luciji.

»Ne smete misliti, da sva slepo zaljubljena vanjo,« mi je zagotovil. »Ne, vse njene napake vidiva. Vendar pa sva postavljena pred preprosto izbiro: ali hočeva imeti v naši mali stanovanjski skupnosti nezadovoljno žival ali veselo in živahno tovarišico? Jasno je, da nama ta druga možnost nalaga nekaj majhnih žrtev ...«

To se je na primer zgodilo takrat, ko bi morali Martinu — ki je po svojem postranskem poklicu slaven arhitekt — podeliti trak francoske častne legije in sicer za zasluge pri gradnji ene polovice francoskega poslaništva v Bernu. Drugo polovico je moral zgraditi nekdo drug, ker je Lucija obolela za pljučnico.

Pa to ni tako pomembno. Pomembno je nekaj drugega: ko je prišlo razburljivo sporočilo, v katerem so Francozi tudi določili datum svečanosti, je Martin moral ugotoviti, da bo prav takrat Lucijin rojstni dan . ..

»Prosil sem jih, naj bi podelitev odlikovanja premaknili za kakšen dan ali dva,« mi je žalostno pripovedoval Martin, »vendar mi je francoski predsednik zavrnil to majhno prošnjo.«

»Ah,« sem se pretvarjal, kot da sem poln razumevanja, »le kaj lahko človek pričakuje od takšnega francoskega predsednika? Pa vendar, kaj niste mogli Lucije odnesti s seboj na svečanost? Mogoče bi celo mislila, da je vojaška parada prirejena na čast njenemu rojstnemu dnevu.«

»Seveda sva preudarjala tudi o tem. Vendar človek ne more vedeti, kakšno bo vreme. Če bi na primer deževalo ...«

Mačka v dežju? Celo sam sem moral spoznati, kako nemogoč je moj predlog.

»Tudi otrokom sva se odrekla,« je nadaljeval Martin, ko sva se vračala v dvorano, »saj jih ne bi mogla uskladiti z Lucijinim urnikom. Njen čas za igranje je od treh do pol osmih . ..«

»Zjutraj?«

»Ne, popoldne. Poleg tega sva oba kronično izčrpana, kajti Lucija nama ne da spati. Vsako noč nama nekajkrat skoči na posteljo in naju liže po nosovih. Tako je pač to, ljubezen potrebuje . . .«

Zdi se, da je v Martinovi družini ne dobi dovolj.

Medtem se je drama na odru mogočno razmahnila. Jaz pa sem se zleknil v svoj sedež in razglabljal o švicarski miselnosti. Kako Švicarji pravzaprav funkcionirajo, če sploh? Na prvi pogled imajo precej skupnega z nami Izraelci.

Tudi Švica je majhna dežela z nacionalnimi problemi. Tudi dobri Švicarji morajo vsako leto služiti vojsko, tako kot mi. Tudi v Švici se je inflacija v zadnjem letu potrojila, tako kot pri nas, in zdaj znaša upoštevanja vrednih šest odstotkov.

Pa vendar je treba priznati, da so Švicarji nekako drugačni od nas Izraelcev. Mogoče imajo drugačne pobude. Mi počasi odraščamo, Švicarjem pa to ni potrebno. Pri nas je država en mačji kašelj, pri njih pa je država zato, da je muckam lepo.

Mendel nam dela sramoto

Pravljica za otročje odrasle

Nenadoma, brez svarila, so se v naši soseski pojavili huligani. Najprej smo jih tiho prenašali in upali, da se bomo polagoma navadili nanje. Nekega ponedeljka, po približno dveh letih in pol, pa nas je minila potrpežljivost. Do takrat je namreč gospodom huliganom zadoščalo, da so nam spuščali zrak iz avtomobilskih gum in nam razbijali okna. Ko pa so zamenjali dejavnost in so našemu sosedu, gospodu Fleischhakerju, izbili nekaj zob, smo se težkega srca podali k našemu staremu nočnemu čuvaju Mendlu.

»Ljubi prijatelj Mendel,« smo mu rekli in vili roke, »mera je polna. Goreče te prosimo, da napraviš red. Ti si upokojen policist, zato imaš svoje izkušnje. Zate bo prava igrača spraviti te fante na kolena ...«

Stari Mendel prebije svoje noči tako, da sedi nekje v temi in pazi na hiše. Najbrž zato, da jih ne bi kdo odnesel. Njegove kvalifikacije so trije razredi osnovne šole in debela gorjača. Oblečen je v ostanke stare uniforme in na glavi ima ostanke bivše policijske kape, pač v skladu z bedno pokojnino, ki jo dobiva.

»Zakaj ste pa prišli prav k meni?« je vprašal Mendel. »Jaz pazim na hiše, ne na ljudi.«

»Ljubi Mendel, stori nam vendar to majhno uslugo!«

Stari je stokajoč vstal, odšel v skrivališče huliganov in jim enemu za drugim razbil zobe, tako kot so pač prihajali.

Naslednje jutro je nastal sodni dan.

Vsi prebivalci naše soseske so se dvignili kot en sam mož in protestirali proti takšnemu sramotnemu nasilju.

Gospod Fleischhacker je z besedami izrazil naše vsesplošno ogorčenje:

»Rafbijati fobe, to je vandalifem,« je vpil, »to je framota, to je neflovefko ...«

Seveda je prav dobro vedel, o čem govori, saj so mu izbili precej prednjih zob, kot smo že omenili, zato je imel nepremagljive težave z izgovorjavo nekaterih soglasnikov.

Naročil sem, naj starega grešnika Mendla pripeljejo k meni in lepo sem mu rekel:

»Zdaj me pa dobro poslušaj, Mendel. Živimo v civilizirani in v liberalni družbi, razumeš? Pri nas se ne moreš vesti kot pobesnel bik. Prosim te, da vzameš to na znanje!«

»Ampak,« je mrmral stari, »ampak saj ste me prosili, naj napravim red, kaj me niste?«

»Nismo te prosili, naj sproščaš svoje nasilne nagone,« sem ga popravil. »Zdaj pa pojdi domov, Mendel, in se postavi v kot. In da mi tri dni ne prideš pred oči. . .«

Vendar sem se ga usmilil, še preden so minili trije dnevi. Zgodilo se je namreč, da so huligani že prvo noč razbili vsa okna na naši cesti, poleg tega pa so nekega mimoidočega obesili na cestno svetilko, samo zato, ker se je pisal Lampič. Ko so zažgali še pralnico in razparali nekaj otroških vozičkov, smo se v hipu zbrali pri starem nočnem čuvaju in vili roke. Mendel je pridno stal v kotu, da bi odslužil kazen, ki smo mu jo naložili. Vljudno smo ga nagovorili:

»Ljubi Mendel, lepo te prosimo, oprosti nam, da te motimo. Ti fantje niso ljudje, to so zverine. Pojdi k njim, plemeniti naš prijatelj, in jih nauči reda ...«

Težko je razložiti, kaj se je dogajalo v glavi starega Mendla. Brez besede je zgrabil za gorjačo in razbil nekaj glav. Med njimi tudi glavo fanta, ki sploh ni imel nič zraven, saj se je omejil na krajo tranzistorskih radioaparatov iz razbitih izložb.

Naslednji dan nas je bilo tako sram, da si sploh nismo upali na cesto. Takoj sem napisal oglas za časopis z največjo naklado, naslov oglasa je bil »Nasilje ni odgovor«. V oglasu sem med drugim izjavil, da so ljudje Mendlovega kova krivi, da imamo takšno grozovito inflacijo.

V naprednih krogih je oglas sprožil pravi plaz navdušenja. Lastnik požgane pralnice mi je ves žareč stisnil roko in mi izjavil s solzami ganotja v očeh:

»Prav z duše ste mi vzeli, kar ste napisali, prijatelj moj. Takšne blazneže, kot je Mendel, bi bilo treba javno zažgati.«

Mendla so vkovali in ga prignali pred disciplinsko sodišče naše soseske.

»Saj jih sploh nisem hotel udariti,« je jecljal stari, »potem pa so fantje potegnili nože ...«

»In kaj potem? Spodoben čuvaj si mora v takem primeru zabeležiti število potegnjenih nožev,« sem ga poučil, »in če že res mora udariti, potem mora za vsako razbito glavo zahtevati potrdilo. Saj navsezadnje ne živimo v džungli!«

Starega Mendla smo izločili iz človeške družbe do konca njegovih dni.

Ali pa vsaj do naslednje noči. Zdaj so namreč huligani začeli metati ročne granate. Najprej v špecerijsko trgovino, potem v mestno knjižnico in nazadnje v otroški vrtec. Šli smo k Mendlu in pokleknili predenj:

»Kaj še stojiš tukaj?« smo kričali obupano. »Zgani se že in uniči to bando! Vse do zadnjega, brez usmiljenja! Nauči jih reda! Če je treba, jih postreli, zločince preklete, ampak pojdi že enkrat!«

Stari je brez besede pograbil puško, si nataknil staro policijsko kapo in začel streljati na huligane. Sledil sem mu kot senca in si zabeležil vsak posamezen strel, poročilo sem nameraval izročiti svobodnemu tisku. Fotografiral sem vsak zadetek, za dodatno obremenilno gradivo pa sem jemal mavčne odlitke krogel, ki so zgrešile.

Izčrpan, vendar zadovoljen sem zjutraj prišel domov in takoj začel delati transparente. Že opoldne sem korakal na čelu mogočne množice demonstrantov, ki se je valila po glavni cesti, in jo vzpodbujal k besnemu vzklikanju:

»Smrt morilcu policaj skemu!«

Mendel ničesar več ni razumel.

Jokal je: »Pa saj ste mi rekli...«

Prestrelil sem ga s pogledom: »Pa moraš tudi vse storiti, kar ti rečem?« sem pograjal starega lopova. »Kaj pa si pravzaprav, človek ali brezdušen robot?«

Vsi so se strinjali, da temu duševnemu brodolomcu ne moremo več blizu z običajnimi sredstvi. Na glavnem trgu smo postavili sramotni steber in privezali starega Mendla obenj. Na vrat smo mu obesili plakat z napisom:

»Tako se bo zgodilo vsakemu, ki bo zapravil svojo človečnost!«

Mimoidoči ga zmerjajo in ga fotografirajo za spomin. Nekateri celo pljuvajo na njegovo pokvečeno policijsko kapo.

Bogu bodi hvala, da med razburjenimi ljudmi ne pride do nobenega pretepa, kajti ta soseska je, če izvzamemo starega Mendla, za vse večne čase očiščena izgrednikov in huliganov.

Ali pa vsaj do naslednje sobote.

Pogovor z Josephom Straussom

Približno pred dvema letoma, tik pred volitvami, sem dobil nepričakovano vabilo. Franz Joseph Strauss, takrat je bil kanclerski kandidat, je izrazil željo, da bi se srečal z mano na zasebni večerji. Vprašal sem gospoda Straussa, če bom smel o tem pisati. Dovolil mi je, seveda bom smel. O Franzu Josephu Straussu sem vedel vse, kar mora vedeti dobro obveščen človek, da je namreč debel in da je kancler v senci, vendar s sončno prihodnostjo. Poklical sem naš urad za zunanje zadeve v Tel Avivu, da bi dobil navodila. Rekli so mi, da je strokovnjak za Straussa pravkar odpotoval, najverjetneje v Singapur. Potem sem se spomnil na uničujoč članek, ki je bil objavljen v nekem posebej naprednem tedniku in v katerem je bil Strauss predstavljen kot pravi pravcati satan. Ta članek je odločil celo zadevo in sicer v prid Straussu.

Domenila sva se za datum sestanka in vmesne dneve sem porabil tako, da sem zbiral podatke v obveščenih krogih v Nemčiji. Dobil sem precej enotno sliko. Od desetih anketirancev jih je bilo približno devet proti Straussu, ostali pa so se vzdržali glasovanja. Najtežji razlog proti Straussu je bila Straussova teža. Najmanj 100 kilogramov tehta, so mi rekli, če ne več. Izkušen novinar mi je strogo zaupno povedal, da je Strauss pravzaprav nepismen. Nežno sem mu ugovarjal, da je Strauss, kolikor vem, diplomiral iz zgodovine in klasične filologije. Odgovoril mi je, da je to lahko res, da pa ne morem zanikati njegove debelosti.

Večerjala sva v Miinchnu. Gospod Strauss je nekoliko zamudil in takrat sem presenečeno ugotovil, da je debel. Pravzaprav ne toliko debel kot okrogel. Okrogel človeški dinamo, tako poln energije, da vpričo njega ne moreš govoriti o energetski krizi. Te teme se je lotil sam: »Moje mnenje je,« je rekel gospod Strauss, »da so sedanjo naftno krizo povzročili trije navidezni finančni faktorji in sicer:

•    nestvarni gospodarski vakuum, ki je nastal zaradi neučinkovitih diplomatskih ukrepov;

•    naraščajoče učinkovanje inflacijske krivulje na industrijske dežele v razvoju, ki si želijo pomoči;

•    nesposobnost subvencioniranih vej gospodarstva, da bi začele z globalno pragmatičnim načrtovanjem.«

Gospodu Straussu sem odgovoril, da se v vseh ozirih strinjam z njim. Navsezadnje je moj gostitelj bil svoje čase finančni minister in minister za energijo, jaz pa še nisem bil ne eno ne drugo. Nič čudnega torej, če je njegovo mnenje bilo bolj utemeljeno od mojega. Odgovarjal mi je bliskovito, kot da bi se posebej pripravil na sestanek.

Večerjo sva začela z želvjo juho. Zunaj so stali oboroženi stražarji, ki so kdaj pa kdaj pogledali k nama. Gospod Strauss je priljubljena tarča evropskih borcev za svobodo, zraven pa še precej obširna.

Medtem ko sva jedla juho, sem postajal zmeraj bolj radoveden, kakšen je človek, ki se skriva za politikom, kakšno je Straussovo zasebno življenje, kakšne so njegove sanje, njegove želje.

»Zdi se mi, da sem vas videl na televiziji, kako se vozite z motornim kolesom, gospod Strauss,« sem spregovoril s tem namenom. »Tudi jaz sem navdušen motorist.«

Prav videlo se je, s kakšnim veseljem je bil gospod Strauss pripravljen preiti na zasebno plat. »Vožnja z motornim kolesom,« je odgovoril, »ima pet funkcionalnih prednosti:

•    neposreden stik z okolico, ki ima obilico kisika;

•    športno veselje, ki nastane zaradi obvladovanja visoko razvitega stroja z neznansko dinamično potenco;

•    notranje zadovoljstvo, ki nastane zaradi premagovanja lastnih psihosomatskih bojazni s pomočjo obvladovanja nevarnosti, ki nastanejo pri vožnji;

•    individualno spoznavanje vidikov drveče panorame;

•    relativno ekonomičnost porabe goriva, ki jo kaže to dvokolesno motorno vozilo.«

Brez zadržkov sem mu dal prav. Preprosto sem spoznal, da je gospod Strauss popoln strokovnjak na političnosocialnovojaškofinančnomotorističnem področju in da zna precizno izražati svoje misli. Zato je vsak njegov dokaz posebna točka, ki se začne v novem odstavku.

Opogumil sem se in še enkrat poskusil, da bi tam zadaj za točkami odkril človeka. Vprašal sem ga torej o njegovem družinskem življenju. Pokazalo se je, da namerava gospod Strauss z družino odpotovati na dvodnevni dopust v Peking. Gospod Strauss pozna prav zares vsako znano in neznano veličino iz priročnika Who is Who?, od Fidela Castra do Šimona Peresa.

Dobrohotno me je povprašal po moji družini. Ponosno sem mu povedal, da imam tri otroke:

•    Rafija;

•    Amirja;

•    Renano.

Zdaj sva prešla na naraščanje prebivalstva v tretjem svetu in to je bila obširna tema, ki je od gospoda Straussa zahtevala šest točk. Globoko me je presunila pripravljenost mojega gostitelja, da bi vsako temo izčrpal vse do poslednje točke. Ta človek je pravi buldožer, sem si mislil na tihem, vendar prisrčen.

Ko sva prišla do posladka, sem se odločil, da pravzaprav sploh ni debel, temveč horizontalen. Hočem reči, njegova veličina gre v širino, to je vse.

Potem ko sva na hitro preletela Bližnji vzhod in naredila dve podtočki za Palestince in eno podtočko za vojno odškodnino, ki naj bi bila izplačana Izraelu, me je obšla nezadržna želja, da bi gospodu Straussu postavil tako vprašanje, ki mu s svojimi zgovornimi odgovori ne bi bil kos. Naporno sem razglabljal in se odločil za želvjo juho.

»Juha je bila okusna,« sem rekel, »čeprav je z želvami problem, kolikor vem, kajti pozimi se ne razmnožujejo.«

»Razmnoževanje želv pozimi,« je odgovoril gospod Strauss, »potrebuje štiri geopolitične dejavnike:

•    področje, ki ima užitno vegetacijo in ki ima obenem ustrezno geografsko raznovrstnost in sicer zaradi sklepanja družinske zveze in zaradi možnosti gnezdenja;

•    biološki nagon razmnoževanja in ohranjanja vrste, ki je omejen na določene letne čase;

•    podnebje s takšno temperaturo, ki v senci ne zdrkne pod 25 stopinj Celzija.«

»O tem ni dvoma,« sem se strinjal, »vendar, gospod Strauss, kaj niste rekli, da razmnoževanje želv pozimi potrebuje štiri stvari? Katera je pa četrta?«

»Želve,« je rekel gospod Strauss. Odnehal sem, mu pač nisem bil dorasel. Če bi kdo hotel uporabiti njegovo osupljivo energijo za miroljubne namene, bi z njo lahko osvetlil celo ulico.

Preden sva šla narazen, sem poslednjič poskusil, da bi mu mimo vsakršnih točk izvabil odgovor na zelo osebno vprašanje. »Gospod Strauss,« sem rekel, »kaj boste storili, če ne boste izvoljeni za kanclerja?«

Zdaj se je prvič v najinem pogovoru zgodilo, da je moj prevzvišeni gostitelj ostal brez besed. Njegov neprisebni pogled mi je dal vedeti, da mojega vprašanja po vsej priliki ni razumel. Navsezadnje je zamrmral, da bi v tem popolnoma neverjetnem, izmišljenem, skoraj grotesknem primeru pač večkrat šel na lov.

Z občutkom zmagoslavja sem ugotovil, da se je odrekel posebnim točkam in da ni prešel v nov odstavek. Sklenil sem torej, da bom pustil stvar, kot je, dovolj je bilo vprašanj.

Prišel je čas odhoda. Gospod Strauss je bil videti nekoliko potrt, vendar je svoj poraz prenašal kot mož. Stisnil mi je roko in mi želel vse dobro, meni in moji družini. Previdno sem razprl prste desnice in se obrnil, da bi šel. Napravil sem nekaj korakov, nato pa sem se še enkrat obrnil za politikom Straussom, da bi tudi človeku Straussu rekel »na svidenje«. Vendar sem zagledal samo okroglega kanclerskega kandidata sredi cele kopice posebnih točk.

Elektronika in njeni čudoviti spremni pojavi

Zapis, napravljen na zahtevo poštnega ministra Zvezne republike Nemčije. Zadeva: posnetek neposredne telefonske zveze med Zvezno republiko Nemčijo in Izraelom.

Bonn, 10.55.

Natančno ob dogovorjenem času je njegova ekscelenca poštni minister pograbil slušalko telefona, ki je stal na pisalni mizi. Obkrožali so ga radijski in televizijski novinarji, kamermani televizijskega dnevnika so vključili svoje aparate in v napetosti, ki je vsem navzočim jemala dih, je njegova ekscelenca minister odprl neposredno telefonsko zvezo, odvrtel je torej številko svojega tovariša po položaju, izraelskega poštnega ministra v Jeruzalemu.

Na monitorju kamere se je pojavil povečan posnetek kazalca njegove ekscelence in občinstvo je lahko natančno opazovalo številko, ki jo je odvrtel: 009 722 / 3044 512 307. Žal pa je bila linija zasedena.

Ob 11.02 je minister znova zavrtel številko 009 722 / 3044 512 307, vendar je bila linija še zmeraj zasedena.

Njegova ekscelenca se je v zadregi nasmehnil v brneče kamere in spet začel vrteti zgoraj imenovano številko. Natančno ob 11.09 se je javil Jeruzalem.

»V tem dolgo pričakovanem trenutku, ki naj priča o miroljubnih namenih tako vašega kot tudi našega ljudstva,« je spregovoril poštni minister v nemščini, »v trenutku, ko smo napravili prvo neposredno telefonsko zvezo med državama, ki ju sicer loči širno Sredozemsko morje, čutim potrebo, da vam, vaša ekscelenca, izrazim svoje prepričanje, kako bo ta dogodek najvišjega političnega dometa za zmeraj zagotovil našim prijateljskim odnosom . ..« »Vsi priključki so zasedeni,« se je na neposredni liniji javil hebrejski glas. »Prosim, počakajte, prosim, počakajte.«

»Hvala,« je rekel minister. »Prepričan sem, da govorim v imenu tako vašega kot tudi našega ljudstva, vaša ekscelenca, ko vam zagotavljam, da ta trenutek pomeni začetek vse tesnejšega sodelovanja med tako vašim kot tudi mojim ministrstvom ...«

Zdaj je zaprosil za besedo glavni prevajalec nemškega poštnega ministrstva, rabi Fledermaus, in njegovo ekscelenco ministra opozoril na megleni značaj pravkar sprejetega hebrejskega besedila.

Poštni minister je na kratko pogoltnil slino, se prisrčno nasmehnil v kamere in spet z lastnim kazalcem zavrtel številko 009 722 / 3044 512 307. Na največje presenečenje vseh navzočih je takoj dobil neposredno zvezo z uradom izraelskega poštnega ministra.

»V tem dolgo pričakovanem trenutku, ki naj priča o miroljubnih namenih tako vašega kot tudi našega ljudstva,« je začel minister, naprej pa ni prišel, prekinil ga je namreč odločen ženski glas.

Od tu dalje podajamo natančno besedilo pogovora, ki je potekal deloma v hebrejščini, deloma pa v mediteranski varianti angleščine.

Gospodična Zippi: »Takoj odložite slušalko. Šimon čaka na klic iz Nemčije! Odložite že, ste gluhi ali kaj?«

Minister: »Jaz kličem iz Bonna .. .«

Gospodična Zippi: »This is direct line, you hear? Away with you!«

Minister: »Jaz sem poštni minister Zvezne republike Nemčije.«

Gospodična Zippi: »Zakaj pa niste takoj rekli? Že vežem!«

Minister: »Vaša ekscelenca, v tem dolgo pričakovanem trenutku, ki naj priča o miroljubnih namenih .. .«

Gospodična Zippi: »Wait a little, mister minister, še nisem našla šefa. Le kje je zdaj? Josel, kam se je zgubil Šimon, se ti kaj sanja? Moji živci tega ne zdržijo več, vsi nekam grej o in me pustijo v centrali brez enega samega tehnika. Zakaj se moram pa ravno jaz pogovarjati s tem nemškim birokratom? Častna beseda, če se bo to še enkrat zgodilo, bom vse skupaj poslala k vragu in šla . ..«

Bonn, 11.17.

Zapis ugotavlja, da je neposredna telefonska zveza bila v tem trenutku prekinjena.

Gospod minister je spet odvrtel številko 009 722 / 3044 512 307, potem pa je dežurni zdravnik nudil njegovemu kazalcu prvo pomoč. Obložil mu ga je z ocetnokislo glino. Iz linije se je oglašala umirjena zabavna glasba. Glavni prevajalec rabi Fledermaus je izrazil mnenje, da so mogoče v Jeruzalemu zamenjali telefonsko številko.

Ugasnili so kamere in povabili slavnostne goste k prigrizku. Naenkrat je zazvonil telefon:

Gospodična Zippi: »Pinchas, povej mi, je Šimon mogoče pri tebi? Madona, kaj mi nihče ni mogel prej povedati! Šimon, poslušaj, tisti tip iz Bonna hoče govoriti s tabo ... Brez skrbi, ne more naju slišati, sem zaprla linijo . . . Halo, že vežem! Mister minister, I make the connection now.«

Izraelski poštni minister: »Vaša ekscelenca, v čast mi je, da vam smem izreči prijateljski pozdrav našega glavnega mesta Jeruzalema . ..«

Nemški poštni minister: »V tem dolgo pričakovanem trenutku, ki naj priča o miroljubnih namenih . . .«

Na tej stopnji pogovora na najvišji ravni, ki je potekal med ministrskima ekscelencama, se je iz neposredne linije nenadoma zaslišal še en glas: »Dobro me poslušaj, Rappaport, če do ponedeljka ne dobim pogodbe, lahko Plačku poveš, da mu ne dam niti pare!« Odgovoril je glas, katerega lastnik je ostal neugotovljen: »Ze zmeraj sem vedel, Robiček, da si ena usrana baraba. Midva se ne poznava več, adijo!«

Gospodična Zippi: »Zdi se mi, da se je nekdo vmešal v zvezo. Oprostite, prosim, takoj ga bom vrgla ven.«

Bonn, 11.44.

Zapis ugotavlja, da se je na tem mestu dokončno prekinila neposredna telefonska zveza med ministrstvoma.

Čez nekaj minut se je izraelski poštni minister javil po običajni telefonski zvezi in s svečanim glasom rekel nemškemu ministru: »Spoštovani gospod kolega, iz srca me veseli, da so dosežki sodobne tehnike in visoko razvite elektronske aparature, ki so nam danes na razpolago, omogočile, da je zveza med našima državama postala otročje lahka. Z vašim dovoljenjem, vaša ekscelenca, izražam ob tej priliki svoje upanje, da je to šele začetek ...«

Gospodična Zippi: »Mednarodni pogovor! Odložite slušalko! You stop speak now, mister.«

In tako se je končala svečana otvoritev. Ministrstvi sta se sporazumeli, da bosta vse nadaljnje stike opravljali s pomočjo pisem.

Conchita

Kdor išče, bo kdaj pa kdaj našel tudi najbolj nenavadne reči, predvsem v Tel Avivu. Tam je na primer pokrit bazen, nahaja se v zadnjem delu nekega velikega hotela.

Ne vem, če ga obiskujejo hotelski gostje, vem pa, da je tam zmeraj dovolj kopalcev.

Voda je mlačna in po njej kobacajo cele trume športnih revmatičnih možakarjev vseh starosti. Ura je 15.30 v senci. Približno do 14.00 je bazen tako poln, da ga hoče raznesti, kajti vsi v mestu vedo, da opoldne ne gre nihče plavat, zato gredo vsi samo opoldne plavat.

Ko se v uradih spet začnejo delovne ure, se kopališče sprazni in ob 15.30 ostane samo še mladi kopališki mojster Cvika.

Danes pa ni tako.

Zakaj je današnji dan drugačen od drugih?

Najprej se zdi, kot da sploh ni. Kot vsak drug dan smo se zbrali ob robu bazena. Mi smo namreč stalni gostje: pomočnik šefa prezidija finančnega ministrstva, ki so mu kar naenkrat začeli glasno škripati sklepi, kirurg profesor Zloczower, ki se mu hrbtenica zadnje čase rahlo zvija na levo, igralec tenisa Tibi, ki ima preveč medvretenčnih ploščic, in jaz. Poškodb sicer nimam, imam pa čas.

Ob tričetrt na štiri, potem ko je vsak namigal po trideset mlačnih dolžin, smo zložili svoje brisače in hoteli oditi. Naenkrat pa so naši vlažni pogledi padli na osamljen ležalnik, ki je stal ob južnem koncu bazena. V njem je počivalo neznano žensko telo. Oblečeno je bilo v vranje črn kopalni plašč, glava pa je bila ovita v več kot ognjeno rdečo brisačo.

Ta skrivnostni pojav je zahteval pojasnila. Vsi štirje smo se napotili mimo Cvike in Tibi, as vretenčar, je čisto po naključju vprašal:

»Katera je tista tam?«

»Zdi se mi,« je menil mladi kopališki mojster, potem ko si je preudarno ogledal zadevo, »da bi to lahko bila Conchita.« »Conchita?«

»Ja, Conchita, tista iz brazilske plesne skupine, ki prebiva v našem hotelu.«

Napredovanje naše četveroglave čete se je opazno upočasnilo. Ko smo se popolnoma ustavili, sem se sesedel na štartni blok številka tri. Obšla me je nenavadna slabost. Še predvčerajšnjim sem videl temnorjavo primadono na odru, in drugi so jo tudi, ko je z neskončno dolgimi nogami — plod velikodušnosti matere narave, pa tudi plod visokih pet — opevala karneval v Riu, zraven pa se je zvijala, da ti je jemalo sapo.

Zdaj pa je počivala pred mojimi očmi, tako blizu, da bi jo skoraj lahko zagrabil, in čeprav je bila ovita v brisačo, je ritmično spuščala proti nam svojo sapo, dišečo po kavi...

Moji tovariši so bili podobnih misli.

»Mislim, da bom še nekoliko ostal,« je pripomnil pomočnik šefa prezidija, »nujna seja v moji pisarni se mirno lahko začne kakšne pol ure pozneje.«

Tibi nam je oznanil, da mora zaradi zdravstvenih razlogov preplavati še nekaj dolžin.

Profesor se je sklonil, da bi si nekaj popravil na coklah.

Jaz pa sem obsedel na štartnem bloku številka tri. Ko se bo Conchita odločila, da bo vstala, bo ta štartni blok postal posebej ugodna opazovalnica. Pred duševnimi očmi se mi je prikazal črni diamant, oblečen seveda v snežnobel bikini, ki pa spet seveda niti malo ne more krotiti njenih bujnih oblik ...

»Mislim, da bom še nekoliko počival,« je zamrmral profesor, medtem ko je povešal pogled, »moram paziti na hrbtenico.«

Odtrgal sem pogled od Conchite in z njim zaokrožil po kopališču. Ugotovil sem, da so se krog in krog bazena nenadoma pojavile skupinice moških. Zasedle so različne strateške položaje in potrpežljivo čakale na vstajenje. »Kakšna sramota,« sem si mislil, »da odrasli ljudje sredi delovnega dne tratijo svoj dragoceni čas tako, da čakajo, kdaj bodo zagledali par dolgih nog.«

Imel sem dovolj časa za razmišljanje o tem žalostnem pojavu, kajti ura nad vhodnimi vrati v kopališko dvorano je kazala šele 16.15. Conchitina rdeča brisača se še ni zganila. Prav tako se niso zganili možakarji, ki so brez vsakega pametnega razloga viseli ob robovih bazena.

»Bojim se, da naša vlada nikdar več ne bo mogla obvladati gospodarskih problemov,« je spregovoril profesor Zloczower, da bi ohranil vsaj del svojega ugleda.

»Bojim se, da res ne,« mu je odgovoril Tibi, medtem ko si je vročično brisal očala. »Prav nič ne zavidam prihodnjemu finančnemu ministru.«

»Če bi zares hoteli ustaviti inflacijo, bi morali zamrzniti cene in plače,« je menil pomočnik šefa prezidija, obenem pa je preložil svoje škripajoče sklepe bolj proti desni, da bi si zboljšal brazilski vidik.

»Bomo že še videli,« sem zinil, ker sem tudi jaz moral kaj reči, »vse je odvisno od dogodkov.«

V resnici pa sem se ukvarjal s popolnoma drugačnimi problemi. »Kako pride do tega,« sem tuhtal skrivaj, »da zadnjica domače ženske tako zelo uboga silo zemeljske privlačnosti in da kaže takšno očitno težnjo navzdol, medtem ko sijajno zaokrožene ritke brazilskih plesalk kljubujejo vsem zakonom težnosti?«

»Moje poslednje upanje je Levinsohn,« je izjavil inženir Gliick, ki je med mojim razglabljanjem pristopil k našemu klubu, »ta ima srečno roko pri gospodarskih zadevah.«

»Po mojem skromnem mnenju,« je pripomnil Tibi, »bo imel še odločilno vlogo pri urejanju razmer.« »O tem ni dvoma.«

Tako smo se pogovarjali o usodnih rečeh do približno 16.45. In če me spomin ne vara, ni do takrat nikogar premagala skušnjava, da bi zapustil kopališče. Nekje sredi gospodarsko političnega razgovora je pomočnik šefa prezidija šel telefonirat, da bi odpovedal tisto svojo nujno sejo.

Kmalu nato me je poklicala najboljša soproga na svetu in se pozanimala, če se mi je kaj zgodilo. Poučil sem jo, da so vodni športi zame vse.

Profesor Zloczower je telefoniral nekemu pacientu in mu svetoval, naj preloži svojo operacijo na jutrišnji dan. Potem se je obrnil k nam:

»Dokler imamo le najmanjše upanje, da bo narava zmagala nad boleznijo, ne smemo poseči po skalpelu.«

Dali smo mu prav. Ker ni imel druge snovi za razgovor, je profesor nadaljeval:

»V sodobni medicini so konvencionalne metode že zdavnaj obsojene na propad. Človek bi lahko rekel, da so se spotaknile čez svoje lastne noge . ..«

Tega o nogah ne bi smel reči. Vse moške, kar jih je bilo v slušni razdalji, je vroče in mrzlo spreletelo po hrbtu. Dokler se tam pod brisačami ne bo zganil neznansko dolgi nožni čudež, ki smo ga vsi tako mrzlično pričakovali, se je bilo treba izogibati vsakršnemu omenjanju nog. Že nekaj prej je nekdo povzročil grozovit nemir, ker je spregovoril o »kapučinu« in vsi skupaj smo lahko samo upali, da ne bo nikomur padlo v glavo spregovoriti kakšno besedo, ki bi kakorkoli spominjala na »bikini«.

»Kakšno je vaše mnenje o novi sredinski stranki?« nam je inženir Gliick skušal speljati misli drugam.

Po skrbnem premišljanju sem si ustvaril stališče, da je Conchita pod tistima brisačama verjetno skoraj gola. Tisti dve minikrpici še zdaleč ne moreta zakriti njenega bujnega telesa. Naj bo že tako ali drugače, prišel je čas — ura je bila skoraj 18.00 — ko mi je mogočna lakota tako zelo glodala po drobovju, da sem se bližal popolnemu zlomu. Nekoliko sem se pomiril, ko sem opazil, da so se tudi drugi udeleženci karnevala začeli krčevito kriviti in sicer zaradi podobnih razlogov.

Brezobzirna eksotična tujka pa je še zmeraj tiho dremala. Enkrat samkrat smo lahko pod brisačama ugledali lahen premik — prožen kot pri gepardu — in težko dihanje krog mene je naraslo v rahlo hropenje. Sanitarije v tem kopališču so nas prav tako postavljale pred hudo preizkušnjo, nihče si namreč ni upal tja, iz upravičenega strahu, da bi kavno rjava lepotica prav takrat vstala in odšla.

Raje smo skočili v vodo in nekoliko zaplavali.

Zunaj se je počasi stemnilo.

Kazalo je, da bo pomočnik šefa prezidija prvi popustil. Vstal je in z odmerjenim korakom zapustil kopališko dvorano. Prav tako odmerjeno se je brž nato vrnil, kajti po telefonu si je iz bližnje kitajske restavracije naročil srednje velik obed. Eksotično hrano je pogoltnil s takšnim tekom, da bi si zaslužil pozornost kakšnega psihiatra. Nekdo drug se je onesvestil in Cvika ga je odnesel ven.

Jaz pa sem se imel še kar v oblasti. Vsaj fizično. Psihično pa sem zašel na stranpota. Zalotil sem se, kako zlagam novo popevko: »To je ženska prava / rjava je kot kava ...«

Prav gotovo sem bil že nekoliko utrujen. Natančno ob 18.30 je Tibi sklenil, da se bo ločil od svoje žene. Inženir Gliick je po orientalsko čepel na tleh in tiho jokal predse:

»Le kaj bo iz te dežele, le kako se bo vse to končalo?«

Odgovor na to vprašanje je prišel kmalu po sedmi uri. Naenkrat je vranje črni kopalni plašč zdrknil z dremajoče eksotične tujke in prav tako je zdrknila več kot ognjeno rdeča brisača. Z ležalnika je vstala Rivka Werinreb, domači proizvod naše dežele, bosa, zajetna in nič več v najboljših letih. Zakoni zemeljske težnosti so pri njej prihajali do popolne veljave. Če se je v zvezi z Rivko sploh dalo razmišljati o kavi, potem je to bila kava »franck«.

Rdeči od besa smo se zapičili s pogledi v Cviko, tega paglavca neodgovornega.

»Takšna je današnja mladina,« je zasikal pomočnik šefa prezidija. »Conchita!«

Še enkrat smo se stresli od groze, potem pa smo se zakadili priti kabinam za preoblačenje. Nekateri pokonci, nekateri pa po vseh štirih, kot gepardi.

»Ni mnogo manjkalo, pa bi se naučil portugalsko,« je rekel profesor Zloczower, »vsaj to mi je prihranjeno.«

Mene pa prav iz srca veseli, da Brazilija ni prišla v finale svetovnega nogometnega prvenstva. Maščevanje je sladko.

Kdor potuje, se izobražuje

Ko se je moja hči Renana bližala svojemu dvanajstemu letu, ko je torej že skoraj stala na pragu ženske zrelosti, sem jo potegnil na stran in jo vprašal, kakšno darilo bi jo za njen izjemni rojstni dan najbolj veselilo. Prenosne mini stereo aparature seveda nisem smel šteti za darilo, kajti takšna stvar je danes gola življenjska nujnost.

Moja dozorela hči ni oklevala niti za trenutek. »V Pariz hočem,« je rekla.

Tega ne bi nihče mogel predvideti. Niti jaz ne.

»V Pariz?« Res sem hotel še enkrat slišati. »Zakaj v Pariz?«

»Kaj?«

Zmeraj reče »Kaj?«, preden odgovori na vprašanje. Verjetno se ji zdi, da je to njena osebna značilnost, nekakšna številka omrežne skupine.

»Vprašal sem te,« sem potrpežljivo ponovil, »zakaj hočeš v Pariz.«

»Ker je v inozemstvu.«

»V inozemstvu je marsikaj,« sem rekel. »Pozabi na to neumnost in si izmisli kakšno pametno darilo. Navsezadnje nisi več otrok.«

Ta razgovor sem nalašč pozabil vse do trenutka, ko je moja hči na svoj rojstni dan zapustila letalo in stopila na pariška tla, pri tem pa se je držala za roko svoje matere. Pograbil sem njeno prosto roko in v troje smo se podali v naš hotel, da bi se udobno nastanili v enoinpolsobnem apartmanu. Za pariški festival rojstnega dne smo predvideli pet dni, torej je začela najboljša soproga na svetu ob moji pomoči prazniti kovčke. Medtem se je Renana slikovito namestila na zofi v slogu recamier, ki je zavzemala celo sobo, in ravnodušno strmela v strop. »Uf,« je govoril njen pogled, »in kaj zdaj?«

Očitka v njenih očeh se ni dalo spregledati. Zakaj za boga svetega sta me privlekla v to trapasto mesto?

»Poslušaj, otrok moj,« sem rekel otroku mojemu, »midva nisva tukaj zaradi tvoje osebne zabave. Poišči si torej kakšno zaposlitev, dokler ne končava s praznjenjem kovčkov. Tamle je televizor.«

»Kaj?«

»Televizor.«

Renana se je odvlekla do televizorja in nejevoljno pritisnila nekaj gumbov. Čez nekaj sekund so se na zaslonu pojavile značilne poteze predsednika Mitterranda.

»Ta govori francosko.« Renani se je prav zagnusilo.

V šoli se je cela tri leta učila francosko, moja Renana. Taksist na letališču ji je pokazal naklonjenost, morda zaradi njenih rdečih las, in po francosko jo je vprašal, če zna francosko.

»Yes,« je odgovorila moja hči in tako končala razgovor.

Nikoli ne bom zvedel, kaj je hotel Mitterrand sporočiti svojemu narodu, kajti Renana ga je izključila sredi stavka.

»To mesto je tako dolgočasno, da bi se človek ustrelil,« je naznanila.

Poiskal sem vse hebrejske časopise, kar sem jih nakupil v zadnjih štirinajstih dneh, in ji vrgel vse skupaj pred noge.

»Uf,« je zazehala moja hči, »tu ne piše nič drugega kot Begin, Begin, Begin.«

»Nisi vzela nobene knjige s sabo?«

»Kaj?«

»Knjige. Da bi jo brala.«

»Brala? To lahko počnem tudi doma, ne?«

Predlagal sem, da bi šli ven in kaj pojedli, pa ni bila lačna. V enem od tednikov sem našel veliko križanko in ji jo pomolil pod zdolgočaseni nos.

»Nimam svinčnika,« je zamrmrala Renana in dodala: »Uf.«

Čisto možno je, da je nekoliko omejena. Mogoče bi se moral o tem pogovoriti s kakšnim zdravnikom. »Tako mi je dolgčas, da me bo konec,« je pripomnila Renana.

Zdelo se mi je, da je prišel čas, ko moram navsezadnje na dan s svojim velikim presenečenjem. Celo leto sem v žepu prenašal Rubikovo čarobno kocko, kjerkoli sem že bil in kamorkoli sem že šel. Čeprav se mi nikdar ni posrečilo, da bi zavrtel barve tja, kamor je treba — mogoče pa prav zato. Da bi ohranil dostojanstvo, sem nekoliko zavrtel barve sem in tja in potem ponudil kocko mali madame Recamier:

»Poskusi, ali lahko spraviš vse barve skupaj.«

»Kaj?«

»Barve.«

Moja napol debilna hči je kljubovalno sprejela kocko, zavrtela njene dele nekajkrat sem in tja in mi jo pokroviteljsko pomolila nazaj. Ni mi treba povedati, da so bile vse barve tam, kamor jih jaz še nikdar nisem spravil.

Po vsej priliki je šlo za začetniško srečo. Ali pa za naključje. Naj bo že tako ali drugače, spet ji je bilo dolgčas. Res smo prestali deset pariških minut, vendar je bilo pred nami še pet dni.

»Uf,« je rekla moja hči, »kaj naj pa zdaj delam?«

»Kaj bi pa počela doma?«

»Kaj?«

»Doma. Kaj bi počela doma?«

»Doma imam Navo.«

Nava je, kot sem že povedal, Renanina prijateljica z one strani ceste. Nič posebnega ni, vendar je zmeraj tu, kadar jo potrebuješ.

Za trenutek sem se ukvarjal z mislijo, da bi poklical Navine starše in jih prosil, naj pošljejo svojo hčer v Pariz. Pravzaprav je ne morem prenašati, vendar se zdaj nisem mogel ozirati na takšne malenkosti.

»Mislim, da ne bi hotela imeti Nave tukaj,« je rekla mala jasnovidka, medtem ko je ležala na hrbtu in si grizla nohte, »grozno mi gre na živce.«

»Zakaj pa si tukaj v hotelu ne najdeš kakšne prijateljice,« sem jo vprašal, kajti jaz sem vedno poln domislekov. »V bazenu sem videl nekaj zelo prijetnih punčk iz Pakistana.«

Izraz na Renaninem obrazu mi je govoril: »Ti nisi več pri pravi.« Predlagal sem ji različne igre: slepe miši, skrivanje, ugibanje oseb ... karkoli že .. . Renana mi ni privoščila odgovora. Pohitel sem navzdol v recepcijo po igralne karte. Ko sem se vrnil, je Renana glasno jokala. Verjetno zaradi dolgočasja.

»No,« sem zaklical z najbolj veselim učetovskim glasom, »kdo bo kartal z mano?«

»Kaj?«

»Karte. Greva se >karte vleči<.«

»Karte vleči« je zelo inteligentna in razburljiva igra za poljubno število igralcev. Vsak potegne iz šopa eno karto in kdor potegne naj višjo, ta zmaga.

»Uf,« je rekla Renana, »ta igra je pa sploh trapasta.«

»Ljubica moja,« se je vmešala njena mati, »doma se igraš to igro cele ure.«

»Doma,« je odgovorila Renana in težko zadrževala svojo jezo, »saj nismo doma, ampak v Parizu, ne?«

Oprijel sem se njene misli: »Če smo že v Parizu, pa pojdimo v kakšen muzej ...«

Nikoli v življenju ne bom pozabil njenega pogleda:

»V muzej?« je rekla Renana z gnusom. »Domov hočem!«

To je bila njena prva razumna izjava, odkar smo pripotovali. Če otrok hoče domov, naj gre domov. Edina težava je bil datum na njeni znižani letalski vozovnici. Do srečne ure povratka v domovino je moralo poteči še celih pet dni.

Najboljša soproga na svetu je predlagala, da bi kaj zapeli, češ da bo potem čas hitreje minil. Brez premisleka sem veselo urezal pesem »havanagilahava«, vendar mi je takoj zamrznila na ustnicah, tako meni kot najboljši soprogi, ko sva zagledala Renanino nagubano čelo.

Kaj zdaj?

Trikov s kartami ne obvladam, za sladoled je bilo prehladno in »Boljšoj teatr« ni v Parizu. Torej kaj zdaj?

»Bi mogoče hotela kolebnico, da bi malo poskakovala?« je previdno vprašala moja žena. Renana je brez besed vstala, stopila k oknu in se zazrla v gozd pariških anten. Uf!

»Zdi se mi, da imajo v hotelu plavalni bazen,« sem poskusil znova.

»Kaj?«

»Plavanje.«

»Se mi gnusi.«

Ne vem, kaj se je zgodilo potem. Pravzaprav vem zelo natančno. Pograbil sem veliko alabastrno vazo, ki je stala na mizi, jo dvignil visoko nad glavo in jo treščil na tla.

»Se ti gnusi, kaj?« sem zarjovel, medtem ko sem podivjal v patriarhalnem besu. »Zaradi mene se ti lahko gnusi do konca življenja. Jaz imam vsega zadosti!«

Renana se je sklonila, pobrala s preproge nekaj črepinj razbite vaze in odhitela v kot.

»Fino,« je rekla in se usedla po turško, »s temile se lahko igram >kamenčke<.«

In že je začela metati v zrak alabastrne črepinje, eno za drugo, in jih spet loviti po pravilih nekega nerazumljivega obreda. Metala je in lovila, metala in lovila ...

Vprašal sem se, kako dolgo za božjo voljo bo to še počela!

Odgovor je bil enostaven. Pet dni. Pet dni je preživela Renana v prekrasnem Parizu tako, da je sedela na tleh hotelske sobe, metala v zrak koščke razbite vaze in jih spet lovila ...

»Samo bogu se lahko zahvaliva za te črepinje,« je zašepetala najboljša soproga na svetu.

»Kaj?«

»Črepinje.«

Po petih dneh se je Renana vsa srečna vrnila domov.

»Krasno je bilo,« je naslednji dan razlagala svoji prijateljici Navi. »Pariz je super.«

Kdor potuje, se izobražuje.

Lov na taksije

Francozi so nenavadni ljudje. Lahko jih občuduješ, ker so tako duhoviti in ker tako popolno obvladajo svoj čudoviti jezik, lahko jih zaničuješ, ker so take domišljave barabe, nikoli pa ne boš mogel doseči, da bi te Francoz imel rad. Vseeno je, kdo si, Francozi te bodo zaničevali tako močno, da se ne da povedati, in to preprosto zato, ker si usran tujec, ki si po možnosti še domišlja, da zna francosko.

Ta gnus boš okusil že na letališču. Orjaška sprejemna dvorana, ki nosi De Gaullovo ime, verjetno zaradi svoje dolžine, pokriva nekaj kilometrov, vendar ima en sam voziček za prtljago, ki mu je ime Suzanne. Če pomislimo, da vsako leto roma v Pariz nekaj milijonov turistov, si lahko predstavljamo sovražnosti, ki nastanejo vsak dan v boju za zgoraj imenovano Suzi. In pri vsem tem še škriplje.

Nekaj pa je treba priznati, ta Suzi te pripravi na vse, kar boš moral kasneje prestati od pariških taksistov. Če je bralec že bil kdaj v Parizu, si lahko prihranim nadaljnja pojasnila. Če ni bil, pa vsa pojasnila ne zaležejo nič.

Kajti pariške ceste so dobesedno natlačene s taksiji. Pravo nasprotje osamljene Suzi. Pariz ima toliko taksijev, kot ima francoski pudelj bolh. Pač pa taksija ne moreš dobiti, ker so vsi zasedeni. Če pa kakšen od njih proti vsem pričakovanjem ni zaseden, te ne bo sprejel, ker taksistu ni všeč tvoj obraz. Pariz je morda edino mesto na svetu, kjer se taksisti že po tradiciji ukvarjajo s fiziognomično znanostjo.

Res je, da so taksisti izbirčni in zahtevni tudi v drugih mestih zapada. V New Yorku na primer je moral iziti poseben zakon, ki obvezuje taksiste, da sprejmejo vsako stranko ne glede na njeno barvo kože, raso ali radodarnost. Z eno samo izjemo, če se namreč taksist pelje jest. Zato imajo newyorški taksisti na strehah svojih vozil posebno gladovno luč. Ta luč se avtomatično prižge, brž ko lačni taksist pričakuje večji finančni plen, kot mu ga moreš nuditi.

Francozi pa sploh ne potrebujejo takšne luči. Tudi brez tega te spoznajo. Običajni pariški taksist že na prvi pogled vidi, ali si usran turist ali ne, ali se nameravaš peljati na deželo (bog ti stoj ob strani), ali je cesta, kjer je tvoj hotel, prometna in predvsem ali si velikodušen ali Amerikanec. Stojiš torej na pariškem pločniku in mahaš z rokama kot mlin na veter. Prva petorica taksijev bo zanesljivo zdrvela mimo, ne da bi taksisti trenili z očesom. Šesti se običajno ustavi, vendar bo taksist trdno držal kljuko z notranje strani:

»Kam?« bo vprašal iz ustnega kota. Seveda je to tisti ustni kot, v katerem tiči cigareta.

Zdaj mu lahko rečeš, kar hočeš, on bo odgovoril »Merde« in se odpeljal, kajti to ni njegova smer. Takšna so njegova načela. V resnici pa te ne more prenašati. On je namreč taksist in ti najverjetneje nisi. Ti si preklet turist. Najprej sem mislil, da se ravnajo po skrivnostnem pravilniku, ki prepoveduje, da bi prevažali moške brez telovnikov ali pa moške z očali. Ko pa sem bil že nekaj tednov v Parizu, sem spoznal, da se ravnajo po enem samem zakonu: tebe ne peljejo. Basta.

Nekega dne sem že pol ure zaman telovadil v dežju na ChampsElysees, ko se je nenadoma ustavil taksi številka šest in taksist me je vprašal: »Kam?«

Bil sem premočen do kože. Zajecljal sem:

»Vseeno kam, peljite me, kamor hočete.«

»Ni na moji poti.«

In že ga ni bilo več. Takoj te pogruntajo, ti pariški taksisti. Prav dobro je vedel: brž ko bom sedel v avtu, bom začel izražati želje in postavljati zahteve, hotel se bom skratka z njegovim taksijem nekam peljati.

Torej sem spremenil taktiko. Skušal sem intuitivno uganiti, kam se taksist pravzaprav pelje. Nič mi ni bolj tuje kot to, da bi mu bil v breme. In enkrat se mi je skoraj posrečilo, da bi uresničil ta načrt.

To je bilo tako: hotel sem do opere in spet sem že dvajset minut migal in mahal. Naenkrat je poleg mene obstal pravi pariški taksist. JeanPierre je porinil glavo skoz okno, v ustnem kotu je imel cigareto, in vprašal:

»Kam?«

In takrat se je zgodilo: sila »psi« mi je stala ob strani. V meni se je pojavil majhen Uri Geller, ki mi je rekel: »Tale se pelje v nasprotno smer od opere.« Ukrepal sem, kot mi je narekovala višja sila, prav čutil sem jo v vseh kosteh.

»Montmartre,« sem ukazal z glasom, ki mi je prišel globoko iz prsi.

JeanPierre je dvignil obrv — seveda je prav dobro vedel, da si želim priti do opere — in rekel:

»Pojdite noter!«

In tistega dne sem se prav zares peljal s pravim pariškim taksijem. Vseeno kam, vseeno čemu, peljal sem se. Silovito sem bil zadovoljen sam s sabo in tiho sem užival svojo taksistično srečo. Cele dneve sem plaval na ogromnem valu zadovoljstva in še danes me prešine kdaj pa kdaj. Nič zato, da sem moral v zakotnem montmartrskem gledališču gledati nerazumljivo predstavo, namesto da bi sedel v operi, nič zato, da sem se moral potem ure in ure vračati skozi pariško noč . . .

Nič zato, peljal sem se pa le. Opera ni vse na svetu.

Zdaj pa sem spet bil blizu Montmartra, ob polni luni, in telovadil kot ponavadi, vpil sem in jadikoval, molil celo po hebrejsko in preklinjal po madžarsko, taksiji pa so prihajali in vozili mimo. Po celi uri silovite telovadbe sem še zmeraj ostal pešec . . .

Ob treh ponoči sem navsezadnje sredi ceste zdrknil na kolena in zajokal. Noben taksi ni obstal. Niso po prežgani župi priplavali, ti pariški taksisti, prav dobro poznajo ta poceni trik s klečanjem in jokanjem. V hotel sem prišel, ko se je začelo daniti.

»Monsieur,« mi je rekel nočni portir, »prihodnjič si rajši poiščite sobo blizu gledališča.«

Potem pa se je nekega nenavadnega dne zgodilo, da je že prvi taksi, ki sem ga poklical, prav zares obstal. Tip taksistični je bil verjetno pijan ali kaj. Šinil sem noter in mu povedal ime kina, kamor sem hotel.

»Ck, ck,« je izjavil Marcel, »ni na moji poti.«

»Že mogoče, vendar to ni moj problem.«

Marcel je izstopil, porinil glavo skozi okno in mi puhnil v obraz cel oblak cigaretnega dima. »Motor mi je crknil,« je zasikal.

»Zgini ven, cochon.«

Ne vem, kaj je šinilo vame, a ostal sem, kjer sem bil. Bled, vendar odločen.

»Potem pa popravite ta svoj motor,« sem zasikal nazaj. »Čakam.«

To je na Marcela napravilo močan vtis, zato je menjal taktiko.

»Poglejte, monsieur,« je skušal potrkati na mojo vest, »od tega taksija moram jaz živeti. Preživljati moram svojo družino, še nekaj otrok in neko staro priležnico. Če vas peljem v vaš usrani kino, sem dobesedno na zgubi, nazaj grede ne bom namreč dobil nobene stranke in kilometri mi bodo tekli v prazno. Bodite torej človek in izstopite.«

Ostal sem neomajen. Bil je za glavo manjši od mene.

Marcel je skomignil, se napotil čez cesto in zginil v nekem bistroju, da bi se pokrepčal z nekaj pernodi. Jaz pa se nisem premaknil. Pripravljen sem bil na vse. Kapitulacija? Nikoli.

Sedel sem več kot uro. Navsezadnje se je Marcel vrnil, se brez besede usedel za volan, vžgal crknjeni motor in me odpeljal naravnost v moj kino. Spoznal je, da sem upoštevanja vreden nasprotnik.

Dal sem mu krepko napitnino. Ni mi treba posebej povedati, da sem predstavo zamudil in da sem moral spet peš nazaj v hotel. Občutka zmagoslavja, ki me je obšel tisti večer, pa mi nihče več ne bo mogel vzeti.

Zadnji dan v Parizu mi je prinesel zadnjo skušnjo s pariškimi taksisti.

Taksist, ki se je kmalu po polnoči ustavil poleg mene na Montparnassu, sploh ni čakal, da bi slišal kakšna moja navodila.

»Na sever ne bom peljal,« mi je oznanil mimo cigarete. »Na jug pa tudi ne. Etoile ne pride v poštev, kar pa zadeva napitnino, navsezadnje je noč, ne? ...« »Nikar se ne trudite,« sem ga prekinil. »Tu imate deset frankov napitnine. Jaz grem peš.«

Taksist je nejevoljno vzel moj denar.

»In to naj bo napitnina?« je vprašal. »Merde.«

Vtaknil je moj merde v žep in se odpeljal.

Ljubim jih vse po vrsti, ne morem si pomagati, ljubim jih, pariške taksiste.

Naravna nesreča v Zombiji

»Gospod minister protokola, naročili ste mi, naj vas spomnim, da bo jutri obiskal našo državo njegova ekscelenca izraelski minister za zunanje zadeve.«

»Zombija ga bo sprejela z vsemi častmi, ki mu grejo. Je naša godba na pihala že dobila note izraelske himne?«

»Žal še ne. Vendar nam je neki izraelski zunanjetrgovinski predstavnik obljubil, da jo bo toliko časa žvižgal našim godbenikom, dokler je ne bodo znali na pamet.«

»Tudi odvijanje rdeče preproge bomo morali še preskusiti. Je dovolj dolga, da seže do letala?«

»Je, če bo letalo pristalo tik ob letališki zgradbi.«

»Potrebovali bomo tudi sedemnajst topovskih strelov.«

»Seveda, vaša ekselenca. Topove smo si že sposodili iz Dahomalija.« »Dobro. Treba je torej samo še določiti podrobnosti sprejemne ceremonije. Minister za zunanje zadeve bo s svojim spremstvom pregledal častno stražo naših padalcev, potem pa bodo vsi gostje odšli v prostor za zelo pomembne osebe. Koliko oseb šteje spremstvo izraelskega ministra za zunanje zadeve?«

»Štirideset, vaša ekscelenca.«

»Torej, v prostoru za zelo pomembne osebe bomo spili zdravico ... kaj ste rekli, koliko oseb?«

»Štirideset spremljevalcev, vaša ekscelenca. Te pa spremlja nadaljnjih trideset spremljevalcev.«

»Zakaj jih je pa toliko?«

»Ker se drugače čarterski polet ne splača.«

»Kaj pomeni vse to? Hočejo ti ljudje morda zavzeti Zombijo?«

»Kolikor mi je znano, nočejo, vaša ekscelenca. Radi pa potujejo, ti Izraelci.«

»Če se prav spomnim, je spremstvo kraljice Elizabete štelo deset ali dvanajst oseb.«

»Nič čudnega, vaša ekscelenca, saj so v Veliki Britaniji samo tri stranke.«

»Kaj ne bi rajši še enkrat povabili kraljice Elizabete?«

»To že, vendar ne za jutri. Kolikor mi je znano, so se Izraelci že dali cepiti.«

»Vsi? Saj jih je šestdeset!«

»Enainšestdeset, če prištejete še ministra za zunanje zadeve.«

»Kako jih bomo pa transportirali v mesto?«

»Sem že zasegel vsa zombijska motorna vozila.«

»To ne bo dovolj. In tudi če vsi člani vlade dajo na razpolago svoja službena vozila in se z letališča odpeljejo v mesto s kolesi, ne bo dovolj. Kaj storiti?« »Mogoče bi lahko goste transportirali v dveh ali treh izmenah.«

»No, prav. Kje bodo pa stanovali?«

»Tega problema še nismo do konca rešili. Bojim se, da bomo morali izprazniti ves stanovanjski del mesta.«

»In kam bomo dali stanovalce?«

»Dokler ne obvladamo krize, bi jih lahko transportirali v džunglo.«

»No, ta zadeva bi bila torej rešena. Ostane samo še vprašanje, kje naj našim gostom priredimo banket.«

»V naj večji dvorani glavnega mesta seveda, to je v kinu.«

»Povejte mi, koliko pojejo ti ljudje. Veliko?«

»Vse kaže tako, da jih je narava obdarila z zdravim mediteranskim apetitom, vaša ekscelenca.«

»Grozno.«

»Slišal sem govoriti, kaj se je zgodilo v Ganoviji po zadnjem izraelskem državnem obisku. Vlada je morala zaprositi Združene narode za nujno pomoč v hrani, da bi preprečila lakoto med prebivalstvom.«

»Ko bi to prej vedel! Povejte mi, kdo so pravzaprav ti spremljevalci ministra za zunanje zadeve?«

»Izvolite seznam, vaša ekscelenca.«

»Da vidimo. Torej dva generalna direktorja, štirje poddirektorji, trije pomočniki poddirektorjev, prvi sekretar, drugi sekretar, tretji sekretar, četrti, peti, šesti, sedmi. Sedemnajst fotografov, triindvajset novinarjev, en čarovnik, osmi sekretar, dva zdravnika. Zakaj dva zdravnika?«

»Če eden zboli, ga drugi zdravi.«

»Aha. Štirje kmetijski strokovnjaki, dva davčna svetovalca in deset strokovnjakov za vladne varčevalne ukrepe. Ja, ja, to je znano, na področju varčevanja so veliko dosegli.« »Potem je tu še pet sindikalnih funkcionarjev, trije varnostniki, osem gasilcev in Birnbaum.«

»Kdo je pa Birnbaum?«

»Birnbaum se je znašel zraven po pomoti. Pravzaprav je hotel odpotovati v New York, ko pa je bil na letališču, so ga spremljevalci izraelskega ministra za zunanje zadeve potegnili s sabo v letalo.«

»Jezus Kristus!«

»Kaj pa je?«

»Spomnil sem se na častno tribuno . ..«

»To je urejeno, vaša ekscelenca. Častno tribuno bomo krog in krog utrdili z železnimi traverzami, dobila pa bo tudi nov betonski temelj. Poleg tega sem knjigi gostov dodal še dva zvezka.«

»Zdaj vas bom vprašal samo še tole: kje bomo ministru za zunanje zadeve podelili častni doktorat?«

»Na nogometnem igrišču.«

»Zelo dobro. Je v načrtu še kakšna druga točka programa?«

»Da, vaša ekscelenca. Izraelska delegacija namerava obiskati Žide, ki živijo v Zombiji.«

»Zanimivo. Koliko pa je teh Židov?«

»Tri družine, vaša ekscelenca. Brž ko so slišali o prihodu izraelske delegacije, sta dve družini izginili brez sledu.«

»Kaj pa tretja?«

»Je v hišnem zaporu.«

»Zelo dobro. Zdaj lahko samo še upamo, da si bo v naslednjih letih naše gospodarstvo opomoglo od posledic tega državnega obiska.«

»Človek ne sme nikdar opustiti upanja.« »Je predsednikov pozdravni govor že napisan?«

»Da, vaša ekscelenca. Deloma se ga je naučil celo na pamet.«

»Kaj bo pa povedal?«

»Vsa naša čustva bo predsednik izrazil z naslednjimi besedami, ki mu bodo prišle globoko iz srca: >V imenu vseh mojih zombijskih podložnikov pozdravljam može, žene in otroke izraelskega ljudstva. S ponosom moram ugotoviti, kako se še nikdar v zgodovini človeštva ni zgodilo, da bi tako mnogo ljudi za tako malo časa obiskalo tako malo ljudi. Pozdravljam vas in vam želim hiter povratek!«

Made in Japan

V prvem razdobju je japonski nacionalni preporod temeljil na občutljivih mikroprocesorjih in takrat je ta nadarjeni narod na svojem čelu še nosil Kajnovo znamenje poraženca. Skoraj raztrgal se je od vneme, da bi z Amerikanci ustanavljal skupna podjetja in pri tem so Japonci prispevali nadarjenost in sredstva, Amerikanci pa ime podjetja. Tako so nastala podjetja Panasonic, Sony, Sharp, Canon, National in vse ostale skrivne šifre iz Texasa. Včasih so v tem šli predaleč. Ogromno podjetje, v katerem je zaposlenih približno 100 000 delavcev, inženirjev in direktorjev, ki imajo vsi poševne oči, podjetje, ki obvladuje tretjino svetovne produkcije pisarniških strojev, se še danes imenuje Brother. To pa je beseda, ki se tudi pri najboljši volji ne rima na besedo »harakiri«.

Skromno in preprosto so želeli eno samo stvar: da bi jih svet štel za zmagovalce, torej za Amerikance. To navsezadnje ni prepovedano. Nekega lepega dne so se Japonci odločili, da si bodo natančno ogledali svetovno urarsko industrijo in že so začeli proizvajati švicarske ure, ki so imele isti videz, ki so bile prav tako natančne in ki so se prav tako svetile, vendar so bile pol cenejše. Tovarna se je seveda imenovala Citizen, kajti treba je bilo prikriti rumene elemente v mehanizmu. Potem so Japonci odkrili žepne računalnike in video aparate. In že so v enakomernem ritmu metronoma, ki je bil seveda prav tako narejen na Japonskem, začeli preplavljati svet s temi elektronskimi čudeži in pokazalo se je, da so prav tako dobri kot evropski izdelki. Mogoče zato, ker so tudi evropski izdelki bili narejeni na Japonskem. Če drugega ne, vsaj njihova notranjost, torej mehanizem, ki se skriva pod snežno belo škatlo.

In vendar so zapadnjaki počasi postali nekoliko živčni, ko so gledali te vsiljivce, ki vsako reč napravijo nekoliko boljše, nekoliko prej in nekoliko cenejše. V čem je njihova skrivnost, se je v upravičeni paniki spraševal zapad, je mogoče dovolj, da zgubiš vojno, če hočeš doživeti takšen industrijski vzpon, ali pa je treba še kaj več? Ali pa je mogoče najpomembnejša barva, tako kot pri televiziji: črnobelo ne, barvasto da? Nekatera zapadna podjetja, ki so bila tik pred bankrotom, so s poslednjimi močmi skušala priti stvari do dna in posegla so po statistiki. Ugotovila so številke, ki so žarko osvetlile japonsko skrivnost, kot s helijevim žarometom. V ogromnem nizozemskem podjetju Philips na primer je zaposlenih 1200 dobro izučenih delavcev in v enem letu izdelajo 320 000 televizijskih cevi.

V podobnem japonskem podjetju pa v istem času izdelajo četrt milijona cevi, delavcev pa je 168. Z besedo: sto oseminšestdeset. Še kakšno vprašanje?

Tu se torej skriva prednost teh aziatskih pesjanov. Nepošteno konkurenco zganjajo, med delovnim časom delajo. Pri njih je to nekakšna trapasta tradicija, dediščina fanatičnih prednikov, zastarelih religioznih zakonov. Ti japonski vsiljivci nimajo toliko prostega časa ali pa praznikov kot mi. Nikdar ne premostijo delovnih dni med dvema praznikoma. Rajši gradijo mostove.

Grozno, si rujejo lase zapadnjaki, kako naj konkuriramo državi, ki ima tako šibke sindikate?

Divji zapad ima prav. Z Japonci ni mogoče tekmovati. Počasi, vendar zanesljivo postajajo Japonci večvredna rasa, čeprav ne čisto v skladu s kolonialnimi zakoni belcev. Pri Japoncih je vse samo vprašanje odločitve. Tiste odločitve namreč, katero tržišče bodo zavzeli prihodnje leto.

Nekega žalostnega večera na primer se je lastnik siromašne delavnice na majhnem otoku odločil, da bo obudil izumrlo dvokolesno vozilo, ki so mu včasih rekli »motorno kolo«. Takoj je spremenil svet v dveh ozirih. Prvič, spravil je te glasne pošasti nazaj na ceste, in drugič, ni se maskiral z amerikanskim imenom, temveč je tvegal svoje lastno ime. Honda. Vse drugo so historična dejstva. Ali pa histerična, kakor pač gledate. Že celo desetletje so mednarodna motociklistična tekmovanja pravzaprav notranja japonska zadeva. Bo zmagal dirkač na suzukiju ali pa morda na kawasakiju ali yamahi? Zadnja leta se je tovarna Yamaha začela zanimati tudi za druge izdelke in takole postrani je postala eden najpomembnejših svetovnih proizvajalcev orgel in klavirjev. Stvar odločitve, kot smo že rekli. Pianist Arthur Rubinstein mi je pripovedoval, da je tokijski filharmonični orkester eden najboljših na svetu. Nekega lepega dne so se preprosto in skromno odločili, da bodo čudovito igrali, in tako so pač začeli čudovito igrati. Tudi njihovi filmi so postali zelo nevarni. Pred približno petdesetimi leti so oponašali hollywodske limonade, danes pa je stvar obratna. Amerikanci so doslej posneli že tri imitacije slavnega »Rašomona«. Film »Sedem samurajev« so v Hollywoodu sprejeli z jecljajočimi zahvalnimi besedami in ga spremenili v »Sedem slavnih« ...

Zdaj pa je namesto samuraja prišel subaru.

In v tem trenutku je zapadnemu imperiju zastala sapa, oči pa so mu začele mežikati. Japonci so se odločili, da bodo od dveh koles prešli na štiri, da bodo torej začeli proizvajati lastne avtomobile. »Dobrih deset let naskoka imamo,« so se tolažili v Detroitu strokovnjaki za proizvodnjo, »avto navsezadnje ni tranzistorski radio ali pa fotografski aparat ali pa kopirni stroj.« Trajalo je celi dve leti. Potem so se pojavili oglasi z nemogočimi imeni kot na primer datsun, toyota, mazda in tako naprej. Danes vsi ostali proizvajalci avtomobilov prestajajo težko psihološko krizo. Tovarna Volkswagen odpušča delavce kar po tekočem traku, Chrysler se utaplja v dolgovih, Ford ima ob koncu leta izgubo 1,5 milijard dolarjev — Mitsubishi pa se je komaj dobro razmahnil. Japonski avto je lepši, hitrejši, boljši, cenejši in še in še in še. Japonci so zmeraj za majhen korak pred svojo konkurenco. Tovarna Honda je pred kratkim dala na trg prvi avto majhnega tipa s servo volanom, Mazda vgrajuje revolucionarne wanklove motorje ...

Kako je to mogoče? — se sprašujejo v klubih veleindustrijcev in na socialističnih kongresih — kako je mogoče, pri vseh hudičih, da so tako uspešni, saj smo večji in bolj beli od njih? Pred osemdesetimi leti ti ubogi usranci še klešč niso poznali, danes pa avtomatizirano izdelujejo avtomate za avtomatizirano proizvodnjo ...

Kaj storiti? Prav zares! Več delati, to ne pride v poštev zaradi Marxa in Spencerja, znižati proizvajalne stroške, to ne pride v poštev zaradi sindikatov. Ostanejo samo še zaščitne carine, ki naj bi Japoncem preprečile, da bi z visoko kakovostjo svojih proizvodov uničili vsa lokalna tržišča. Seveda pa je nekoliko mučno, če moraš stopiti pred te nasmehljane rumence in jim reči: poslušajte, zaradi družinskih razlogov smo nekoliko v zaostanku ...

Sprva si je zapad še prizadeval, da bi ohranil svoje dostojanstvo:

Nekoliko razumevanja, prosim vas — so zapadnjaki šepetali tem meter in pol visokim velikanom na uho — obvladajte se, za božjo voljo. Zmanjšajte že vendar svoj izvoz, sicer se bo pri nas vse skupaj zrušilo. Družine imamo, otroke, usmilite se nas, prosim vas ...

Japonska nima niti toliko naravnih bogastev, kolikor je za nohtom črnega, vse mora kupiti v tujini in to za trde devize. Pa vendar bodo Japonci kmalu postali največji svetovni proizvajalci jekla. Človek bi počil od jeze, kaj? Slišati je govorice, da zapadni voditelji razmišljajo o obupnih ukrepih. Nemci so po koncu prve svetovne vojne v zaprtem vagonu pretihotapili Lenina v carsko Rusijo. Podobno nameravajo zapadni voditelji pretihotapiti na Japonsko organizatorje štrajkov, ki naj bi po podjetjih ustanovili svoje svete. Ni drugega načina, da bi ustavili Japonce, o tem se vsi strinjajo.

Medtem pa trepetajo živci. Če generalni direktor podjetja Toshiba ali podjetja Sanyo skliče odbor direktorjev, da bi se pogovorili o načrtih za naslednje leto, poidejo v evropskih lekarnah vsa pomirjevalna sredstva. Na tržiščih boš videl same otopele obraze. »Ne!« bodo vpili proizvajalci žvečilnega gumija. »Lepo prosimo, ne žvečilnega gumija, ne proizvajajte žvečilnega gumija!« Dobro namreč vedo, kako bo to šlo. Japonski žvečilni gumi bo zavit v papir, ki se ne oprijema vsebine, in imel bo vitamine. Okus bo obdržal več kot dvanajst ur in potem se bo sam izpljunil. Na pomoč! Vse je odvisno od odločitve. Upirati se nima smisla. Če Italijani vržejo danes na tržišče novo kopalno kad, ki izloča kopalno olje in s pomočjo termostata ohranja stalno temperaturo vode, potem se bodo jutri pojavile v Italiji kopalne kadi znamke mitsubishi in imele bodo iste lastnosti, povrh pa bodo omogočale potovalno hitrost trideset kilometrov na uro in igrale bodo Puccinijeve opere v kvadrofoniji...

Pravijo, da je neka majhna tovarna v Nagasakiju pred kratkim začela proizvajati Sacherjeve torte in jih izvažati na Dunaj. Okusnejše so od pravih, govorijo.

Cel svet je zgrožen, osramočen in obupan. Zadnja leta so se ljudje navadili, da na spodnji strani vsakega lepega, domiselnega in cenenega izdelka piše »Made in Japan«, včasih tudi »in Hongkong« ali »in Taiwan«, kadar gre za skupni izdelek.

Pa ne samo to. Zadnja leta se je na avtomobilsko tržišče vštulil nov model nemške tovarne Opel, ki se imenuje »manta«. Nenavadno ime, kajne? Tako tuje zveni. In to je zares zadnja stopnja tehnološkega razvoja na zahodu. Že si sposojamo japonska imena, da bi si pridobili naklonjenost kupcev. Kmalu bo tovarna Volvo vrgla na tržišče svoj model »coyotta,«, General Motors pa skrivaj pripravlja modni krik naslednje sezone, to je tipični ameriški športni avto z imenom »pishimishi« ...

Pisec teh vrst je vzel v roke svojo knjigo, natisnjeno v Tokiu, in se zagledal v svoje humoreske, natisnjene s tistimi nenavadnimi znaki, ki tečejo od zgoraj navzdol. Moj bog, je rekel globoko v sebi, bojim se, da so v japonščini boljše, v japonščini morajo biti boljše.

Gospodarstvo pa že takšno

Boj proti tolstim hišnim lastnikom

Po nekaj letih neusmiljenega razrednega boja se je pokazalo osupljivo dejstvo, da je večina obstoječih proizvajalnih sredstev v lasti dveh največjih delodajalcev v Sredozemlju. Ta delodajalca sta bila, in še zdaj je tako, splošna zveza izraelskih sindikatov na eni strani in izraelska delavska vlada na drugi. To spoznanje je seveda pripeljalo do ideoloških težav, ki so grozile, da bodo preprečile pot v socializem. Še več, človek bi si drznil celo trditi, da je ob tem spoznanju postal proletarski značaj države precej dvomljiv.

»Kaj storiti?« se je spraševala delavska vlada in se zamišljeno praskala po glavi, »proti čemu pri vseh hudičih se naj pravzaprav borimo?«

Kazalo je, da je problem nerešljiv. Židovski velekapitalisti so bili samo še v Ameriki in proti njim se ni dalo boriti, sicer bi ti hudiči, bog nas varuj, zajezili strugo, po kateri so dotekale njihove ušrane dolarske dotacije. Investitorje smo že zdavnaj z vsem spoštovanjem postavili pred vrata. In proti številnim malim bankam v državi se tudi ni dalo nič storiti, kajti boj proti njim bi lahko razdražil velike banke, da bi se obrnile proti vladi.

Odločilni možje našega naroda so torej sedli skupaj in dolgo tuhtali, kako, v kakšni obliki in proti komu naj poteka razredni boj, ki bi dokazoval, da naše socialistične težnje niso prenehale. To je trajalo vse do tiste usodne srede, ko je vodilni ideolog skočil pokonci in zaklical:

»Hura, že vem! Dol s tolstimi hišnimi lastniki!«

Člani kabineta so vstali kot en mož in gromko zaploskali. Ta predlog je bil popoln zadetek v črno. Tolsti hišni lastnik, to vsak ve, je prototip rojenega izkoriščevalca. Nedolžnim ljudem izsiljuje denar s prozornim izgovorom, češ da je zanje nekoč zgradil najemniško hišo. In če si za tarčo izberemo tolstega hišnega lastnika, imamo še eno prednost: za vse večne čase bo ostal v manjšini, vemo namreč, da je med volilci več stanovanjskih najemnikov kot hišnih lastnikov.

Iz teh razmislekov se je kmalu po tej znameniti seji kabineta rodil zakon o zaščiti stanovanjskih najemnikov, izdan leta 1949. Ta zakon določa, da sme tolsti hišni lastnik na papirju še vedno obdržati svojo hišo, stanovanja znotraj hiše pa so po kratkem postopku prepustili najemnikom. Obenem je bila mesečna najemnina poenotena in zamrznjena na petindvajset par, po drugi strani pa je zakon hišnim lastnikom začasno omejil potovanja v tujino.

Na kratko, socialno razpoloženi izraelski državljani so končno dobili sovražnika, proti kateremu so se lahko bojevali. Marsikateri razredni bojevnik, ki je medtem častno osivel, se morda otožno spominja revolucionarne himne, ki je takrat izšla v partijskem glasilu:

Hišni ti lastnik krvavi,

Zdaj si jih dobil po glavi.

Dolgo si jemal denar,

Zdaj je to pretekla stvar.

Nič ne bomo plačevali,

Svojo pest smo pokazali.

Navdušenje množic je bilo neizmerno. V nekaterih bolj oddaljenih delih mesta se je celo govorilo o tem, da bi hišne lastnike linčali. Splošna zveza stanovanjskih najemnikov je zakonodajalcu nujno predložila osnutek, ki je določal, da se morajo tolsti hišni lastniki vsako jutro javiti na policijski postaji. Poleg tega naj bi ti paraziti sprejeli obveznost, da bodo vsako leto na novo obložili s tapetami vsa stanovanja v svojih hišah. V Jafi so celo ustanovili revolucionarno skrivno zvezo stanovanjskih najemnikov, ki je sprejela pravilnik kukluksklana . ..

Starejše generacije se bodo gotovo rade spominjale teh srečnih dni. To so bili dnevi zmagovitega razrednega boja. Nič ni moglo skaliti veselja.

Nič razen drobne malenkosti. Nihče v celi državi ni več gradil najemniških hiš.

V vrvežu dramatičnih dogodkov je bil ta vidik gladko prezrt. Pa tudi dejstvo, da ljudje pač morajo imeti nekakšno streho nad glavo.

Nadalje se je pokazalo, da zakon lahko z vso strogostjo preganja graditelje najemniških hiš samo takrat, kadar ti zares gradijo hišo. Ti paraziti pa niso več gradili, kot smo že povedali. In zakaj ne, gospe in gospodje? Zato, ker gre tem barabam zmeraj samo ena stvar po glavi, podnevi in ponoči, in to je denar, denar, denar. Človeku se želodec obrača. Vendar se vlada ni dala zbegati:

»Če nočejo graditi, pa nič,- si je rekla delavska partija. »Se bomo pač odrekli stanovanjskim kasarnam teh tolstih hišnih lastnikov, nič lažjega. Si bo pač vsak državljan zgradil svojo lastno hišo.«

Ta zamisel je bila tako blesteča, da so vsi zazijali. Socializem v svoji prvotni obliki, bi človek lahko rekel. Povprečnemu državljanu ni bilo več treba vsakega prvega v mesecu metati težko prigaranega denarja v žrelo nenasitnega hišnega lastnika, temveč je ponosno in mirno odšel na pooblaščeni denarni institut, vzel posojilo 100 000 dolarjev, zastavil do konca svojih dni vso svojo lastnino in tudi samega sebe, prodal svoje otroke najboljšemu ponudniku, prodal svojo življenjsko zavarovalnino na borzi in si tako pridobil lastno stanovanje, popolnoma neodvisno od izkoriščevalskega hišnega lastnika, ki je povrhu še tolst.

Gradnja lastnih hiš se je vsem prizadetim zdela najprimernejša rešitev. Medtem so razpadle tudi tiste maloštevilne najemniške hiše, ki so bile zgrajene v času psevdokapitalističnega medvladja, hišni lastniki so v biološkem zaporedju zapustili to solzno dolino, njihovi dediči pa so še o pravem času pobegnili v tujino.

»Kar naj,« je rekla delavska vlada v enem svojih nepozabnih razglasov za prvi maj. »Tudi če vsi pocrkajo in pobegnejo, ne bomo niti za las spremenili našega ideološkega boja proti tem pijavkam!«

Še nekaj drugega se ni niti za las spremenilo. Pomanjkanje stanovanj.

Pač pa se je v teku let zaradi inflacije bistveno spremenilo razmerje med državljanovo plačilno sposobnostjo in njegovo življenjsko dobo. Ko je začel veljati socialistični gospodarski sistem, je državljan potreboval samo trideset delovnih let, da je lahko izplačal stanovanje, danes pa potrebuje najmanj tristo let, to pa je starost, ki jo je težko doseči, pa čeprav še tako živahno uporabljaš terapijo obnavljanja celic.

Vladni gospodarski strokovnjaki so si silovito razbijali glave:

»Kako naj rešimo ta problem? Kje naj najdemo stanovanja za desettisoče družin, kje?«

Ko je šla ta knjiga v tisk, še niso našli zadovoljive rešitve. Do prvega odločilnega ukrepa pa je le prišlo. Tolsti lastniki treh najemniških hiš, ki so še ostale, bodo v kratkem kaznovani z zvišanim premoženjskim davkom. Če bodo zakonodajalci delali načrtno in hitro, bo novi zakon začel veljati, še preden bodo vse tri hiše dokončno razpadle. Vse drugo je molk.

Kako sem prijatelja spodrinil iz stanovanja

Bil je eden tistih čudnih dni in takrat mi je padla v glavo usodna misel. Sklenil sem, da se bom preselil v središče Tel Aviva, da mi ne bo več treba iskati parkirnega prostora, kadar bom šel v kino.

Jaz sem človek, ki takoj preide k dejanjem. Še preden se je moja zamisel utegnila ohladiti, sem v več časopisih objavil oglase in že po nekaj tednih me je doletela sreča. V kinu sem slučajno srečal starega prijatelja in sošolca Bummija BarGoldfisha in ta mi je strogo zaupno povedal, da namerava svoje trosobno stanovanje v središču Tel Aviva dati v najem za eno leto, zahteval pa bo mesečno najemnino po 5000 šeklov. Po pomoti je namreč dobil državno štipendijo, ki mu bo omogočila, da bo na neki finski univerzi študiral arhitekturo smučarskih skakalnic.

Na najino obojestransko zadovoljstvo sem mu kar takoj izjavil, da bom jaz najel njegovo stanovanje. Udarila sva si v roko, da bi potrdila dogovor in že sem hotel oditi domov, da bi se pripravil na selitev, od veselja pa sem tiho prepeval. Takrat pa me je Bummi prijel za škric in me potegnil nazaj:

»Na kolenih te prosim, nikar ne misli, da ti ne zaupam,« je rekel prijatelj, »vendar se mi zdi, da bo pametnejše za oba, če formalnosti opraviva pri advokatu. Ne bi hotel, da bi pozneje prišlo do kakšnih nesoglasij. Čisti računi, dobri prijatelji, saj razumeš?«

Seveda sem razumel. Dogovorila sva se, da se naslednji dan dobiva pri advokatu doktorju Avigdorju Wichtigu.

V naši prelepi orientalski deželi še iz časov turške vladavine velja starodaven zakon, ki določa, da človeka na noben način ne moreš spraviti iz nenaseljenega stanovanja, brž ko je vanj postavil posteljo. Zato je današnje stanovanjske lastnike živalsko strah, da bi se njihovi najemniki uprli in ostali v stanovanju, čeprav je potekel dogovorjeni rok in bi se morali izseliti. Orientalsko življenje je pač polno pasti, čeprav ni več Turkov.

Ko sem se naslednji dan pojavil pri advokatu, mi je bilo takoj jasno, da je ta mojemu prijatelju BarGoldfischu že dal nekaj pravnih nasvetov. BarGoldfisch je bil bled kot kreda in trepetal je po vsem telesu. Brž ko me je doktor Wichtig ugledal, se je začel vesti kot ob najpomembnejših priložnostih:

»Položaj je resen,« je začel izkušeni pravnik. »Vaš prijatelj BarGoldfish me je pravkar obvestil, za kaj gre. Mesečna najemnina se mi zdi sicer nekoliko nizka, samo 7500 šeklov, vendar o tem lahko odloča samo moja stranka. Vas pa moram vprašati, gospod, kakšna zagotovila lahko nudite, da boste res izpraznili stanovanje čez eno leto, ko se bo gospod BarGoldfisch vrnil s Finske kot prvi izraelski arhitekt smučarskih skakalnic?«

»Saj sva vendar stara prijatelja, nobenih problemov si ne bova delala,« sem rekel in se prijateljsko smehljal, »kajne, Bummi?«

Zdi se mi, da je Bummi hotel reči »Ja,« vendar mu je advokatov strogi pogled zapečatil usta.

»Stanovanjske zadeve nimajo nič skupnega s prijateljstvom,« je s poudarkom ugotovil doktor Wichtig. »Kajti naši zakoni ne dopuščajo, gospod, da bi vas moja stranka postavila na cesto, če nočete, gospod, biti postavljeni na cesto. Zato moram zahtevati od vas polog v višini 800 000 šeklov, s katerim boste zagotovili pravočasno izpraznitev omenjenega stanovanja.«

»Zakaj pa toliko?« sem vprašal. »To stanovanje je v najboljšem primeru vredno pol manj.«

»To je res,« je priznal doktor Wichtig, »in prav zato moram vztrajati pri vsoti 800 000 šeklov, ne sme se vam namreč splačati, gospod, da bi po izteku pogodbe ostali v stanovanju. Ne štejte tega za nezaupanje proti vaši osebi, vendar moram vztrajati, da polog izročite meni in sicer v gotovini.«

»Prav.« »Nadalje pa moram vztrajati tudi pri tem, da bo dogovorjena vsota ostala pri meni še celo leto potem, ko se boste v zakonitem roku izselili, to pa zaradi varščine, če bi se ukvarjali z namenom, da bi se pritihotapili nazaj v stanovanje.«

»Seveda.«

»Brž ko bomo uredili te malenkosti, bom dal nalog, gospod, naj se vam izročijo ključi stanovanja.«

Kot sem že povedal, ni nikoli moja navada, da bi se na dolgo in široko ukvarjal s težavami. Naslednji dan sem prodal svojo vilo in šel potem naravnost k advokatu. Ko sem mu izročil kovček, poln bankovcev, je moj vedno bolj prestrašeni prijatelj Bummi zarjul kot bik, se zrušil in zginil pod pisalno mizo doktorja Wichtiga.

»Zdi se, da je varščina v redu,« je rekel učeni pravnik, potem ko je s pomočjo dveh pisarniških moči preštel moj denar. »Razčistiti pa moramo še eno točko. Kaj se bo zgodilo, če se bo inflacija v tej državi nadaljevala z dosedanjim tempom in če ob dogovorjenem roku vaš denar ne bo vreden niti toliko kot škatlica vžigalic?« »Prisegam vam tukaj pred pričami, da bom kljub temu izpraznil stanovanje.«

»V stanovanjskih zadevah se prisege ne upoštevajo,« mi je oznanil pravni strokovnjak. »Zato vas moram vljudno prositi, gospod, da pristanete na poseben varnostni ukrep.«

»Z veseljem.«

»Najprej boste morali gospoda BarGoldfischa posinoviti. Potem pa boste pri meni shranili novo oporoko, ki bo določala, da gospodu BarGoldfischu zapuščate svoje celotno premično in nepremično premoženje, še posebej vključujoč uporabno pravico do stanovanja, ki vam ga je prepustil gospod BarGoldfisch, s povratno delujočo veljavnostjo od sklepa pogodbe naprej.«

»Že sam sem mislil na to.«

»Popolnoma prav ste me razumeli, to je samo formalen postopek s pravnimi posledicami.«

Ko smo opravili te majhne, vendar potrebne formalnosti, je doktor Wichtig zahteval, naj davek na dedovanje položim vnaprej, in izročil sem mu družinski nakit, ki sem ga za vsak primer prinesel s sabo. Sledila je kratka ceremonija, nato pa mi je bilo sporočeno, da bom naslednji dan dobil ključe stanovanja.

Moj posinovljenec je medtem sedel v kotu advokatske pisarne in si grizel nohte. Niti za trenutek ni odmaknil od mene svojega sovražnega pogleda.

Naslednji dan je prišel in minil, ključev stanovanja pa nisem dobil.

Doktor Wichtig mi je prijazno razložil, kako bi se lahko zgodilo, da bi moja stranka umrla prej kot jaz in potem bi dediči gospoda BarGoldfischa zaradi njegovih neodgovornih transakcij trpeli škodo. Zato si moram prostovoljno naložiti še nekaj moralnih bremen, prositi moram na primer najvišji rabinat, naj me zadene težko izobčenje, če po enem letu ne bi hotel izginiti iz omenjenega stanovanja. Brez ugovora sem podpisal obrazec o izobčenju, medtem pa je mojega prijatelja Bummija zadel težek živčni zlom.

Začel je tolči krog sebe in rjoveti, da doktor Wichtig mnogo preveč lahkomiselno ravna z njegovim imetjem, da jaz nisem pravoveren in se bom zato požvižgal na izobčenje, in sploh je globoko v duši prav dobro čutil, da mu nikdar v življenju ne bom vrnil njegovega stanovanja, najmanj pa po enem letu. Potem se je zrušil na tla. Iz ust mu je kipela rumenkasta pena.

Doktor Wichtig se je potopil v globoko tuhtanje. Potem mi je oznanil naslednje: »Pri vsem spoštovanju do vaše poštenosti, gospod, ne morem prezreti upravičenih strahov moje stranke. Zato sem žal prisiljen, da zahtevam dodatno zagotovilo kakšne tuje velesile, in ta bi se morala zaobljubiti, da bo napovedala vojno, če po enem letu, gospod, v nadaljnjem besedilu >vsiljivec<, ne bi hoteli zapustiti stanovanja. Brž ko boste prinesli to nepreklicno zagotovilo, vam bomo nemudoma izročili ključe.«

Zedinili smo se, naj bo intervencijska država Francija. Pomagal mi je trgovec s preprogami, ki se je rodil v Alžiru in že naslednjega dne sem dobil overovljeno potrdilo francoskega poslanika.

Potrebna je bila le še ena malenkost. Zavezal sem se namreč, da bom v središču Tel Aviva kupil primerno trosobno stanovanje in ga kot varščino za stanovanje, ki sem ga najel od gospoda BarGoldfischa, dal na razpolago advokatu doktorju Wichtingu za dobo enega leta.

Nadalje sem moral podpisati obrazec, s katerim pooblaščam neko deratizacijsko podjetje, naj njeni delavci natančno eno leto po podpisu pogodbe pridejo v stanovanje, ki sem ga najel, in ga obdelajo s cianovim plinom, da bi tako zagotovili moj pravočasni odhod.

In nato je navsezadnje prišlo do podpisa pogodbe med mano na eni strani in gospodom BarGoldfischem na drugi. Spis, ki je štel 128 strani, je določal, da se omenjeno stanovanje prepušča »vsiljivcu« samo za dobo enega samega leta (ki sme vsebovati največ 365 dni). Transakcijo je treba šteti za dobrodelno dejanje gospoda BarGoldfischa, v nadaljnjem besedilu »dobrodelnika«, »vsiljivec« pa mora vsakega prvega v mesecu poravnati najemnino v znesku 10 000 šeklov, sicer bo usmrčen.

Imel sem dva dni časa, da bi preučil pogodbo, in ko sem prišel do strani 72, je prišel veliki trenutek, ko sva obojestransko in lastnoročno smela podpisati listino.

BarGoldfisch je stopil k meni, kot bi šel na morišče, in mi med tihim preklinjanjem in s trepetajočimi rokami izročil ključe.

Potem se je brez besed zrušil.

Najprej sem mislil, da je umrl in sicer zaradi strahu, da nikoli več ne bo prestopil praga svojega stanovanja. Ko pa je prihitel zdravnik nezgodnega oddelka, je ugotovil le kap in ohromitev možganov.

In tako sem si pridobil stanovanje v središču Tel Aviva.

Žal pa nimam pravice, da bi se vselil vanj. Člen 397 najine pogodbe namreč zelo jasno določa: »Vsiljivec se nepreklicno zavezuje, da se v času najema ne bo vselil v omenjeno stanovanje.«

Ko sem ga povprašal, mi je doktor Wichtig razložil, da je ta člen gola formalnost, poleg tega pa mi bo prihranil stroške vseljevanja in izseljevanja. Mogoče ima prav. Moti me le to, da moram še zmeraj ure in ure iskati prostor za parkiranje, kadar grem v kino. Zdi se, da stari Turki niso imeli težav s parkiranjem.

Dežela goljufov

In navsezadnje je prišlo tako daleč, da se iz državljanov ni dalo stisniti nobenega denarja več in da so državni dolgovi v tujini presegli bruto družbeni dohodek in takrat je vsem gospodarskim strokovnjakom postalo jasno kot beli dan, da je treba storiti nekaj odločilnega.

Torej je finančni minister šel vase in po nekaj dnevih silovitega tuhtanja ustvaril nov zakonski osnutek, ta pa se je v svoji izjemno kleni obliki glasil takole: »Od naslednjega ponedeljka naprej je vsem državljanom, pa tudi vsem tujcem, katerih bivanje v državi presega deset minut, zakonsko prepovedano, da bi vdihovali oz. izdihovali zrak svete dežele, ne glede na to, ali to počno skozi nos, skozi usta ali skozi kakšno drugo telesno odprtino. Iz te zakonske odločbe so izvzeti tuji diplomati, uradni gostje vlade in zakonodajalci. Kršilci zakona o nacionalnem zadrževanju sape bodo kaznovani z globo do 10 000 šeklov oz. z zaporom do treh let oz. z obojim.«

Finančni minister je svoj zakonski osnutek utemeljil z opozorilom, da bi z globami lahko zbrali približno 60 milijard šeklov letno, pri tem pa se ne bi prekršili proti načelu, da v naslednjem proračunskem letu ne smemo zviševati davkov.

Kljub temu pa so poslanci imeli v skupščini tehtne pomisleke.

Poslanec delavske stranke je opozoril, da se ljudje na delovnih mestih ne bodo mogli popolnoma odreči dihanju, ročni delavci še posebej ne, in predlagal tozadeven amandma.

Levi socialisti so zahtevali, naj se dodeli izjemen položaj tudi prebivalcem kibucev, kajti ti opravljajo svojo poljedelsko dejavnost predvsem na prostem, zato njihova uporaba ozona ne obremenjuje nacionalnega zračnega bogastva v preveliki meri.

Ob tej priliki se je v skupščini zaslišal medklic iz ust poslanca Singerja (»liberalec«):

»Zakaj pa ravno v kibucih ne bi plačevali?«

Sledil je klic poslanca Feinholza (»stranka etične čistoče«): »Rit!«

Poslanec religioznih frakcij je izrazil upanje, da bomo z zadrževanjem sape končno dosegli prepoved igranja nogometa ob sobotah. Poslanec komunistične partije pa je prispeval uničujočo kritiko ameriške tajne službe. Za njim se je javilo k besedi še osemnajst poslancev osemnajstih nadaljnjih strank in vsi so odločno zavrnili novi zakon, tako kot vsi poslanci pred njimi.

Šele potem so lahko glasovali. Zakon o nacionalnem zadrževanju sape je bil izglasovan in sprejet z veliko večino. Ni se pa dalo spregledati, da so med prebivalstvom bili zagovorniki novega zakona v manjšini. V vladnih krogih so to pripisovali malomarnosti propagandne službe, ki izjemno pomembnega informativnega gradiva ni znala pravočasno razpečati med prebivalstvom. Tudi opozicijske stranke so izkoristile nepriljubljenost novega zakona, sklicevale so protestna zborovanja in po vseh mogočih mestih lepile plakate, ki so cinično pozivali državljane, naj še kar naprej dihajo.

Tudi strokovne publikacije so se uprle novemu zakonu. Vodilni članek v vplivni gospodarski reviji je svaril: »Naj bo primanjkljaj domačega gospodarstva še tako velik, preuranjena prepoved dihanja ga ne bo mogla zmanjšati. Ta prepoved bo samo preložila inflacijsko kupno moč z enega sloja prebivalstva na drugega, naraščajoče brezposelnosti pa ne bo mogla zavreti.. .«

Vodstvo sindikatov pa se je ostro odzvalo na nezaupanje nekaterih državljanov. Ugotovilo je, da novi zakon sicer še ni dosegel tistega zaželenega stanja, ko se optimalno uskladijo vsi gospodarski in biološki dejavniki, vendar pa je neodgovorno, da nekateri tako ostro kritizirajo zakon, ki po svojem osnovnem namenu služi družbenemu razvoju države.

Finančni minister je storil ustrezne korake, to pa pomeni, da je v vseh dvoranah narodnega muzeja naselil »center za dihalne prekrške«. Center je bil velikopoteznih razsežnosti, imel je kartoteko grešnikov, zraven pa orjaški kompjuter. Nadalje je minister v centru zaposlil 1800 novih uradnikov, zraven pa še 2000 honorarnih organov pregona. Vsi skupaj so imeli nalogo, da razkrinkajo državljane, ki bi v času, ko začne veljati novi zakon, še zmeraj dihali.

Prva žrtev strogega novega zakona je bil neki lekarnar iz Haife. Centrala je dobila anonimno prijavo, češ da je lekarnar na javnem kraju enakomerno dihal. Prijavo je podpisal »rodoljub«.

Na kraj zločina so poslali dva najbolj izkušena organa pregona, ki naj bi preverila osumljenca. Ugotoviti sta morala, da je rodoljubova prijava resnična. Puntarskega lekarnarja sta brez odloga prignala v pisarno direktorja pregona in ta ga je začel temeljito zasliševati.

Sledi neskrajšan zapisnik zaslišanja:

Direktor: Upam, da veste, zakaj ste tukaj?

Lekarnar: Ne. Pojma nimam.

Direktor: Vi bi se torej radi pretvarjali, da ste nedožna ovčka? No, tukaj imam poročila, ki ugotavljajo, da ste na najbolj nesramen način kršili določbe zakona, saj ste dihali, kadarkoli se vam je zljubilo.

Lekarnar: A jaz? Jaz sem prenehal dihati prejšnji ponedeljek, natanko takrat, ko je to predpisal zakon.

Direktor: Torej zanikate? No, lepo! (Preučuje gradivo.) Zanesljive priče so vas predvčerajšnjim, pa tudi včeraj opazovale, ko ste vdihavali in izdihavali. V prvem primeru se je to zgodilo v vaši lekarni, v drugem pa v avtobusu št. 7 opoldne, to je ob 12.35.

Lekarnar: Oprostite, to je nemogoče. To mora biti pomota.

Direktor: Mi lahko dokažete, da tadva dneva niste dihali?

Lekarnar: Prič seveda nimam. Lahko pa vam dam častno besedo, da sem se popolnoma odvadil dihanja.

Direktor: Me imate za kretena, kaj? Če res ne dihate že cel teden, kot tako trmasto trdite, potem vas pa vprašam, kako da ste sploh še živi?

Lekarnar: V pljučih imam zalogo zraka.

Direktor: Tako poceni bi me radi prelisičili, in to mene? Mislite, da ne vidim, kako dihate celo zdaj, ko stojite pred mano?

Lekarnar: Jaz? Da diham? Sploh ne! Saj to je smešno . . .

Direktor: Vas bo že minil smeh! (Stisne mu nos s ščipalko za obešanje perila, s takšno iz rdeče plastike, v usta pa mu stlači impregniran robec. Potem spet sede k pisalni mizi.) Bomo že še videli. Jaz imam čas! (Začne čitati časopis.)

Lekarnar: (zadržuje sapo približno dve minuti, nato pa se njegov obraz obarva najprej rdeče, potem modro. Izpljune robec in globoko zajame sapo.) Aaaahhhh . ..

Direktor: (dvigne pogled s časopisa, jezen je, vendar dostojanstven.) Vi ste navaden goljuf, dragi moj!

Zasačenemu dihalnemu špekulantu so naložili kazen 9462 šeklov. Ob tem primeru pa je oblast tudi spoznala, da mora precej poostriti budnost.

Na cesti so se pojavili plakati z naslednjimi gesli: »Kdor ljubi sveto deželo, ne diha svetega zraka!«

Prebivalci pa so pokazali neverjetno ravnodušnost. Vsepovsod so dihali zrak. Včasih celo brez sramu, na javnih krajih. Centrala za dihalne prekrške je morala zvišati število honorarnih organov pregona na 5000. Ti so si izdelali pretanjene metode nadzora. Osumljencu so na primer s prsti zamašili obe nosnici in mu toliko časa držali piščalko v ustih, dokler ni kršilec dihalnega zakona moral z dejanjem priznati svojega prekrška. V težavnih primerih so osumljenca podvrgli preiskavi z detektorjem laži, soočili so ga z glavno pričo ali pa so storilca razkrinkali in aretirali agentje, ki so bili preoblečeni v taksiste ali v hišne pomočnice. Centrala za dihalne prekrške je imela mnogo podružnic in te so živahno delovale, v vseh delih države so se ukvarjale z načrtnim lovom.

Vse skupaj pa ni nič pomagalo. Število goljufov je raslo iz dneva v dan. Še posebej je raslo njihovo število med samostojnimi poklici in če smemo verjeti statistiki, je bilo med njimi kar 65 % vseh kršilcev dihalnega zakona. Uslužbenci z državno plačo so bili mnogo manjkrat zasačeni pri dihanju in tudi kaznovali so jih mileje, kajti od prisojene globe je bilo treba vsak mesec odtegovati del njihove plače.

Šest mesecev potem, ko je začel veljati novi zakon, so zakonodajalci napravili prve zaključke. Vsi strokovnjaki so se strinjali, da je moralna raven prebivalstva padla tako globoko kot še nikoli. Celo tisti državljani, ki so leta in leta veljali za simbol pravičnosti, celo prvoborci in junaki izgradnje so omalovaževali novi zakon in brez sramu dihali naprej, kot da se ne bi nič zgodilo.

»Niti na elito se ne moreš več zanesti,« je grenko vzdihnil finančni minister.

In res, če izvzamemo nekaj zavednih državljanov, je skoraj vsak prebivalec podnevi in ponoči koval zaroto, kako bi prelisičil zakon in skrivaj trošil prepovedani zrak.

Finančni minister se je vsak dan bolj žalostil nad svojim ljudstvom, ki tako hladnokrvno krši zakone. Sociologi so vzrok tega obupnega stanja iskali v miselnosti, ki ima korenine v starodavnem židovskem getu: mali človek je stoletja in stoletja videl v ukrepih oblasti samo rop in zatiranje, zato se jim je na vsak način skušal izogniti. Spet drugi so nediscipliniranost prebivalstva razlagali z dolgotrajnim prebivanjem na Bližnjem vzhodu. Naj bo že tako ali drugače, vsi člani vlade so bili zelo razočarani in strinjali so se, da je nemogoče ugotoviti, kdo je kriv, da so se prebivalci svete dežele izrodili v narod goljufov.

Delu čast in oblast

Zadnje čase si ne morem kaj, da se ne bi ukvarjal s problemom brezposelnosti, ki se v zapadnih industrijskih deželah širi kot požar.

Povod mojega zanimanja je bilo ogledalo v moji kopalnici. Ko sem se namreč bril, je kar naenkrat padlo na tla in se razbilo na ploščicah domače proizvodnje. To ogledalo je bilo pritrjeno na steno po mediteranskih merilih, to pa pomeni z enim vijakom in pol namesto s štirimi.

Stvar je torej padla na tla, kot sem že rekel. Vzel sem ogledalu njegovo bivšo mero in se podal v steklarsko delavnico v središču mesta, da bi si dal napraviti novo ogledalo.

V    delavnici je bil cel kup strojev, ki so veselo brneli, in živahne roke so veselo brusile velika stekla. Pozdravil sem lastnika delavnice, gospoda Tannenbauma, in mu sporočil, da je šlo moje ogledalo na kose, on pa mi je obljubil, da mi bo napravil novega hitro kot blisk. V veselem razpoloženju sem zapustil Tannenbaumovo delavnico in se podal domov.

To je bilo v petek.

V    ponedeljek opoldne sem vzel v roke telefonsko slušalko in vprašal gospoda Tannenbauma, če lahko že pridem po ogledalo.

»Žal še ne,« mi je odgovoril steklar Tannenbaum. »Še ni narejeno. Veste, sem čisto sam. Danes zjutraj noben od mojih delavcev ni prišel na delo.«

»Kako pa to?« sem vprašal.

»Ob ponedeljkih skoraj vsi delavci radi ostajajo doma,« mi je razložil gospod Tannebaum. »Danes zjutraj pa se ni pojavil niti eden.« »In kaj boste storili?«

»Eden stanuje tukaj v bližini. Šel bom k njemu in poskusil govoriti z njim. Če se mi bo posrečilo, da ga pregovorim, ga bom odpeljal v delavnico. To se mi je že kdaj pa kdaj posrečilo. Prosil bi vas, gospod, da me pokličete spet jutri ob istem času.«

To je bilo v ponedeljek. V torek sem spet poskusil.

»Res mi je žal,« mi je oznanil gospod Tannenbaum, »ampak še zmeraj sem sam.«

»Kaj pa tisti vaš delavec, o katerem ste včeraj pripovedovali, da stanuje blizu delavnice ...«

»Sem zvonil pri njem, pa mi ni prišel odpret.«

»Ste prepričani, da je bil doma?«

»Seveda je bil, saj sem ga slišal, kako je ženi prepovedal, da bi odprla vrata.«

»Kaj pa ostali delavci?«

»Eden od njih ima telefon, tega sem poklical. Njegova mama mi je rekla, da sin meditira. Potem sem se peljal k drugemu delavcu, ta stanuje bolj zunaj mesta, ampak nekdo ga je moral posvariti, da prihajam, pa mi je pobegnil čez strehe. Bi me lahko jutri poklicali, gospod?«

»Le zakaj?«

»Imam naslov enega od delavcev. Poslal mu bom telegram.«

To je bilo v torek. V sredo sem ga spet poklical.

»Mi je pa res nerodno,« mi je povedal gospod Tannenbaum, »ampak še zmeraj sem čisto sam.«

Njegov glas je zvenel nekoliko utrujeno.

»Gospod Tannenbaum,« sem ga vprašal, »mi lahko mogoče razložite, zakaj vaši ljudje ne prihajajo na delo?« »Ker so ob koncu tedna dobili plačo. Hočem reči, dobili so tisto, kar jim še ostane, potem ko jim davkarija odtegne davke, drugi pa druge dajatve. Na žalost je zmeraj isto. Po plačilnem dnevu, ki sploh ni plačilni dan, za nekaj časa zginejo. Takrat jih človek nikjer ne more najti.«

»In ko spet pridejo, jih sploh ne vprašate, zakaj jih ni bilo?«

»Le zakaj bi jih spraševal? Da bi se od besa razpočil? Spraševati sem se čisto odvadil. Če ljudje pridejo, potem so pač tukaj. Potem zginejo za cele tedne, pa spet pridejo. Jaz ne rečem nič in oni ne rečejo nič. Tako je v vseh delavnicah tukaj okoli. Vsako jutro je kot loterija. Koliko delavcev bo prišlo danes, koliko jih ne bo? Navadil sem se, da nujna dela preložim na plačilni dan.«

»Pa so vsi takšni?«

»Ne, enkrat sem imel nekega čudaka, ki je prihajal na delo celo v ponedeljek. Potem si je nekega dne kupil kanarčka in od takrat ga nisem več videl. Preddelavec je pred dvema letoma prišel k meni in me prosil, naj mu izplačam odpravnino in počitniški regres, ker mora za dva tedna odpotovati v Ameriko. Do danes ga še ni nazaj. Bi lahko spet poklicali pojutrišnjem, gospod? Mogoče se bo pa le kateri pojavil.«

To je bilo v sredo. V petek sem ga spet poklical:

»Je prišel kdo od delavcev?«

»Ja, včeraj je prišel eden,« mi je poročal gospod Tannenbaum. »Ko je videl, da ni nobenega drugega, je takoj zahteval stoodstotno povišanje plače. Vprašal sem ga, če je to ultimat, in odgovoril mi je: >Kaj pa drugega.«<

»In kaj ste storili?«

»Rekel sem mu, da bom zaprl delavnico.«

»In kaj je odgovoril?«

»Rekel je >Tudi prav,< in izginil. Šel sem na občino in dal izbrisati svoje podjetje iz registra, socialnemu zavarovanju pa sem javil, da po 35 letih zapiram. Poleg tega imam čir na želodcu. Jaz se ne grem več.«

»Kaj pa moje ogledalo?«

»Žal mi je, gospod, ogledala vam ne morem napraviti.«

To je bilo v petek. Potem je prišel ponedeljek in vlada se je odločila, da bo ostro povišala davke na plače, s tem denarjem pa bo finansirala javna dela. Ta ukrep je bil nujno potreben, zajezil je namreč naraščajočo brezposelnost.

Zategnimo si pasove

»Moje posebno spoštovanje, gospod ministrski svetovalec. S čim vam lahko postrežem?«

»Potreboval bi pas, da bi si ga tesneje zategnil.«

»Če sem vas prav razumel, nameravate znižati svoj življenjski standard.«

»Res je. Te dni sem slišal govor finančnega ministra in potem sem si rekel: >Oh, le kako prav ima! Če državni uradniki ne bomo služili za zgled in si tesneje zategnili pasu, kdo si ga pa bo? Le tako lahko ohranimo svojo gospodarsko neodvisnost, hočem reči, si jo pridobimo!< In zato zdaj iščem primeren pas.«

»Vaše besede so zlata vredne, gospod ministrski svetovalec, čistega zlata. Tukaj na primer imam pas, ki vam ga lahko priporočim s čisto vestjo. To je model iz kozjega usnja, šivan na roko, z izvirnimi mehiškimi ornamenti.«

»Res je lep, pa vendar, nimate nič boljšega?« »Seveda imam. Kako bi vam bil všeč tale sijajni italijanski izvozni model iz pravega pralnega tapitjevega usnja? Zaponka je iz pravega srebra, vanjo pa so vdelani polžlahtni kamni. Nudi vam stoodstotno varnost, ima absolutno garancijo proti trganju, posebej je primeren za bankete in za plesne prireditve vseh vrst.«

»Ne, takšnega ima danes že vsak. Rad bi kaj posebnega.«

»Potem pa mislim, da bo tale kot naročen za vas, gospod ministrski svetovalec. Tale obojestransko okrašeni amerikanski luksuzni pas iz nosorogovega usnja mora zadovoljiti tudi najbolj razvajen okus. Tukaj, na notranji strani, boste našli osemnajstkaratno zlato kljukico, na katero boste obesili ključ službenega avtomobila. S temle ekskluzivnim gumbom pa nadzorujete vgrajeni mikrokompjuter in tukaj le imamo še napravo za daljinsko upravljanje barvnega televizorja.«

»Imate ta model tudi z vgrajeno budilko?«

»Seveda, se razume, z devetimi ročno izrezljanimi transistorji. Na mojo največjo žalost pa vam moram povedati, da se je pošiljka iz Švice zakasnila. Pričakujem jo šele na začetku avgusta.«

»To je pa mučno.«

»Dovolite mi, da vam povem, spoštovani gospod ministrski svetovalec, da krivda ni na naši strani. Sodelavci vašega cenjenega ministrstva so bili tisti, ki so objestno zavlačevali uvozno dovoljenje.«

»Osebno se bom zavzel za to zadevo.«

»To je zelo ljubeznivo od vas, gospod ministrski svetovalec.«

»Potem mi torej rezervirajte dvanajst teh obojestransko okrašenih amerikanskih pasov.«

»Z naj večjim veseljem. Kar pa zadeva ceno . ..«

»Cena ni pomembna.« »Se razume. Želim vam torej mnogo zadovoljstva pri zategovanju pasu, gospod ministrski svetovalec.«

»Hvala, dragi prijatelj, in jaz isto želim vam, ki ste predstavnik navadnih državljanov.«

Akcija »Glina«

Začelo se je z mislijo, ki je padla v glavo predsednika glavne zveze židovskih organizacij za zbiranje prostovoljnih prispevkov, gospoda direktorja Lipoviča. Na svojem običajnem krožnem potovanju po Izraelu, ki ga je opravljal enkrat na leto, je obiskal med drugim tudi najjužnejšo točko dnevnega kopa »Družbe za pridobivanje čiste gline d. z. o. z.« v puščavi Negev. Tam je ugledal nekaj delavcev, ki so prav takrat nalagali na tovornjak vreče, napolnjene z glino.

»Fantastično, kako čista je ta glina,« se je navdušil direktor Lipovič in zasvetile so se mu oči. »Stojte, idejo imam,« je oznanil svojim spremljevalcem, ki so se takoj zazrli vanj s pogledi, polnimi pričakovanja. »Kakšen je položaj prostovoljnih prispevkov v Bostonu?«

Osebni referent je iz aktovke potegnil zemljevid Združenih držav.

»Rekorden,« je rekel uslužno, »prejšnje leto smo zbrali več kot deset milijonov dolarjev.«

»Ni slabo,« je rekel direktor Lipovič, »lahko bi bilo pa še boljše. Kaj pravite, gospoda moja, ko bi jutri poslali vrečo te krasne gline bostonskemu filharmoničnemu orkestru, ki ga pozna cel svet? Simbolično darilo in povrh še iz svete dežele! Rekel bi, da takšnega darila ni dobil še noben orkester.«

Gospodje spremljevalci so bili globoko presunjeni. Takšna akcija bi lahko imela čudežen propagandni učinek na židovske ljubitelje glasbe v Združenih državah.

Vsi so si bili edini, da je gospod direktor Lipovič s to naravnost kraljevsko zamislijo presegel samega sebe, kot običajno. V pestrih barvah so si slikali veselje svetovno znanih bostonskih filharmonikov, ko bo k njim prišel pismonoša z vrečo, polno gline .. .

»Kaj? Pismonoša?« Lipovič je nagubal čelo. »Kaj res mislite, gospoda moja, da bom takšno darilo zaupal pismonoši?«

Gospodje so spoznali svojo krivdo in povesili glave.

»Mi ne pade v glavo!« Lipoviča se ni dalo več ustaviti. »To vrečo mora prinesti v bostonsko koncertno dvorano pravi izraelski nosač v narodni noši!«

Še preden so gospodje, ki so stali krog njega, mogli izbruhniti v viharnem odobravanju, je direktorjev kazalec pokazal na zgaranega delavca, ki je bil po izvoru iz Jemena:

»Tale bo izročil darilo.«

»Kdaj?«

»Jutri! Dva dni imate časa za celo akcijo, nič več!«

Direktor Lipovič ni samo človek duha, temveč tudi človek dejanj. Samo nekaj telefonskih razgovorov je opravil in že petindvajset minut kasneje je Šalah Šabati, to je nosač, ki je bil izbran, dobil potni list, izstopno dovoljenje, devize, vizo in še nekaj nasvetov.

»Gospod Šabati,« so mu rekli, »čestitamo vam v našem lastnem imenu, pa tudi v imenu židovskih ljubiteljev glasbe z vsega sveta. Prosimo vas, izvolite v tale naš avto. Takoj boste odpotovali v Boston, tam pa boste glavnemu dirigentu filharmoničnega orkestra izročili tole glino.« »Zakaj pa ravno jaz?« je vprašal Šabati v paničnem strahu, »kaj sem pa naredil?«

»Prav nič, ljubi prijatelj, le brez ^krbi. Pred sabo imate dolgo pot. Da bi podkrepili propagandni učinek naše akcije, se bomo na poletu v Boston ustavili tudi v Washingtonu ...«

Šalah Šabati pa je vztrajal, da mora domov na svojo popoprano večerjo, sicer bi vznemiril zvesto in skrbno soprogo. Takšnim načrtom je bilo seveda treba stopiti na prste, zato so se odločili, kot je v takšnih primerih običajno, da se bodo izjemoma zatekli k uporabi sile. Navsezadnje je šlo za najvišje koristi celega naroda. Nosač je divje udarjal krog sebe, vendar so ga zvlekli v avto, tam pa sta se nanj usedla dva tolsta uradnika. Ko so se bližali Tel Avivu, je Šabati skušal pobegniti in ta dogodek se je končal tako, da so ga skozi okno spet zvlekli nazaj v avto, nanj pa se je usedel še tretji uradnik, težkokategornik.

Od tu dalje je akcija potekala brez motenj, popolnoma po načrtu. Nedaleč od letališča je vštric z limuzino direktorja Lipoviča pripeljal dostavni avto ugledne modne hiše in medtem ko sta obe vozili divje drveli naprej, so skozi okno vrgli bogato izvezeno narodno nošo za Šabatija.

Ko so se po stopnicah vzpenjali do letala, so motorji že rjoveli z vsemi vrtljaji. Salaha so v diru spremljali direktor Lipovič in dvanajst uradnikov in ko so planili v letalo, je bil Šalah že praznično oblečen.

»Vsaka minuta je dragocena,« je pripomnil direktor Lipovič in se obrnil k pilotu: »Zdaj pa s polnim plinom v Washington!«

Vmes so morali pristati v Atenah, Singapuru, Manili in Tokiu, potem pa so poleteli čez Tihi ocean. Polet je bil razmeroma miren in brez posebnih pripetljajev, le Šalah Šabati je kar naprej stokal, čepel na tleh in prosil vode.

Nad Istanbulom ga je namreč eden od obeh predstavnikov ministrstva za narodno zdravje cepil proti kozam in to mu je povzročilo visoko vročino.

Direktor Lipovič je z uro v roki sedel zraven pilota in ga kar naprej opominjal, naj vozi hitreje.

Zato je bila tudi pozdravna ceremonija na letališču v Los Angelesu tako kratka, kot je le bilo mogoče. Na sporedu je bilo samo nekaj neuradnih govorov, ki so bili namenjeni zastopnikom izraelskega konzulata, ti so jih namreč prišli pozdravit, s seboj pa so pripeljali svoje družine in ožji krog prijateljev. Potem so Lipovič in njegovo spremstvo poslušali navdušeni povračilni govor zastopnikov konzulata, v katerem je bil poudarjen veliki pomen akcije »glina«, in že se je mala, improvizirana svečanost končala z narodnimi plesi, ki jih je izvajala lokalna mladinska plesna skupina pod pokroviteljstvom južnokalifornijske židovske občine.

Ameriške oblasti so pokazale veliko mero razumevanja za časovno stisko, s katero se je akcija »glina« morala spopadati, na svečanost niso namreč poslale nobenega zastopnika.

Direktor Lipovič in njegovo spremstvo so prestopili v veliko limuzino, ki so jo najeli kar na letališču, in cela delegacija je spet odpeljala, da bi kar najhitreje prispela v glavno mesto Združenih držav.

Gibčno in sproščeno, z vrečo gline na rami, je začel Šalah Šabati teči, za njim pa je peljala limuzina. Ko je pretekel nekaj kilometrov, se je obrnil in vprašal:

»Bomo kmalu v Haifi?«

»Molči in teci, dokler ne pridemo v Washington!« mu je zapovedal Lipovič in se udobno naslonil nazaj. Predstavnik južnokalifornijske židovske občine, ki je bil pooblaščen, da spremlja delegacijo, se je obrnil nanj:

»O katerem Washingtonu pa pravzaprav govorite?«

»Neumno vprašanje!« je zviška odgovoril Lipovič, kot ponavadi. »O glavnem mestu seveda.«

Predstavnik se je prestrašil: »Glavno mesto Združenih držav Amerike je na drugem koncu Amerike. Tukaj ob Tihem oceanu je samo država Washington. Mesto, ki ga imate v mislih, leži ob Atlantskem oceanu, do tja je tri tisoč milj.« Lipovič je na hitro pogoltnil slino. »In kaj potem?« je rekel, »bomo pač napravili tri tisoč milj dolg zmagoslaven pohod skozi Združene države. Čim več Amerikancev bo zvedelo za naše duhovito darilo, tem bolje bo za nas!« Potem se je obrnil k Šabatiju: »Teci hitreje, človek božji, sicer bomo prišli prepozno.«

Potem ko je dve uri naporno tekel, se je Šalah pozanimal, če bi se tudi on lahko peljal z avtom. To željo so mu seveda morali zavrniti. Ne samo zato, ker je bil avto brezupno natlačen, v njem so namreč sedeli Lipovič, trinajst spremljevalcev in predstavnik, temveč tudi zato, ker bi takšna poteza precej zmanjšala simbolično vrednost darila iz svete dežele. Omejili so se torej na to, da so Šabatija kar med tekom krmili s kalorično čokolado.

Zmagoslavni pohod je imel gromozanski uspeh. Skoraj v vsakem mestu so se morali ustaviti, da so jim prebivalci židovskega rodu lahko priredili majhno svečanost. Pohodu se je pridružilo vsak dan več prostovoljnih funkcionarjev, spremljali so ga v svojih avtomobilih. Ko so prišli v Las Vegas, je Salaha na njegovem dolgem maršu spremljal konvoj sedemnajstih avtomobilov.

Ko so se peljali skozi Grand Canyon, je Šabati čisto nepričakovano izginil. Na kratko je odložil svojo dragoceno vrečo, da bi se olajšal za nekim orjaškim kaktusom, in od takrat naprej ga ni nihče več videl.

Direktor Lipovič je bil človek naglih odločitev in takoj je najel korenjaškega Indijanca, ki se je po naključju klatil tam mimo. Ta je zdaj nosil vrečo. Prebili so se skozi Dolino smrti in prišli v Salt Lake City. Tu je podružnica zveze za zbiranje prostovoljnih prispevkov priredila majhno improvizirano pasijonsko igro, pri tem pa so ji pomagali »bratje židovskokrščanskega sodelovanja«.

V    Denverju v državi Colorado je konvoj narasel že na sedeminštirideset avtomobilov. Slavnost je trajala tri dni, poleg narodnih plesov in petja je imela na sporedu tudi svetopisemski kabaret. Ko se je navsezadnje vse končalo, niso nikjer mogli najti Indijanca, ki je nosil vrečo. Neomajni Lipovič se je podal na pot z novim nosačem. Ker ni bilo nobenega Indijanca, so se morali zadovoljiti s črncem, ki je na glavnem kolodvoru prenašal kovčke.

V    nekaj tednih so prešli države Idaho, Montano in Severno Dakoto. Ekspedicija je medtem narasla na 623 avtomobilov. V tej fazi zmagoslavnega pohoda stroški še niso presegli 15 milijonov dolarjev.

V    Kentuckyju se je zgodil manjši incident. Policist je aretiral nosača simbolične vreče, kajti v tej državi velja zastarel zakon, ki črncem prepoveduje, da bi tekali po sredi ceste. Direktor Lipovič je moral svečano obljubiti, da bo črnca lastnoročno linčal, brž ko pridejo iz mesta, in šele potem so ga dobili nazaj.

Po zaslugi ogromnih skupnih naporov vseh udeležencev je ekspedicija po nadaljnjih enaindvajsetih dneh navsezadnje prispela do koncertne dvorane mesta Bostona.

Direktor Lipovič si je v času nepozabnega petdnevnega obiska glavne sinagoge v mestu Washingtonu sposodil pravi poljski črn kaftan in s krznom obrobljen klobuk, ki spada zraven, in zdaj je v tej opravi osebno prehodil zadnjih nekaj stopnic zunanjega stopnišča koncertne dvorane. V rokah je imel vrečo s čudovito glino. Pozvonil je.

Odprl pa ni nihče.

»Zdi se, da orkestra ni doma,« je oznanil Lipovič svojemu spremstvu, ki je štelo tisoč sedeminsedemdeset ljudi. »Škoda. No prav, bomo pa drugič poskusili.«

Nenadoma so se vrata odprla.

»Gospoda glavnega dirigenta, prosim,« je rekel Lipovič.

»Ga ni,« je odgovorila črnska služabnica. »Gospod glavni dirigent je z orkestrom že tri tedne na gostovanju.«

»Kje?«

»V Izraelu.«

»Aha,« je odgovoril Lipovič in spraznil vrečo osupli črnki pred noge. »Tole je za njega. Na svidenje.«

Pet tednov pozneje se je direktor Lipovič s svojim štabom vrnil v Izrael. Priredili so mu državni sprejem, ki so se ga udeležili številni zastopniki javnega življenja. Ko so Lipoviču podelili medaljo, je povedal naslednje:

»Trdno sem prepričan, da je akcija >glina< po zaslugi dobro premišljenega in natančnega načrtovanja bistveno prispevala k utrjevanju prijateljskih vezi med zvezo židovskih organizacij za zbiranje prostovoljnih prispevkov na eni strani in židovskimi ljubitelji glasbe v Ameriki na drugi. To se je zgodilo kljub nebistvenim, včasih celo neizogibnim majhnim spodrsljajem . ..«

Šalah Šabati pa se je baje zatekel k Indijancem plemena Navajo v Novi Mehiki. Pravijo, da je poklical k sebi tudi soprogo, ki je s seboj prinesla večerjo. Ta je bila sicer že popolnoma ohlajena, vendar še zmeraj močno popoprana. In še to je slišati, da je zaradi svoje krasne narodne noše postal poglavar.

In tako smo spet dobili prepričljiv in jasen dokaz, da bo dobro pripravljena, dosledna in varčna propagandna akcija prej ali slej kronana z uspehom. Kot ponavadi.

Ni več zaupanja

Ministrski predsednik: Res ne vem več, kaj naj storim, dragi člani kabineta. Spet so začele krožiti govorice, da bo našemu denarju padla vrednost.

Finančni minister: Sodrga.

Ministrski predsednik: Ljudje kot nori oblegajo trgovine, da bi se znebili denarja. Prava množična histerija.

Finančni minister: Tega sploh ni mogoče razumeti.

Ministrski predsednik: Pa sem prav prejšnji teden izrecno poudaril na televiziji, da trenutno ni niti najmanjšega razloga za devalvacijo. In že eno uro pozneje se je začel naskok na banke ...

Minister za pravosodje: Mar ljudje prav nič več ne zaupajo svoji vladi?

Ministrski predsednik: Prav nič. Še prav dobro se spominjam, kako sem pred zadnjo devalvacijo znova in znova govoril, da je ne bo, pa je bilo kot bob ob steno. Zdi se mi, da ljudje prav uživajo v paniki.

Finančni minister: Sodrga.

Prosvetni minister: Včasih se prav resno vprašujem, ali bo ta razpuščena generacija sploh kdaj sposobna ustvariti učinkovito gospodarstvo.

Minister za javna občila: Povejte nam takole med nami, bo res prišlo do devalvacije?

Ministrski predsednik: Kakšno neumno vprašanje! Tisočkrat sem že rekel, da devalvacije ne bo.

Minister za javna občila: Vem. Ampak takole med nami.. .

Ministrski predsednik: Nobene devalvacije ne bo!

Minister za javna občila: Naj še finančni minister to reče.

Finančni minister: Nobene .. . devalvacije . . .

Minister za javna občila: Lahko čisto na kratko pokličem domov?

Ministrski predsednik: Sploh ne pride v poštev! Tukaj boste ostali! Moram pa že reči, kolegi, če si med sabo ne bomo zaupali, kako naj potem pričakujemo, da bodo ljudje zaupali nam?

Pravosodni minister: Ja, to je pereč problem. Že večkrat sem hotel opozoriti nanj . ..

Finančni minister: Najprej moramo pomiriti sodrgo tam zunaj. Ta naloga mora imeti absolutno prednost. Sicer bo škoda postala nepopravljiva.

Ministrski predsednik: Že že, ampak kako? Bojim se, da nam ne bodo verjeli. Ni več zaupanja.

Minister za javna občila: In če bo potem kljub vsemu prišlo do devalvacije ...

Ministrski predsednik: Nehajte že, še v norišnico me boste spravili! Traparija! Le kdo je tako neumen, da bo tik pred volitvami tvegal devalvacijo?

Pravosodni minister: V nekaterih okoliščinah bi to lahko postal naš najmočnejši moralni argument. Predlagam, naj partijsko predsedstvo skliče javno zborovanje in svečano razglasi: »Spoštovane gospe in gospodje, kot vsi veste, bodo čez eno leto parlamentarne volitve. Kaj res mislite, da smo tako neumni, da bi si poleg vseh težav, ki jih že imamo, obesili na vrat še devalvacijo?« Približno tako bi formulirali.

Finančni minister: Ne bo nič pomagalo. Volilci bodo rekli: »Te barabe bodo gospodarile še eno celo leto in v tem času nam mirno lahko pritisnejo še tri devalvacije!«

Ministrski predsednik: To zveni verjetno. Kaj torej storiti?

Prosvetni minister: Moja vloga v tem kabinetu je tako nepomembna, da nimam pravice dajati nasvete. Predstavljam pa si stvar zelo preprosto, lahko bi namreč sprejeli zakon, ki vladi prepoveduje, da bi v tekočem ali naslednjem mandatu devalvirala denar.

(Splošen molk. Vsi gledajo prosvetnega ministra, kot bi padel z lune.)

Finančni minister: So se vam možgani že čisto skisali? In kako bomo potem delali devalvacije?

Minister za javna občila: Torej je le res ...

Ministrski predsednik: Nobene devalvacije ne bo, kolikokrat naj še povem? Niti najmanjšega namena nimamo! Še včeraj sem na tiskovni konferenci rekel novinarjem: »Če bo v tem obdobju prišlo do devalvacije, potem se jaz pišem Zwiebelring!«

Minister za javna občila: (polglasno) Menahem B. Zwiebelring .. .

Ministrski predsednik: Kaj pa momljate?

Minister za javna občila: Jaz? Nič, prav nič. Samo svojo ženo bi rad poklical, preden bo šla nakupovat...

Ministrski predsednik: Sploh ne pride v poštev! Toliko časa boste sedeli tukaj, dokler ne najdemo načina, kako bi pomirili ljudi.

Pravosodni minister: Predlagam, da ustanovimo odbor, ki naj svečano in javno razglasi, da devalvacije ne bo. Odbor naj sestavljajo tri ugledne osebe, ki jim ljudje zaupajo. Na primer šef generalnega štaba, predsednik vrhovnega sodišča in kakšen nogometaš.

Finančni minister: To sem že poskusil. Uradno sem se obrnil na vse tri.

Pravosodni minister: In?

Finančni minister: Od takrat naprej jih nihče več ne najde. Podijo se po veleblagovnicah ...

Minister za javna občila: Grem lahko čisto na kratko telefonirat?

Ministrski predsednik: Neee! Človek bi obupal. Nihče v tej državi nikomur več ne zaupa.

Finančni minister: Mogoče bi se lahko obrnili na kakšno osebnost v tujini . . .

Ministrski predsednik:To je dobra misel. Če bi na primer predsednik Združenih držav Amerike svečano razglasil, da pri nas ne načrtujemo nobene devalvacije ...

Finančni minister: Lahko bi skupaj nastopila na ameriški televiziji, predsednik in jaz.

Minister za javna o bčila: Odlično! Takoj grem poslat Reaganu telegram ...

Ministrski predsednik: Tukaj boste ostali! Skupaj z nami boste nosili kolektivno odgovornost in sicer vse do bridkega konca.

Finančni minister: Sodrga.

Prosvetni minister: Prijatelji moji, prepričan sem, da naše ljudstvo zaupa krmarjem svoje državne barke. Kaj ko bi vsi člani kabineta nastopili na nogometnem igrišču, svečano oblečeni v črnino, in tam pod državnim grbom in ob zvokih nacionalne himne v zboru zaprisegli na sveto pismo, da ne bo nobene devalvacije ...

Pravosodni minister: Niti besede nam ne bi verjeli.

Ministrski predsednik: Seveda ne. Kaj torej storiti?

Finančni minister: Predlagam devalvacijo.

Ministrski predsednik: Prav. Ta sodrga nam tako in tako ne daje nobene druge možnosti.

Kriminalna zgodba

Deset minut pred televizijskimi poročili je Hari Krišna, docent filozofske fakultete, zapustil poslopje jeruzalemske univerze in se napotil na najbližjo avtobusno postajo. Približno tričetrt ure je čakal na tem zapuščenem kraju, potem pa ga je nenadoma od zadaj zadel po glavi silovit udarec...

V jutranjem somraku ga je odkril policijski patrolni avto. Docent je nezavesten ležal na pločniku. Policisti so poklicali gasilce. Preiskava je pokazala, da je bil Hari Krišna žrtev premišljenega roparskega napada. Neznani storilec je sicer pregledal denarnico nezavestnega docenta, vendar je v njej pustil ves denar. Vzel je samo potrdilo o variabilnem delu plače.

»Safed,« je brez premisleka zasopel univerzitetni blagajnik, »to je bil Safed.«

Obširna preiskava tudi po treh dneh ni dosegla nobenega uspeha. Storilec je ostal neznan, kajti fotorobot, ki ga je napravila policija, je pokazal, da si je čez glavo potegnil nogavico. Vendar se je dalo upravičeno domnevati, da gre za zločinsko roko univerze Safed. Kmalu po svoji usodni ustanovitvi je namreč univerza Safed sklenila z izraelskim finančnim ministrstvom sporazum o plačah, ki je vseboval vsega skupaj dvanajst besed in se je glasil takole: »Plača docentov na univerzi Safed je enaka plači docentov na jeruzalemski univerzi.« Kmalu po podpisu tega usodnega sporazuma sta obe stranki spoznali, da sta napravili težko napako. Začela se je hladna vojna.

»Žal nam je,« so na finančnem ministrstvu odgovarjali jeruzalemskim docentom, kadarkoli so ti zahtevali višjo plačo, »niti pare vam ne moremo dodati, sicer bomo jutri imeli na vratu docente iz Safeda, ki bodo zahtevali isto.«

»Nič ne bodo zvedeli,« so zagotavljali učenjaki iz glavnega mesta. »Poskrbeli bomo za naj strožje varnostne ukrepe .. .«

Ko je torej jeruzalemska univerza uvedla »dodatek za vrabčjo hrano« v višini 3,4 % polovičnega obveznega posojila državi, docentom niso izročili izplačilnega naloga osebno, temveč so ga vsakemu posebej porinili pod stanovanjska vrata v zapečateni ovojnici. In takšen izplačilni nalog je izginil iz denarnice docenta Krišne, ko je ta doživel premišljen roparski napad na avtobusni postaji.

Preteklo je komaj 36 ur in že se je pred vrati finančnega ministrstva pojavila delegacija univerze Safed in zahtevala »dodatek na vrabčjo hrano« v višini 3,4 % ...

Prvo rundo je torej dobila univerza Safed. Jeruzalemska univerza pa je nemudoma uvedla daljnosežne ukrepe, da bi se znebila neprostovoljnega družabništva. Profesorji so dobili ilustrirano informativno knjižico z naslovom »Samozaščita ni nič težkega« in ta je vsebovala izčrpne predpise o varovanju plačilne skrivnosti. »Takoj po prejemu denarja sežgite plačilni nalog,« je veleval eden od predpisov. »Ne odgovarjajte na vprašanja statističnega urada o višini dohodkov. Če vas zasledujejo ali če v postelji odkrijete mikrofon, morate to nemudoma javiti dekanu!«

Mesečni »dodatek za pranje perila« v polmesečnem izplačilu po 20,09 šekla so profesorji dobili v zarotniškem vzdušju. Zbrali so se na pozni predstavi v bližnjem kinu. Sredi napetega filma in v varstvu dobrodejne teme se je univerzitetni blagajnik plazil med vrstami in delil čeke. Že je prišel do oddelka za psihologijo, ko je bila predstava prekinjena, platno so osvetlili žarometi, pred platnom pa se je pojavil silovito razburjeni rektor univerze Safed:

»Izplačujejo!« je rjovel rektor. »Dodatke! Biljeterji, primite jih!...«

»Le kako je možno, da vse izvohajo?« je jadikoval dekan jeruzalemske univerze. »Na finančnem ministrstvu se sploh nočejo več pogovarjati z nami.. .«

Po Jeruzalemu so krožile grozljive govorice o posebej učinkovitem plačilnem kompjuterju, ki ga je safedska tehnološka fakulteta izdelala za safedsko tajno službo. Ta kompjuter lahko zaznava vsak premik na plačilni fronti v glavnem mestu. Brž ko jeruzalemski profesorji dobijo kakšen dodatek, se kompjuter odzove z oglušljivim zvonjenjem, so šušljali. Zadnje čase pa je cel dan kar naprej zvonil, zato so mu morali predrugačiti alarmni sistem in zvonjenje nadomestiti z lahko glasbo. Jeruzalemska strategija pa se je prilagodila novim pogojem. Naslednji tedenski dodatek je bil izplačan v okviru akcije, ki jo je organiziral generalni štab. Šlo je za »dodatek za prezgodnji porod« v višini 177,50 šeklov vsake tri mesece in ta dodatek naj bi kril nepričakovane stroške ob prezgodnjem porodu v družini profesorja ali njegovih sorodnikov. Denar so vložili med dva kosa kruha, namazana z jetrno pašteto, te sendviče pa so delili na organiziranem izletu v judejsko puščavo.

Akcijo je ideološko maskiral docent za geologijo. Medtem ko je profesorje zasipal z glasnimi geološkimi razlagami, jih je popeljal v veliko kamenito votlino. V nedrih matere zemlje in pod medlim sojem žepne svetilke se je začelo izplačevanje.

»Kdor je že dobil denar, naj gre prosim naprej,« je blagajnik vodil operacijo s pomočjo prenosnega zvočnika. »Niti za hip se ne nehajte pogovarjati o stalagmitih in stalaktitih, ali pa obratno!«

Nenadoma se je iz smeri vhoda v votlino zaslišal strahovit tresk in zajela jih je tema. Zdaj je ozki vhod zapirala orjaška rdeča skala, ki so jo privalile neznanske moči. Od zunaj je v votlino prodrlo prepevanje veselega moškega zbora: »Everything you can do, we can do better!«

Ko je reševalna ekipa navsezadnje osvobodila ujetnike iz votline, so bili pretreseni jeruzalemski profesorji na robu živčnega zloma. In ko so se vrnili na univerzo, jih je čakal nov udarec. Vrata v dekanat so bila vlomljena in nekdo je premetal vso kartoteko o plačah. Papirji so ležali po tleh, v kotu pa je ždel zvezani univerzitetni služitelj s čepom v ustih. Postalo je jasno kot beli dan, da so komandosi univerze Safed opravili tvegano akcijo, z njo pa so si pridobili dodatne informacije.

Kljub vsemu je Jeruzalem imel srečo v nesreči. Safed namreč ni mogel odkriti novega počitniškega dodatka, imenovanega »ferialna kompenzacija«, kajti docent za rimsko zgodovino ga je šifriral v latinščini: »V mesecu juniju je Marcus Antonius postal oče dveh otrok, imenovala sta se Ferialus in Compensia in dosegla sta blagoslovljeno starost 95,30 po odbitju davkov ...«

Ta dodatek so profesorjem izplačevali v četrtek, v univerzitetnem bazenu, in sicer pod vodo.

No, na univerzi Safed so Feriala in Compensijo izplačali že en dan prej, v sredo. In sicer v kopalni kadi.

Zdaj pa je nastopil slavni privatni detektiv Samuel Moskovič ml.

Jeruzalemska univerza ga je najela v poslednjem upanju, da bo odkril vrzel, skozi katero uhajajo poslovne skrivnosti. Vrhunski detektiv je pregledal podatke, zapisal si je lažne izjave in ob vsaki novi zahtevi za zvišanje plač je pregledal prstne odtise na mizi finančnega ministrstva, kjer so tekla pogajanja. In potem ko sta jeruzalemska in safedska univerza skoraj hkrati določili »dodatek za slepo črevo« v višini 5 3/4 % na eno tretjino penzijske osnove, je S. Moskovič ml. položil karte na mizo:

»Gospoda moja,« je oznanil na klavzurni seji dekanata, »v pedagoškem zboru se skriva izdajalec!«

»Nemogoče!«

»Moskovič se nikoli ne zmoti, gospoda moja. Med vami deluje človek iz Safeda ...«

Izkušeni detektiv je vso svojo preiskavo obrnil v to smer, to pa pomeni, da je kar najbolj pozorno zasledoval gibanje profesorjev. Prvo sled je dobil, ko je ugotovil, da je soproga profesorja Harij a Krišne doma iz Safeda in da gre ob koncu tedna pogosto tja. Naenkrat so se tudi nekateri člani profesorskega zbora spomnili, da imata zakonca Krišna nekaj slik, ki so jih naslikali slikarji iz safedske umetniške kolonije. In navsezadnje je morala nekaj pomeniti tudi 60 metrov visoka antena na strehi njune hiše.

Skratka, S. Moskovič se je neke noči, ko mesec ni sijal, splazil v stanovanje Krišnovih in v vedru za smeti je odkril miniaturni oddajnik ...

»On je,« je oznanil detektiv. »Vsako jutro se po kratkih valovih poveže z ljudmi v Safedu in jih obvesti o trenutnem plačilnem stanju v glavnem mestu. Deluje pod skrivnim imenom >Mačka<. Danes zjutraj je oddajo začel z besedami: >Pozor tedenski nosečnostni dodatek. Konec.««

Jeruzalem je prebledel.

»Sveta nebesa,« je zašepetal dekan, »kdo bi si mislil kaj takega o Hariju? Saj so prav njega napadli na avtobusni postaji.«

»To je bil le navidezni napad, na ta način so hoteli odvrniti pozornost od njega . . .«

Dekan je že hotel poklicati policijo, tedaj pa se je javil k besedi univerzitetni blagajnik Morris Finkelstein:

»Sploh ne,« je rekel. »Rajši bomo iz njega naredili dvojnega agenta!«

V juliju je »zimski dodatek« vsakomur prinesel 111,11 šeklov, Hari Krišna pa je dobil le 62,90 šeklov. To se je zgodilo v petek. V soboto se je Krišnova žena odpeljala domov v Safed. In že ponoči je iz Safeda prišel težko pričakovani telegram:

»Izplačujejo 62,90 stop čestitam moskovič ml.«

Tako se je pedagoški zbor v glavnem mestu obvaroval zanesljive socialno ekonomske katastrofe.

Finančno ministrstvo pa je do nadaljnjega zaprto.

Vse se začne in konča pri Šubinskem

»Sara, kaj spiš?«

»Ja.«

»Jaz pa ne morem zaspati. Sem že vzel tableto, pa nič.« »Kaj te pa mori?« »Slab občutek imam. Zdi se mi, da sem edini uradnik na našem oddelku, ki ni še ničesar dobil od Šubinskega. Kaj to ni čudno?«

»Nehaj se žreti, Joram, saj tega ne bo nihče zvedel.«

»To ti misliš! V pisarni pa kar naprej namigujejo na to. Danes zjutraj na primer, ko sem prišel skozi vrata, se je Schultheiss škodoželjno zarežal in rekel: >Aha, naša primadona je prišla!<«

»Je Schultheiss kaj dobil od njega?«

»Še vprašaš? Dobil je poseben zimski popust v višini 17 350 šeklov pri nakupu krasnega kupeja. In pri vsem tem je avto stal le 14 200 šeklov.«

»Kako se mu je pa to posrečilo?«

»Avto je bil z razstave. Človek bi obupal. Vsak je že kaj dobil od Šubinskega, prav vsak, samo jaz nič.«

»Kako pa tvoji kolegi to naredijo?«

»Na osnovi vladnega sporazuma s konsignacijo avtomobilov.«

»Tega pa ne razumem.«

»Ti bom poskusil razložiti. Naša vlada je delavska vlada, zato ne more kar meni nič tebi nič jemati ljudstvu davkov in jih razdeliti posameznim birokratom. Vmes je treba vgraditi faktor prikrivanja. Torej so si pomagali s Šubinskim, ki je deloval kot nekakšen skupni tekoči račun za različne udeležence.«

»Še zmeraj ne razumem.«

»Saj je čisto enostavno. Šubi dobiva družbena sredstva v obliki državnih posojil, podpor in zaščitnih carin, ta denar pa potem preliva nazaj v žepe državnih uradnikov v obliki popustov, daril, štipendij, dnevnic in podobnega.«

»Se temu reče obtok likvidnosti?« »Nisi dosti zgrešila. Natančen strokovni izraz pa se glasi takole: >Prenos plačilnih sredstev iz žepa davkoplačevalca v žep vrhovnih organov preko posrednika Šubinskega.«<

»Aha. Zdaj mi pa povej samo še to, zakaj se ravno ti nisi udeležil te splošne ljudske akcije?«

»Hudič naj ve! Saj zato ne morem spati. Včeraj sem listal po četrtem nadaljevanju seznama dobitnikov posebnih olajšav, ki jih je odobrila avtomobilska konsignacija. Ostal sem brez besed. Seznam je podoben priročniku >Kdo je kdo v Izraelu<. Vsebuje partijske funkcionarje, generale, direktorje, novinarje, sindikalne voditelje, visoke uradnike . ..«

»Zdaj pa tudi jaz ne morem več spati.«

»Direktor državnih železnic je za rojstni dan svojega vnuka dobil avtobus, gospodinjski pomočnici prometnega ministra pa je Šubinski zamenjal zastarelo zmrzovalno skrinjo s kamionom.«

»Zdi se mi, Joram, da si zares tepec.«

»Komu si to rekla? Nekemu uradniku iz uvoznega oddelka je Šubinski podaril jadralno letalo, direktorju oddelka za pregon davčne utaje pa je financiral ločitev.«

»Vsaka čast takšni velikodušnosti.«

»To še ni vse. Generalnemu sekretarju sindikata pristaniških delavcev je podaril trojko s tremi belimi konji.«

»Si prepričan?«

»Popolnoma prepričan, proti temu se je namreč pritožil vrhovni carinski inšpektor luške kapitanije.«

»Zakaj se je pritožil?«

»Ker je od Šubinskega dobil samo akvarij in nekaj ubogih zlatih ribic, zraven pa letalsko vozovnico za Etiopijo, za svojo taščo.« »Prav je imel, da se je pritožil. To ni nič v primerjavi s trojko.«

»Zato pa je Šubinskega tudi prijavil na finančnem ministrstvu, češ da nebrzdano zapravlja. Že takrat je prerokoval, da bo avtomobilska konsignacija kmalu prišla na boben.«

»Baraba.«

»Med nama povedano, to je bilo pričakovati. Že na začetku letošnjega proračunskega leta se je namreč pokazalo, da so samo olajšave vladnim uslužbencem dosegle 840 milijonov šeklov.«

»Kako jih je pa Šubinski vknjižil?«

»Deloma v rubriko >Ostalo<, deloma v rubriko >Razno<, vse drugo pa v rubriko >Nepomembni zneski<. Ko je finančni minister zvedel za vse to, je moral seveda takoj ukrepati, da bi pomiril afero.«

»In kako je ukrepal?«

»Z železno roko. Zaščitno carino na uvožene avtomobile je zvišal za 315 odstotkov. Poleg tega je temeljito obdavčil gospodinjske pomočnice. Oddelek za pregon davčne utaje je takoj priprl osemnajst gospodinjskih pomočnic in proti njim sprožil preiskavo. Pet gospodinjskih pomočnic je bilo obsojenih na zaporne kazni od dveh do šestnajstih mesecev.«

»Ja ja, spominjam se še tistega velikega »škandala gospodinjskih pomočnic«. Če se ne motim, se je takrat tudi zvišala cena kurilnega olja za 210 odstotkov.«

»Kje pa, Sara, ti si vse pomešala. Cena kurilnega olja se je zvišala zato, ker je državni mlin za pesek zapravil četrt milijarde šeklov pri poskusih z umetnim dežjem.«

»Kako to? Kaj dež ni hotel pasti?«

»Je že padel, pa so ga ukradli.« »Nekoliko sem zbegana, Joram. Je tudi tvoj minister dobil kakšno olajšavo od Šubinskega?«

»Za božjo voljo, Sara, kaj pa govoriš? Od ministra navzgor so naši državni uradniki pošteni in nepodkupljivi. To ve vsak otrok. Financiranje partije pa je seveda druga stvar, tu mora moj minister kdaj pa kdaj nekoliko podregati. Pred kratkim je na primer poslal Šubinskemu cigaretno škatlico, na notranjo stran pa je z ožgano vžigalico napisal: >Šubi, bodi dober in nakaži našemu gibanju četrt milijona.«

»No in? Je nakazal?«

»Šubi je takoj nakazal 350 000 šeklov. Več gotovine takrat ni imel. Inšpektor družbenega knjigovodstva je odkril ta znesek pod postavko >Splošna oskrba s cigaretami, vendar se mu to ni zdelo sumljivo.«

»Kaj je dobil za to?«

»Avto, 1500 kubičnih centimetrov, odplačilo v ugodnih obrokih.«

»Dober avto?«

»Kar dober. Angleškojaponskoizraelska koprodukcija. Karoserija iz Anglije, motor iz Japonske, popust iz Izraela.«

»Zdaj mi pa že razloži, Joram, kako to, da edini v svojem oddelku nisi dobil avta od Šubinskega?«

»Prepozno sem se javil, Sara, samo to je bilo. Najprej sem si mislil, ne dovoli, da bi te množica potegnila s sabo. Hotel sem počakati...«

»Zakaj?«

»Prva serija novega avtomobilskega modela ima zmeraj polno napak. In mogoče se mi je Šubinski tudi nekoliko smilil. Tisoči uradnikov so planili na enega samega človeka.« »Joram, v tej državi je življenje zmeraj bilo trdo.«

»Vem. Potem pa sem v časopisu prebral svarilo predsednika narodne banke: >Če ne bomo zajezili poplave podkupovanja, moramo računati z naglo rastjo inflacije.< Naenkrat sem se ustrašil, da bom ostal na suhem in poskusil sem dobiti zvezo s Šubinskim.«

»No, končno.«

»Šel sem k šefu oddelka in ga zaprosil za obrazec za popust pri avtomobilski konsignaciji, kategorija mali avtomobili. Odgovoril mi je: >To lahko opravite samo ustno.< Torej sem poklical Šubinskega na dom. Javil se je avtomat za sprejemanje telefonskih klicev: >Dober dan. Trenutno so vse razpoložljive olajšave že razdeljene. Prosimo vas, da počakate. Poklicali vas bomo, ko boste prišli na vrsto ...«

»No in?«

»Pol leta sem čakal. Medtem so tuji družabniki izstopili iz konsignacije in zapustili ubogega Šubija brez ene same pare podkupnine. Ostalo pa veš iz časopisov. Ko bi navsezadnje moral priti na vrsto tudi jaz, je bil Šubinski že izropan in razkrinkan. Danes v celi državi ni bolj osamljenega človeka od njega. Visoke živine, ki so se celo desetletje potegovale za njegovo naklonjenost, ne bi danes vzele od njega niti počenega groša.«

»Mogoče je to množična psihoza, Joram.«

»V vladnih krogih je Šubinski postal podoba vsega zla. >Takšne nesposobnosti pri vodenju podjetja še svet ni videl^ je prav danes rekel Schultheiss, ko je drugič zajtrkoval, >ko bodo njegovi mračni posli prišli na dan v vsem svojem obsegu, se mu lahko celo zgodi, da bo končal v zaporu^ Vsi se strašno jezijo na Šubinskega ...«

»Kar naj zmerjajo, Joram, saj samo zato, ker imajo slabo vest. Tvoja vest pa je čista.« »Vem, Sara. Saj prav zato ne morem spati. Lepo so me pustili na cedilu. Kaj naj storim?«

»Štrajkaj, Joram, štrajkaj.«

Propad tretjega templja

Nikoli ne bomo zvedeli, kaj se je dogajalo v glavi angela s plamenečim mečem, ko se je odločil, da se bo utelesil prav pred Ginzburgom.

»Ginzburg, vstani.«

»Kaj pa je?«

Ginzburg ni imel nič proti angelom. Narobe, včasih je prav hrepenel po kakšnem angelu, recimo predvčerajšnjim, ko so pogajanja na finančnem ministrstvu trajala ure in ure. Spet je šlo za spremembe v tarifni pogodbi in v žarišču so bili seveda problemi elastike, na katerih je Ginzburg moral energično vztrajati. Ta posebni branžni dodatek je bil najpomembnejši dosežek delavcev avtobusnih servisov in pravzaprav je bil ta dodatek Ginzburgovo življenjsko delo. Leta in leta je trajal razredni boj in neštete grožnje s štrajkom so bile potrebne, preden se je Ginzburgu posrečilo prepričati finančno ministrstvo, da elastika v spodnjih hlačah delavcev njegove stroke sčasoma zgubi napetost. V katastrofalnih primerih, tako je pisal v neštevilnih ekspozejih, bi bilo nujno potrebno zamenjati raztegnjeno elastiko z novo. In zato je neizogibno, da zaslužni delavci njegove stroke dobijo poseben dodatek za obrabo elastike.

»Tovariši,« je rjovel Ginzburg predvčerajšnjim pri volitvah izrednega zbora sindikatov, »mar lahko zahtevajo od nas, da bomo garali s spuščenimi gatami?«

Zdaj pa je stal pred njim pravi angel s plamenečim mečem:

»Ginzburg,« je spregovoril z mehkim glasom, »moral se boš odločiti med dodatkom za elastiko in obstojem države.«

»Usedi se,« je odgovoril Ginzburg, »zakaj stojiš, tovariš angel?«

»Razumeti moraš, Ginzburg: hudičev krog višanja plač na eni strani in višanja cen na drugi bo državo pripeljal na boben. Samo še eno zvišanje plač in drveča inflacija vas bo pahnila v brezno.«

»Nikar mi ne govori,« je vzdihnil Ginzburg, »kaj misliš, da ne vem?«

Odpel si je hlače,»da bi pokazal angelu, kako ohlapna je že elastika okrog njegovih bokov.

Angel je v zadregi pogledal proč:

»Moral se boš odločiti, Ginzburg, država ali elastika.«

Predsednik osnovne organizacije sindikata se je obrnil malo na to in malo na ono stran:

»Na problem moram gledati z višjega stališča. Weintraub je svojim ljudem izbojeval dodatek za kisik.«

Tistim, ki se ne spominjajo več podrobnosti, naj na kratko povem, da je Weintraub predsednik sindikatov združenih bolnišnic. Svojčas se mu je posrečilo iztrgati finančnemu ministrstvu poseben dodatek, potem ko je v treh velikih bolnišnicah dal postaviti aparate za dovod kisika astmatikom.

»Vprašujem te, Ginzburg, kaj ti je pomembnejše,« se je zravnal angel in dvignil svoj plameneči meč, »dodatek za elastiko ali Izrael?«

Ginzburg se je potopil v globoko razmišljanje.

»Oboje mi je pomembno,« je sklenil. »Po eni strani nočem v tej državi trpeti nobenih drsečih spodnjic, po drugi strani pa moje zahteve po pravilno napeti elastiki ne presegajo državnih mej. Zame je ta problematika ena sama enota. Rad bi imel državo, pa tudi dodatek za elastiko.«

»In če moraš izbirati?«

»Si vprašal Weintrauba, kaj bi on izbral?«

Angel se je nagnil nadenj:

»Le temeljit preobrat v odnosu javnih delavcev do dela in plačila lahko reši državo v tej težki uri. Le kako boste zdržali sodbo zgodovine, kako boste olajšali naš napeti položaj, če niste pripravljeni, da kdaj pa kdaj kaj žrtvujete?«

Ne bi smel omeniti napetega položaja, to je bila napaka. Ginzburg je takoj spet vtaknil kazalec pod svojo elastiko.

»Nihče mi ne bo pravil, kdaj se moram žrtvovati,« se je uprl. »V treh vojnah sem se bojeval, dvakrat sem bil ranjen in enkrat odlikovan. Kdor me pozna, ta ve, da sem pripravljen za svojo domovino žrtvovati tudi življenje.«

»Kaj pa elastiko?«

»To je nekaj drugega.«

Angel je začel kazati znake utrujenosti. Vtaknil je plameneči meč v nožnico, se usedel poleg Ginzburga, odprl njegovo beležnico in čečkal po njej račune.

»Poslušaj, Ginzburg, tvoj prekleti posebni dodatek za obrabo elastike znaša 8,21 odstotkov triletnega presežka ogljikovega dioksida, z drugo besedo 42,35 šeklov mesečno.«

»Ne, 52,65 šeklov.«

»Kakorkoli že, od te vsote ti bodo odtrgali davke v znesku 34,20 šeklov. Ostane ti neto 18,45 šeklov. Kaj boš počel z njimi?« »Kupil si bom sončna očala.«

»Koliko pa stanejo?«

»72 šekljev.«

»Vprašam te, Ginzburg, se ti zdi prav, da boš za četrtino sončnih očal prodal svojo deželo?«

»Weintraub ima nova italijanska sončna očala.«

Angel je začel težko dihati.

»Če se ne boš odrekel temu dodatku,« ga je posvaril, »se utegne zgoditi, da bo ves promet v državi ohromljen. Zlom gospodarstva bo neizogiben, denar ne bo nič več vreden. Kaj boš storil tedaj?«

»Verjetno bom odpustil dva starejša člana družine, dedka in še koga.«

Angelu so planile solze v oči:

»Uničil boš torej svoj dom in svojo družino, ki si ju gradil celo življenje? Zakaj, Ginzburg, zakaj?«

Tudi Ginzburg je začel jokati.

»Kaj pa vem?« je tulil. »Kaj ne razumeš, da me preganja želja po uspehu?«

Angel je pokleknil pred Ginzburga:

»V imenu boga te prosim, da premisliš, kaj bo nekoč pisalo v zgodovinskih knjigah. Naš prvi tempelj so razrušili Babilonci leta 587 pred našim štetjem, drugi tempelj Rimljani leta 70 našega štetja in tretji tempelj je razrušil Josel Ginzburg danes popoldne ob štirih.«

Ginzburg je molčal. Od časa do časa je zamišljeno vtaknil prst v hlače in preskusil napetost elastike.

Angel se je pred Ginzburgom valjal po prahu:

»Reši vendar židovsko državo, Ginzburg. Nikar je ne uniči v svoji objesti. Odreci se dodatku za elastiko.«

Ginzburg je še zmeraj molčal. Žile na čelu so mu nabreknile, čeljusti so mu grozeče trzale. Ne da se popisati, kaj je moral človek prestati v teh minutah. Potem se je odločil:

»Moram poklicati osnovno organizacijo sindikata.«

Čez nekaj minut se je vrnil in ponižno vprašal:

»Se ne bi mogla zmeniti za pavšalni sporazum? Hočem reči, da bi združila obstoj države z napeto elastiko?«

»Ne!«

Poln zadrege je Ginzburg odšel in se vrnil šele po dveh urah in pol. Opotekal se je. Imel je objokane oči, ustni koti so mu trepetali:

»Zares mi je žal, ampak vztrajati moram pri elastiki.«

Angel se je vrgel na svoj plameneči meč. Tla so se odprla in požrla celo državo. Ostal je samo ogromen krater, nad njim pa je bilo slišati sonorno arabsko glasbo.

S krikom obupa je Ginzburg strmoglavil v brezno, z roko se je krčevito oklepal Weintraubovega vratu. Nova elastika pa je lepo držala njegove spodnjice.

Prisilna uprava

»Dovolite mi, da se predstavim, gospa, jaz sem mednarodni prisilni upravitelj.«

»Me zelo veseli, jaz sem država osebno. Se boste mogoče usedli?«

»Hvala. Kot vam je mogoče znano, so me poslali, da bi si ogledal vaš trenutni finančni položaj, z vašim ljubezni/im dovoljenjem seveda.« »Dajem vam svoje ljubeznivo dovoljenje.«

»Torej, če smem začeti, poročilo vaše službe družbenega knjigovodstva navaja, da so vaši inozemski dolgovi raznim mednarodnim ustanovam dosegli grozovito vsoto 24 milijard dolarjev. Kakšen je po vašem mnenju vaš finančni položaj?«

»Uravnotežen.«

»Kako prosim?«

»Če mi dovolite, vam bom razložila svoj koncept, gospod prisilni upravitelj.«

»Prosim lepo.«

»Torej, vsak novorojenček je že ob rojstvu zadolžen v tujini za povprečno 5000 dolarjev. Obenem pa naša državna blagajna dolguje novorojenčku, brž ko ta prvič zakriči, za 6500 dolarjev domačih dolgov. No vidite, naša plačilna bilanca je skrbno uravnotežena.«

»To je stvar stališča. Kolikor lahko pregledam vaš stvarni položaj, znašajo vaši skupni dolgovi trenutno 52 milijard dolarjev.«

»Niste na tekočem, dragi gospod. To je bil položaj ob začetku tedna. Od četrtka naprej je že 53 milijard.«

»Moj bog!«

»Samo brez panike. Pri meni je vse programirano, do zadnje podrobnosti. Trenutno gre samo tretjina družbenega dohodka za poravnavo dolgov. V treh letih bosta že dve tretjini, najkasneje v desetih letih pa bo celotni bruto družbeni dohodek porabljen za poravnavo dolgov.«

»In kaj se bo zgodilo potem?«

»Kdaj?«

»Ko bodo dolgovi presegli bruto družbeni dohodek?« »Ah, se bomo že kaj spomnili.«

»Kaj na primer?«

»Najeli bomo posojila.«

»In s čim boste odplačevali ta posojila?«

»Z novimi posojili.«

»In ko vam nihče več ne bo dal posojila?«

»Bomo najeli kredite.«

»In ko vam nihče več ne bo dal kredita?«

»Zakaj nam nihče več ne bi hotel dati kredita?«

»Iz muhavosti.«

»Potem bomo pri sicilski mafiji vzeli kredit na oderuške obresti.«

»In ko vam nihče več ne bo dal kredita, tudi na oderuške obresti ne?«

»Potem pač na oderuško oderuške obresti.«

»In ko . ..«

»Potem pač na oderuško oderuško oderuške obresti.«

»Pa vendar lahko pride dan, ko vam nihče več na svetu ne bo hotel dati kredita, pa čeprav boste ponujali najvišje oderuške obresti.«

»Potem bom pa zvišala cene bencina. Če na primer naslednji teden zvišam ceno litra bencina na tri dolarje, dobim v enem letu milijardo dolarjev v državno blagajno. Če pa zvišam ceno litra bencina na 30 dolarjev, je to že 10 milijard. Me razumete? Če pa zaračunam liter bencina po 300 dolarjev, potem je to v enem letu ...«

»Dovolite mi, da vas nekoliko prekinem. Kaj pa bo, če se nihče več ne bo vozil z avtom?« »Zakaj se nihče več ne bi vozil z avtom? Zakaj pa si ljudje kupujejo avtomobile, če ne za vožnjo?«

»Res je. Pa vendar, kaj ne bi bilo bistveno bolj enostavno in logično, če bi se lahko prisilili, da bi več delali in manj trošili?«

»Tako primitivno lahko razmišlja samo prisilni upravitelj. Če bom ustavila neprestano višanje življenjskega standarda, bo moja stranka zgubila na naslednjih volitvah.«

»Jaz pa vas vprašam, kaj je pomembnejše, volitve ali usoda celega naroda?«

»Volitve.«

»To vaše stališče je podobno brodolomu demokracije.«

»Mogoče, vendar nimam nobene druge možnosti. Bi vam bilo ljubše, ko bi v tej deželi bila diktatura po vzoru rdečih Kmerov v Kampučiji? Bi vam bilo bolj všeč, ko bi vtikali ljudi v plastične vreče in jim razbijali glave z zarjavelimi kladivi? Bi res radi uvedli tako ureditev, dragi gospod?«

»Seveda ne.«

»Potem pa se, prosim, ne vtikajte v moje finančne zadeve, prav? Moje geslo je: sanacija gospodarstva ima prednost, vendar ne na račun volilcev.«

»Na čigav račun pa potem, če smem vprašati?«

»Na račun tistih, ki verjamejo vame.«

»Naj bo že tako ali drugače, moja naloga je, da skupaj določiva datum vašega gospodarskega bankrota.«

»Izvolite, če se vam to zdi tako pomembno.«

»Kaj pravite k 15. maju naslednjega leta?«

»Samo trenutek, da pogledam svoje termine. Ne, ne bo šlo, takrat bo moj finančni minister v San Flamingu, tej revni deželi bo namreč dal precej velika sredstva za pomoč pri razvoju.«

»Vi bi radi dajali sredstva za pomoč pri razvoju?«

»Seveda, to sem dolžna svojemu mednarodnemu ugledu. Kaj pravite k 17. aprilu ob 11.30?«

»Odlično. Dovolite mi, da si zapišem: >Splošni zlom državnih financ, ob 11.30.< Hvala vam za razgovor.«

»Je že v redu. Pravzaprav, preden greste, bi mi lahko posodili nekaj drobiža? Sem denarnico doma pozabila . ..«

To ni nobena umetnost

Apel podobo na ogled postavi

Ljubiteljem slikarstva, ki cenijo tihožitja in pokrajine v slogu stare nizozemske šole, bi se zdele slike Raphaela Geigerja popolnoma sprejemljive. Geiger ima eno samo nepopravljivo napako, da namreč ne živi v času razcveta nizozemske šole, temveč danes, povrh pa še na svobodnem in naprednem zapadu.

Raphael Geiger pa se ni menil za to in nekega dne je najel galerijo Zimbalist in tam razstavil svojih 109 slik. Na otvoritev je povabil šeststo ljudi, ki se zanimajo za umetnost, med njimi seveda tudi časopisne kritike. Vabila so bila natisnjena z zlatimi črkami na ročno izdelanem papirju.

Na otvoritvi pa so se pojavili le trije rosno mladi novinarji, ki so napačno domnevali, da bo med 109 slikami tudi kaj užitnega. Tem trem lačnim peropraskom in svojim dvaindvajsetim sorodnikom je torej Raphael Geiger podal zanimiv uvodni govor, v katerem je z živahnimi besedami skušal razložiti razvoj svojega neokonservativnega perspektivičnega kolorizma. Obenem je tudi poudaril, da ni podlegel smeri abstraktnega eksperimentalizma, ki je trenutno v modi. Sorodniki so mu glasno ploskali. Brž ko se je otvoritev končala, pa so nemudoma odšli v bližnjo samopostrežno restavracijo.

Naslednje dni je Raphael Geiger kupoval vse časopise, ki so izhajali v bližnji in dalj nji okolici, vendar je moral ugotoviti, da njegova razstava ni omenjena niti z besedo. Le v enem od časopisov se je pojavilo vprašanje, zakaj galerija Zimbalist nima klimatske naprave, češ da je tam takšna vročina, da se bo kdo še zadušil. Ministrstvo za narodno zdravje bi moralo kar najhitreje ukrepati.

Teden dni po otvoritvi se v galeriji Zimbalist ni pojavil še noben obiskovalec. Raphael Geiger je brez prestanka stal na vratih in zdaj je bil že popolnoma obupan. Nekega jutra se ga je usmilila čistilka, ki je bila doma iz Jemena, in mu razložila, da morajo najprej iziti kritike, potem šele pridejo obiskovalci. Slikar jo je vprašal, kaj naj stori, da bo kdo pisal o njegovih slikah, in čistilka mu je svetovala:

»Slikajte tako kot drugi gospodje, takšne bolne slike, ki jih noben normalen človek ne razume.«

Zdaj je Raphael Geiger vprašal za nasvet svojega svaka, ta je bil šef strežbe in zato se je spoznal na umetnost. Svetoval mu je, naj zaenkrat še ne spreminja sloga, in mu dal priporočilno pismo za urednika glasila zveze sindikatov.

Veselega srca je šel Geiger v uredništvo, tam pa je moral čakati štirinajst ur, kajti po vsej priliki je prišel ob nepravem času. Ko ga je urednik končno sprejel, mu je povedal žalostno vest, da njegov časopis nikdar in nikoli ne objavlja kritik, ki so plod osebnih zvez. Navsezadnje je urednik vprašal slikarja, če je sploh član sindikata. Na vso srečo je Raphael Geiger lahko na vprašanje odgovoril pritrdilno, včasih je bil namreč zavarovalni agent in takrat so ga povabili, naj se včlani. Urednik je pregledal njegovo člansko izkaznico, ugotovil, da so vanjo lepo po pravilih prilepljene vse značke, vključno z julijsko, in slikarju obljubil, da bo objavil kratko kritiko. Obenem je zahteval, naj mu prinese katalog razstave, saj je zelo zaposlen in zato si razstave ne more ogledati.

Od tega dneva naprej je Geiger vsak dan kupoval glasilo zveze sindikatov, vendar kritika ni izšla. Poklical je torej urednika. In ta mu je povedal, da je seznam slikarjev, ki čakajo na kritiko, zelo dolg, nekateri čakajo že leta in leta ...

Razstave pa še zmeraj ni nihče obiskal. Vendar si Geiger zlepa ni dal vzeti korajže. Šel je na dom k najpomembnejšemu od vseh umetnostnih kritikov, h gospodu I. L. Kunststetterju. Ta gospod je imel za sabo bleščečo kariero. Celih dvaintrideset let je sam slikal in sicer v figurativnem slogu, vendar brez uspeha, kajti kritiki niso pisali o njegovih razstavah. Nekega dne je nenadoma dobil razsvetljenje. Vrgel je čopič v koruzo in postal najnapadalnejši umetnostni kritik v državi. Vsi so se ga bali. Najbolj srdito je seveda napadal figurativno slikarstvo.

Tri dolge dni je Raphael Geiger čakal pred vrati znamenitega moža in ko se je končno prikazal, se mu je spoštljivo priklonil in ga zaprosil, naj obišče galerijo Zimbalist.

I. L. Kunststetter je bil seveda ogorčen nad takšno vsiljivostjo, ko pa mu je Geiger povedal, da je tudi njegova žena bila rojena v Bjalistoku, se ga je usmilil in mu predlagal, naj se vsak dan ob šestih pelje s taksijem mimo njegovih vrat. Morda bo naneslo, da bo kdaj le imel kanček časa za obisk galerije.

Raphael Geiger je bil ves srečen in cel teden se je ob omenjenem času pojavljal s taksijem pred Kunststetterjevo hišo. Nekega torka mu je bila sreča mila in Kunststetter milosten, dal se je torej odpeljati v galerijo. Znameniti mož je naglo marširal mimo različnih tihožitij, potem pa je brez besede zapustil razstavo. Tako zelo mu je namreč šlo na bruhanje, da se je skoraj zadušil. Kritičnemu zapisu se je milostno odrekel.

Potem pa se je zgodilo nekaj nepričakovanega.

V glasilu zveze sindikatov, tam, kjer je urednik dobil priporočilno pismo Geigerjevega svaka, je izšel daljši članek o številnih neuspešnih slikarskih razstavah v Tel Avivu. Vendar se je članek nepričakovano končal sredi naslednjega stavka: »Takšna je na primer razstava v galeriji Zimbalist, ki brez dvoma . . .« Geiger je takoj skočil v taksi, se odpeljal k uredniku in ga vprašal, zakaj tako. Zvedel je, da je bila prekinitev članka nujna, kajti časopis nujno potrebuje prostor kulturne strani, potrebuje pa ga za oglase in objave. Urednik je predlagal slikarju, naj sam plača za kakšen oglas, potem bo namreč v naslednji izdaji prav gotovo objavljeno tudi nadaljevanje članka o razstavah.

Poln zaničevanja je Geiger obrnil hrbet lakomnemu uredništvu. Še posebej zato, ker so se medtem stvari obrnile na boljše: neki star umetnostni kritik se je nepričakovano pojavil v galeriji Zimbalist. Pravzaprav je hotel k zobozdravniku, ki je imel ordinacijo v isti hiši, pa se je zmotil v nadstropju, in ker tega ni hotel priznati, si je ogledal razstavljene slike.

Stari kritik je dal duška svojemu navdušenju in zaneseno izjavil, da je Raphael Geiger pravi mejnik klasičnega slikarstva, ki ga danes vsi tako zločinsko zanemarjajo.

»Vi ste osvežilna oaza v puščavi današnjega mazaštva!« je v mladostni zanesenosti vzkliknil stari kritik in obljubil, da bo takoj napisal kritiko. Bogve zakaj pa ni bila nikjer objavljena.

Geiger ga je poiskal in se pozanimal, zakaj tako. In stari kritik mu je razložil, da piše za konservativen časopis, zato urednik kulturne strani ne pusti, da bi omenjali slikarja, ki ima osebne zveze s časopisom zveze sindikatov.

»Potem pa naj vsaj objavi kaj negativnega. Pomembno je, da kdo kaj napiše o meni, vseeno kaj,« je zahlipal Geiger.

»O vaših slikah sem itak pisal samo negativno,« se mu je opravičil stari kritik. »Moral sem raztrgati vašo staromodno šaro, da bi konservativnemu slogu svojega časopisa dal nekoliko svežega vetra. Kulturni urednik pa je vztrajal, da je tudi uničujoča kritika še zmeraj reklama.«

Potem je nenadoma, kot strela z jasnega izšla Kunststetterjeva kritika. Naslov: »Huliganska packarija«. Kritiku je zadoščalo pet vrst in pol in Raphael Geiger sploh ni bil omenjen. Pač pa je člančič govoril o »anahronistični stenici na steni galerije Zimbalist«.

Raphael Geiger je bil seveda zelo srečen, saj je to bila prva objavljena kritika njegove slikarske umetnosti. Ni pa mogel verjeti, da je Kunststetterjeva uničujoča sodba izšla samo zato, ker je Kunststetterju prišlo na uho, češ da ga Geiger v zasebnih krogih opisuje kot megalomanskega škrata. Tej nesramnosti se je res moral odločno upreti, kajti znano je bilo, da v čevljih z visokimi petami doseže kar upoštevanja vredno višino 162 cm.

Medtem se je Raphaelu Geigerju odprla nova možnost. V neki trgovini z barvami mu je anonimen posrednik izdal skrivnost, da bi napredni kritik Absalom Schmiickler pisal o njegovi razstavi, če bi Geiger hotel kupiti kritikovo »Kroniko o popolni zmagi abstraktne umetnosti« v desetih knjigah.

Geiger je takoj kupil vseh deset knjig, jih tovoril k Schmiickler ju in ga zaprosil za posvetilo. Schmiickler je bil globoko ganjen in obljubil mu je, da bo nemudoma napisal kritiko o njegovi epohalni razstavi.

Kritika ni nikjer izšla.

Pa je šel Geiger k Schmiicklerju in ga vprašal, zakaj kritika ni izšla.

»Dragi prijatelj,« mu je ta odgovoril, »seveda sem napisal kritiko o vaših lesenih gotskih kipih in res je, da niso čisto do kraja zgrešeni, vendar uredništvo žal noče objaviti kritike, ker niste niti neominimalist niti kakšen drug eksponiran element progresivne scene v upodabljajoči umetnosti.«

Slikar se je seveda takoj včlanil v teroristično novolevičarsko organizacijo in poslal uredniku ustrezna potrdila v rdeči barvi. Žal pa se je medtem zgodilo nekaj popolnoma nepredvidljivega. Absalom Schmiickler se je namreč distanciral od svojega ultralevega mesečnika in presedlal h konkurenčnemu tedniku. Zapuščeni kulturni urednik pa se mu je maščeval tako, da je objavil mešanico vseh kritik, ki so ostale za njim. In tako ste v njegovem časopisu lahko brali naslednje:

»Violinist Raphael Geiger ima prav gotovo upoštevanja vreden talent za glasbo ...«

Zdaj seveda noben resen časopis ni več hotel pisati o Geigerju, saj je imel teroristično preteklost. Ko je Geiger to zvedel, je takoj izstopil iz nove levice in poslal izstopno izj avo vsem uredništvom, zraven pa še nekaj ročnih granat, ki jih zda> ni več potreboval. In seveda jih je spet zaprosil, naj slednjič že kaj napišejo o njegovih slikah. Njegovi prošnji je ustregel en sam časopis, tritedenski je bil in z enigmatiko se je ukvarjal, in ta je objavil poročilo o nenadni smrti skladatelja Geigerja.

Ves obupan se je Raphael Geiger spet obrnil na svaka, šefa strežbe, ki smo ga že omenili.

»Mislim, da je prišel čas,« mu je ta odgovoril, »ko boš moral svoj slog približati današnjemu trenutku.«

»Že, a kako? Kaj ko bi na primer delal slike tako, da bi jih z vročim likalnikom vžigal v žimnice?«

»Žimnice niso več moderne,« je menil svak, »bodočnost pripada poslikanim straniščnim pokrovom. Če res želiš, da bi te mednarodna slikarska srenja priznala, boš moral presedlati na straniščne pokrove. Slučajno poznam grosista za sanitarije, ki bi ti po ugodni ceni lahko prodal večje število straniščnih pokrovov . ..«

»Ne, to bi bilo proti moji duši,« je žalostno odgovoril Raphael Geiger. »Me je Rembrandt že preveč pokvaril.«

In tako se Raphael Geiger ni pridružil vladajoči slikarski mafiji, temveč se je raje umaknil. Ker občinstvo ni pokazalo nobenega zanimanja in ker časopisi niso objavili nobenih kritik, je galerija Zimbalist zaprla njegovo razstavo. Umetnik je snel tihožitja in pokrajine s sten in jih podaril sorodnikom. Potem se je vrnil k svojemu prejšnjemu poklicu in postal uspešen zavarovalni agent, v prostem času pa piše uničujoče kritike o staromodni psevdonizozemski slikarski šari. Zdaj je zelo zadovoljen.

Blagor ubogim na duhu

Pred nekaj dnevi sem spet začutil potrebo po duhovni hrani, zato sem obiskal slikarsko galerijo. Pravzaprav sem hotel v galeriji pregnati čas, ko traja predfilm, potem pa bi odšel v svoj stalni kino. Neznansko cenim slikarske galerije v središču mesta, odprte so namreč tudi potem, ko se vse druge trgovine zaprejo, zato lahko tam lepo postavaš, dokler se tvoj film ne začne.

»Se zanimate za kakšnega slikarja posebej?« me je vprašala negovana lastnica galerije.

»Ne, hvala, gospa,« sem spoštljivo odgovoril, »odprt sem vsem smerem.«

»Kot želite, gospod.« Gospa je učinkovala zelo plemenito, kot na primer kakšna visoka svečenica. Bila je dostojanstvena, imela je lepo postavo, okrog kraljevskega vratu pa si je pripela eleganten črn trak. Njena pozornost je veljala nekemu slikarju, s katerim se je napeto pogajala. Vprašanje, ki ga je namenila meni, je bilo torej gola formalnost.

Slikar je bil nizke, vendar krepke rasti. Bil je videti kot umazan postopač, vendar je to spadalo k stilu. Iz kota ust mu je visel cigaretni ogorek, pred nogami pa mu je ležal cel kup njegovih slik. Zelo preproste so bile te slike, nepričakovano pastoralne in skrajno nedolžne. Mojzesovi stari mami bi bile zelo všeč. Na teh slikah so se pojavljale številne krave in gosi, gore in doline, kdaj pa kdaj osamljen kmet, včasih celo župnik. Vse to seveda v profilu in z vodnimi barvicami. Zakonov perspektive pa slikar ni preveč cenil, to je bilo očitno.

»Moment,« je rekel slikar plemeniti galeristki, »kdo bo pa plakate plačal?« L)udska kn)|žn|ca p,uJ

»Delila bova stroške,« mu je odgovorila visoka svečenica. »Tako je v navadi v našem poslu.«

»Ne pride v poštev, jaz ne bom prispeval niti pare.«

Pritihotapil sem se bliže. Globoko v srcu sem rojen prisluškovalec in spor, ki mi ni nič mar, me je že od nekdaj privlačil.

Stal sem tako, da sem lahko videl samo majhen kos platna s travnikom in marjeticami, zato pa sem tem boljše lahko slišal njuna glasova.

»Traparija,« je rekel slikar. »Petintrideset odstotkov provizije naj vam dam, zraven pa naj še vaše usrane okvirje plačam iz lastnega žepa? Kupite v železnini aluminijaste profile in sami napravite okvirje.«

»Če že tako mislite,« se je vdala dostojanstvena gospa, »ampak stroške za katalog bova res morala deliti.«

»Če mi daste natisniti 10 listov v šestbarvnem offset tisku, na najboljšem papirju in v formatu najmanj 10 x 15, potem bom pristal in prevzel 30 % stroškov,« je pribil umetnik, »zavarovanje in propaganda pa gresta na vaš račun. In da se razumemo, to pomeni štiri dvokolonske članke plus štiri moje fotografije v tedenskih prilogah v časopisih.« »Prav,« je rekla ljubiteljica umetnosti, »vendar le s pogojem, da nekoliko popustite pri cenah.«

»No ja. Torej pri >Plesu na deželi< 25 x 60 ne bo nič. Pač pa se lahko pogovarjava o tistih >Skednjih<, ki so večji kot 45 x 80, seveda s pogojem, da dobim 15 % od litografij . Poleg tega zahtevam posebnega človeka, ki bo nadzoroval tiskarja, in zraven zahtevam, da lahko kadarkoli pregledam vaše knjigovodstvo, da se razumemo.«

»Prav,« je prikimala kraljevska gospa, »naj vam napišem pogodbo?«

»To bo napravil moj odvetnik. Vi boste napisali nekaj drugega, ček na moje ime za 10 000 v gotovini plus bančno garancijo za ostanek, saj poznate moje cene. Čao.«

To je rekel umetnik in odšel, svoja zbrana dela pa je pustil na tleh.

»Kdo je bil to?« sem vprašal galeristko.

»Slikar naivec.«

Motnja slike

Tudi najbolj zagrizeni privrženci ameriških kavbojskih filmov ne morejo trditi, da je naša mlada televizija popolnoma brez napak. Že v tehničnem oziru bi lahko marsikaj zboljšala. Pri poročilih se na primer spet in spet zgodi, da so usta že v polnem delovanju, glas pa se po vseh štirih priplazi šele precej kasneje. Ali pa reče napovedovalec: »In zdaj si oglejte posnetke ohromljenega vzhodnega Jeruzalema,« in pogleda proti vzhodu, posnetkov pa ni. Napovedovalec ureja papirje, ki ležijo pred njim, spet pogleda, posnetkov pa še zmeraj ni. Rahlo ohromljen začne brati naslednje poročilo, takrat pa ves brez sape prihiti posnetek Eiffelovega stolpa iz Pariza. Potem pa še en nadnaraven pojav: vsakič, kadar kamera poišče v množici kakšnega človeka in se mu bliskovito približa, si ta človek vrta po nosu. Postaviti moram vprašanje: so tega človeka posneli zato, ker si je vrtal po nosu ali pa je človek opazil, da je v žarišču zanimanja in je zato takoj postal aktiven?

Pripomniti moram tudi to, da je kakovost posnetkov kdaj pa kdaj zelo različna. Posnetki z meseca so bili na primer precej ostrejši od tistih iz skupščine.

Prav tako nikogar preveč ne skrbi, da so na ekranu naši plesalci podobni pritlikavcem a la ToulouseLautrec in da so festival iz San Rema pomotoma oddajali že četrtič. Ali pa preizkusna slika, ta se pojavlja na ekranu cele ure pred oddajo in cele ure po njej.

Vem, da zato, da bi motila sprejem vseh arabskih oddajnikov v bližnji in dalj nji okolici in to je sicer po človeški plati razumljivo, na živce gre pa vendar.

Kot sem že rekel, vsi ti pripetljaji nikakor ne motijo veselja, ki ga imamo z našo mlado televizijo mi in naši potomci. Edino resnejšo pritožbo imam proti najavam imen, ta se namreč na naših ekranih vse bolj širi. Gre za razumljivo željo malega televizijskega sodelavca, da bi kar največkrat slišal ali videl svoje ime, iz te želje pa se je razvil kroničen simptom in oddaje so se spremenile v dnevne sezname imen.

V poročilih se na primer pojavi filmska reportaža o vlaku, ki je zaradi tega ali onega razloga zapustil svoj tir. Napovedovalec reče: »Z mesta nesreče poroča naš reporter Dov Mendelevič.« Po kratkem zastoju se pojavi Dov Mendelevič z mikrofonom v roki, zakrije vlak in reče: »Tukaj Dov Mendelevič.« Obenem se na ekranu črka za črko pojavi napis »Poroča Dov Mendelevič«, da ne bi prišlo do nesporazuma. Ko se preselimo nazaj v studio, dobimo spet Dova Mendeleviča, kajti napovedovalec pove: »Videli ste filmsko reportažo Dova Mendeleviča,« in če je bilo v ozadju slišati pisk lokomotive, dobimo še tole: »Ton: Michael GutmannHirsch. Vodja snemanja: Frederike Weiss.«

Naj mi radijski in televizijski sodelavci oprostijo, vendar nikoli ne bom mogel razumeti, zakaj so njihova imena tako pomembna. V vsakdanjem življenju mnogi nadarjeni ljudje izpolnjujejo svojo dolžnost, pa ne ponavljamo kar naprej njihovih imen.

Ko bo na primer izstreljen v vesolje prvi izraelski »sputnik«, ne bomo zvedeli za imena stotih in stotih znanstvenikov, ki so stvar načrtovali in opravili, niti za ime novinarja ne bomo zvedeli, ki je napisal poročilo, ali pa za urednikovo ime. Prvo ime, ki ga bomo zvedeli, verjetno pa tudi edino, bo ime tiste osebe, ki so ji porinili v roke poročilo, da bi ga prebrala.

Seveda bi lahko kdo rekel, da je pisec teh vrst zavisten. To bo verjetno kar držalo, saj nihče ni brez človeških slabosti. Prav narobe, moja najgloblja želja je ta, da bi se pridružil seznamu imen, zato odločno zahtevam od televizije, da me navede kot gledalca. Polovica časa vsake oddaje je itak posvečena slavnostnemu navajanju imen televizijskih delavcev. In medtem ko se črke teh imen lepo počasi prižigajo in ugašajo na ekranu, si gostje oddaje preganjajo čas tako, da gojijo družabne stike, igrajo karte ali pa se ukvarjajo s skupinsko gimnastiko ...

Oglejmo si običajni seznam imen, ki sledi četrturni oddaji o nadlegi, ki jo povzročajo mušice:

Zamisel: Sammy Donner

Scenarij: Immanuel M. Kasten

Realizacija: Henry Weinreb

Redakcija: Danni Strahi

Režija: Arje Lichtmann

Asistentka režije: Mirjam SchwartzBonaparte

Ton: Wolf Schweigsam

Mušice: Musa Dingdas

Montaža: Baruch Lob

Producent: Itamar Goldfinger

Odsoten: Pinchas Zitrin

Nadzor: rabin Moše Gassman

Gledalec: Ephraim Kishon

Se še spomnite, kaj se je zgodilo prejšnji torek? Naenkrat je slika izginila in videl si lahko samo še črte, ki so plesale v cikcaku in v krivuljah. Čudno, da za to zadevo ni nihče prevzel odgovornosti s svojim imenom. Pa bi se mirno lahko na ekranu pojavil takle napis: »Motnja slike: Menaše Treuherz ml.«

V Hollywoodu so si ljudje kot brat in brat

Stojiš na terasi 33. nadstropja svojega hotela in meditiraš o slavnem Sunset Boulevardu, ki v vsej svoji veličastni širini in dolžini teče in teče in teče stran od tebe, dokler se navsezadnje onstran št. 11 395 ne zgubi v neskončnem prostoru.

Los Angeles, najdaljše mesto na svetu, je še zmeraj metropola in živčni center filma. In čeprav ateljeji ne morejo več pokazati nobenega dobička, lahko še zmeraj kažejo nožne odtise Charlieja Chaplina, Grete Garbo in Mikimiške. Kar strese te, ko se spomniš, kje si: v Vatikanu filmske industrije. In prišel si, da bi prodal nov, pravkar napravljen film. Brž ko se ti ta misel z vsemi svojimi posledicami pojavi v zavesti, se zgodi, da nekdo potrka po vratih. In največkrat bo pred vrati stal skrbno urejen možakar, ki ti bo ponudil majhen šopek:

»Dovolite mi, da vas pozdravim v Hollywoodu, mister Kitchen,« reče možakar in ti da veličastno vizitko, ki z zlatimi reliefnimi črkami oznanja: »Predsednik, Cinemastro Corporation Ltd.«

»Zvedel sem, da ste počastili naše mesto s svojim obiskom,« ti piha na dušo predsednik. »In moral sem kar najhitreje k vam, da vam povem, kako veličasten se mi zdi vaš film. Žal ga še nisem videl. Iz srca vam čestitam.«

»Usedite se,« mu rečeš, ves razburjen od veselja. »Zakaj pa stojite?«

»Verjetno ste že slišali za >Potop & Co.<, znano inštalatersko podjetje iz Tel Aviva.« Gost se usede. »Lastnik je moj bratranec. Zato, dragi moj Ephraim, sem si štel za dolžnost, da pridem k tebi in te posvarim: pazi se, to mesto je polno sleparjev. Navado imajo, da ti nenajavljeni vdrejo v hotelsko sobo in te potem nadlegujejo. Pripovedovali ti bodo najbolj nizkotne laži o nekakšnih sorodnikih v Izraelu. V resnici pa hoče vsak samo to, da bi postal tvoj ekskluzivni zastopnik in potem kasiral provizijo. No, ko sva že pri tem, kakšen film prodajaš?«

Potem ko sva se na kratko, vendar temeljito pogajala, sva sklenila naslednji dogovor: predsednik je pristal, da bo postal moj ekskluzivni zastopnik, nagradil pa ga bom s provizijo.

Bil sem navdušen, saj ne bi hotel zaupati svojega filma polnoma tujemu človeku. Dogovorila sva se, da bova podpisala pogodbo pri zajtrku. Komaj pa je moj dobrotnik odšel iz sobe, že je spet potrkalo in tokrat je pred vrati stal gentleman, ki ni vzbujal pozornosti samo z elegantno obleko, temveč tudi z rahlim škiljenjem.

»Upam, da niste še ničesar podpisali.« Možakar je planil v sobo. »Poznam ga in vem, kaj vam je natvezel: da ima sorodnike v Izraelu in da se morate v našem mestu paziti gangsterjev. To je njegov trik. Potem vas bo nagovoril, da boste podpisali navidezno pogodbo, pograbil bo vaš film in ne boste ga več videli.«

Zaneseno sem se mu zahvalil, da me je pet minut pred dvanajsto rešil iz krempljev te hijene. Moj gost je potegnil iz žepa skrbno zganjeno pogodbo: »Nudim vam eno tretjino bruto dohodkov,« je rekel, »prosim, podpišite tukaj.«

Že sem se s kulijem dotaknil pikčaste črte, ko se je v sobi nenadoma pojavil črnski sobar in mi izročil telegram: »PRETI VAM NEVARNOST,« sem bral, »ČAKAM SPODAJ BUCHBINDER«.

»Trenutek,« sem rekel tretjinarju bruto dohodkov in planil dol. Buchbinder me je že čakal, skrival se je za orjaško palmo.

»Gangster v vaši sobi je povezan s predsednikom. Pred leti, ko sta se spoznala v kaznilnici za seksualne zločine v Alabami, sta sklenila, da bosta postala partnerja. Škilavec vas posvari pred svojim kompanjonom in tako si pridobi vaše zaupanje. In še preden veste, kaj se dogaja, je vaš film že v rokah mafije. Tadva bandita sta napolnila s trupli že eno celo hollywoodsko pokopališče. Upam samo, da niste še ničesar podpisali.«

»Seveda ne,« sem se zviška nasmehnil. »Nisem tako lahkoveren, kot se vam zdi.«

»Vidim,« mi je priznal Buchbinder. »Povedal vam bom, kaj potrebujete: priznano in ugledno filmsko družbo, ki ji boste lahko zaupali. V svojem prostem času se ukvarjam tudi s tem, da sem podpredsednik družbe Metro Goldwyn Mayer. Kje je kopija vašega filma?«

»Takoj grem ponjo, gospod podpredsednik,« sem rekel. Zelo sem bil vesel tega nepričakovanega srečanja. Takrat pa se je z druge strani palme pojavil hotelski portir in mi zašepetal, da me nujno kličejo po telefonu. Iz slušalke se je oglasil škilavec, ki je ostal v moji sobi, kot se spomnite.

»Halo,« je zasopel, »je že šel?«

»Kdo?«

»Ta prasec. Zmeraj se predstavlja za podpredsednika, čeprav je čisto navaden tat na drobno. Gotovo vam je razlagal o meni, češ da delam skupaj s predsednikom in da sva oba znana gangsterja. Povejte, če ni tako!«

»Vsekakor je možno,« sem zajecljal, »da je podpredsednik Buchbinder namignil kaj podobnega.«

»Buchbinder je njegovo ilegalno ime, v resnici se piše Kraus. Išče ga Interpol, ker je delinkventni povratnik, posiljevanje mladoletnic.«

»Kako pa to veste?«

»Moj najboljši prijatelj je.«

Šel sem nazaj k prascu in prekinil pogajanja, češ da je kopija mojega filma sprana in zamazana. Poln hvaležnosti sem hitel nazaj k škilavcu v svojo sobo, ko pa sva se z liftboyem peljala mimo 22. nadstropja, se je ta nagnil k meni in mi zašepetal v uho:

»Samo dobro vam želim, zato upam, da nimate v sobi denarja ali pa kakšnih dragocenosti. Vaš gost je tisti kralj bančnih vlomilcev, ki je prav danes zjutraj pobegnil s Hudičevega otoka, tukaj pa se bo skušal skriti pri kakšnem prijatelju. Poleg tega je lažnivec.«

Liftboy, bil je star kot zemlja, mi je pomolil svojo vizitko: »Confidential Films, Movie Distribution Company. Hitro, temeljito, na uslugo.«

Nekoliko zbegan sem stopil v svojo sobo v 33. nadstropju.

»Ste govorili z liftboyem?« Škilavec me je nezaupljivo ogledoval.

»Ne,« sem mu rekel, »zakaj pa bi?«

»Pazite se ga,« me je posvaril škilavec. »Bigamist je, znan po celem mestu, alimente pa plačuje tako, da krade konje. Veste kaj? Vzamite že tisti svoj kuli in podpišiva najino pogodbo.«

Zazvonil je telefon. Dvignil sem slušalko in rekel: »Halo, nisem še podpisal.«

»Hvala bogu,« je na drugem koncu žice nekdo olajšano vzdihnil.

»Si to ti, Bob?«

»Ne, tukaj Kitchen. Napačno zvezo imate.«

»Bob je čisto navadna podgana, pazite se ga,« je rekel glas. Odgovoril sem mu: »Komu pa to govorite?« in odložil slušalko. Zdaj sem bil že precej zbegan zaradi strokovnosti, s katero so me obdelovali. Obrnil sem se od telefona in se spet posvetil škilavcu, ki je prav zdaj vročično brskal po moji omari. Očitno si je želel najti kopijo mojega filma.

»To je samo rutinski postopek.« Preiskal je žepe mojih teniških hlač, potem pa jih je nezadovoljno obesil nazaj v omaro. »Zelo pametno ste storili, da ste skrili film. To mesto je polno tatov in kot bi mignil, bi vam prebrskali omaro. Dovolite mi, da se predstavim: jaz sem polkovnik Westinghouse iz 17. kavalerijskega korpusa.«

Šele zdaj sem opazil, da to sploh ni škilavec, temveč nekdo čisto drug. Možakar je imel rdeče brke in ogromen teksaški klobuk. Bogve kdaj sta se zamenjala.

»Nikar ne dajte filma iz rok,« me je posvaril polkovnik. »To mesto je jama greha. Sedite recimo nekje na drugem koncu mesta v privatni projekcijski dvorani, skupaj z uglednim zastopnikom, ki je bil včasih recimo oficir ali pa kaj takega, in sredi projekcije vam izza hrbta odnesejo film in hitro z njim v laboratorij, ki je kje blizu, in tam ga lepo nesramno kopirajo. In ko so tako ukradli kopijo, jo prodajo naftnim šejkom v Saudsko Arabijo. Šejki plačujejo fantastične cene za bele filme.«

Grozovit strah me je popadel. »Kako to, da so tukaj sami zločinci, polkovnik Westinghouse?«

»Westinghousa se pa le pazite. Ta tip je eden od najhujših gangsterjev, tatinski slepar, sleparski tat.. .«

»Oprostite,« sem ga prekinil, »kaj niste vi Westinghouse?«

Polkovnik se je zagrnil v mollj in nekajkrat pomežiknil, obenem pa je žvečil svoje rdeče brke. »Nekoliko sem zmeden,« je navsezadnje priznal. »Nekoga drugega sem mislil. To mesto kar mrgoli od nizkotnih zvodnikov, večinoma se ukvarjajo tudi z ropanjem grobov. Na bruhanje mi gre, če samo pomislim nanje. Torej, kje imate film, mister Kitchen? Rad bi si ga ogledal.«

»Ogledali bi si ga? Kje?«

»V privatni projekcijski dvorani na drugem koncu mesta.«

»Ga nimam tukaj,« sem izdavil, »samemu sebi ne zaupam.«

»Kaj pa ste slišali o sebi?«

Zaupno sem ga potegnil v drug kot sobe. Naenkrat sem bil ves lahek, kot bi imel krila. Besede so mi kar vrele iz ust: »Jaz sem največji lopov, kar ste jih kdaj videli, zloglasen poklicni lažnivec ...«

»Krasno!« Polkovnik me je potrepljal po rami. »Dobrodošli v Hollywoodu!«

Segla sva si v roke in kar stoje sklenila, da bova ustanovila filmsko agenturo in goljufala drug drugega, kolikor nama bodo dale moči. Od takrat naprej živim v Hollywoodu in se ukvarjam z intriganstvom na veliko. Moj poslovni naslov: »Westinghouse & Kitchen, združeno intriganstvo, 10 712 Sunset Boulevard. Vhod skozi dvorišče. Ne podpišite ničesar!«

Ko pade steklenica

Človek takoj ve, da se je vrnil domov v Izrael. Samo v najbližji kino greš, se usedeš, se nasloniš nazaj — in najkasneje čez pet minut boš za sabo zaslišal znani zvok steklenice, ki pade na tla. Ali pa jo kdo vrže na tla, kdo bi to vedel v temi. Vsekakor gre za steklenico in še pred kratkim je bila v njej hladna pijača. Lastnik jo je spraznil, znašla se je na tleh in se začela veselo kotaliti pod sedeži. Zdaj zares veš, da si doma. Doma, kjer se kotalijo steklenice ...

Izraelci smo razvili pogojni refleks na temo, kot so psi pri Pavlovu razvili refleks na zvonec. Brž ko sedimo v zatemnjenem hebrejskem avditoriju, se samo vprašujemo, kdaj bo padla prva hebrejska steklenica, jasno je namreč, da mora pasti. Človek bi skoraj verjel, da so luč ugasnili prav zato.

Temu dogajanju prav gotovo ne manjka napetih trenutkov. Razburljivo je že ugibanje, kdaj bo padla prva steklenica, temu pa sledi vprašanje o jačini zvoka, o številu kasnejših padcev in tako naprej. Od nadaljnjih dejavnikov omenjam kakovost filma, letni čas, intelektualno povprečje občinstva in naklonski kot tal. Samo po sebi se razume, da se poleti uporabljajo večinoma steklenice od coca cole in da jih pri visoko intelektualnem občinstvu pade več, kajti to občinstvo ima manj spretne roke od manualnega, zato težje obdrži steklenico ...

Če razvrstimo filme z ozirom na njihovo nacionalnost, bo izraelski film odločno zmagal v steklenični konkurenci. Statistika nam pokaže, da ameriški filmi celo v kinematografih za reprize požanjejo največ sedem steklenic na predstavo, domač film pa bo že na premieri ustvaril po eno steklenico vsakih pet minut.

Običajno se steklenica kotali kakšnih petnajst vrst, potem pa se ustavi. Včasih se seveda zgodi, da spotoma obtiči. Takrat jo z rahlo brco pošljem naprej, pri tem pa ne odtrgam pogleda s platna. Pomemben je tudi pravilno izbran trenutek, kot pri vsakem dobrem filmu.

Imel sem japonskega prijatelja

Ko sem bil še majhen, sem si od vsega na svetu najbolj želel fotografirati. Žal pa nisem imel fotografskega aparata, ker ga še niso izumili. Pravzaprav so ga že, bil je podoben črni škatli za čevlje, iz škatle pa si potegnil harmoniko. Krmil pa te zadeve nisi s filmom, temveč z nekakšnimi steklenimi ploščami in te so imele neprijetno lastnost, da so se razbile, še preden si naredil sliko.

Fotografiranje je fotografa postavljalo pred velike duševne napore. Tik preden je sprožil, je moral postati neznansko dobre volje:

»Vsi poglejte sem, zdaj bo tukaj ven priletel tiček!«

Bogve zakaj, vendar so takšne modrosti pripravile ljudi do smeha. Potem pa je seveda moral fotograf šteti do deset in to je imelo za posledico, da je smeh popolnoma zamrznil.

To je bila kamena doba fotografije. Črni škatli za čevlje še niso rekli »fotografski aparat«, temveč »box«, če je bila narejena v Nemčiji, in »kodak«, če v Ameriki. Japonci pa so se v teh zlatih časih ukvarjali samo z ribolovom.

Japonci ribarijo še danes. Vendar uporabljajo za vabo fotografske aparate, ribe smo pa mi. Tudi mene so pred kratkim ulovili, ko se mi je pogled ustavil na naslednjem sijajnem barvnem glasu:

»Zdaj lahko fotografirate tudi z zaprtimi očmi! Končno je tukaj! Popolnoma avtomatičen fotografski aparat, ki misli namesto vas!«

No, hvala bogu, sem si rekel. Načelno se namreč ulovim na vse, kar je avtomatično, ker sem len po naravi. Poleg tega nikoli nisem maral misliti, ker me to utruja. Skratka, stopil sem v trgovino in kupil mali čudež z zaprtimi očmi.

Zelo kmalu sem ugotovil, da ima moj novi fotografski aparat nenormalno visok inteligenčni kvocient. Znal je meriti svetlobo in uravnavati zaslonko, prav tako odlično je znal določati razdaljo in vrteti film, znal je tudi avtomatično poiskati predmet slikanja in ga fotografirati, ne da bi me vprašal za dovoljenje. Zadevica je imela v svojem trebuhu kar precej mikroprocesorjev in s tem je pravzaprav vse razloženo, med drugim tudi to, zakaj me je kar naprej navdajala z občutkom manjvrednosti.

Še zmeraj sem gojil tiho upanje, da mi bo moj mali vseved dovolil pritisniti na sprožilec, če že drugega ne. Tega sem se namreč navadil pri starejših modelih. Pokazalo pa se je, da ne želi upoštevati teh mojih želja. Nobenega sprožilca ni bilo, ničesar se ni dalo pritisniti. Moja edina naloga je bila, da sem se z vrhom kateregakoli prsta dotaknil rdečega senzorja, vse ostalo pa je opravil moj japonski prijatelj.

»Včasih se zares sprašujem, zakaj sem sploh zraven,« sem zaupal najboljši soprogi na svetu, medtem ko sem v kuhinji naredil nekaj priložnostnih posnetkov. »Prav tako neumno se počutim kot bodoči očka, medtem ko mu žena rojeva.«

»To tudi si,« mi je rekla najboljša soproga na svetu. »Že večkrat sem ti rekla, da ne potrebujem nobenih fotografij, na katerih pomivam posodo. Torej zgini iz kuhinje.«

Iz tega se da sklepati, da moja družina ne želi imeti nič skupnega z mojo strastjo za fotografiranje. Vsaj deset ur na dan ne.

To nerazumevanje me seveda boli. Prosim lepo, če ima človek nov fotografski aparat, je treba to upoštevati. Nekaj pa moram fotografirati, ne?

Začela sva pri domačem ognjišču, namreč moj robot in jaz. Potem sva presedlala na stole, profil in en face. Potem sva se vrgla na slike na steni, potem na našo psičko Franzi in navsezadnje sva, kot sem že omenil, ustvarila nekaj družinskih serij. Ta poslednja dejavnost je z moje strani zahtevala nekaj sile, a navsezadnje je to zmeraj cena, ki jo je treba plačati za demokratično dogovarjanje.

»Očka,« mi je rekla hči Renana, ki sem jo pravkar ovekovečil, pravzaprav njene noge, kajti ostalo je bilo skrito v umivalniku, ker si je prala lase, »mislim, da si nekoliko pritegnjen.«

Pritegnjen ali ne, na to se nisem mogel ozirati. Takrat sem bil že nesmrtno zaljubljen v svoj fotografski aparat. Oboževal sem rdeči gumb senzorja, hitro tleskanje avtomatične zaslonke in profesionalno brnenje motorja, ki ga je upravljal mikroprocesor. Vse na tem fotografskem aparatu me je spravljalo v viharno navdušenje. Vse razen izdelkov. Torej vse razen fotografij oziroma papirjev, ki so jih v laboratoriju napravili iz mojih negativov.

Fotografije so prihajale po pošti. Ogromne količine v velikih paketih. Mene so navdajale z razočaranjem, mojo družino z dobro voljo. Pa ne rečem, da so bile fotografije slabe. Nasprotno, na svoj popolnoma avtomatični način so bile celo zelo dobre. Pa vendar, kako naj rečem, nekako so bile nezanimive. Mize so bile samo mize, stoli so bili stoli, Renana je bila Renana, in psička je bila Franzi. Nekaj je manjkalo, nekaj posebnega — izpoved.

»Ta fotografski aparat je tehnični čudež, to pa je tudi vse,« sem se opravičeval prijateljem, medtem ko sem jih spremljal po mestu, da bi jih fotografiral. »Slike, ki jih dela, so nenavadno nedomiselne. Ta slog je v najboljšem primeru Leonardo da Vinci, nikoli pa ni Beuys ...«

Prijatelji so pogledovali na uro in mi rekli, da se jim zelo mudi. Torej sem jih prosil, naj na hitro fotografirajo še mene in sicer skupaj z najboljšo soprogo. Potem pa še z otroki. In s psičko Franzi. Zdaj pa vse skupaj. In potem sem rekel, to bo res zadnji posnetek — častna beseda! — prav na hitro bom napravil skupinsko fotografijo vas vseh tamle na oni strani, kjer je sonce. Pa še eno res zadnjo, kjer bom tudi jaz zraven. Počakajte, da naravnam avtomatični sprožilec ...

Tiste dni sem zgubil mnogo prijateljev.

Število fotografij je medtem naraslo na nekaj tisočev. Najboljše med njimi, posebej negative in povečave, sem lepil v številne japonske albume. Seveda sem pod vsako sliko natančno zapisal, kdaj je bila posneta, številko zaslonke in čas osvetlitve, zakaj, sam ne vem.

Slike, ki niso bile popolnoma prvorazredne, sem s prijateljskimi pozdravi pošiljal ljudem, ki so bili na njih ovekovečeni. Čudno, vendar mi nikdar ni nihče odgovoril. Torej sem začel razpošiljati prvorazredne slike, manj uspele pa sem lepil v japonske albume, pa mi še zmeraj ni nihče odgovoril. Potem sem spet začel razpošiljati manj uspele slike, vendar zdaj že brez prijateljskih pozdravov. Nekatere so se vrnile z označbo: »Naslovljenec zavrača sprejem«. Takšno ponižujočo poštno pošiljko svojih fotografij sem si enostavno stlačil v žepe in jih kazal vsakomur, ki mi je prišel na pot. Kadarkoli so me prijatelji zagledali, so se začeli tresti, a to je njihov problem.

Tudi psička se me je začela izogibati.

Brž ko je Franzi zavohala, da jo mislim zasledovati s svojim robotom, je spodvila rep in se splazila pod posteljo. Moral sem uporabljati zelo občutljiv film, če sem jo hotel fotografirati tam spodaj.

Najboljša soproga na svetu je nekega dne pobrala iz albumov vse fotografije, ki so predstavljale njo, in jih sežgala na vrtu. Da povem po pravici, to ji je težko očitati. Slike, ki so predstavljale mene, so bile podobne galeriji enega samega zločinca, slike najboljše soproge na svetu pa so nekako spominjale na tista majhna bitja, ki jih zagledaš, če na vrtu dvigneš velik kamen. Tudi fotografije drugih ljudi so bile zaznamovane z žigom popolne avtomatizacije. Zmeraj ista toga drža s številnimi zobmi, zmeraj isti neumni smehljaj mrtvaške lobanje in pogled, ki govori: »No, daj že!« Slaven s temi slikami ne bi mogel postati, čeprav so nekatere razodevale nekakšen nadih nadrealizma. Na primer tista, na kateri je glava Felixa Šeliga rasla iz telesa psičke Franzi. Verjetno je šlo za napako v pogonskem mehanizmu. Možno pa je tudi, da je baterija bila že izrabljena, ali pa je to bila začasna slaboumnost ali kaj takega.

Nič čudnega torej, da sem nekoliko zanemaril razvrščanje in lepljenje fotografij. Neskončne reke, ki je prihajala po pošti, preprosto nisem več mogel obvladati. Torej sem prešel na drug sistem skladiščenja. Brž ko je pismonoša prinesel paket, sem ga vrgel v omaro za čevlje blizu vhoda v stanovanje, ne da bi slike sploh pogledal. Saj so itak bile vse enake.

Kdaj pa kdaj mi pade v glavo, da bi vsaj za nekaj časa nehal fotografirati. Vendar je moj fotografski aparat, kot sem že povedal, popolnoma avtomatičen in me nič ne vpraša.

Prejšnji teden je najboljša soproga na svetu skoraj dobila napad besnila.

»Zadosti mi je!« je rjovela. »Niti ene moje fotografije ne boš več napravil! Če bom hotela vedeti, kakšna sem, se bom postavila pred ogledalo ...«

Torej sem napravil serijo njenih fotografij preko ogledala. Poleg tega sem zasegel še dva predala v predsobi. Dejstvo je, da sem tudi jaz postal nekoliko živčen. Zdi se mi, da nisem več tako uravnotežen, kot sem bil še pred štiridesetimi leti.

V petek ponoči recimo se je v mojih sanjah pojavil star okostnjak.

»Jaz sem smrt,« se je predstavila prikazen. »Prišla sem, da bi te vzela s sabo, Ephraim. Imaš kakšno poslednjo željo?«

»Ja, prosim,« sem rekel, »rad bi vas fotografiral.«

Takoj je pobrala pete. Ker imam avtomatičen pospešen pogonski mehanizem, se mi je posrečilo, da sem napravil kakšnih pet posnetkov. Včeraj so prišle kontaktne kopije. Fotografije so prav take kot vse druge. Ista toga drža, isti neumni smehljaj, ista mrtvaška lobanja. Zdi se mi, da si je tudi smrt mislila: »No, daj že!«

Takrat sem odnehal.

Mogoče pa nisem pravi za avtomatično fotografijo. Kmalu bom prodal svoj misleči fotografski aparat. In si kupil novega. Po možnosti takega z avtomatičnim senzorjem, ki mi ga ne bo več treba prijeti. Bo on zagrabil mene.

Himna časopisnemu naslovu

Pred kratkim sem slišal, da so sovjetski dobrotniki spet dobavili naši sirski sosedi cel arzenal orožja. Takšna novica človeka ne navda ravno z veseljem. Ko pa sem drugo jutro odprl časopis, sem bral črno na belem:

Ministrski predsednik: samozaščita je temelj našega obstoja!

Odložil sem časopis in se potopil v razmišljanje. Hotel sem, da bi ta silovita odločitev učinkovala name v vsem svojem obsegu.

Stvar, ki nam jo je oznanil ministrski predsednik, je naravnost fascinantna. Rekel je brez vsakih ovinkov: »Če se ne bomo branili sami, gospoda moja,« je rekel, »če bomo »dali sovražnikom možnost, da bodo lepo polagoma naredili iz nas golaž, potem ni verjetno, da bomo preživeli.«

Ta popolnoma nepričakovani pogled na zadevo mi je najprej zaprl sapo, potem pa me je popadlo takšno razburjenje, da sem moral kar takoj pregnati iz postelje najboljšo soprogo na svetu: »Ljubica,« sem ji zašepetal, »saj ne boš verjela. Šef vlade je rekel, da se moramo sami braniti!«

Čemerni obraz najboljše soproge na svetu se je kar vidno zjasnil: »Hvala bodi ljubemu bogu,« je vzdihnila olajšano,»pa je tudi rekel, kako naj to storimo?«

Jasen odgovor na to vprašanje si lahko dobil že naslednje jutro v časopisnih naslovih:

Obrambni minister: samo pripravljenost naše armade nam zagotavlja varnost!

Z drugimi besedami je rekel: varnosti nam ne more zagotoviti niti mednarodni PEN klub niti državna loterija, celo sindikat delavcev v pekovski ali v trgovinski stroki nam je ne more. Če je sploh kdo sposoben za to reč, potem je to izraelska armada in nihče drug.

Ob natančnejšem premisleku si mora človek dobesedno postaviti vprašanje, ali gospod minister ni nehote izdal vojaške skrivnosti. Naši številni sovražniki bi namreč lahko s pomočjo svojih tajnih služb zvedeli za vsebino tega govora, to pa bi lahko pripeljalo do popolne spremembe njihove strategije ...

Tudi naša zmedena zunanja politika je postala precej bolj razvidna in to prav zaradi jasnih stališč funkcionarjev, ki so za te reči odgovorni.

Pred kratkim sem srečal soseda Felixa Šeliga. Tekel je po stopnicah navzgor, v rokah pa je držal večernik, na katerem se črnilo še ni posušilo. »Berite tole,« je zaklical in mi pomolil časopis pred zvedave oči. Pa sem bral:

Minister za zunanje zadeve: nezaupanje škoduje prizadevanjem za mir!

Spogledala sva se in nisva mogla verjeti. Leta in leta sva se predajala iluziji, češ da bo prav nezaupanje nekoč zagotovilo mir v našem delu sveta. Potem pa pride minister, povzame besedo in z enim samim udarcem uniči vsa pričakovanja. No ja, sem si rekel, moja slika sveta je zdaj zdrobljena na koščke, vendar je mogoče le boljše, da realistično gledam dejstvom v oči.

V svetopisemskih časih so bili preroki tisti, ki so ljudi opozarjali na takšne neprijetne resnice. No, to je bilo pred iznajdbo časopisnega naslova. Zdi se mi, da je zdaj za vse večne čase pojasnjeno, zakaj so bila Jeremijeva, Izaijeva in Habakukova svarila kot bob ob steno.

Kdor preučuje časopisne naslove, se mora vprašati, kako se našim novinarjem zmeraj znova posreči, da iz kilometrskih govorov potegnejo naj zanimivejši stavek in ga natisnejo na naslovno stran.

Seveda je za take reči nujno potreben poseben novinarski instinkt. In tak instinkt imaš ali pa nimaš. Poglejmo si značilen primer, to je senzacijo od predvčerajšnjim:

Minister za notranje zadeve: pri perečih vprašanjih skrbno premislimo vsak korak!

Končno imamo kremenit odgovor vsem, ki mislijo, da Izrael svojih korakov sploh ne bo premislil, in če jih bo, ne dovolj skrbno, in če skrbno, potem ne pri perečih, temveč pri nepomembnih vprašanjih. Obenem pa naj bo ta odločni stavek tudi ostro svarilo vsem našim nasprotnikom: naj si zapišejo za uho, da smo pripravljeni o korakih tudi premišljati.

Za vsak slučaj, da za božjo voljo ne bi kaj pozabil, sem si pri priči zapisal v beležnico: »Korake premisliti. Vprašanja pereča. Skrbno premisliti.«

In tako ne mine dan, da se ne bi katerikoli naših številnih voditeljev vzneseno obrnil na narod z vzpodbudnimi smernicami. Včasih nam postrežejo s pravimi presenečenji:

Minister za energijo: varčevanje z nafto neizogibno!

Res težek udarec vsem tistim lahkomiselnežem, ki so mislili, da se nam bo mogoče posrečilo prestaviti naftne vrelce iz Saudske Arabije v Izrael.

Prav tako udaren je tale časopisni naslov:

Minister za gospodarstvo: inflaciji moramo napovedati boj!

No, končno smo zaslišali pravo besedo! Jasno, nedvoumno besedo strokovnjaka. Zadnje dni so ljudje mnogo ugibali, kakšno stališče ima minister za gospodarstvo do tega vprašanja. Je za inflacijo ali proti njej? Jo bo že končno pokaral ali pa drži s tistimi barabami iz tiskarne denarja?

Ne, prijatelji! Ne samo, da je proti inflaciji, to si upa tudi povedati. Brez strahu, brez kompromisov.

Bravo!

Nič čudnega torej, da se naše splošno počutje boljša iz dneva v dan. Prav danes smo lahko prebrali tole:

Minister za socialno varstvo: vlada bo še naprej skrbela za življenjski standard državljanov!

No torej, tu imamo jasen odgovor vsem, ki so v uri slabosti morda kdaj podvomili in si rekli: »No ja, mogoče je vlada do danes res skrbela za naš življenjski standard, ne vemo pa, kakšne volje bo jutri.«

V takšni usodni uri je torej eden od kapitanov naše državne ladje vstal v vsej svoji veličini osebno in nam rekel: »Brez skrbi, otroci, še naprej bomo pazili na vas!«

Ja, to je dobrodejen občutek, če človek ni na milost in nemilost prepuščen usodi. Tam zgoraj v visokih vladnih poslopjih sedi cel kup neskončno nadarjenih ljudi, ki skrbijo za to, da še kar naprej vneto gulimo klopi drugega razreda ljudske šole.

Ideologija za domačo rabo

Treba je prevzeti odgovornost

Šef vlade je bil izbran na svobodnih volitvah. In kadarkoli po lastni krivdi zaide v politično slepo ulico, kadarkoli iz gospodarstva svoje države napravi svinjak, kadarkoli njegova nesposobnost postane tako očitna, da je ne morejo prikriti niti najbolj prebrisani rutinerji iz njegovega sekretariata, ostanejo velikemu možu na razpolago še zmeraj nekatera sredstva, s pomočjo katerih se bo izvlekel iz godlje.

Lahko recimo ponudi ostavko, kmalu nato pa jo prekliče in sicer zaradi silovitega pritiska volivcev. Ali pa lahko napravi čistko celotnega kabineta. V praksi je to tako, da morata dva ministra ali pa mogoče trije medsebojno zamenjati svoje resorje. V posebej težkih primerih priporočamo še dodatno javno izjavo v prid zakonitih pravic Palestincev.

Pravzaprav sem hotel reči, kakšni so bili običajni postopki do nedavnega. Iznajditeljska sposobnost državnega voditelja, ki mu teče voda v grlo, pa nima meja. Zadnja leta se je izoblikovala še ena nova rešitev, ki ni samo elegantna, temveč tudi zelo učinkovita.

Šef države se namreč z najresnejšim obrazom usede pred televizijske kamere in izjavi svojemu ljudstvu, da je pripravljen prevzeti polno odgovornost.

Besedo »polno« si je treba vzeti k srcu v vsej njeni daljnosežnosti. Ta beseda nam pove, da ne gre za kakšno navadno odgovornost, temveč za pravo stvar: za prvorazredno odgovornost.

Ko so na primer ameriški komandosi pred nekaj leti skušali osvoboditi talce iz Irana in se je ta poskus klavrno ponesrečil, kot se spominjate, tedaj se je zgodilo, kar je bilo neizogibno. Naslednje jutro se je na ameriških ekranih namesto običajne Mikimiške pojavilo resno obličje predsednika Jimmyja in iz njegovih ust je strmeči ameriški narod zvedel, da je možakar pripravljen prevzeti polno odgovornost za to polomijo.

In zgodilo se je nekaj popolnoma nepričakovanega, posebej če upoštevamo, da pri tem pohodu ni padlo kaj prida ameriških vojakov in da so od osmih helikopterjev zgubili samo pet: priljubljenost predsednika pri prebivalstvu je zrasla za deset odstotkov.

Zakaj? Zato, ker je prevzel polno odgovornost.

Navadni državljan si bo zdaj zastavil zanimivo vprašanje: kaj pravzaprav pomeni ta »polna odgovornost«?

Če bi se stavek »Prevzemam polno odgovornost« nadaljeval približno takole: ». . . in zato menim, da nimam več pravice ostati na svojem položaju,« potem bi verjetno vsak volilec moral spoštovati mnenje velikega moža.

Še ena inačica je možna. Če bi polno odgovorni možakar kritiziral samega sebe in obenem svečano obljubil, da se nikdar več ne bo lotil take traparije, potem bi mu volilec morda kljub pomislekom dal še eno možnost.

Vendar o vsem tem ni govora. Stavku »Prevzemam polno odgovornost« sledi nevidna pika in predsednik bo nadaljeval natanko po starem. Prevzemanje odgovornosti nima torej sploh nobenih posledic.

Prav tako in s podobnim učinkom bi možakar lahko prevzel Pitagorov izrek ali pa šopek rumenih vrtnic.

Zdi se, da nobena reč ni tako zelo neodgovorna kot polna odgovornost.

Ko sem se ukvarjal z zanimivim dejstvom, da smo pred zakonom vsi enaki, sem se nenadoma spomnil, da bi tudi mi spodaj morali imeti pravico, da se igramo to prijetno igrico s polno odgovornostjo, ne samo predsedniki.

Kdo nam lahko prepreči?

Ves prevzet od tega logičnega domisleka sem pred nekaj dnevi prišel domov. Pravkar nas je zajel vročinski val, zato sem se v ravni črti pognal k prenapolnjenemu hladilniku. Učinek bi lahko predvideval: ves zgornji predal je zgrmel na tla. Kot veste, nisem polovičar. Trajalo je precej dolgo, preden se mi je posrečilo, da sem se osvobodil iz objema razbitih steklenic ter raznih sort sira in kompotov. In v tem trenutku se je pred mano pojavila najboljša soproga na svetu.

»Ljubica,« sem rekel hitro, medtem ko se je še borila za besede, »pripravljen sem prevzeti polno odgovornost za to katastrofo.«

Prvič v najinem dolgem in srečnem zakonu mi ni mogla odgovoriti. Še več, bila je poražena, spodsekana, moj čut za odgovornost jo je naravnost uničil. Ostre besede, ki mi jih je hotela vreči v glavo, so ji obtičale v grlu.

Jaz pa sem se naslajal nad svojim zmagoslavjem in lahkih nog odšel v kopališče. Pridružil sem se skupini mokrih kopalcev, ki so se razburjali zaradi nekega državnega podjetja. Svojemu nesposobnemu direktorju je namreč to podjetje dalo ogromno nagrado in mu omogočilo predčasno, vendar zelo visoko penzijo, ker je zapravil milijone.

»Človeku gre na bruhanje,« je sopihal nekdo v modrih kopalkah, »kradejo nas na vsakem koraku!«

»To je razsipanje družbenega denarja, to je škandal!«

»Rad bi vedel, kdo je odgovoren za to!«

Tako so bili ogorčeni, da so se mi naenkrat zasmilili. Vstal sem z ležalnika, se jim z odmerjenim korakom približal in jim oznanil: »Jaz, gospoda moja. Prevzemam polno odgovornost za to zadevo.«

Ljudem so otrpnili jeziki. Dolgo je trajalo, preden si je eden od njih drznil vprašati:

»Oprostite mi, gospod, kdo pa ste?«

»To zdaj ni pomembno. Pač pa je pomembno, da kdo prevzame polno odgovornost. Če hočete, vam dam potrdilo.«

Ljudje so se odvrnili od mene, poskakali v vodo in odplavali v veselem slogu metuljčka. Očitno sem s svojo rešilno frazo odvzel z njihovih ramen veliko breme. Tudi sam sem imel prijeten občutek, saj sem postal polno odgovoren satirik.

Politika visi na lasu

Ameriške predsedniške volitve so življenjsko pomembne za marsikoga, ne samo za izraelsko finančno ministrstvo.

V nekaterih okoliščinah so usodne za ves zapadni svet. Nič čudnega torej, da je človeštvu kar sapo zaprlo, ko se je v volilnem boju med Carterjem in Reaganom, kot se spominjate, Jimmyjeva preča nenadoma premaknila z desne strani glave na levo.

Ta odločitev je bila po vsej priliki sprejeta za zaprtimi vrati, potem ko je posebna študijska komisija za ponovno izvolitev Carterja temeljito preučila vso zadevo.

Ameriški televizijski gledalci, je ugotavljalo tajno poroči

lo, so opazili zaskrbljujoča znamenja, da ima predsednik vse manj las. Verjetno se je najpomembnejši skalp v državi začel redčiti med mirovnimi pogajanji v Camp Davidu. In kar se je tam začelo, tega v kasnejših mesecih ni bilo več mogoče ustaviti.

Kmalu nihče več ni mogel prikriti ameriškemu narodu, da se Carterjevi lasje nepreklicno umikajo. Celo poslednje rezerve, to je tiste, ki ostanejo na glavniku, žal niso bile več takšne kot včasih.

Raziskovalci javnega mnenja so se v zadnji sobi Bele hiše kmalu zedinili, da je težko frizirati priljubljenost kandidata, ki mu izpadajo lasje. Še posebej, če je njegov nasprotnik bivši filmski zvezdnik in ima zato najboljše zveze z maskerji in frizerji.

O starem bivšem guvernerju Kalifornije si lahko mislite, kar hočete, priznati pa boste morali, da njegova osupljivo črna griva vzbuja resnično spoštovanje. Neuničljivi Ronald ima toliko las, da si lahko celo privošči razkošje in dopušča, da mu kakšen šop s skrbno nadzorovano neprisiljenostjo pada na mladostno čelo.

Dubler Johna Wayna je bil zmeraj bliže zmagi, ta se je že začela prikazovati v vsem svojem kodrastem veličastju, zato so Carterjevi propagandisti na robu obupa oznanili preplah in sklicali konferenco, tam pa so sprejeli naslednjo dramatično odločitev:

»Z ozirom na resnost položaja je postalo neizogibno, da v prihodnje prestavimo predsednikovo prečo na nasprotno stran glave.«

Propagandisti so se spoznali na svoj posel. Zdaj ko se je politično težišče države premaknilo z Jimmyjevih zob na njegove razredčene lase, je bilo treba te lase temeljito reorganizirati.

Pokazalo se je, da je bil veliki premik na levo zelo smotrn. Nekaj pramenov so razrešili njihove službe na desnem sencu in jim naložili nalogo, da okrepijo šibke točke na temenu. Na sencih pa so poslali v bitko trajno ondulacijo in povrh so sklenili, da bodo vso zalogo las vsak dan šamponizirali. Ko komu opereš glavo, so namreč njegovi lasje posebej voljni in mu dajejo politično neprecenljiv mladostni videz.

Predsednikovemu štabu so torej dodali poklicnega šamponizerja in njegova naloga je bila, da je svojemu gospodarju najmanj dvakrat na dan opral glavo. Morda je prišel čas, da razkrijemo svetu, kdo je bil tisti postavni oficir, ki je v zadnjih tednih Carterjeve vladavine neprestano stal za njim z diplomatskim kovčkom v roki: to ni bil nihče drug kot vrhovni državni šamponizer. In če bralce zanimajo podrobnosti, naj zvejo, kaj je bilo v kovčku: zložljiv umivalnik, šampon, obogaten z bioplacento in fen na atomski pogon.

Skušen opazovalec svetovnih političnih dogodkov seveda ne bo prav nič presenečen ob vsem tem. Zgodovina nam pripoveduje, da je Richard Nixon zgubil volilni boj proti Kennedyju v tistem hipu, ko sta se prvič skupaj pojavila na ameriški televiziji. Volilci so lahko popolnoma nepristransko primerjali bujno Kennedyjevo grivo s pičlo Nixonovo pričesko.

Strokovnjaki zatrjujejo, da sta k zmagi senatorja iz Massachusettsa v krepki meri prispevala tudi njegova porjavela polt in močni vrat. Znano je, da je pri 8,3 odstotkih Kennedyjevih volilcev odločil vrat. Vendar pa pri ameriških predsedniških volitvah prej ko slej odloča predvsem gostota kandidatovih las.

Nekoliko manj predvidljive so bile zadeve pri naslednjih predsedniških volitvah, kajti lasje obeh kandidatov so bi

li enako redki. Z drugo besedo, Johnson je imel ravno tako malo las kot Goldwater. Zmaga se je navsezadnje nagnila na Johnsonovo stran zato, ker je bil višji od tekmeca za pet centimetrov in pol in ker je ob nedeljah nosil kavbojski klobuk.

Nixon pa je imel medtem čas, da se je iz svojih napak kaj naučil. Skrbno si je torej izbral skupino mednarodno priznanih dlakocepcev in jim naložil nalogo, da do naslednjih volitev sfrizirajo okras njegove glave. In res se je zgodil čudež. Majhna lasna transplantacija tukaj, nevsiljiva trajna ondulacija tam in naenkrat si moral vzeti Nixona zares.

Ameriški volilci so bili osupli. Goljufivi Dick, človek, od katerega ne bi kupil rabljenega avtomobila, je kot lasat feniks vstal iz pepela in vstopil naravnost v areno življenja.

Volilce je zgrabil val navdušenja. Nixon je dobil takšno večino kot pred njim še noben predsednik. Spet enkrat se je izkazala vrednost demokratičnega sistema.

Ko so nekaj let pozneje nesrečni magnetofonski trakovi povzročili Nixonov odstop, ste ga lahko videli, kako stoji na stopnicah svojega letala in žalostno maha. Vsi so ga zapustili razen enega in ta je še zmeraj stal za njim v neomajni zvestobi. To je bil njegov hrabri frizer.

In kako je bilo, ko je Jimmyja Carterja izzval Jerry Ford?

V tistih srečnih časih se je Carter še lahko ponašal z gosto rumeno grivo. Jerry Ford pa je imel na voljo vsega skupaj 203 lase. In večina teh las je bila utrujena. Krhka in brez izpovedne moči.

Če natančno pogledamo, je bil ta volilni boj pravzaprav odveč. Nekateri člani liberalnega tabora so prav resno preudarjali, da bi bilo pametnejše in cenejše, če bi volilne boje ukinili za zmeraj. Nepotrebno je, da štejemo milijone volilnih glasov, voditelja zapadnega sveta bi prav tako lahko določili s štetjem las. Svetovali so, da bi štetje las opravljal izvenstrankarski konzorcij, ki bi ga sestavljali trije sodniki vrhovnega sodišča, nadzorovali pa bi jih trije frizerji, ki bi zastopali sloj zgornjih desetih tisočev.

Predsednik Carter je zavrnil ta predlog o poenostavljenem lasno volilnem sistemu. Čeprav je imel manjše možnosti, je bil pripravljen sprejeti boj z Reaganom, pa naj je imel ta športnik še tako goste in črne lase.

Kot veste, Jimmy ni mogel zmagati v tem neenakem boju. Tudi premik preče mu ni mogel pomagati. Sovjetska tajna služba je namreč pred kratkim razkrila, da je njegov lasati nasprotnik ravno ob pravem času povečal napetost v izrazu svojega obraza in to mu je prineslo dokončno zmago v boju za vodstvo zapadnega sveta.

Moja osvoboditev

Moja osvoboditev je prišla v podobi ukrajinskega vojaka.

V predmestju Budimpešte je s silovito brco odprl vrata v lopo, kjer sem se skrival pred nacisti. Mojih ponarejenih dokumentov še pogledal ni. Očitno ni bil prijatelj birokracije.

Bil je preprost vojak, ne več mlad, njegov obraz je bil okrogel in rožnat. Trup mu je tičal v ponošenem jopiču prve ukrajinske armade, jahalne hlače pa so pripadale romunski konjenici. V desnici je držal rusko brzostrelko z okroglim magazinom, z levico pa je vlekel za sabo lesen voziček. Ta je bil do vrha poln čebule, klobas in stekleničk kolonjske vode.

Nisem si mogel kaj, zajokal sem od veselja. Še nikdar v življenju nisem bil niti približno tako srečen kot zdaj ob pogledu na tega zanemarjenega človeka v dveh različnih uniformah. Dolga mračna leta smo čakali na tega vojaka z rožnatim obrazom ...

Bil je neznansko prijazen. Skupaj sva pojedla eno od njegovih klobas. Jedel jo je tako, da je na ves glas mlaskal. Od časa do časa je pogledal skozi okno in izstrelil hrupen rafal na Nemce, ki so bili na begu. Njegov preudarni mir mi je vlival neomajno zaupanje. Kaj takega nisem še nikdar doživel.

»Germanci kaput,« mi je prijazno razložil. »Berlin ruski!«

»Da, da,« sem mu srečno prikimal. Potem sem samodejno dodal: »Jaz sem komunist!«

»Jaz nisem,« mi je dal vedeti vojak in mi ponosno pokazal svoje razmeroma gladke dlani. »Bugalter,« je rekel ponosno, »knjigovodja.«

Hotel sem mu povedati še kaj več o sebi, zato sem se potrkal po prsih in rekel »Jid«, ker sem mislil, da je to ruska beseda za Žida.

»Čas, davaj,« je odgovoril moj novi prijatelj, mi z bodrilnim nasmeškom odpel uro z zapestja in jo dodal k svojim zakladom. Potem me je odpeljal za fronto, mene in nekaj mojih tovarišev, in tam smo se znašli v improviziranem ujetniškem taborišču. Takoj sem opazil, da gre verjetno za nesporazum in obrnil sem se na ruskega komandanta taborišča:

»Ja Jid, njet vojak. Ja antifašist, njet nacist. Ja Žid.«

Komandant taborišča se je razumevajoče nasmehnil in me vprašal, če imam slučajno kakšno uro.

Pokazalo se je, da so bili taboriščniki večinoma Židje. Po eni strani me je sicer veselilo, da so tako mnogi preživeli, po drugi strani pa .. .

Po drugi strani je maršal Malinovski pred nekaj dnevi sporočil batjuški Stalinu, da je zajel 100 000 nemških vojakov. V resnici pa jih je bilo samo 20 000. Zato je dal zapreti 80 000 mož, ki so navdušeno pridrli na budimpeštanske ulice, da bi slavili osvoboditelje. Rdeči armadi se je torej v pičlih štiriindvajsetih urah posrečilo, da je zaprla vse komuniste, socialne demokrate, Žide in borce odpora in jih na hitro transportirala v ujetniška taborišča v Belo Rusijo. Po tem ukrepu so v Budimpešti ostali samo fašisti in njihovi domači pomagači, kajti povsem logično je, da si niso upali na ulice.

Če je to bila blaznost, je bila v njej metoda. Če pa je bila metoda, je bila gotovo blazna.

Med potjo je nekdo poskušal pobegniti iz kolone. Ruski podoficir ga je obstrelil. Takoj nato pa se je podoficir zaskrbljeno sklonil k ranjencu, ga obvezal in mu podaril dve jabolki in daljnogled.

Proti večeru so nas odpeljali v izropano trgovino, da bi na kratko počivali. Že čez deset minut nam je eden od stražarjev ukazal, naj korakamo naprej. Vsi so odšli iz trgovine. Vsi razen enega in ta sem bil jaz. Obsedel sem na tleh.

Kolona je odšla naprej.

Po mnogih letih sem srečal nekoga, ki se mu je posrečilo, da se je vrnil, in ta mi je povedal, da so mojo odsotnost opazili šele na madžarskopoljski meji. In takoj so vključili v kolono prvega poljskega kmeta, ki jim je bil pri roki, kajti število ujetnikov se je moralo ujemati...

Takšna je bila moja osvoboditev. Takšna je bila osvoboditev človeka, ki je preživel pekel.

Spet sem bil svoboden in zamišljeno sem se vrnil v razdejano Budimpešto.

Kaj mi je ostalo drugega, kot da sem postal satirik?

Proces proti Kishonu

Osebna izpoved cionističnega zločinca

Vrata sodne dvorane so se odprla in dva strumna policista sta me odpeljala do zatožne klopi. Prostor za občinstvo je bil zaseden do zadnjega kota. Navzoči so z zaničljivimi pogledi spremljali moje sumljivo oklevajoče korake.

Povesil sem glavo. Saj si nisem mogel drzniti, da bi pogledal v oči zastopnikom delovnega ljudstva. Prišli so vendar, da bi videli, kako bom poklican na odgovornost za svoje ogabne zločine.

V zadregi sem se usedel poleg soobtoženca, prodajalca kovčkov Sahorja Iciga, trepetal in čakal, kaj mi bo prinesla usoda.

Za seboj sem zaslišal glas radijskega poročevalca: »... tu pred mojimi očmi smrdi divja zver v človeški podobi, Kishon alias Klein Ephraim, eden najostudnejših morilcev, kar jih je kdaj spočela pokvarjena cionistična rasa. To je pritlikava kreatura z gobcem, ki je spačen od sovraštva, kot ga imajo zahrbtni šakali. Njegovo orjaško telo vzbuja grozo, vendar se zdi, da se je zdaj dokončno vdalo. Le njegove s krvjo omadeževane šape še zmeraj krčevito trzajo, kot bi hotele še naprej moriti, kot bi hotele še naprej razbijati nedolžne glave ...«

Zelo me je zanimalo, zakaj me imenuje »Klein«, saj se vendar že dolga leta pišem »Kishon«.

Še preden pa sem ga mogel vprašati, so slovesno vkorakali sodniki. V sodni dvorani je nastala spoštljiva tišina. Predsednik sodišča, zelo imeniten človek v najboljših letih, je svečano vstal in spregovoril:

»Začenjam proces proti cionističnemu peroprasku in časopisnemu pisunu KishonKleinu, ki je glavni obtoženec, in proti cionističnemu prodajalcu Sahor Schwartzu Icigu, ki je soobtoženec. Kot navaja obtožnica, je KishonKlein Ephraim kriv, da je zasnoval in z lastnimi rokami povzročil smrt pokojne vdove Lefkovič, potem pa je njeno truplo razkosal, stlačil kose v kovček in vrgel krvavo breme

v morje. Kovček in njegovo grozovito vsebino je morje takoj požrlo, zato ga človeške oči ne bodo nikoli več videle. Ne glede na to pa bo dolga roka proletarske pravice ujela krivca in brž ko mu bo neizpodbitno dokazala krivdo, mu bo prisodila pravično kazen. Pozivam prisotne, da vstanejo in poslušajo sodbo.«

Vsi so vstali, jaz prvi. Predsednik je zadovoljno pokimal in nadaljeval:

»V imenu ljudskega sodišča bom KishonKleina Ephraima spoznal za krivega v vseh točkah obtožnice. Sodišče bo upoštevalo oteževalno okoliščino, da bo obtoženec med procesom prostovoljno priznal vse zločine, katerih ga obtožujemo, kajti to bo počel zato, da bi vzbudil sočutje. Zato bo sodišče obsodilo glavnega obtoženca KishonKleina na smrt z obešenjem, njegov sokrivec, cionistični prodajalec kovčkov Sahor Schwartz pa jo bo odnesel s petnajstimi leti poostrenega zapora. Obenem bo vsak od obtožencev obsojen na odvzem državljanskih pravic za dobo sedmih let in pol. Lahko sedete.«

In tako se je začel proces.

Sodnik: Vprašujem vas, KishonKlein, ali nameravate priznati krivdo?

Jaz: (z globokim priklonom) Vse priznam, tovariš sodnik. Med preiskavo sem spoznal, da sem absolutni izvržek človeštva in da so vislice zame pravzaprav mnogo predobre. Včasih se moram prav čuditi, da je človek, ki ga je rodila ženska, lahko tako skoz in skoz pokvarjen kot jaz.

Sodnik: Zdaj ko stojite pred mano obremenjeni s krivdo in omadeževani s krvjo, se skušate rešiti s strahopetnim cviljenjem, zdaj tulite in se zaletavate z glavo v zid, kajne?

Jaz: Da. Cvilim, omadeževan s krvjo, tulim in se zaletavam z glavo v zid.

Sodnik: Vaš cinizem je naravnost pošasten. KishonKlein. Pozivam vas, da nam opišete potek krvavega dejanja.

Jaz: Tovariš sodnik, že ob sami misli na svoje zločine me obide slabost, da mi zmanjka besed. Priznavam torej, da sem storil ta zločin s peklensko hladnokrvnostjo. Moja nesrečna žrtev, pokojna vdova Lefkovič, je leta in leta živela v stanovanju poleg mojega. Zmeraj je bila zelo ljubezniva z mano in zato se je v meni vzbudila nezadržna želja, da bi jo zavratno umoril. In tistega mračnega dne, v sredo je bilo, sem natančno opolnoči...

Sodnik: Obtoženec, kako veste, da je bilo opolnoči?

Jaz: Prav natančno se spominjam, ker je sonce bilo v zenitu.

Sodnik: Prav. Obtoženec, nadaljujte.

Jaz: Od mojega stanovanja do njenega sem se odpeljal s taksijem. Vedel sem, da je vdova Lefkovič popolnoma gluha, zato sem se v njeno lepo urejeno stanovanje pritihotapil po prstih, da ne bi povzročal hrupa . . .

Sodnik: Stojte, obtoženec KishonKlein! V vaših navedbah sem odkril protislovje. So bila vrata v stanovanje vdove Lefkovič odprta ali zaklenjena?

Jaz: Tovariš sodnik, vprašanje ste mi postavili tako, da imam dve možnosti odgovora. Kako naj torej vem, kaj naj odgovorim?

Sodnik: Bom pa drugače formuliral vprašanje. Ali priznate, da so bila vrata na stežaj odprta?

Jaz: Da, vrata so bila na stežaj odprta, da so kar zijala.

Potem se me ni več dalo ustaviti. Obširno sem izpovedal, kako sem s ponarejenim ključem odklenil odprta vrata, se premišljeno pritihotapil do kopalne kadi, kjer je spala pokojna vdova Lefkovič, potegnil svoj najostrejši kuhinjski nož in tako dolgo streljal vanjo, dokler nesrečnici ni pošla sapa v jeklenem stisku mojih rok. Z bolestno naslado sem opisoval, kako sem razkosal truplo in kako sem krvavo meso zlagal v kovček. Ko sem končal svoje umazano opravilo, sem odšel na osamljen most v središču mesta in vrgel grozovito breme v temne morske globine ...

Sodnik: KishonKlein, doslej ste nam namenoma zamolčevali ostudni motiv svojega zločina. Zato vam pred očmi ljudstva postavljam javno vprašanje: zakaj ste umorili vdovo Lefkovič?

Jaz: Tovariš sodnik, odgovor bo jasen vsakemu državljanu, ki misli objektivno. Jaz sem trockist, kozmopolit in desni sektaš plutokratsko cionistične svetovne zarote.

Sodnik: No, končno. Torej priznavate, da je imel umor politično ozadje?

Jaz: Da, tovariš sodnik. To je bil seksualno cionistični umor iz pohote.

Sodnik: Obtoženec KishonKlein, boste tudi priznali, kdo vam je dal ponarejene ključe odprtih vrat, ki so vodila do žrtve umora?

Jaz: Dokazno gradivo je tako prepričljivo, da mi ne ostane drugega. (Povišam glas.) Ključe mi je dal židovski vratar ameriškega poslaništva! (Občinstvo razburjeno vzklika: »Fuj!«) Že dolga leta sva nerazdružljiva prijatelja. (Medtem ko ogorčenje narašča, padem na kolena in se moledujoče obrnem k občinstvu.) Milost! Usmilite se me, dragi moji tovariši...

Sodnik: Obtoženec, vi ste priskutna stenica, vi ste navadna gnusna uš. (Občinstvo glasno odobrava.) Začeli bomo z zasliševanjem prič . . .

Član tajne policije, ki me je pred leti aretiral, v civilu prometnik, je z odmerjenim korakom stopil k sodniški mizi, položil roko na »Kapital« in prisegel, da bo govoril resnico, vso resnico in samo resnico, in še to samo po pravici. In šele zdaj so do ušes vedoželjne javnosti prodrle grozljive podrobnosti uradne preiskave:

»Cionističnega obtoženca sem zalotil pri dejanju. Prav takrat se je sredi belega dne z vsiljivo ravnodušnostjo klatil po središču mesta. Takoj sem opazil, da KishonKlein nima kovčka. Hitro sem premišljal: zakaj tak človek ne ostane doma, zakaj se tako provokativno klati po javnih prometnih površinah? Je razlog mogoče ta, da inštalaterji razbijajo stene njegovega stanovanja ali pa da jih pleskarji pleskajo? Gre morda k zobozdravniku? Ali pa ne more ostati doma, ker je umoril svojo sosedo, z zverinsko krutostjo razkosal njeno truplo, stlačil kose v kovček in ga vrgel v morje, zdaj pa mu slaba vest in duh njegove žrtve ne dasta, da bi ostal med svojimi štirimi stenami? Brez ovinkov sem se lotil obširne preiskave. Pokazalo se je, da stene njegovega stanovanja niso niti razbite niti sveže popleskane in da osumljenec ne more dokazati zobobola, ki bi mu dajal pravico, da bi hodil k zobozdravniku. Torej sem lahko upošteval le tretjo možnost. Obtoženca sem aretiral z lastnimi rokami in že po štirih letih skrbnega zasliševanja se je njegov odpor zlomil, nehal je nesmiselno tajiti in priznal je svoje dejanje ...«

Soobtoženec Sahor Schwartz Icig je vstal in dal sodišču obširno priznanje.

Sodnik: Vprašujem vas, ali se spominjate te zveri v človeški podobi?

Sahor Schwartz: Da, tovariš sodnik. Pred natančno sedemnajstimi leti je bil dovolj predrzen, da je pri meni kupil kovček. Vprašal sem ga, kakšen kovček si želi, in odgovoril mi je sledeče: »Potrebujem kovček večjega obsega, ker nameravam vanj spraviti razkosane dele neke umorjene vdove.« Drugih posebnosti nisem opazil.

Sodnik: (potegne izpod svojega stola kovček in ga visoko dvigne) SchwarzSahor, vprašujem vas, ali je to ta kovček?

Sahor Schwartz: (preiskuje kovček z vseh strani) To je ta kovček, nobenega dvoma ne more biti.

Sodnik: In zakaj niste že takrat, pred sedemnajstimi leti, takoj prijavili oblastem tega nizkotnega nakupa?

Sahor Schwartz: Bil sem v službi plutokratsko cionističnih sovražnikov ljudstva.

Policisti, ki so bili po naključju navzoči, so le z največjo muko obranili hudobneža pred občinstvom, ki ga je po vsej pravici hotelo linčati.

Potem je v sodno dvorano stopila dostojanstvena matrona, oblečena v črnino. Seveda sem jo takoj spoznal. Bila je soseda, ki sem jo tako zverinsko umoril.

Sodnik: Spoštovana tovarišica, vprašujem vas, ali poznate tega človeka?

Pokojna vdova Lefkovič: Da, tovariš sodnik. Zarjovel je: »V imenu vseh Židov ...«

Sodnik: (spozna, da je priča naglušna in ustrežljivo poviša glas) Tovarišica, to bo moje vprašanje številka dve! Zdaj sem vas samo vprašal, ali tega človeka poznate!

Pokojna vdova Lefkovič: Da, to je moj morilec! Zadavil me je, razkosal moje truplo in vtaknil kose v zelo ozek kovček. Zahtevam, da ga najstrožje kaznujete.

Sodnik: Spoštovana pokojna tovarišica, ali so vam morda ostale v spominu besede, ki jih je obtoženec zavpil tik pred grozovitim dejanjem?

Pokojna vdova Lefkovič: Da, rekel je glasno in razločno: »V imenu vseh Židov in v imenu vseh kozmopolitskih razrednih izkoriščevalcev .. .«

Pffffft!

Po zraku je zletela sekira in se zasadila v steno nekaj milimetrov od moje glave. Zavedni delavec, ki jo je zagnal, je glasno zavpil od besa in razočaranja.

Policija je bila tudi zdaj pripravljena pomagati in uporabila je solzivec, da bi vsaj nekoliko pomirila občinstvo, ki je bilo razburjeno do solz.

Potem ko je za silo spet zavladal mir, me je predsednik ljudskega sodišča sočutno vprašal: »Obtoženec KishonKlein Ephraim, ali imate kakšno poslednjo željo?«

»Da, tovariš sodnik. Prosil bi vas, če se smem zbuditi.«

Mojo poslednjo željo so čez nekaj let izpolnili. Zbudil sem se v svoji postelji, v državi Izrael. Od takrat naprej spet lahko spim.

Največja muha

Vest o tem, da je mnogo prepozno preminil tovariš Stalin, me je dosegla v Izraelu. Moje žalovanje ni preseglo razumnih meja. Usedel sem se in v njegov spomin napisal naslednji nekrolog:

Na širnem belem svetu je mnogo dežel in v deželah je mnogo mest in v mestih je mnogo hiš in v hišah je mnogo trgovin. In v eni teh trgovin, majhna kramarija je bila, je bilo mnogo muh. Brenčale so, plesale in se veselile, kramar pa, ustanovitelj tega trgovskega podjetja, jih sploh ni opazil, saj je čisto običajno, da v taki kramariji kar mrgoli muh.

Med muhami pa je bila ena, ki ni bila kar tako. Bila je večja od drugih, morda največja. Vse ostale so obvisele v pajčevinah, ona pa, največja med njimi, ni obvisela. Če pa je kdaj obvisela, se je kmalu osvobodila. Bila je najmočnejša med muhami. Nič čudnega torej, da so jo druge muhe zelo spoštovale. »Ti si čudovita, ti si gigant,« so ji govorile druge muhe iz kramarije, »ti nisi muha, ti si pravi orel.«

Velika muha je poslušala to prilizovanje in uživala, kajti muham je všeč, če jim govoriš, da so več kot samo muhe. Čez nekaj tednov je že sama bila prepričana, da ni samo muha, in poskusila je organizirati vse muhe iz kramarije. Lotila se je vseh mogočih načrtov, odstranila je svoje notranje nasprotnike in se uspešno vojskovala proti kraljestvu mušic. Razglasila je: jaz sem sonce, jaz se tudi kramarja ne bojim, kajti kramar je bil njen največji tekmec. In ko jo je kramar nekoč hotel prepoditi, se mu to res ni posrečilo. Zato je muha mislila, da je močnejša od kramarja in navsezadnje je celo ugotovila, da kramarja sploh ni.

Potem pa je nekega dne prišla zima in velika muha je zmrznila in padla na tla. Ni bil kramar tisti, ki je ubil muho, stvar je preprosto taka, da muhe pozimi popadajo na tla. In da bi bilo še bolj žalostno, kramar sploh ni vedel, da je največja muha padla na tla, kajti zanj je bila samo muha kot vse druge.

In to je bil konec naj večje muhe v mali kramariji sredi hiše sredi mesta sredi dežele sredi širnega belega sveta.

Pogovor na vrhu

SZ: Torej?

ZDA: No kaj?

SZ: Si že slišal novico?

ZDA: Slišal, slišal.

SZ: Tristo raket srednjega dometa z večstopenjskimi rušilnimi atomskimi glavami. Če bo šlo tako naprej, jih bomo kmalu imeli petsto in potem tisoč. Naslednjo pomlad jih bomo z božjo pomočjo mogoče imeli že deset tisoč.

ZDA: Petsto raket z večstopenjskimi rušilnimi glavami, to je dovolj, da uničite cel svet. Zakaj pri vseh hudičih jih potem hočete imeti deset tisoč?

SZ: Zakaj pa ne?

ZDA: Človek bi ponorel! S takšno raketo se lahko zgodi še nesreča!

SZ: Potem se pa vdajte. Prestopite h komunizmu, pa ne bo več bomb, ne bo več žarčenja, še radioaktivnih ostankov ne. Rajši rdeč kot mrtev.

ZDA: Nehajte že groziti. Če vam bo takšna bomba ušla iz rok, bo tudi pri vas precej radioaktivno.

SZ: Že mogoče, vendar se hrabro sovjetsko ljudstvo ne boji takih malenkosti.

ZDA: Kako to?

SZ: Ker ničesar ne ve o tem. Medtem ko vi, kapitalistični vojni hujskači, od strahu šklepetate z zobmi, se miroljubna Sovjetska zveza v svoji značilni hladnokrvnosti oborožuje z letečimi vesoljskimi vodikovimi podmornicami. Postanite že vendar komunisti! Mnogo denarja si bomo prihranili...

ZDA: Da bi postali komunisti? Niti slučajno! Kmalu bomo imeli tisoče in tisoče laserskih nevtronskih bomb.

SZ: Pa kaj potem! Kaj boste z njimi? Boste pobili milijone nedolžnih vojakov?

ZDA' Kaj pa boste vi z vašimi letečimi vesoljskimi vodikovimi podmornicami?

SZ: Pri nas so stvari drugačne, mi smo divjaki in ne poznamo nobene humanistične sentimentalnosti. Nam je vseeno. Verjami mi, prijatelj, samo dobro ti hočem. Samo en izhod imate iz bodoče svetovne katastrofe. Sprejeti morate komunistično vlado in že se bodo nehali vsi vaši problemi, nobenih skrbi ne boste več imeli, mir in red bosta vsepovsod...

ZDA: To mi ni všeč.

SZ: Ti bo še žal. Ne pozabi, da ima prednost tisti, ki prvi vrže bombo.

ZDA Kdo ve, mogoče jo bomo pa mi.

'SZ: Vi? Traparija! Seveda je ne boste. Človek ima navsezadnje tudi svojo vest.

ZDA: No prav, potem jo bomo pa vrgli tik za vami in vsa Rusija bo uničena.

SZ: In kaj boste imeli od tega? Boste mogoče v svojih grobovih plesali od veselja, ker tudi Rusije ne bo več? Prav otročji ste. Kaj ni bolj preprosto za vse prizadete, če nas lepo mirno pustite, da zavzamemo svet?

ZDA: Ko sva že pri tem, že večkrat sem te hotel vprašati, zakaj pri vseh hudičih hočete pravzaprav zavzeti ves svet? Saj svet ni tako lep, pa tudi komunizem ni tako dober.

SZ: Dober? Sranje.

ZDA: Zakaj potem vse to?

SZ: Kaj pa vem? Nekaj je treba početi. Življenje je kratko.

ZDA- Potem pa nam pustite, da živimo v miroljubni koeksistenci.

SZ: Z veseljem. Postanite komunisti, pa ne boste imeli več skrbi.

ZDA- Rajši se bomo bojevali kot postali komunisti.

SZ: Le kako moreš tako neodgovorno govoriti? Pomisli na svojo družino, ti tepec.

ZDA: Zakaj pa ti ne pomisliš na svojo družino?

SZ: Že dolgo sploh ničesar ne mislim. In sploh, nehaj se že enkrat primerjati z nami! Mi nismo vi! Naša izhodišča so mnogo ugodnejša. Vi živite v preobilju, v negovanih enodružinskih hišah, imate velike avtomobile, imate »Playboya« in »Penthouse«, vam se ne splača umreti. Mi s svojim usranim komunizmom pa nimamo kaj zgubiti. Si zdaj razumel? Za nas je vojna skoraj razvedrilo. Rotim te torej, vdajte se že enkrat, samo dobro ti hočem. Boljše je biti komunist kot pa radioaktiven oblak, se ti ne zdi?

ZDA: Ne, komunizem mi ni všeč.

SZ: Kristus Jezus! Kot bi gluhemu govoril. Kaj bi res rad bil fizično uničen?

ZDA: Ravno toliko kot ti.

SZ: Zakaj te pa spet zame skrbi? Rajši naj te skrbi za tvoj New York. V duhu vidim ožgane ruševine, mirujoča dvigala, strupene pare, prekinitve elektrike, ki trajajo ure in ure ...

ZDA: Jaz vidim isto v Moskvi.

SZ: Povej mi že enkrat, si res tako neumen ali se samo pretvarjaš? Tisočkrat sem ti že rekel, da ste vi tisti, ki od strahu šklepetajo z zobmi, ne mi. Poskusi logično misliti, tovariš, zmeraj se mora vdati tisti, ki ga je bolj strah.

ZDA: Ne zmeraj ...

SZ: Poglej, tako grozen pa komunizem spet ni. Človek se navadi. Kar mene poglej. Še všeč vam bo. Saj ni tako hudo. Malo manj ješ, malo manj spiš, malo manj misliš, ma

lo manj živiš. Še zmeraj boljše kot popolno uničenje.

ZDA: Tudi vi boste ...

SZ: Če boš še enkrat začel s tem, bom prekinil pogovor! Častna beseda! Mi nismo vi! Pri nas nihče nikogar nič ne vpraša, pri nas ni javnega mnenja, ni neodvisnega tiska, ki bi opravljal nadzorno funkcijo, ni vsega tega demokratičnega sranja. Če bo naš tovariš generalni sekretar jutri ali pojutrišnjem vstal z napačno nogo, ga lahko popade nepreračunljiva muhavost pa bo izstrelil nekaj medcelinskih raket.

ZDA: Potem bo tudi na njegovo glavo padlo nekaj raket.

SZ: To mu je popolnoma vseeno. Kaj še zmeraj ne razumeš, človek božji? Mi smo nori.

ZDA: Mi tudi.

SZ: Vi že ne!

ZDA: Pa smo.

SZ: Nehaj se že pretvarjati...

ZDA: Častna beseda, naš Ronald Reagan je zadnje čase postal popoln megaloman.

SZ: Lažna propaganda.

ZDA: Jaz na tvojem mestu tega ne bi vzel tako na lahko. Postal je histeričen, vsak čas bo zgubil živce.

SZ: Čakaj malo, čakaj malo, to ni pošteno! Saj smo se v šoli učili, da ste kulturni in pobožni ljudje. Ne morete se zdaj kar naenkrat vesti tako kot mi.

ZDA: Zakaj pa ne?

SZ: Kako to misliš, zakaj pa ne? Kakšna neumna vprašanja! Vsaka igra ima svoja pravila. Logika je logika. Vsak napreden dojenček ve, da bo na svetu navsezadnje prevladal komunizem.

ZDA: O tem ne bom zgubljal besed.

SZ: Zakaj pri vseh hudičih se pa potem sploh pogovarjaš z mano?

ZDA: Da bi pridobil na času.

Dežurni reakcionar

Mirne duše lahko rečem, da so v naši deželi vplivna področja pravično razdeljena med naprednjake in reakcionarje. Radio, televizija, časopisi, umetnostna kritika in podeljevanje nagrad so trdno v rokah ekstremne levice, kljub temu da ta stranka pri volitvah s skrajno muko doseže največ dva odstotka glasov ali tri. Zato pa reakcionarji zmagajo na volitvah, nikdar pa ne dobijo nagrad za književnost ali upodabljajočo umetnost.

Kot sem že rekel, tabora sta v lepem ravnotežju in verjetno sploh ne bi prišlo do težav, če ne bi javna občila, ki jih nadzira država, kdaj pa kdaj poklicala intelektualcev k pogovorom o aktualnih vprašanjih.

Nenapisano pravilo namreč zahteva, da je treba okroglo mizo sestaviti tako, da bodo upoštevani zastopniki vseh duhovnih smeri. To še posebej velja za televizijo. Fair play, kot se temu reče. Sicer bi lahko kdo še vprašal, kje je demokratično ravnotežje stališč.

In to je trenutek, ko se na prizorišču nezadržno pojavi Avizohar Spitzer.

Avizohar je bivši funkcionar. Njegove starosti ne moreš uganiti. Baje je bil včasih celo poslanec v skupščini ali nekaj podobnega. Kakorkoli že, ljudje ga poznajo, čeprav nihče ne ve od kod. Ni prav privlačen, zato pa je zelo živčen. Pomembno je predvsem to, da razmišlja reakcionarno in da pri govorjenju jeclja. Pravzaprav ne jeclja, prej narobe, tako hitro govori, da se mu besede prekopicujejo v ustih. Zato ga komaj razumeš. Nekakšna nezadržna sila ga kljub temu žene, da najširši javnosti kar naprej oznanja svoja ekstremno desničarska stališča, spreten pa je že tako kot slon v trgovini s porcelanom, pa naj bo predmet razgovora takšen ali drugačen. Natančno ve, kako je treba začeti stavek, redko pa se mu zgodi, da bi ga končal. Vmes si pomaga s kričanjem, v posebej drastičnih primerih pa pljuva.

Kratko in malo, Avizohar Spitzer je morda najslabši govornik v celi državi, zanesljivo pa je najsmešnejši. Kot rečeno, pa je znan reakcionar.

In v tem je skrivnost njegovega uspeha.

Kadar napredni levičarji, ki prevladujejo na televiziji, pripravljajo okroglo mizo ali simpozij, nimajo nobenih težav pri izboru sodelavcev. Povabili bodo najbistrejše glave iz naprednega tabora, to je dialektično izšolane debatne virtuoze z nedosegljivim nivojem znanja, zraven pa Avizoharja, reakcionarnega jecljača. Sicer stališča ne bi bila uravnotežena.

Uspeh takšnega izbora je naravnost znamenit. Po eni strani nihče ne more očitati televiziji, da ni upoštevala nasprotnih argumentov, po drugi strani pa se vsak uravnotežen razgovor že po nekaj minutah spremeni v prisilni zakol.

». .. če upoštevamo stališča, ki smo jih pravkar slišali,« bo elegantno oblikoval svojo misel napredni mislec, »nam ne sme ostati noben dvom, pa naj bo motiviran tako ali drugače, da mora palestinska tvorba predstavljati geopolitično jedro vsakršne možne miroljubne ureditve v sredozemskem prostoru, kljub emocionalnim in racionalističnim, skoraj bi lahko rekel sistemsko imanentnim odporom, ki so se nakopičili v podzavesti obeh narodov na obeh straneh prekopa.«

Vodja razgovora: »To je zelo zanimivo stališče, zato ne sme ostati brez odgovora. Gospod Avizohar, kaj pravite k temu?«

Avizohar: »Jaz ... jaz sem čisto drugačnega mnenja ... pravzaprav, kaj pa sploh ... to, kar govori, je popolnoma nepomembno ... o čemer govori. . . hotel sem reči, to ni samo nepomembno, temveč sploh, kaj pa hoče ... to je vendar popolnoma nepo ... nepo . . . nepomem . . .«

Vodja razgovora: »Najlepša hvala za vaše pojasnilo, gospod Avizohar. Čas naše oddaje je pri kraju, nasvidenje čez en teden.«

Ko se je oddaja končala, se ni zdelo njenim prirediteljem nič čudnega, da so številni gledalci vstali s svojih stolov in se stekli vpisat v napredni tabor.

Nič čudnega tudi, da je Avizohar postal kot jeklo trden sestavni del vseh javnih razprav. Poklicnim naprednjakom je postal nenadomestljiv. Vse dokler bodo njegova politična načela desničarska in vse dokler bo jecljal, vse dokler bo imel dovolj energije, da bo z vihrajočimi zastavami in z glasnim jecljanjem drvel od ene javne razprave do druge, bo njegova bodočnost v državnih javnih občilih zagotovljena.

Vendar pa mu vsi ti številni javni nastopi lahko tudi škodujejo. Zadnje čase se je namreč dalo opaziti očitne in zaskrbljujoče znake, da se njegova zmožnost formuliranja misli precej popravlja. Nekateri očividci celo trdijo, da so slišali, kako je Avizohar spregovoril dva cela stavka, enega za drugim, in da se mu vmes sploh ni bilo več treba nepredvideno odločiti za prisilni pristanek.

Če se bo njegov razvoj nadaljeval v to mučno smer, si bodo morali naprednjaki poiskati novega jecljača, da bo prevzel funkcijo dežurnega reakcionarja.

Moj boj

Naša ideološka prevzgoja se bo začela s trditvijo, da se nihče ne zaveda svoje manjvrednosti tako zelo kot plešci. Zakaj bi sicer posegali po vseh teh nizkotnih zvijačah, s katerimi skušajo prikriti golo dejstvo svoje lobanje? Čemu vse te hinavske lasulje in tupeji, če smem vprašati?

Odgovor je enostaven. Plešec ve, da je grešnik. Zakaj ne bi vedeli še mi, zakaj bi tavali v negotovosti?

Zgodovinski pregled

Svetovni problem plešavosti ni nov. Če bi hoteli, bi lahko vso zgodovino človeštva razložili kot en sam neprestan boj med lasatimi in plešastimi glavami. Že Mojzes je Izraelcem v puščavi naložil grozovito prepoved: »Naj se ne strižejo na plešo na svoji glavi.« (3. Mojz 21/5). Ta prepoved se neposredno nanaša na tistega bogatega lumpa, ki mu je bilo ime Kore, to ime pa v hebrejščini, ki je jezik svetega pisma, pomeni On, kije plešast. Njegov strahoviti zločin je natančno popisan. Poznavalci svetega pisma se bodo gotovo spomnili, kako je Kore skupaj z 250 pripadniki svojega plemena zanikal Mojzesovo božje poslanstvo: »Ali je premalo, da si nas izpeljal iz dežele, v kateri teče mleko in med, da nas pomoriš v puščavi? Ali se hočeš povzdigniti tudi za vladarja nad nami?« (4. 16/13). In kot da to ni bilo že dovolj hudo, so zahtevali, da bi jim Mojzes »dal njiv in vinogradov v posest«! (16/14). Tu imamo torej prvi zgodovinsko izpričani primer, ki razkriva odurni značaj plešca. Že tu lahko vidimo njegovo patološko željo po moči, njegovo uničevalno zavist do vsakogar, ki ima lase na glavi, njegovo neprestano prizadevanje, da bi povzročil v družbi razkroj in njegov neprikriti pohlep. Mojzes je takoj spoznal destruktivni značaj mednarodnega plešeglavega gibanja in je brez ovinkov izobčil Koreja in njegovo pleme: »Umaknite se od šotorov teh hudobnih mož,« je posvaril kulturni del človeštva, »da ne umrjete zaradi vseh njihovih grehov!« (16/26). Komentar ni potreben. Usoda Korejeve bande je znana: »Razpočila so se tla pod njimi. Zemlja je odprla svoje žrelo in jih požrla.« (16/31—32). Kdor še dvomi, naj preveri v svetem pismu. Naše navedbe torej izvirajo iz najvišje moralne instance. Ta prvi nizkotni upor plešastih glav proti lasatim in boljšim bi se lahko tako tudi končal. Vendar je s plešci tako kot z mačkami: tisoč življenj imajo. »Korejevi otroci pa niso umrli,« svari sveto pismo (26/11). In potomci prvega grešnika bodo za vse večne čase nosili na svojih gladkih lobanjah prekletstvo svojih prednikov in dražijo nas in mučijo iz roda v rod vse do današnjega dne.

Umazana vojna

Vse je popisano že v svetem pismu.

Prirojena krutost plešcev se spet pokaže v 2. knjigi kraljev (2/23—25), kjer zvemo, kako zverinsko se je vedel Elizej: »Ko je stopal po poti, so prišli majhni dečki iz mesta, ga zasmehovali in mu klicali: »Pridi, plešec, pridi, plešec!< Obrnil se je, jih pogledal in preklel v imenu Gospodovem. In prišla sta dva medveda iz gozda ter raztrgala izmed njih dvainštirideset dečkou(podčrtal jaz, E. K.). Od tod je šel na goro Karmel.«

Tu, tu imamo primer plešaste morale!

Nedolžni otroci si privoščijo nekoliko nedolžne zabave — in plešec spusti nanje dva divja medveda, uživa ob njiho

vi nesreči in ko se krvavi detomor konča, veselo odide v nočne lokale na gori Karmel, da bi se tam zabaval z lasatimi barskimi deklinami, kot da se ne bi nič zgodilo.

Hudobija! Strahopetnost! Ljudožerstvo!

Grozovita dediščina

Nič ne razjezi plešca tako zelo kot obtožujoč prst, ki je uperjen v njegovo gladko lobanjo. Samson je bil pravi hipi, brž ko pa so mu odrezali lase, je postal klavrn impotenten revček, in tudi današnji plešec je prepričan, da ni zgubil samo svojih las, temveč z lasmi tudi svojo moškost. Obseda ga nezadržen bes proti lasatim glavam, šteje jih za svoje dedne in smrtne sovražnike in s svetopisemsko jezo jim želi vse najslabše. Gospod Plešivec iz dna srca zavida svojim lasatim bližnjikom, saj so boljši od njega, in ne samo da jim zavida njihove prekrasne kodre, temveč je celo prepričan, da jih imajo na njegov račun ... Nobena stvar v celem vesolju ni tako dokončna in nepreklicna kot plešavost. Celo v našem razsvetljenem stoletju, ki zna ozdraviti mnogo prastare bolezni, je plešasto prekletstvo ostalo neozdravljivo. Zakaj1? Prav zato, ker plešavost ni bolezen, temveč je znamenje, ki ga je napravila božja previdnost. In da bi bila stvar še hujša, je plešavost edino prekletstvo, ki se kot grozovita dediščina prenaša z očeta na sina in na vnuka in na pravnuka in tako naprej, dokler bo stal svet.

Zdi se, kot bi nam narava sama hotela odpreti oči in nas posvariti, saj je dala znamenje plešavosti tudi najbolj samoljubnemu, najbolj nevljudnemu, najbolj tiranskemu in najglasnejšemu bitju na zemeljski krogli: človeškemu dojenčku.

Sociološko ozadje

Nobenih kompliciranih znanstvenih analiz ne potrebujemo, da bi dokazali peklenski značaj plešcev. Dovolj je, če objektivno pogledamo po svoji okolici in že bomo ugotovi

li, kam žene gospoda Plešivca njegov upravičeni manjvrednostni kompleks: žene ga, da svojim osovraženim tekmecem izpred nosa pobere vse najboljše službe, da si nagrabi bajeslovna bogastva in da se s pomočjo vseh mogočih nizkotnih ukan pririne na vrh družbene lestvice. Ta lakota po moči in denarju ima morda svoje psihološke razloge, vendar ti razlogi žal ne morejo spremeniti treznih statističnih podatkov, ki dokazujejo naslednje:

72 % vseh starostnih kriminalcev je deloma ali popolnoma plešastih,

69 % starejših sleparskih kvartopircev je več ali manj plešastih, 98 % plešastih črnoborzijancev in seksualnih zločincev praktično nima niti enega lasa na glavi.

Je vse to res samo naključje?

In ali sploh potrebujemo statistiko, da bi dokazali, kako med mladimi delavci in kmeti ni niti enega samega plešca, medtem ko stari goljufi, ponarejevalci zakonov in intelektualni dlakocepci kažejo odločno nagnjenje k plešavosti? Kako je to mogoče, bomo vprašali, in takoj bomo odgovorili: ker se plešci izogibajo vsakemu ročnemu delu. Le tako si lahko razložimo, zakaj v vsej naši težki industriji ni niti enega plešastega vajenca in zakaj ni plešastih vajencev na področju trgovine in obrti, medtem ko na borzi kar mrgolijo prastari prefrigani mešetarji s svojimi gladko spoliranimi jajčastimi glavami. Je to naključje? Ne, to je sodba usode!

Ali pa pojdite v gledališče, ni pomembno, v katero, in se z balkona ozrite po občinstvu. Kaj boste videli? Seveda! Najbolj spredaj, kjer so sedeži najdražji, se svetlikajo gole črepinje kot jajca v škatli. Lasate množice pa se morajo stiskati prav zadaj, na najcenejših dijaških sedežih.

Korak za korak so se plešci polastili vseh dobrih stvari v življenju.

Dokončna rešitev problema

Za to nevzdržno stanje je odgovoren predvsem in samo gnili in liberalni politični sistem, ki je dovolj predrzen, da daje plešastim prebivalcem enake državljanske pravice kot lasatim.

To napako je treba odstraniti. Zato kot pisec ideološke polemike »Moj boj« pozivam k splošni revoluciji.

Pokažimo golobučnežem, kje je njihovo mesto — na sramotnem stebru! Lotimo se že vendar dejanj, preden bodo napravili po svoji glavi in tudi naše življenje spremenili v golo puščavo! Uprimo se plešastemu terorju s pomočjo ustave, kot nam dovoljuje listina Združenih narodov o človeških pravicah!

Seveda bo morala nova zakonodaja razlikovati med previsokim čelom na eni strani in popolnim letališčem za muhe na drugi, vendar bo morala učinkovati tudi nazaj, vse do pradedov. Pa tudi po materini strani bo treba plešavost strogo preveriti. Zdrave lase bivših rodov bo treba dokazati s pomočjo overjenih potrdil izprašanih frizerjev, postopek pa bo moral upoštevati najmanj dva deda treh babic po očetovi strani za dobo 77 let.

Najprej pa mora zmagati lasata svetovna revolucija in z vsemi sredstvi eliminirati oblast plešcev. Golobučneži vseh dežel si naj kar lepo zapišejo za uho: čim prej se bodo sprijaznili z božjo sodbo, čim prej se bodo sprijaznili z oblastjo lasatih prebivalcev, ki jo narekuje narava sama, tem lažja bo njihova bodoča usoda. Le tako lahko preprečimo prelivanje krvi, ki bi zajelo ves svet, končalo pa bi se na en sam način: s popolno likvidacijo mednarodne plešavosti.

Vam to zveni neverjetno, smešno, absurdno?

Židovskim bralcem že ne.

Izraelsko Afganistanska kriza

V zgodnjih jutranjih urah so predsedniku varnostnega sveta izročili predlog pakistanskega delegata v Združenih narodih, da je treba izglasovati obsodbo Izraela zaradi sovjetske invazije v Afganistan.

Sledila je debata, v kateri so razni delegati skušali izdelati formulacijo, ki bi bila vsaj do neke mere sprejemljiva za vse udeležence. Zaupni pogovori za kulisami so namreč pokazali, da bi predlog v svoji prvotni obliki težko dobil podporo večine, pravzaprav je bilo samo osem držav, ki bi zanj glasovale brez pridržkov. Te države so bile Poljska, Sovjetska zveza, Afganistan, Alžirija, Bangladeš, Avstrija, Čad in seveda predlagatelj Pakistan.

Baje je delegat ZDA celo izrazil pomisleke proti temu, da bi odgovornost za sovjetsko dejanje pripisali samo Izraelu. Zato sta Belgija in Kanada takoj predlagali, naj se debata odloži, dokler ne bo dosežen kompromis, ki bo sprejemljiv za vse člane varnostnega sveta.

Tik predtem, ko je bila debata preložena, se je izraelskemu delegatu vendarle posrečilo, da je pojasnil stališče svoje vlade, vendar so med njegovom govorom skoraj vsi delegati demonstrativno zapustili dvorano.

»Afganistanskega ozemlja ni zasedel Izrael, temveč Sovjetska zveza,« je pred prazno dvorano razložil izraelski delegat. »Zato bi bilo treba ukrepati proti Sovjetski zvezi in ne proti Izraelu.«

Takrat je sovjetski delegat zapustil zasedanje, in medtem ko je odhajal, je zaklical izraelskemu delegatu, njegov obraz pa je bil spačen od besa: »Zdaj vam vaše zloglasne nacistične metode ne bodo več pomagale! To je skrajna neodgovornost, z ognjem se igrate!«

Iz zapisnika zasedanja je mogoče povzeti, da je peruanski predsednik varnostnega sveta v tem trenutku dokončno prekinil govor izraelskega delegata, saj je hotel dati udeležencem priložnost za zaupne pogovore. Skrivne informacije so navajale, da imata Nikaragva in Zambija precej razumevanja za izraelsko stališče o okupaciji Afganistana. Po drugi strani pa je belgijski delegat v zaupnem pogovoru izjavil šefu izraelske delegacije, da bi bilo nesmiselno, ko bi zaostrovali položaj, saj vsi vejo, da si izraelsko stališče ne bi nikoli pridobilo večine glasov. »Saj navsezadnje nismo otroci, kajne?« mu je rekel.

Francoski delegat je izrazil svoje obžalovanje nad dejstvom, da v času invazije v Afganistan ni bilo opazovalcev Združenih narodov na kraju dogajanja. To ima za posledico, da je zaenkrat nemogoče ugotoviti pravo ozadje zadeve.

Delegat ZDA se je odzval z izjavo, ki se je močno razlikovala od drugih, saj jo je prežemal duh zmernosti, ki ga ni bilo mogoče preslišati: »V danih okoliščinah bi bilo morda upravičeno, ko bi ukrepali proti Sovjetski zvezi, vendar vsi vemo, da imajo Rusi v varnostnem svetu pravico do veta. Zato je treba presojati položaj s stališča globalne strategije Združenih držav Amerike, cilj te strategije pa je predvsem ta, da bi Združeni narodi še naprej ohranili svoj ugled v svetu.«

Ne smemo zamolčati, da je napetost v stavbi ob East Riverju nevarno narasla. Posebej potem, ko sta Irak in Iran neuradno razpečala skupno poslanico, v kateri sta ožigosala izraelsko politiko, češ da je »militaristična«. Libijska delegacija je šla še korak naprej in ožigosala Izrael, češ da je »leglo mednarodnega terorja«. Tudi »Pravda« je obnovila svoje napade proti »nacističnim legijam v Tel Avivu, ki slavijo klavrno zmago svoje neodgovorne in agresivne politike.«

Izraelska delegacija ni ostala prekrižanih rok. Generalnemu sekretarju Združenih narodov je izročila izvirno fotografsko gradivo, ki je jasno dokazovalo, da po cestah Kabula patruljirajo prav zares sovjetski tanki. Britanski delegat pa je z vljudnimi besedami pozval udeležence zasedanja, naj teh fotografij ne upoštevajo, kajti »optična dokumentacija takšnih nerazveseljivih dejstev ne bo pripomogla k razjasnitvi zapletenega položaja.«

Medtem so skrivna pogajanja med delegacijami dosegla kritično točko. Kampučija in Uganda sta zasnovali predlog, v katerem je bil Izrael obtožen genocida. Ker pa se je pokazalo, da bosta težko pridobili devet glasov, sta se ti državi zadovoljili s tem, da sta skupaj s Saudsko Arabijo predložili dokument, ki je obsojal Izrael, češ da je »narod fašističnih trgovcev s sužnji«, ki objestno ogroža življenje mnogih nedolžnih pripadnikov afganistanskega ljudstva.

»Ne ukrepajte ničesar proti temu nepomembnemu pamfletu,« je ameriški delegat posvaril izraelskega, »saj delujemo v ozadju in sicer zelo odločno.«

In res je energični poseg zapadne supersile pripeljal do pričakovanega uspeha. Sovjetska zveza se je odrekla zahtevi, češ da je treba brezpogojno obsoditi agresorja, ki je zasedel Afganistan, v zameno pa so morale zapadne države privoliti, da bodo podprle skupno resolucijo Severnega Vietnama in Argentine, ki se je glasila takole:

»Varnostni svet izraža obžalovanje nad dogodki v južni Aziji. Obenem izraža svarilo Izraelu, naj ta ne odstopa več od neomejenih načel Združenih narodov.«

Preden je bilo zasedanje preloženo, so udeleženci dopolnili resolucijo z dodatnim odstavkom, ki ga je predlagala beloruska sovjetska republika:

»Ob tej priliki je bil Izrael pozvan, naj enkrat za zmeraj neha povzročati potrese v Indoneziji.«

Ne smemo spregledati, da ta dokončna formulacija ne nalaga Izraelu nobenih sankcij, še več, niti omenja jih ne. Zastopnik izraelskega ministrstva za zunanje zadeve je z zadovoljstvom opozoril, da »resolucija varnostnega sveta ni neposredno povezala dogodkov v Afganistanu z Izraelom, ne smemo namreč spregledati, da je prvi stavek ločen od drugega s piko.« Nadalje je opozoril, da beseda »povzročati«, ki jo resolucija uporablja v zvezi z indonezijskimi potresi, ne pomeni izrecne obsodbe Izraela, v določenih okoliščinah bi se dalo celo sklepati, da je bila ta beseda izbrana povsem naključno. In navsezadnje je z zadovoljstvom ugotovil, da je varnostni svet izrazil »obžalovanje«, ne pa »globokega obžalovanja«, in tu se jasno vidi pomirjujoči vpliv ameriškega zaveznika.

»Načrt, da bi obsodili Izrael zaradi okupacije Afganistana, je klavrno propadel.« V Jeruzalemu je vlada sklicala sejo in ob tej priložnosti je minister za zunanje zadeve z zgornjimi besedami označil prizadevanja izraelske delegacije v Združenih narodih. »K zmagi naše diplomacije so pripomogli trije bistveni dejavniki: a) uspešno delo naše propagande, b) trdno stališče našega prekomorskega zaveznika in c) padajoče cene nafte.«

Pozni obisk

Tega bo zdaj že dve leti ali tri — lahko pa se mi tudi samo tako zdi — vsekakor se je zgodilo pozno zvečer, potem ko sem spet enkrat preobilno jedel. Pri vratih je pozvonilo. Mukoma sem zlezel iz postelje, odprl vrata in zagledal popolnoma nepričakovanega obiskovalca. Imel je precej temno polt in v admiralsko uniformo je bil oblečen. Kljub nenavadnemu videzu sem ga takoj spoznal.

»Dobrodošli, gospod predsednik,« sem ga pozdravil, »vstopite, prosim.«

Odpeljal sem ga na svojo hladno teraso in tam se je usedel.

»Nobenega posebnega dela nisem imel, pa sem si mislil ...«

»Prosim, prosim, v čast mi je. Kaj lahko storim za vas?«

»Težave imam,« je rekel Anvar Sadat. »Stvari ne grejo po načrtu.«

Prižgal si je svojo slavno pipo: »Takrat, v času mojega zgodovinskega obiska v Jeruzalemu, se je še zdelo, da je vse jasno ...«

Prikimal sem, on pa je nadaljeval:

»Gotovo niste imeli iluzij o namenu mojega obiska, kajne?«

»Niti najmanjših. Nismo pa mogli razumeti, kako je prišlo do tega, da ste tako zelo spremenili svoje mnenje.«

»V sanjah se mi je prikazal prerok Mohamed. Še zdaj ga natančno vidim. Na glavi je imel palestinsko ruto, v roki pa meč. Zapovedal mi je: >Vstani, sokol vere! Pojdi in zavzemi Jeruzalem!<

>Že, a kako, prerok moj, kako?< sem ga vprašal, on pa je odgovoril: >Z objemi, o Anvar, s prijateljskim trepljanjem po ramenih.« In dal mi je meč in mi zapovedal, naj ga kot spravno darilo izročim Menahemu Beginu.«

»Zelo prijazno od njega.«

»Vsekakor. Potem pa je prerok rekel: >Izogibaj se vojni. Namesto sovraštva in nezaupanja naj v bodoče vlada bratska ljubezen med obema ljudstvoma. Navsezadnje imajo tisti tam na oni strani atomsko bombo.«

Kar prevzelo me je. Prosil sem ga, naj nadaljuje.

»Tako je govoril prerok. Jaz pa sem se odpravil v Jeruzalem, čeprav z mešanimi občutki. Šele med vožnjo sem do konca razumel prerokove besede: »Pusti Žide na miru, naj se prepirajo med sabo in štrajkajo, naj se cmarijo v lastnem soku do sodnega dne. Sčasoma si bodo sami razbili glavo. Entebbeju so se lahko uprli, inflaciji pa se ne bodo mogli.«

Torej sem se odločil za egipčansko salamarsko taktiko,« je nadaljeval moj visoki gost. In prav to sem tudi storil v izraelski skupščini: >salaam<, po arabsko mir, sem ponudil v zameno za zasedena področja. Topel stisk roke za evakuacijo sinajskih naselij, prijateljski obisk za naftna polja. Da povem po pravici, naskrivaj sem se čudil vaši naivnosti.«

»Mi smo seveda vedeli, da nas nameravate prelisičiti.«

»In jaz sem seveda vedel, da vi veste, da jaz vem. Vendar to ničesar ne spremeni. Hanibal je prekoračil Alpe s pomočjo 200 slonov, konjenica sultana Saladina je štela 200 000 mož, jaz pa sem zavzel Sinajski polotok z eno samo besedo — Menahem.«

Moj gost se je naslonil nazaj in se prijazno zarežal.

»To je vse lepo in prav, za vas celo zelo lepo,« sem rekel, »ima pa tudi senčne strani. Slišal sem, da so vam vaši arabski bratje obrnili hrbet.«

»Kaj res?« Moj gost se je še bolj na široko zarežal. »Pa se vam ne zdi, da bodo vsi Arabci, ki me danes zaničujejo, prekipevali od veselja, ko si bom javno posul glavo s pepelom?«

»Seveda se mi zdi.«

»V Damasku mi bodo zgradili tak slavolok, kot ga še ni bilo na svetu. Ruski arhitekti že rišejo načrte. Normalizacijo odnosov smo premislili do zadnje podrobnosti. Potekala bo v dveh etapah:

V prvi etapi se jaz prijateljsko smehljam, vi pa mi vrnete zasedena področja. Dva človeka dajeta vse od sebe, da bi zadevo onemogočila, najprej moj ministrski predsednik in potem moj minister za zunanje zadeve. In ko smo tik pred tem, da bi se pogajanja ponesrečila, vzamem zadevo v roke, se sestanem z Menahemom Beginom in spet napravim red.

Ko sklenemo pogodbo o umiku z zasedenih področij, se začne druga etapa normalizacije odnosov: v enem letu ali dveh se vrnem v naročje arabskih bratov, ki so zavračali pogajanja. Upam, da vam je to bilo jasno že od vsega začetka, saj niste otroci, ne?

»Popolnoma jasno nam je bilo,« sem ga prekinil. »Pa vendar, če so stvari takšne, kot pravite, zakaj naj bi se potem mi umikali z zasedenih področij?«

»Ker nimate druge možnosti, dragi moj. Če nam ne vrnete zasedenih področij, vam Amerikanci ne bodo dali astronomskega posojila, ki ga potrebujete za umik. Moji svetovalci so vse to izračunali na znanstveni osnovi. Zelo hitro se nam je posrečilo, da smo z geslom o palestinskem ljudstvu in njegovih legitimnih pravicah zabili klin med vas in Amerikance. Še več, zabili smo ga tudi med cionistične jastrebe in golobe, med črne in bele, med dobre in zle. Spremenil sem vas v zmedeno ljudstvo, ki ga pretresa vojna, finančno in duhovno ste na psu, odvisni ste od ameriških dolarjev in od egipčanske nafte. Z Alahovo pomočjo boste zelo kmalu postali najbolj razrvana država daleč naokoli, nekakšen Bangladeš Srednjega vzhoda ...«

»Že prav, že prav,« sem ga nekoliko sitno prekinil. »Samo še to vas moram vprašati, zakaj ste potem tako zaskrbljeni, če vam gre vse tako lepo od rok?«

Moj gost je zamišljeno čistil svojo pipo.

»Zgodila se je majhna, kako bi rekel, motnja. Nekaj popolnoma nepričakovanega.«

»Le kaj bi to lahko bilo?«

Gost je globoko vzdihnil. V očitni zadregi se je začel igrati z ustnikom pipe. Potem je priznal:

»Mi je kar nerodno povedati: nekako simpatični ste mi postali. V dobrih starih časih, ko sem prvič prišel v Jeruzalem, vas nisem mogel prenašati. Si lahko predstavljate, kaj to pomeni, da morate dva dni sedeti v židovski skupščini in poslušati vse te ljudi, kako govorijo? Moj prirojeni odpor do vsake oblike demokracije je takrat dobil dokončno potrdilo.

In kako mi je šele ta Menahem šel na živce! Kaj mislite, kolikokrat lahko arabski voditelj posluša zgodbo o varšavskem getu? Ja, prijatelj moj dragi, vsi skupaj ste mi šli močno na živce. Skoraj tako kot Arafat.

Ko sem se pripravljal, da vas drugič obiščem, sem se moral prav prisiliti. Potem sem se vrnil v Kairo in začel sem razmišljati o viharnem odobravanju, s katerim so me sprejeli Izraelci. In to je bil prijeten občutek, saj sem navsezadnje tudi jaz samo človek. Potem pa sem nekega dne stal pred ogledalom, obriti sem se hotel, in brundal neko melodijo. Moja žena Džihan je naenkrat rekla: >Kaj ti sploh veš, Anvar, kaj zdaj poješ?< Ne boste verjeli, kaj sem pel: >Hava nagila<. Sam ne vem, kaj me je prijelo. In ko sem tretjič obiskal Izrael, me je do konca premagalo. Tisoči in tisoči šolskih otrok so mi mahali. Še več, poljube so mi metali, meni, Arabcu. Alah mi je priča, ljudje so me jemali zares, vse je kazalo tako.

Največjo napako pa sem storil, ker sem vzel s sabo svojo družino. Hči mi je izjavila, da hoče v kibuc. Ko sva že pri tem, mi lahko poveste, kje se je vaš predsednik tako dobro naučil arabsko?«

»To se tudi mi kdaj pa kdaj sprašujemo.«

»Naj bo že tako ali drugače,« je nadaljeval visoki gost, »občutek imam, da nimam več vajeti v rokah. V nevaren golaž sem se pustil potegniti. Naenkrat sem odkril, da ne igram več, temveč da kdaj pa kdaj resno mislim, kar vam govorim. In kar je naj hujše, da v tem celo uživam. Priznajte, da je to zelo resna dilema.

>Prišel sem, da bi vas pokopal, ne slavil kot bi rekel veliki egipčanski pesnik. Mogoče je vse to zato, ker se staram. Saj me je samega sram, da vas ne znam več pošteno sovražiti. Ta ostudna človeška toplina, s katero me obdajate, me je nekako spremenila. Mogoče ste res nekoliko preglasni, nekoliko preveč levantinski za moj okus, pa vendar, pri vseh hudičih, če vas človek natančno pogleda, ste čisto v redu. In moji spremljevalci mi govorijo isto.

Eden mojih ministrov je bil dovolj predrzen, da je šel molit k zidu žalovanja. Jaz pa nameravam svoj naslednji dopust preživeti v Ejlatu, to je odličen kraj za podvodni ribolov. Pri vas mi je, kako bi rekel, prijetno. In to tako zelo, da se mi gospa Begin že zdi kot sestra. Kaj naj storim?«

Tudi jaz nisem vedel, kako naj mu pomagam.

»Lahko se zgodi, da propade ves moj program, pa tako skrbno je bil premišljen,« je zašepetal predsednik. »In pri tem imamo pripravljene že vse operativne načrte za čas, ki bo sledil umiku z zasedenih področij. Pripravljen je moj veliki programski govor, v katerem bom razkril ameriškocionistično izdajo neuvrščenih držav. Celo napoved naslednje svete vojne je že pripravljena.

Jaz, predsednik, admiral in voditelj, pa sem ostal popolnoma brez glave, tako me je prevzela prijaznost teh Izraelcev, ki so mi odprli svoja srca. Ko sem zadnjič govoril v Haifi, se mi je celo glas začel tresti. Ustrašil sem se, da bom prvič v svoji pestri karieri moral pokazati šibkost. Kdo pri vseh hudičih pa sem pravzaprav? Ugleden državnik ali smešen diletant? Pojma nimam, kaj bo iz vsega tega . . .«

»Nikar si ne delajte skrbi,« sem ga tolažil, »še zmeraj imate zadnjo rezervo, to je pogajanja o palestinski avtonomiji.«

»Res je. To je moje zadnje upanje, dragi moj prijatelj, moje čisto zadnje upanje.« Vzdihnil je in pogledal na uro. »Zdaj mi boste pa morali oprostiti, jutri bom moral zgodaj vstati, ker se vračam v Kairo. Pričakujejo me z veliko slavnostno vojaško parado . . .

»Dobro pazite nase,« sem rekel in mu stresel roko. »Za nas Izraelce ste zlata vredni.«

»Bodite brez skrbi. Nič se mi ne more zgoditi.«

Antisemitizem spet prihaja v modo

Svoj odgovor nemškemu časopisu »Spiegel« sem začel takole: kot je bilo od vašega izkušenega novinarja pričakovati, navaja njegova zgledna reportaža iz Jeruzalema vsa dejstva in resnična dejstva o težki krizi, ki prav zdaj tare edino demokratično državo na Bližnjem vzhodu. Začenja z vse večjim odseljevanjem, z vse večjim vojaškim bremenom in z omagujočim gospodarstvom, končuje pa z neznosno poletno vročino, ki jo je povzročila šovinistična Beginova vlada.

Kot sem že rekel, je v tem članku vsaka beseda resnična. Članek je podoben objektivnemu poročilu, ki se na primer ukvarja z vlogo avtomobila v razvoju človeštva in ki v tej zvezi navaja samo natančno število prometnih nesreč in natančne datume onesnaženja zraka. Samo to in drugega nič.

Članek ugotavlja, kako je samo Izrael kriv, da je včasih spoštovani cionizem zgubil svoj mednarodni ugled. In kako je Saudska Arabija postala sovražna zato, ker »Izraela ne vodijo več socialistični idealisti, temveč kapitalisti.« In še naprej ugotavlja, da smo zapravili svoje narodno premoženje z nakupom vseh sort idiotskega orožja, namesto da bi se predali bratskemu objemu polkovnika Gadafija. In da se »političnemu pritisku celega sveta ni posrečilo, da bi nas vrnil na pot morale.«

Trpeče in k levičarstvu nagnjeno srce vrlega novinarja pa je žal spregledalo neko ne čisto nepomembno podrobnost, to namreč, da je bil cionizem pred štiridesetimi leti sicer res desetkrat bolj spoštovan kot danes, da pa je takrat sodček nafte stal tridesetkrat manj.

»Spieglova« reportaža o Bližnjem vzhodu je podprta z vseh strani, o nafti pa ne spregovori niti enkrat. In o terorizmu tudi ne. Pač pa kar precejkrat obtožuje tri milijone Židov, da so si z grobo silo podvrgli 800 milijonov muslimanov v svoji okolici.

Ta gospod novinar je samo majhen trebušni plesalec v veliki orgiji hinavščine, ki je v zadnjem desetletju zajela tako vzhod kot zahod.

Vlada njenega britanskega veličanstva upira v nas svoj obtožujoči prst, za glasbeno ozadje pa ima eksplozije v Belfastu in na Falklandskih otokih. Sovjetska zveza nas iz Kabula svari pred zločinsko okupacijo, Fidel Castro pa pred vojaškimi avanturami. In vladi Italije in Avstrije nas v duetu obsojata zaradi našega nemogočega načrta o avtonomiji, to pa počneta naravnost iz avtonomne, avstrijske južne Tirolske v severni Italiji.

Sredi tega opoja hinavščine se svetlika ena sama luč in to je Francija, ki priznava s simpatično odkritosrčnostjo: »Žal nam je, nafto potrebujemo.« Spoštovanja vredna vlačuga sredi oceana etike.

Statistika nam pove, da so Združeni narodi zadnja leta približno tretjino svojih opozoril namenili grehom rasističnega Izraela. Ne pove pa nam, da je vrhovna zveza palestinskih teroristov ubijala izraelske državljane, ženske in šolarje kot vrabce in da ni nikoli napadala vojaških ciljev. Na plenarni seji Združenih narodov ali pa na seji varnostnega sveta niso bile te teroristične organizacije in njihov voditelj v zadnjih petnajstih letih obsojene niti enkrat, Izrael pa dvestokrat. Čudno, kajne?

Iz nafte in antisemitizma dobite najbolj smrtonosno mešanico.

V Kampučiji so polovico prebivalstva pomorili sredi belega dne, v Teheranu so teden za tednom ubijali stotine političnih nasprotnikov, vietnamske begunce so ropali, ubijali in posiljevali, Irak je vkorakal v Iran in zopet nazaj, prebivalci Afganistana so postali preizkusni zajčki za moderno sovjetsko orožje — mednarodni forumi pa se celo večnost ukvarjajo samo z Izraelom in Palestinci.

S palestinskim sindromom je prav zares bil dosežen vrh svetovne hinavščine. Objektivni dopisnik iz Jeruzalema zlorablja nevednost mednarodnega javnega mnenja in se pretvarja, kot da ne ve, da zapadna obala Jordana ni bila nikdar pod arabsko oblastjo. Le leta 1948 jo je zasedla jordanska arabska legija. In prav tako je z vzhodnim delom Jeruzalema, saj je Jeruzalem že od nekdaj bil glavno mesto Izraela in ne katerekoli arabske države.

Vse drugo je molk. Kot vsi drugi je tudi gospod objektivni novinar zamolčal mučno dejstvo, da sta od ustanovitve države naprej dva milijona izraelskih revežev sprejela čez milijon židovskih beguncev, ki so jih Arabci izgnali iz svojih dežel, ne da bi jim pustili vzeti kaj s sabo. Vsi ti begunci so postali dobri državljani. Po drugi strani pa so arabski bogataši, sto milijonov jih je in na področju vladajo, ki je večje od Evrope, iz roda v rod zapirali svoje brate, palestinske begunce, v umazana taborišča in jih spreminjali v »žive tempirane bombe«.

Poklicna hinavščina ima svoj lastni jezik. Znano je, da so nacisti dali uničevanju Židov ljubkovalno ime »dokončna rešitev židovskega vprašanja«. Danes pa označujejo uničevanje židovske države z elegantno šifro »pravica palestinskega ljudstva do samoodločbe«.

Že kratek pogled na zemljevid bo tudi najbolj preprostega človeka prepričal, da bi takšna strateška odskočna deska — država PLO, polna sovjetskega orožja, porinjena globoko v izpostavljeno notranjost Izraela in obenem oddaljena le za streljaj od morja — pomenila smrtno obsodbo za drobno židovsko državo.

A kdo pravi, prosim lepo, da je treba gledati zemljevid, ko pa lahko pogledaš nove cene organizacije OPEC?

Temu se reče dvojna morala. Države Evropske gospodarske skupnosti z »uravnoteženo« Nemčijo na čelu so velikodušno izjavile: »Priporočamo ustanovitev palestinske države (ja, ja, samoodločba), vendar prav tako podpiramo varnost in blagor Izraela.« Bravo! Mi smo za miši, pa tudi za mačke, naj lepo srečno živijo skupaj.

To shizofreno vedenje spominja na nekega kanclerja, ki smo ga včasih tudi mi zelo spoštovali. V Varšavi je padel na kolena pred spomenikom nacističnim žrtvam, kmalu nato pa je prepovedal, da bi na nemškem ozemlju pristajala ameriška letala, ki so hotela pripeljati orožje vnovič napadenim preživelim žrtvam nacizma.

Naš poročevalec iz Jeruzalema kaže zavidanja vreden smisel za humor, saj piše: »Nemoralno je, na daljši rok pa tudi politično nesmiselno, če hoče kdo ob koncu 20. stoletja vladati nad sovražno razpoloženim ljudstvom, ki ima drugačen jezik, kulturo, zgodovino in religijo.«

Zdi se, da naš objektivni poročevalec živi v slonokoščenem stolpu. Kajti sicer bi vedel, da se naš ljubi svet že od nekdaj veselo ukvarja z zatiranjem manjšin.

V Iranu načrtno ubijajo Kurde, če se ne motim, v Indoneziji skrbno preganjajo Kitajce, na Kitajskem zatirajo Tibetance, v Španiji Baske, v Turčiji Armence, v Romuniji Madžare, v Ulstru Irce, vse baltske državice so brez sledu izginile v ruskem žrelu, skratka, ves ljubi svet je eno samo veliko zatiranje in nihče ne pokaže niti najmanjše volje, da bi manjšinam predlagal avtonomijo, kaj šele, da bi jim jo dal.

»Spieglov« dopisnik pa pridno zbira obremenilno gradivo. Tudi on pridiga o »pomanjkanju volje Izraelcev, da bi se odrekli zasedenim področjem in tako plačali ceno za mir,« že v istem poročilu pa z železno logiko zasmehuje mirovna pogajanja z Egiptom, češ da »so imela predvsem negativne posledice«.

Za božjo voljo, kaj naj storimo, da bomo ustregli tej gospodi? Naj zginemo, naj gremo nazaj v Evropo, k množičnim grobovom naših očetov?

Kljub temu pa objektivni novinar priznava, da je Izrael »duhovno središče« Židov.

Duhovno središče je zares lepa stvar, vendar v medicinskih knjigah piše, da brez življenja ni duha.

Ta prastari zemeljski zakon je prisilil tri milijone na smrt revnih in na smrt utrujenih Židov, da so na črni borzi kupovali sestavne dele in iz njih sami izdelovali bojna letala, da so iz zarjavele stare šare izdelovali prvovrstne tanke in da so pošiljali v boj raketne čolne, ki so jih morali predtem zapleniti sovražniku. Židje gojimo »miselnost oblegane trdnjave«, meni veliki nemški tednik, in pri tem pozablja, da se nam je v petindvajsetih letih posrečilo preživeti pet uničevalnih vojn.

Z neprikrito škodoželjnostjo ugotavlja »Spiegel«, da je cionizem kljub vsemu doživel brodolom, kajti hotel je zbrati v Izraelu vse Žide sveta, pa jih je zbral komaj tri milijone.

Tem trem milijonom ubogih brodolomcev pa se je posrečilo, da so sredi arabske puščave zgradili celo vrsto mest, univerz, tovarn, cvetočih kmetijskih farm, atomskih reaktorjev, cest, mostov in tako dalje in da so iz nič ustvarili vzorno, svobodno demokratično državo. Vendar je vse to že preteklost, o tem se ne splača več govoriti, tako se zdi.

Res je, da je Izrael danes v težki krizi.

Da, spoštovano občinstvo, razpoloženje v židovski državi je mračno, zmanjkuje ji moči, da bi prenašala nečloveško breme večnih vojn in Pirovih zmag. Težko je živeti s 130 odstotno inflacijo, težko je živeti v tesnobni in ponižujoči izolaciji, blazno je, če se moraš čisto sam boriti proti mednarodnemu terorju, zraven te pa zlohotna mednarodna javnost vsak dan obsoja. Kratko in malo, danes je težko biti Izraelec, neznansko težko.

Dopisnik iz Jeruzalema s precejšnjim navdušenjem opisuje naš neznosni položaj. Vendar ne more ali noče razumeti, da država Izrael ni samo kopica birokratov, strank in majavih vlad, da tudi ni samo gospodarski ali davčni problem, temveč da je preprosto edina lisa na zemljevidu, kjer Žid ni več Žid, in da je v dobrih in slabih časih edini košček zemlje na svetu, ki ga Židje imajo, vključno s piscem te knjige.

Objektivni dopisnik iz Jeruzalema končuje svoj članek z zajedljivo opazko, da bo Izrael »kmalu samo še nočni azil za židovske begunce«.

To sploh ni tako zelo smešno. Zelo lepo bi bilo, ko bi pred štiridesetimi leti imeli tak azil, da bi se lahko zatekli vanj, takrat, ko so pred ravnodušnimi očmi mnogih drugih narodov iztrgali židovskemu narodu srce iz prsi in ga zažgali.

Tak majhen nočni azil, spoštovani gospodje iz »Spiegla«, je lahko zelo pomemben, če je noč. In zunaj se počasi mrači.

Glej, to je ljudstvo, ki biva posebej

Gornjo oznako nam je svoje čase dal neki Balaam v intervjuju z dopisnikom 4. knjige Mojzesove in še danes pravzaprav ne vemo, ali nas je hotel slaviti ali prekleti.

Naj bo že tako ali drugače, vse do danes nam je šlo od rok, da smo ohranili svoj posebni položaj edinega ljudstva na svetu, ki nima niti enega zaveznika. Starejši med nami se bodo gotovo še spominjali oglasa, ki smo ga objavili pred leti, ko smo ustanovili državo Izrael:

Majhno, osamljeno in zmeraj preganjano ljudstvo išče zaradi nadaljnjega obstoja partnerja z zagotovljenimi sredstvi.

Pismene ponudbe na ministrstvo za zunanje zadeve Jeruzalem

In od takrat naprej čakamo. Naravnali smo ušesa celo na najtišje pozitivne šume, a je že tako, da nobena država ne želi uradne zveze z nami, tudi Združene države Amerike ne. Še največ smo dosegli, ko je neki dežurni ameriški predsednik v New Yorku na nekem volilnem zborovanju v trenutku nepazljivosti izrekel naslednje: »Izrael je naš visoko cenjeni partner.« Vendar je takoj sledilo pojasnilo ameriškega ministrstva za zunanje zadeve, češ da je »predsednik želel samo poudariti svojo željo po normalnih odnosih z vsemi državami na področju Bližnjega vzhoda.« To je bilo seveda še zmeraj zelo vzpodbudno. Poleg tega pa ne smemo pozabiti na tradicionalnega prijatelja naše države, to je na predsednika republike Honduras, ki je ob svojem zadnjem obisku pri nas izjavil naslednje: »Vašo in našo državo povezuje prijateljstvo, ki.« Toliko je še lahko rekel v svojem pozdravnem govoru, potem pa ga je doma strmoglavil njegov svak. Od takrat naprej nimamo na celem svetu nobenega zaveznika več.

Razen Holzerja.

Holzerja sem spoznal v Evropi, v nekem hotelu. Precej zgodaj zjutraj mi je telefoniral iz recepcije. Portir mu je rekel, da verjetno že spim, on pa mu je odgovoril: »Nič hudega, kar mirno ga zbudite in mu povejte tele tri besede: >Holzer je prišel.«< Portir me je torej zbudil, jaz pa sem ga vprašal: »Kdo pri vseh hudičih pa je Holzer?«

»Mislil sem, da ga poznate,« je v zadregi jecljal portir, »takoj ga bom vprašal —ja, kje pa je?« Holzer je bil že v moji sobi. Žid z nosom, ki danes ni več moderen, majhen in zelo živahen, s klobukom — skratka, Holzer.

»Z židovske občine prihajam,« se je predstavil. »Slišali smo, da ste pisatelj iz Izraela, dobrodošli pri nas, ste že večerjali, vem za dobro grško restavracijo, jaz imam trgovino z oblačili, po vojni sem prišel sem iz Poljske, špediter Michael Holzer v Haifi je moj svak, že trinajstkrat sem bil v Izraelu, čudovito, nikar se ne umaknite z Golanske planote, antisemiti naj grejo k hudiču, vsako leto dajemo prostovoljne prispevke, tale šopek vam pošilja naš rabin, predlagam vam, da se oblečete. Saj ste pisatelj, kajne?«

»Upam, da sem,« sem odgovoril, »me veseli, da sem vas spoznal, gospod Holzer.«

»Recite mi Fredi. Zdaj pa morate z mano v sinagogo, vsi že čakajo na vas.«

»Dragi gospod Holzer,« sem odgovoril, medtem ko sem si natikal nogavico, »prav lepa hvala za vabilo, z vsem dolžnim spoštovanjem pa vam moram povedati, da nisem pravoveren.«

»Nič hudega. Izraelec ste, pisatelj ste, se pravi, da morate oditi.«

»Nazadnje sem bil v sinagogi takrat, ko sem praznoval svojo barmicvo, in takrat sem imel trinajst let.«

»Nič hudega. Saj vam ne bo treba ničesar početi. Še moliti ne. Samo sedeli boste.«

»Ko me bodo poklicali k tori, ne bom vedel, kaj naj storim, gospod Holzer.« »Recite mi Fredi. Dogovoril sem bom z rabinom, da vas ne bo poklical. Glavno je, da boste tam. Samo deset minut. Nekoliko boste polistali po molitveniku. Morate priti.«

»Zakaj?«

»Da vas bodo videli.«

Ni težko uganiti, da je Holzer seveda dosegel svoje. Stopal je pred mano kot v svetem pismu ognjeni steber pred Mojzesom. Sedel sem torej v sinagogi, na glavi sem imel sposojeno črno kapico, v srcu pa rahel strah. Sredi jutranje molitve je Holzer stopil k bradatemu rabinu. Ta je z enim očesom pogledal k meni in mi prijazno pomežiknil, kot bi mi hotel reči: »Brez skrbi, prijatelj, za nobeno ceno te ne bom spravil v sramoto, ne bom te poklical k tori.« Kantor je povzdignil glas in vpletel v molitev poseben blagoslov za državo Izrael in njenega predsednika, Židje, ki so sedeli na oguljenih klopeh, kakšnih dvajset jih je bilo, pa so za hip obmirovali in me prijateljsko pogledovali, kot bi bili moji stari znanci.

In sem se tudi res počutil, kot bi bili moji stari znanci.

Sedel sem torej v klopi, pred mano je bil molitvenik, s katerim si nisem znal pomagati, in prisluškoval tistemu značilnemu mrmranju vernikov, ki ga nisem slišal že od otroštva naprej. Bili so večinoma starejši ljudje, le sem in tja sem videl mlajši obraz. Holzer je mrmral psalme, obenem pa tekal med vrstami sem in tja, tiho spregovoril kakšno besedo z imenitnejšimi člani in pokazal name. Navsezadnje je prišel k meni, se plaho smehljal in mi čez rame ogrnil molitveni šal.

»Vem, vem,« je šepetal, »samo za nekaj minut, da bodo videli . . .«

»Kaj bodo videli?«

»Da nekdo iz Izraela moli z nami.«

Gledal sem Holzerja in njegov židovski nos, ki danes ni več v modi. Brez prestanka se je motovilil med rabinom in predstojnikom občine. Imel je kratke krive noge, kakor so jih v dobrih starih časih imele karikature Židov v humorističnih časopisih, in klobuk si je pomaknil mnogo predaleč na teme. Mogoče se je tega navadil v svoji trgovini z oblačili. Od časa do časa je na vso moč zarjul »Bog naj poveča tvojo moč,« prišel k meni, prebral namesto mene nekaj molitev in pri tem obračal pogled navzgor, kot bi se opravičeval, potem pa je spet šušljal s sosedi o čisto navadnih poslovnih zadevah. Ta Holzer je pravi prototip, ni sicer znanec, na katerega bi bil človek ponosen, pa vendar . . .

Ta človek je moj brat.

Odkar je pisec te knjige pred triintridesetimi leti prišel v Izrael, si pošteno prizadeva, da bi se vključil v arabski prostor in štel svoje semitske sosede za oddaljene sorodnike. Prijateljsko se je objemal z dostojanstveniki iz vzhodnega Jeruzalema in uporabljal čim več arabskih kletvic. Kdaj pa kdaj, posebej takrat, kadar uživam pri gledanju jordanske televizije, se mi zazdi, da sem na najboljši poti in da bom postal eden od njih, sin žareče puščave v opoju šašlika in pečenega koštruna ...

Tu v tej sinagogi, kamor so me pripeljali skoraj na silo, pa mi je postajalo vse bolj jasno, da nima smisla.

Do jeruzalemskih dostojanstvenikov in do trgovskih veljakov iz Nablusa gojim kar najbolj prijateljska čustva. Malega krivonogega Holzerja pa ljubim. Zato, ker me tudi on ljubi, ker ljubi Izrael. Ker se mu v očeh zableščijo solze, kadar se njegovi prsti dotaknejo dozdevnega predstavnika izraelske države. Ker si kar naprej očita, zakaj se ni izselil v Izrael. Ker je za svoje sinove najel učitelja hebrejščine iz Tel Aviva, pri katerem se ne naučijo ničesar. Ker Holzerji na najbolj nemogoče načine molzejo denar od ljudi, ki sploh niso Židje, potem pa ta plen pošiljajo Izraelcem in to počnejo s samoumevnostjo pasivnih udeležencev. Ker jedo avocadove sadeže iz Negeva, čeprav jih ne marajo. Ker so neznansko srečni, da znajo napisati svoje ime s hebrejskimi črkami, čeprav so pri tem tako spretni kot učenci prvega razreda osnovne šole. Ker bo Holzer z neznansko hrabrostjo zagovarjal vsako našo neumnost pred vsem svetom, majhno ali veliko. Ker v njegovi hiši visijo Goldina, Beginova in Mojzesova fotografija. Ker je tako naiven, tako neumen, tako pravoveren, tako cionističen.

In kadar se cel svet prička z nami in kadar se z vzhoda vali orožje, ki ga dobijo naši sosedje, z zahoda pa obsodbe, ki jih dobimo mi — takrat kljub vsemu vemo, da imamo nekje na svetu zaveznika in da ta ni nič manj trden, kot so bili naši praočetje v času zadnjih pet tisoč let. To je Holzer, trgovec z oblačili.

Čas je, da mu rečemo Fredi.

Table of Contents

Namesto uvoda: analitična hvalnica moji pisateljski delavnici

To se zgodi samo v Izraelu

Topilnica narodov

Kako se je Renana finančno osamosvojila

Praznično razmišljanje

Kdor se pritožuje, živi nevarno

»D« kot dvigalo

Psihoanaliza za vsakdanjo rabo

Govor naj traja le pet minut

Kot gobe po dežju

Pritisk je vse

Sveta birokracija

Tri srečanja z birokracijo

Podaljšanje potnega lista

Ukrepi varčevanja z vodo

Kako je oblast zatrla štrajk pismonoš

Zdravstveno zavarovanje ni zdravo

Zmaga človeške solidarnosti

Odprimo mladini vrata v politiko

Strogo zaupno

Visoka umetnost davčne politike

Ljudstvo in njegov poslanec

Inventura

Cel svet je cirkus

Njeno veličanstvo mačka

Mendel nam dela sramoto

Pogovor z Josephom Straussom

Elektronika in njeni čudoviti spremni pojavi

Conchita

Kdor potuje, se izobražuje

Lov na taksije

Naravna nesreča v Zombiji

Made in Japan

Gospodarstvo pa že takšno

Boj proti tolstim hišnim lastnikom

Kako sem prijatelja spodrinil iz stanovanja

Dežela goljufov

Delu čast in oblast

Zategnimo si pasove

Akcija »Glina«

Ni več zaupanja

Kriminalna zgodba

Vse se začne in konča pri Šubinskem

Propad tretjega templja

Prisilna uprava

To ni nobena umetnost

Apel podobo na ogled postavi

Blagor ubogim na duhu

Motnja slike

V Hollywoodu so si ljudje kot brat in brat