STEVE JOBS

By Walter Isaacson

OSEBE

UVOD

OTROŠTVO

NENAVADNI PAR

IZSTOP

ATARI IN INDIJA

APPLE I

APPLE II

CHRISANN IN LISA

XEROX IN LISA

JAVNA PONUDBA

ROJSTVO MACA

POLJE POPAČENE STVARNOSTI

OBLIKOVANJE

IZDELOVANJE MACA

PRIHOD SCULLEYJA

LANSIRANJE

GATES IN JOBS

IKAR

NeXT

PIXAR

VSAKDANJI ČLOVEK

DRUŽINSKI MOŽ

SVET IGRAČ

DRUGI PRIHOD

OBNOVA

RAZMIŠLJAJ DRUGAČE

OBLIKOVALSKA NAČELA

iMAC

IZVRŠNI DIREKTOR

APPLOVE PRODAJALNE

DIGITALNI CENTER

TRGOVINA iTUNES

LJUBITELJ GLASBE

PIXARJEVI PRIJATELJI

MACI 21. STOLETJA

PRVA RUNDA

iPHONE

DRUGA RUNDA

iPAD

NOVE BITKE

DO NESKONČNOSTI

TRETJA RUNDA

ZAPUŠČINA

ZAHVALE

VIRI

OSEBE

AL ALCORN. Glavni razvijalec pri Atariju. Ustvaril je igro Pong in zaposlil Jobsa.

GIL AMELIO. Leta 1996 je postal glavni izvršni direktor Appla. Kupil je NeXT in privedel Jobsa nazaj.

BILL ATKINSON. Eden od prvih zaposlenih pri Applu. Razvil je grafiko za macintosh.

CHRISANN BRENNAN. Jobsovo dekle na gimnaziji Homestead, mati njegove hčere Lise.

LISA BRENNANJOBS. Hči Jobsa in Chrisann Brennan, rojena leta 1978. Pozneje je postala pisateljica in živela v New Yorku.

NOLAN BUSHNELL. Ustanovitelj Atarija. Jobsov vzornik pri poslovnih odločitvah.

BILL CAMPBELL. Direktor trženja pri Applu v Jobsovem prvem obdobju tam, po njegovi vrnitvi leta 1997 pa je bil član uprave in zaupnik.

EDWIN CATMULL. Soustanovitelj Pixarja, pozneje izvršnik pri Disneyju.

KOBUN CHINO. Mojster soto zena v Kaliforniji, ki je postal Jobsov duhovni učitelj.

LEE CLOW. Vrhunski strokovnjak za reklame, ki je ustvaril Applov spot ‘1984’. Z Jobsom je sodeloval kar tri desetletja.

DEBORAH ‘DEBI’ COLEMAN. Sprva timska menedžerka pri Applu, pozneje je prevzela proizvodnjo.

TIM COOK. Trden in miren glavni direktor operacij, ki ga je Jobs pripeljal leta 1998. Avgusta leta 2011 je zamenjal Jobsa na položaju glavnega izvršnega direktorja Appla.

EDDY CUE. Direktor internetnih storitev pri Applu, Jobsov pomočnik pri pogajanjih s podjetji za vsebino.

ANDREA ‘ANDY’ CUNNINGHAM. Publicistka v podjetju Regisa McKenne, ki je delala z Applom v prvih letih macintosha.

MICHAEL EISNER. Glavni izvršni direktor Disneyja, ki je sklenil dogovor s Pixarjem, pozneje pa se je sprl z Jobsom.

LARRY ELLISON. Glavni izvršni direktor Oracla in Jobsov osebni prijatelj.

TONY FADELL. Inženir, ki je leta 2001 prišel v Apple, da bi razvil iPod.

SCOTT FORSTALL. Vodja programske opreme za Applove mobilne naprave.

ROBERT FRIEDLAND. Študent na Reedu, oskrbnik kmetijske komune z jabolčnim nasadom in iskalec duhovnih razodetij, ki je močno vplival na Jobsa, pozneje pa je vodil rudarsko podjetje.

JEANLOUIS GASSEE. Menedžer Appla v Franciji, ki je prevzel oddelek za macintosh, ko so Jobsa leta 1985 izrinili.

BILL GATES. Drugi čudežni otrok računalništva, ki se je prav tako rodil leta 1955.

ANDY HERTZFELD. Igriv in prijazen razvijalec programske opreme in Jobsov kolega pri prvotni ekipi za maca.

JOANNA IIOFFMAN. Članica prvotne ekipe za maca, ki se je znala zoperstavljati Jobsu.

ELIZABETI I HOLMES. Dekle Daniela Kottkeja na Reedu in med prvimi zaposlenimi pri Applu.

ROD HOLT. Strastni kadilec in marksist, ki ga je Jobs zaposlil leta 1976 za električno strokovno delo na applu II.

ROBERT IGER. Naslednik Eisnerja kot direktor Disneyja leta 2005.

JONATHAN ‘JONY’ IVE. Glavni oblikovalec pri Applu, postal je tudi Jobsov partner in zaupnik.

ABDULFATTAH ‘JOHN’ JANDALI. Diplomant sirskega rodu v Wisconsinu, ki je postal rodni oče Steva Jobsa in Mone Simpson. Pozneje je delal kot menedžer v gostinskem poslu.

CLARA HAGOPIAN JOBS. Hči armenskih priseljencev. Leta 1946 se je poročila s Paulom Jobsom. Steva sta posvojila kmalu po njegovem rojstvu leta 1955.

ERIN JOBS. Srednji otrok Laurene Powell in Steva Jobsa.

EVE JOBS. Najmlajši otrok Laurene Powell in Steva Jobsa.

PATTY JOBS. Posvojenka Paula in Clare Jobs. Posvojila stajo dve leti za Stevom.

PAUL REINHOLD JOBS. Mornar v obalni straži, po rodu iz Wisconsina. Z ženo Claro sta leta 1955 posvojila Steva.

REED JOBS. Najstarejši otrok Laurene Powell in Steva Jobsa.

RON JOHNSON. Leta 2000 ga je Jobs najel, da bi razvil Applove prodajalne.

JEFFREY KATZENBERG. Vodja Disneyjevega filmskega oddelka. Sporekel se je z Eisnerjem in leta 1994 dal odpoved ter soustanovil DreamWorks SKG.

DANIEL KOTTKE. Jobsov najtesnejši prijatelj na Reedu, sopotnik v Indiji, eden od prvih zaposlenih pri Applu.

JOHN LASSETER. Soustanovitelj Pixarja in njegova ustvarjalna pogonska sila.

DAN’L LEWIN. Tržni izvršnik pri Applu in potem pri NeXTu.

MIKE MARKKULA. Prvi veliki vlagatelj v Apple in prvi njegov predsednik uprave. Jobsu je bil očetovska figura.

REGIS MCKENNA. Strokovnjak za jeklarne, ki je že zelo kmalu veliko sodeloval z Jobsom in ostal njegov zaupni svetovalec.

MIKE MURRAY. Direktor trženja macintosha prva leta pri Applu.

PAUL OTELLINI. Glavni izvršni direktor Intela, ki je pomagal pri prehodu macintosha na Intelove čipe, ni pa mu uspelo dobiti posla z iphonom.

RICH PAGE. Inženir, odgovoren za velik del načrtovanja pri lisi.

LAURENE POWELL. Iznajdljiva in vesela diplomantka univerze Penn. Delala je za Goldman Sachs in potem v Stanfordovi poslovni šoli. Leta 1991 se je poročila s Stevom Jobsom.

GEORGE RILEY. Jobsov prijatelj in odvetnik iz Memphisa.

ARTHUR ROCK. Legendami investitor, član Applove uprave že kmalu na začetku, očetovska figura Jobsu.

JONATHAN ‘RUBY’ RUBINSTEIN. Z Jobsom delal pri NeXTu, leta 1997 je postal glavni inženir za strojno opremo pri Applu.

MIKE SCOTT. Leta 1977 ga je pripeljal Markkula kot predsednika Appla, da bi skušal obvladovati Jobsa.

JOHN SCULLEY. Izvršnik iz Pepsija, ki ga je Jobs leta 1983 pripeljal na

položaj glavnega izvršnega direktorja Appla. Pozneje sta se sprla in Sculley je leta 1985 dosegel, da so Jobsa izrinili.

JOANNE SCHIEBLE JANDALI SIMPSON. Rodna mati Steva Jobsa, katerega je dala v posvojitev, in Mone Simpson. Rojena je bila v Wisconsinu.

MONA SIMPSON. Jobsova rodna sestra. Našla sta se leta 1986 in se potem močno zbližala. Napisala je romane o svoji materi, Joanne (Anywhere but Here), Jobsu in njegovi hčeri Lisi (A Regular Guy) in svojem očetu Abdulfattahu Jandaliju (The Lost Father).

ALVY RAY SMITH. Soustanovitelj Pixarja, ki se je sprl z Jobsom.

BURRELL SMITH. Genialni programer v prvotni macovi ekipi. V devetdesetih letih je trpel za shizofrenijo.

AVADIS ‘AVIE’ TEVANIAN. Z Jobsom in Rubinsteinom je delal v NeXTu, leta 1997 je postal glavni inženir za programsko opremo pri Applu.

JAMES VINCENT. Britanec, mlajši partner Leeja Clowa in Duncana Milnerja pri reklamni agenciji, ki sojo najeli pri Applu.

RON WAYNE. Z Jobsom se je srečal pri Atariju, postal družbenik Jobsa in Wozniaka pri ustanavljanju Appla, vendar se je nespametno odrekel svojemu deležu.

STEPHEN WOZNIAK. Zvezdniški izvedenec za elektroniko na gimnaziji Homestead. Jobs je ugotovil, kako oblikovati, pakirati in prodajati njegova odlična tiskana vezja. Postala sta družbenika pri ustanovitvi Appla.

UVOD

Kako je nastala ta knjiga

Na začetku poletja leta 2004 mi je telefoniral Steve Jobs. Že več let sva se poznala, še posebno prijazen pa je bil do mene, kadar je pripravljal nov izdelek in si ga je želel videti na ovitku revije Time ali na CNN, kjer sem tedaj delal. Zadnje čase, ko nisem bil več tam zaposlen, pa se nisva veliko slišala. Pogovarjala sva se o inštitutu Aspen, ki sem se mu nedavno pridružil. Povabil sem ga, da bi govoril na našem poletnem srečanju v Koloradu. Odvrnil je, da z veseljem pride, vendar ne bi stopil na oder. Rekel je, da bi se želel sprehajati, da bi se lahko pogovarjala.

To se mi je zdelo nekoliko nenavadno. Tedaj še nisem vedel, da se je vedno rad pogovarjal med dolgimi sprehodi, kadar je šlo za kaj resnega. Želel si je, kot se je izkazalo, da napišem njegov življenjepis. Pred nedavnim je izšel moj življenjepis Benjamina Franklina, bil pa sem sredi dela o Albertu Einsteinu. Na pol v šali sem ga vprašal, ali se vidi kot njun naslednik. Ker pa sem predpostavljal, da je še vedno sredi nihajoče poslovne poti in ga čaka še veliko vzponov in padcev, sem odklonil. Rekel sem mu, da morda čez desetletje ali dve, ko se upokoji.

Spoznal sem ga leta 1984, ko je prišel na Manhattan in urednikom revije Time med kosilom govoril o novem macintoshu. Tudi tedaj je bil objesten; napadel je enega od dopisnikov, češ da mu je škodil s člankom, ki je preveč razkrival. Ko pa sem se pozneje pogovarjal z njim, me je očaral s svojim neverjetnim žarom, kakor se je zgodilo še mnogim, ki so prišli z njim v stik. Ostala sva v stikih, tudi potem, ko so ga izrinili iz Appla. Ko je želel kaj predstaviti javnosti, na primer NeXTov računalnik ali Pixarjev film, meje žarek njegove očarljivosti nenadoma spet obsijal, popeljal me je v restavracijo s sušijem v spodnjem Manhattnu in mi povedal, kako je to, o čemer mi pripoveduje, najboljše, kar je bil kdaj naredil. Všeč mi je bil.

Ko se je vrnil na prestol pri Applu, smo ga pri Timu posadili na naslovnico, kmalu zatem pa mi je začel ponujati svoje zamisli za podlistek o najbolj vplivnih ljudeh stoletja, ki smo ga pripravljali. Napravil je bil reklamno akcijo z naslovom ‘razmišljaj drugače’ s prepoznavnimi fotografijami nekaterih znamenitih osebnosti, o katerih smo tudi mi razmišljali. Nadvse se je navduševal za ocenjevanje zgodovinskega vpliva posameznikov.

Potem ko sem začasno odklonil, da napišem njegov življenjepis, sva imela občasne stike. Nekoč sem mu z elektronsko pošto poslal vprašanje, ali drži, kakor mi je bila povedala moja hči, da so Applov logotip oblikovali v spomin na Alana Turinga, britanskega strokovnjaka za računalništvo, ki je med drugo svetovno vojno razvozlal nemške šifre, pozneje pa je storil samomor, tako da je zagrizel v jabolko, zastrupljeno s ciankalijem. Odvrnil je, da si želi, da bi se bil tega domislil, vendar se ni. Tako sva načela pogovore o zgodovini Appla in začel sem zbirati gradivo za primer, da bi se kdaj dejansko odločil napisati knjigo. Ko je izšel moj življenjepis Einsteina, je Jobs prišel na reklamno prireditev za knjigo v Palo Altu in mi spet rekel, da bi bil njegov življenjepis lahko zanimiva tema.

Njegova vztrajnost meje begala. Znano je bilo, da varuje svojo zasebnost, prav tako pa nisem menil, da je prebral katero od mojih knjig. Zato sem mu še vedno odgovarjal, da se morda lotim tega kdaj v prihodnosti. Leta 2009 pa mi je njegova žena, Laurene Powell, naravnost rekla: “Če boste napisali knjigo o Stevu, je zdaj pravi čas.” Tedaj je ravno šel že drugič na bolniški dopust. Povedal sem ji, da takrat, ko mi je bil prvič omenil pisanje življenjepisa, nisem vedel, da je bolan. Odvrnila je, da skoraj nihče tega ni vedel. Poklical me je bil menda tik pred tem, ko je šel na operacijo raka, in javnost za to še ni vedela.

Takrat sem se le odločil, da knjigo napišem. Presenečen sem bil, ko mi je Jobs sam zagotovil, da nanjo ne želi imeti vpliva, niti ne pravice, da bi jo pred izidom sploh videl. “Vaša knjiga je,” je rekel. “Ne bom je niti prebral.” Tisto jesen pa je kazalo, da ni več tako trdno prepričan. Zdravstveno stanje se mu je poslabšalo, česar pa takrat nisem vedel. Ni več vračal mojih telefonskih klicev in projekt sem začasno odložil.

Potem meje nepričakovano poklical pozno popoldne na silvestrovo leta 2009. Bil je doma v Palo Altu, z njim je bila le njegova sestra, pisateljica Mona Simpson. Njegova žena in trije otroci so šli na kratko smučanje, sam pa je bil prešibak, da bi se jim pridružil. Bil je razmišljujoče razpoložen in pogovarjala sva se več kot eno uro. Spominjal se je, kako si je pri dvanajstih želel sestaviti frekvenčni števec, in kako je uspel v telefonskem imeniku najti številko Billa Hewletta, ustanovitelja podjetja HP, ter ga poklicati za sestavne dele. Rekel mi je, da je bilo zadnjih dvanajst let, odkar se je vrnil k Applu, zanj najbolj produktivnih glede ustvarjanja novih izdelkov. Dejal pa je tudi, da je imel še za pomembnejši cilj, vzpostaviti podjetje, tako prežeto s tehnologijo, da ga bo preživelo -tako kot sta storila Hewlett in njegov prijatelj David Packard.

“Ko sem bil otrok, sem se imel bolj za humanista, vendar sem imel rad elektroniko,” je pripovedoval. “Potem pa sem prebral nekaj, kar je izrekel eden od mojih junakov, Edwin Land iz Polaroida, o pomenu ljudi, ki stojijo na presečišču humanistike in naravoslovnih znanosti, in odločil sem se, da je prav to tisto, kar si želim početi.” Zdelo se je, kakor da mi predlaga teme za življenjepis (in v tem primeru se je tema dejansko izkazala kot pomembna). Pri življenjepisih Franklina in Einsteina me je najbolj zanimala prav ustvarjalnost, ki se lahko porodi, ko se občutek za humanistiko in naravoslovje združi v močni osebnosti. Verjamem tudi, da bo prav ta kombinacija ključna pri ustvarjalnosti v enaindvajsetem stoletju.

Vprašal sem ga, zakaj si želi, da bi prav jaz napisal njegov življenjepis. “Mislim, da znate ljudi pripraviti do tega, da spregovorijo,” je odvrnil. Takega odgovora nisem bil pričakoval. Vedel sem, da se bom moral pogovarjati s številnimi ljudmi, ki jih je bil odpustil, se z njimi sporekel, jih zapustil ali jih kako drugače razjezil, in bal sem se, da mu ne bo prav, če se mi bodo odprli. Dejansko je pozneje postal nekoliko zadržan, ko je izvedel, s kom vse se pogovarjam. Nekaj mesecev pozneje pa je posameznike že spodbujal, naj se pogovarjajo z menoj, celo sovražnike in nekdanja dekleta. Prav tako mi ni pri nobeni temi postavljal omejitev. “Veliko takega sem storil, na kar nisem ponosen, na primer to, kako sem ravnal, ko je moje dekle z menoj zanosilo, ko mi je bilo tründvajset let,” je rekel. “Nimam pa skrivnosti, ki bi jih želel prikrivati.” Ni skušal vplivati na moje pisanje, niti mi ni rekel, da bi rad prebral rokopis. Le ko je videl predlog za naslovnico, je izrazil željo, da bi sodeloval pri oblikovanju drugačne, češ da mu ta resnično ni všeč. To me je po svoje zabavalo, a nisem imel nič proti in sem privolil.

Vsega skupaj sem se z Jobsom pogovarjal več kot štiridesetkrat. Nekaj je bilo formalnih intervjujev v dnevni sobi njegove hiše v Palo Altu, drugo pa so bili pogovori na dolgih sprehodih, vožnjah z avtomobilom in po telefonu. V dveh letih, kolikor so trajala najina srečanja, je postajal vse bolj zaupen in se mi je vse bolj odpiral, res pa je, da sem se tu in tam soočil tudi s pojavom, ki so ga njegovi stari kolegi pri Applu imenovali ‘polje popačene stvarnosti’. Včasih je šlo le za slabo delovanje spominskih celic, kar se zgodi vsakomur, drugič spet je spletel svojo različico stvarnosti, tako zame kot zase. Da bi preveril njegovo pripoved in ji dal večjo težo, sem se pogovarjal z več kot stotimi njegovimi prijatelji, sorodniki, tekmeci, nasprotniki in sodelavci.

Tudi njegova žena ni postavljala nobenih omejitev ali skušala na kaj vplivati, in prav tako ni želela videti rokopisa pred izdajo. Celo spodbujala me je, naj bom iskren tako glede njegovih slabosti kot odlik. Je ena najpametnejših in najbolj treznih oseb, kar sem jih kdaj spoznal. “Deli njegovega življenja in njegove osebnosti so grdi, a takšna je resnica,” mi je povedala. “Tega ne smete prikrivati. Dobro zna razpredati, vendar je za vsem skupaj tudi odlična štorija, in rada bi, da se izve takšna, kot je.”

Bralcu prepuščam v presojo, ali sem pri tem uspel. Gotovo se nekatere osebe v tej pripovedi dogodkov spominjajo drugače ali pa menijo, da sem se kdaj pa kdaj ujel v Jobsovo popačeno polje. Tako kot se je zgodilo pri knjigi o Kissingerju, ki sem jo bil napisal in je bila odlična priprava na ta projekt, sem odkril, da imajo nekateri ljudje do Jobsa tako močne negativne ali pozitivne občutke, da pogosto pride do Rašomonovega učinka. Vendar sem se potrudil, da sem kolikor je mogoče uravnotežil nasprotujoče si pripovedi in jasno navedel, katere vire sem uporabil.

Ta knjiga podaja zgodbo o vihravem življenju in žareči osebnosti kreativnega poslovneža, ki je ljubil popolnost in ga je gnalo, da je revolucionarno preoblikoval šest različnih panog: osebno računalništvo, animirani film, glasbo, telefone, tablične računalnike in digitalno založništvo. Lahko bi dodali celo sedmo, prodajalne, čeprav tu njegov vpliv morda ni bil revolucionaren, vsekakor pa je bil pomemben. Poleg tega je odprl pot za novi trg za digitalno vsebino na temelju dodatnih uporabniških programčkov in ne le spletnih strani. Ob vsem tem pa ni proizvedel le vplivnih izdelkov, temveč - ko se je tega lotil drugič - tudi vzdržljivo podjetje, prežeto z njegovo DNK, polno ustvarjalcev in drznih inženirjev, ki bodo lahko njegovo vizijo ohranjali pri življenju. Avgusta leta 2011, tik preden je odstopil kot glavni izvršni direktor Appla, je podjetje, ki ga je soustanovil v garaži svojih staršev, postalo podjetje z največjo vrednostjo na svetu.

Upam tudi, da knjiga dovolj dobro opisuje inovacije. V času, ko Združene države iščejo načine, kako obdržati vodstvo pri inovacijah, in ko države po vsem svetu skušajo utrditi gospodarstva v digitalni dobi, je Jobs vrhunska ikona iznajdljivosti, domišljije in nenehne inovacije. Zavedal se je, da je vrednost najlaže ustvariti s povezavo ustvarjalnosti in tehnologije, zato je vzpostavil podjetje, pri katerem so velike domišljijske skoke povezovali z neverjetnimi tehničnimi podvigi. On in njegovi sodelavci pri Applu so zmogli razmišljati drugače. Niso razvili le skromnih izboljšav pri izdelkih, da bi izpolnili želje uporabnikov, temveč povsem nove naprave in storitve, za katere potrošniki sploh še niso vedeli, da jih potrebujejo.

Ni bil vzoren ne kot šef in ne kot človek. Ko so ga obsedali demoni, je vse okoli sebe spravljal v bes in obup. Vendar so bili njegova osebnost, njegove strasti in izdelki vsi prepleteni, deli integriranega sistema, podobno kot je držalo tudi za Applovo strojno in programsko opremo. Njegova pripoved je tako hkrati poučna in svarilna, polna lekcij o inovaciji, značaju, vodenju in vrednotah.

Shakespearov Henrik V, pripoved o trmastem in nezrelem princu, ki postane vnet, a občutljiv, neusmiljen, a sentimentalen ter zanosen, a pomanjkljiv vladar, se začne s svarilom: “O, da imam muzo ognjeno, ki bi vzpela se v najsvetlejše sfere domišljije. ’’ Za Steva Jobsa se najsvetlejše sfere domišljije začenjajo s pripovedjo dveh parov staršev ter odraščanjem v dolini, kjer so ravno spoznavali, kako silicij spreminjati v zlato.

PRVO POGLAVJE

OTROŠTVO

Zavržen in izbran

Posvojitev

Ko so ladijskega strojnika Paula Jobsa po drugi svetovni vojni odpustili iz obalne straže, je v San Franciscu, kamor jih je bila pripeljala njihova ladja, s svojimi bojnimi tovariši stavil, da si bo v roku dveh tednov dobil ženo. Bil je visoke, sloke postave, tetoviran in je nekoliko spominjal na Jamesa Deana. Vendar Clara Hagopian, prijetno dekle, hči armenskih priseljencev, ni šla z njim zato, ker je bil čeden, temveč zaradi avta, ki so ga imeli on in njegovi prijatelji, skupina, s katero je prvotno nameravala prebiti večer, pa ga ni imela. Deset dni pozneje, marca leta 1946, sta se s Paulom zaročila in dobil je stavo. Njun zakon je bil srečen vse do njene smrti štirideset let pozneje.

Paul Reinhold Jobs je odraščal na kmetiji v, Germantownu v Wisconsinu. Čeprav je bil njegov oče pijanec in nemalokrat grob, se je Paul, sicer nekoliko robatega videza, razvil v prijaznega in mirnega človeka. Potem ko je še pred koncem šolanja pustil gimnazijo, se je potikal po srednjem zahodu ZDA in priložnostno delal kot mehanik, pri devetnajstih pa se je pridružil obalni straži, čeprav ni znal plavati. Dodelili so ga enoti na bojni ladji General M. C. Meigs, s katero so večji del vojne dovažali vojake generalu Pattonu v Italijo. Cenili so ga kot odličnega mehanika in kurjača, res pa je, da je zaradi samovolje kdaj tudi zašel v težave in nikoli ni napredoval više od navadnega mornarja.

Clara se je rodila v New Jerseyju, kjer so bili pristali njeni starši, ko so iz Armenije pobegnili pred Turki. Ko je bila še otrok, so se preselili v okraj Mission v San Franciscu. Že kot zelo mlado dekle se je prvič poročila, njen prvi mož pa je padel med vojno. Ko je spoznala Paula Jobsa na tistem njunem prvem zmenku, je bila pripravljena, da začne znova.

Tako kot mnogi, ki so preživeli dolga leta vojne, sta oba imela dovolj nemira za nekaj časa in sta si želela le nerazburljivega življenja in lastne družine. Imela sta nekaj denarja, zato sta se preselila v Wisconsin in nekaj let živela pri Paulovih starših, potem sta šla v Indiano, kjer je Paul dobil službo kot mehanik pri International Harvester. Ljubil je stare avtomobile ter jih je v prostem času kupoval, obnavljal in prodajal. Sčasoma je službo pustil in se povsem posvetil prodajanju rabljenih avtomobilov.

Clara pa je ljubila San Francisco in leta 1952 je prepričala moža, da sta se tja preselila. V okraju Sunset južno od parka Golden Gate sta kupila stanovanje, obrnjeno proti morju. Paul je dobil službo pri finančni družbi, zanje je vlamljal v avtomobile, za katere lastniki niso odplačali posojila, in jih vrnil posojilodajalcu. Nekatere od teh avtomobilov je odkupil, popravil in spet prodal ter tako solidno zaslužil.

Nekaj pa sta pogrešala. Želela sta si otrok, vendar se je Clari oplojeno jajčece vsadilo v jajcevod, namesto v maternico, in potem ni mogla več zanositi. Po devetih letih zakona sta se zato leta 1955 odločila za posvojitev.

Tako kot Paul Jobs je tudi Joanne Schieble izhajala iz podeželske družine nemškega porekla iz Wisconsina. Njen oče, Arthur Schieble, se je priselil v okolico Green Baya, kjer sta z ženo gojila kune za krzno in se ukvarjala še z drugimi dejavnostmi, med drugim s prodajo nepremičnin in fptolitografijo. Oče je bil zelo strog, še posebej, ko je šlo za družabno življenje hčere. Močno je nasprotoval njeni prvi ljubezni, umetniku, ki ni bil katoličan. Tako ni bilo niti malo presenetljivo, da je Joanne grozil celo z razdedinjenjem, ko se je kot absolventka na univerzi v Wisconsinu zaljubila v muslimana Abdulfattaha ‘Johna’ Jandalija, univerzitetnega asistenta iz Sirije.

Jandali je bil najmlajši od devetih otrok ugledne sirske družine. Njegov oče je bil lastnik naftnih rafinerij in številnih drugih podjetij v Damasku in Homsu ter je v nekem obdobju bolj ali manj odločal o ceni pšenice na tem območju. Njegova mati, tako je pripovedoval pozneje, je bila “tradicionalna, zadržana muslimanka, ubogljiva gospodinja”. Tako kot pri družini Schieble so tudi pri Jandalijih izobrazbo imeli za nadvse pomembno. Abdulfattaha so vpisali v jezuitski internat, čeprav je bil musliman. Študiral je na ameriški univerzi v Bejrutu, doktorat iz političnih ved pa je opravil na univerzi v Wisconsinu.

Poleti leta 1954 je šla Joanne z njim v Sirijo. Dva meseca sta preživela v Homsu, kjer se je od njegove družine naučila kuhati sirske jedi. Ob vrnitvi v Wisconsin je odkrila, da je noseča. Stara sta bila tründvajset let, vendar sta se odločila proti poroki. Njen oče je bil tedaj na smrtni postelji in grozil ji je, dajo razdedini, če vzame Abdulfattaha. Splav pa v katoliškem okolju prav tako ni bil enostavna možnost. Zato se je na začetku leta 1955 odpeljala v San Francisco k prijaznemu zdravniku, ki je skrbel za neporočene matere in za porod njihovih otrok, diskretno pa je poskrbel tudi za zaprte posvojitve.

Joanne je imela eno samo zahtevo. Želela je, da njenega otroka posvoji par z univerzitetno izobrazbo. Zdravnik se je za posvojitev dogovoril z odvetnikom in njegovo ženo. Ko pa se je otrok 24. februarja 1955 rodil, je par sporočil, da si želi hčerko, in je posvojitev preklical. Tako deček ni postal sin odvetnika, temveč moža z nepopolno srednjo izobrazbo, a z darom za tehniko, in njegovo ženo, ki je delala kot knjigovodkinja. Paul in Clara sta svojega posvojenca imenovala Števen Paul Jobs.

Ko je Joanne odkrila, da je njen novorojenec končal pri paru, ki nima niti srednje šole, ni hotela podpisati posvojilne listine. Neodločenost se je vlekla več tednov, še celo potem, ko je otrok že živel z Jobsovima. Sčasoma je Joanne popustila, ob tem pa zahtevala, da zakonski par obljubi -in zagotovi s podpisom -, da bo vlagal denar na varčevalni račun za fantovo univerzitetno izobrazbo.

Še zaradi enega razloga je Joanne odlašala s privolitvijo. Njen oče je umiral in računala je, da se bo kmalu zatem lahko poročila z Jandalijem. Potihem je upala, da bi lahko po poroki otroka dobila nazaj. Ko je o tem pozneje pripovedovala družinskim članom, so ji oči pogosto orosile solze.

Arthur Schieble je umrl avgusta leta 1955, ko je bil posvojilni poštopek že povsem dokončan. Takoj po božiču tistega leta sta se Joanne in Abdulfattah poročila v katoliški cerkvi apostola Filipa v Gtjeen Bayu. Abdulfattah je naslednje leto zagovarjal doktorat iz mednarodne politike, potem pa sta dobila še enega otroka, deklico, ki sta jo imenovala Mona. Po ločitvi leta 1962 je Joanne živela nemirno in nekako zasanjano. Hči, ki je kot odrasla postala priznana pisateljica Mona Simpson, je materino življenje opisala v knjigi Anywhere but Here (Samo tu ne). Ker je bila Stevova posvojitev zaprtega tipa, je trajalo še dvajset let, preden so se spet našli.

Steve je že od ranega otroštva vedel, da je posvojen. “Starši so bili glede tega zelo odkriti,” se je spominjal. Jasno se je spominjal, kako je pri šestih ali sedmih letih sedel na vrtu pred hišo in o tem pripovedoval deklici iz hiše na drugi strani ulice. “Ali to torej pomeni, da si te tvoji resnični starši niso želeli?” je vprašala deklica. “Ta misel meje prebodla kot strela skozi možgane,” je pripovedoval Jobs. “Spominjam se, kako sem jokajoč stekel v hišo. Starši pa so mi rekli: ‘Moraš to razumeti.’ Zelo resno sta me gledala naravnost v oči. ‘Izbrala sva si prav tebe,’ sta rekla. Oba sta to izjavila in še enkrat počasi ponovila. Poudarila sta vsako besedo posebej.” Zavržen. Izbran. Poseben. Ti pojmi so postali del tega, kar je določalo Jobsa in kakor je videl samega sebe. Njegovi najtesnejši prijatelji so prepričani, da je zavest o tem, da so ga zapustili ob rojstvu, na njem pustila brazgotine. “Mislim, da njegova želja po tem, da povsem obvladuje vse, kar počne, izhaja neposredno iz njegove osebnosti in pa dejstva, da so ga ob rojstvu zapustili,” je povedal njegov dolgoletni tovariš, Del Yocam. “Želi si obvladovati svoje okolje, proizvod pa vidi kot podaljšek samega sebe.” Greg Calhoun, ki se je z Jobsom zbližal takoj po študiju, je videl še druge posledice. “Steve mi je veliko pripovedoval o tem, kako so ga zapustili in kako je to bolelo,” je pravil. “Zaradi tega je postal tako neodvisen. Sledil je drugačnemu ritmu, to pa zato, ker je živel v drugačnem svetu od tistega, v katerega se je bil rodil.”

Pozneje, ko je bil Jobs star toliko, kot je bil njegov rodni oče, ko je zapustil njega, je tudi sam postal očka in tudi on zapustil svojo novorojenko. (Pozneje je zanjo prevzel odgovornost.) Chrisann Brennan, mati njegove hčere, je pripovedovala, da je bil Jobs zaradi posvojitve tak, kot da ga “režejo črepinje”, in da je tako mogoče pojasniti določene vidike njegovega vedenja. “Kdor je bil zapuščen, tudi sam zapušča,” je rekla. Andy Hertzfeld, ki je na začetku osemdesetih let delal z Jobsom pri Applu, je eden redkih, ki je ostal v tesnih stikih tako s Chrisann Brennan kot z Jobsom. “Ključno vprašanje pri Stevu je, kako to, da se včasih ne more obvladati in je tako nepremišljeno krut do nekaterih ljudi in jim prizadeja tolikšne bolečine,” je rekel. “Tak je nedvomno zato, ker so ga ob rojstvu zapustili. Problem v ozadju Stevovega življenja je prav ta ključni dogodek.”

Jobs je to zavračal. “Nekateri menijo, da sem se zato, ker so me kot otroka zapustili, tako trudil, da bi bil uspešen in bi se me starši želeli nazaj ali nekaj podobno neumnega, ampak to je smešno,” je trdil. “Zaradi zavedanja, da sem bil posvojen, sem morda postal bolj samostojen, nikakor pa se nisem počutil zavrženega. Vedno sem čutil, da sem nekaj posebnega. Moji starši so poskrbeli za to, da sem to čutil.” Pozneje ga je vedno vznejevoljilo, ko je kdo Paula in Claro Jobs imenoval njegova posvojitelja ali kako drugače namignil, da nista njegova ‘resnična’ starša. “Moja starša sta 1000odstotno,” je rekel. O svojih rodnih starših pa je, po drugi strani, govoril nadvse hladno: “Bila sta moja semenska banka. To ne rečem grobo, le tako je bilo. Semenčica in jajčece, nič drugega.”

Silicijeva dolina

Otroštvo Steva Jobsa je bilo v mnogih pogledih značilno za petdeseta leta. Ko je bil star dve leti, sta Paul in Clara Jpbs posvojila še deklico, ki sta jo imenovala Patty, tri leta zatem pa so se preselili v vrstno hišo v predmestju. Paula je finančna družba CIT, pri kateri je delal, premestila v podružnico v Palo Altu, tam pa si ni mogel privoščiti hiše, zato so se naselili v cenejšem mestu Mountain View proti jugu.

Paul je skušal na sina prenesti svojo ljubezen do tehnike in avtomobilov. “Steve, tu imaš svojo delovno mizo,” je rekel in odmeril del mize v garaži. Jobs se je spominjal, kako sta očetova zbranost in spretnost pri ročnem delu nanj napravili velik vtis. “Oče je imel zelo dober občutek za načrtovanje,” je rekel. “Znal je izdelati karkoli. Če smo potrebovali novo omaro, jo je naredil. Ko je postavljal plot, mi je dal kladivo, da sem mu lahko pomagal.”

Petdeset let pozneje plot še vedno zamejuje dvorišče na zadnji strani hiše v Mountain Viewu in ob straneh. Ko mi je Jobs Razkazal ograjo, je božal late in se spominjal lekcije, ki jo je oče vsadil globoko v njegovo zavest. Pomembno je, je govoril oče, da zadnjo stran omar in plotov izdelaš natančno, tudi če ni vidna. “Rad je delal stvari kar se da pravilno. Celo to ga je skrbelo, kakšni so videti deli, ki sploh ne bodo vidni.”

Njegov oče je še naprej prenavljal in prodajal rabljene avtomobile, po garaži pa je razobesil slike modelov, ki so mu bili najbolj všeč. Izpostavljal je podrobnosti izdelave, ko je sinu kazal na slike: skladnost oblik, izpušne cevi, kromirane dele, obrobe sedežev. Vsak dan si je po službi nadel delovno obleko in se umaknil v garažo, Steve pa ga je pogosto spremljal. “Menil sem, da ga lahko malo podučim o veščinah v mehanični delavnici, a v resnici ni imel posebnega veselja s tem, da bi si mazal roke,” se je pozneje spominjal Paul. “Mehanične stvari ga nikoli niso posebno zanimale.”

“Ni mi bilo do popravljanja avtomobilov,” je priznal Jobs. “Rad pa sem bil z očetom, ko je delal.” Na očeta je bil vse bolj navezan, tudi potem, ko se je že dobro zavedal, da je bil posvojen. Nekega dne, star je bil okoli osem let, je našel fotografijo očeta pri obalni straži. “Stal je v strojnici, gol do pasu. Videti je bil kot James Dean. Doživel sem enega tistih trenutkov velikega presenečenja, kakršne doživiš kot otrok. Neverjetno, moji starši so bili nekoč zelo mladi in celo čedni.”

Pri delu na avtomobilih je Paul Steva prvič izpostavil skrivnostim elektronike. “Moj oče o elektroniki ni imel poglobljenega znanja, vendar se je pri avtomobilih in drugih stvareh, ki jih je popravljal, veliko srečeval z njo. Pokazal mi je osnove elektronike in ta me je močno pritegnila.” Še bolj mu je bilo všeč, ko sta šla brskat za rezervnimi deli. “Vsak konec tedna sva šla na odpad. Iskala sva generatorje, uplinjače, vse sorte sestavnih delov.” Spominjal se je, kako se je oče pogajal pri blagajni. “Dobro je znal barantati, ker je bolje od prodajalca vedel, koliko so deli vredni.” Tako so njegovi starši lahko izpolnili obljubo, ki sojo dali ob njegovi posvojitvi. “Moja univerzitetna šolnina se je nabrala tako, da je oče za forda falcona ali kak drugi nedelujoči avtomobil plačal 50 dolarjev, ga nekaj tednov popravljal in potem prodal za 250 dolarjev, o tem pa ničesar povedal davkariji.”

Hišo Jobsovih in druge hiše v soseski je zgradil nepremičninski mogotec Joseph Eichler, čigar družba je med letoma 1950 in 1974 po Kaliforniji postavilo več kot enajst tisoč hiš. Eichlerja je navdihnila vizija Franka Lloyda Wrighta o preprostih sodobnih domovih za navadne Američane. Postavljal je cenene hiše s steklenimi stenami od tal do stropa, velikimi prostori, vidnimi tramovi, tlemi iz betonskih plošč in veliko steklenimi drsnimi vrati. “Eichler je opravil odlično delo,” je rekel Jobs med enem najinih sprehodov po soseščini. “Njegove hiše do bile praktične, poceni in dobre. Ljudje z nizkimi prihodki so dobili čedne, nepretenciozne hiše. Opremljene so bile domiselno, na primer s talnim gretjem. Po tleh si pogrnil preproge in otroci smo dobili odlično toplo površino za igranje.”

Jobs je pripovedoval, kako je občudovanje Eichlerjevih hiš v njem vzbudilo strast do solidno izdelanih proizvodov za množični trg. “Resnično mi je všeč, če lahko nekaj, kar ne stane veliko in je preprosto za uporabo, odlično oblikuješ in izdelaš,” je poudaril in kazal, kako preprosto elegantne so hiše. “Taka je bila prvotna vizija Appla. To smo skušali doseči s prvim macom. To smo storili z ipodom.”

Na nasprotni strani ulice od Jobsovih je živel uspešen posrednik z nepremičninami. “Ni bil pretirano bister,” se je spominjal Jobs, “a je vendarle nadvse veliko zaslužil. Moj oče si je rekel, da bi kaj takega tudi sam zmogel. Spominjam se, kako trdo je delal. Hodil je na večerne tečaje, naredil izpit za pridobitev licence in se lotil nepremičnin. Potem pa je na trgu nastopila kriza.” Zaradi tega je bila družina kako leto, ko je Steve obiskoval osnovno šolo, v finančni stiski. Mati si je našla službo kot knjigovodkinja v družbi Varian Associates, ki je izdelovala merilne naprave, na hišo pa so vzeli še en hipotekami kredit. Nekega dne ga je učiteljica v četrtem razredu vprašala: “Česa ne razumeš glede vesolja?” Jobs je odvrnil: “Ne razumem, zakaj moj oče nenadoma nima denarja.” Ponosen je bil na očeta, ki ni zavzel klečeplaznega ali prebrisanega odnosa, kar bi mu omogočilo, da bi bil uspešnejši prodajalec. “Če si hotel prodajati nepremičnine, si se moral ljudem prilizovati, v tem pa ni bil dober, ker tega enostavno ni imel v sebi. To sem občudoval pri njem.” Paul Jobs se je vrnil k delu mehanika.

Njegov oče je bil prijazen in nežen, lastnosti, ki ju je Jobs pozneje bolj hvalil kot pa posnemal. Bil je tudi odločen. Jobs je opisal primer:

Blizu je stanoval inženir, ki je delal za Westinghouse. Bil je vihrav mlad človek, samski, imel pa je dekle. Ta me je včasih pazila, ko sta oba moja starša delala, tako da sem včasih šel za nekaj ur tja takoj po šoli. Dostikrat se ga je napil in jo nekajkrat udaril. Nekega večera je prišla k nam, vsa prestrašena, on je prišel za njo, pijan. Moj oče mu je rekel: “Tukaj je, ampak vi ne morete vstopiti.” Stal je med vrati in ga ni pustil noter. Včasih radi mislimo, da so bila petdeseta leta idilična, a ta tip je bil eden od inženirjev, ki so imeli klavrno zasebno življenje.

Ta soseska se je od tisočev drugih podobnih po vsej Ameriki razlikovala po tem, da so bili tu tudi nepridipravi praviloma inženirji. “Ko smo se preselili sem, so bili na vsakem vogalu nasadi marelic in sliv,” se je spominjal Jobs. “Zaradi vlaganja vojske pa se je to hitro spremenilo.” Vsrkaval je zgodovino doline in si vse bolj želel tudi sam nekaj prispevati. Edwin Land iz Polaroida mu je pozneje povedal, kako ga je Eisenhovver prosil, naj pomaga skonstruirati fotoaparate za vohunsko letalo U2, da bi ugotovili, kako resna je sovjetska grožnja. Posneti film so odvrgli v pločevinkah in jih vrnili v Nasin Amesov raziskovalni center v Sunnyvalu, nedaleč od tod, kjer je živel Jobs. “Prvi računalniški terminal sem videl, ko me je oče peljal v Amesov center,” je rekel. “Takoj sem se zaljubil vanj.”

V petdesetih letih so v bližini vzniknila še druga podjetja, ki so pogodbeno delala za vojsko. Lockheedov oddelek za rakete in vesolje, v katerem so izdelovali balistične rakete, ki so jih izstreljevali s podmornic, so leta 1956 postavili v bližini Nasinega centra. Ko so se priselili Jobsovi, je v njem delalo že dvajset tisoč ljudi. Nekaj sto metrov proč je Westihghouse zgradil tovarno za elektronke in transformatorje za raketne sisteme. “Na kupu so bila vsa ta vojaška podjetja, ki so se ukvarjala z vrhunsko tehnologijo,” se je spominjal. “Bilo je skrivnostno in visokotehnološko, kar je življenju tu dajalo poseben čar.”

Kot posledica vojaške industrijske dejavnosti je v okolici zraslo gospodarstvo na tehnoloških temeljih. Njegove korenine so segale nazaj do leta 1938, ko sta se David Packard in njegova nova žena vselila v hišo v Palo Altu. Ob hiši je stala lopa, vanjo pa se je kmalu naselil Bill Hewlett. Hiša je imela tudi garažo, prizidek, ki se je v dolini izkazal za zelo uporabnega in tudi simboličnega. V garaži sta kmalu sestavila svoj prvi izdelek, oscilator. V petdesetih letih sta že imela hitro rastoče podjetje za izdelovanje tehničnih inštrumentov, HevvlettPackard.

K sreči so v bližini delovali tudi poslovneži, ki so prerasli garaže. Frederick Terman, dekan tehniške fakultete na Stanfordovi univerzi, je na 300 ha velikem univerzitetnem zemljišču ustanovil tehnološki park, namenjen zasebnim podjetjem, ki bi želela zamisli študentov realizirati v komercialne izdelke, s to potezo pa je pomagal k preobrazbi tega področja v zibelko tehnološke revolucije. Prvi najemniki v novem parku so bili Varian Associates, kjer je delala Clara Jobs. “Terman je prišel na odlično zamisel, ki je bolj od česarkoli drugega povzročila razrast tehnološke industrije prav tu,” je rekel Jobs. Ko je bil Jobs star deset let, je v podjetju HP delalo devet tisoč ljudi. Družba je imela že velikanski ugled in v njej so se želeli zaposliti bolj ali manj vsi inženirji, ki so stremeli k finančni stabilnosti.

Tehnologija, ki je najpomembneje vplivala na rast tega območja, pa je bila seveda polprevodniška. William Shockley, eden od izumiteljev tranzistorja v Bellovih laboratorijih v New Jerseyju, se je preselil v Mountain View in je leta 1956 ustanovil podjetje za izdelavo tranzistorjev iz silicija namesto dražjega germanija, ki se je tedaj pretežno uporabljal. Vendar je Shockley postajal vse bolj čudaški in je projekt silicijevega tranzistorja opustil, zato se je osem njegovih inženirjev - med njimi Robert Noyce in Gordon Moore - odločilo ustanoviti svoje podjetje, Fairchild Semiconductor. To podjetje je raslo, dokler ni imelo dvanajst tisoč zaposlenih, leta 1968, ko je Noyce izgubil tekmo za stolček direktorja, pa je razpadlo. Z Gordonom Moorom sta ustanovila podjetje Integrated Electronics Corporation, kar pa sta kmalu okrajšala v Intel. Tretji sodelavec je bil Andrew Grove, ki je pozneje držal roko nad hitro rastjo podjetja, ko je težo preusmeril s pomnilniških čipov na mikroprocesorje. V samo nekaj letih je na tistem področju zraslo več kot petdeset podjetij, ki so proizvajala polprevodnike.

Eksponentna rast te panoge je bila povezana s pojavom, ki ga je prvi odkril Moore in po njem tudi nosi ime. Leta 1965 je narisal krivuljo hitrosti integriranih vezij v odvisnosti od števila tranzistorjev na čipu, in ugotovil, da se vsaki dve leti podvoji, pričakovati pa je bilo tudi, da se bo tak razvoj nadaljeval. To se je spet potrdilo leta 1971, ko so pri Intelu celotno centralno procesno enoto spravili na en čip, intel 4004, in ga imenovali ‘mikroprocesor’. Moorov zakon v splošnem še vedno drži, z zanesljivo napovedjo razmerja med zmogljivostjo in ceno pa je omogočal dvema rodovoma mladih podjetnikov, med njimi tudi Stevu Jobsu in Billu Gatesu, da so za svoje nove izdelke pripravili natančne stroškovne ocene.

Celotno območje je zaradi industrije čipov dobilo nov vzdevek, ki ga je zakrivil Don Hoefler, kolumnist strokovnega tednika Electronic News, ko je januarja leta 1971 začel pisati podlistek z naslovom ‘Silicon Valley USA’. Komercialna hrbtenica šestdeset kilometrov dolge doline Santa Clara, ki se razteza od južnega San Francisca prek Palo Alta do San Joseja, je El Camino Real, ‘kraljevska cesta’, ki je nekoč povezovala enaindvajset misijonskih cerkev Kalifornije, danes pa kot živahna avenija povezuje uveljavljena pa tudi še povsem nova podjetja, ki vsako leto pritegnejo tretjino vseh investicij tveganega kapitala v Združenih državah. “Ko sem odraščal, me je prevzemala zgodovina tega območja,” je rekel Jobs. “Želel sem si postati njen del.”

Kot pri večini otrok je tudi nanj močno vplivala zavzetost odraslega sveta okoli njega. “Večina očetov v okolici se je ukvarjala z resnično zanimivimi zadevami, na primer fotonapetostjo in baterijami in radarjem,” se je spominjal Jobs. “Ko sem odraščal, sem se navduševal nad vsem tem in o tem veliko spraševal ljudi okoli sebe.” Najpomembnejši med takšnimi sosedi, Larry Lang, je živel sedem hiš proč. “Povsem je ustrezal mojim predstavam inženirja pri HP: bil je radioamater in strokovnjak za elektroniko,” se je spominjal Jobs. “Prinašal mi je stvari, da sem se igral z njimi.” Ko sva se z Jobsom sprehodila do nekdanje Langove hiše, je Jobs pokazal na dovoz. “Na tale dovoz je postavil ogleni mikrofon, baterijo in zvočnik. Govoril sem v mikrofon in moj glas je ojačan prihajal iz zvočnika.” Jobsa je bil oče podučil, da mikrofon vedno potrebuje elektronski ojačevalnik. “Stekel sem torej domov in očetu povedal, da se moti.”

“Ne, ojačevalnik je potreben,” mu je zagotovil oče. Ko je Steve ugovarjal, je oče rekel, da je nor. “Ne more delovati brez ojačevalnika. Mora biti kakšna prevara.”

“Ponavljal sem očetu, da je res, ga prepričeval, da mora to videti, in končno je šel z menoj tja, da bi pogledal. Potem je rekel: ‘Za vraga, res je’”

Jobs se je dogodka živo spominjal, ker je takrat prvič spoznal, da njegov oče ne ve čisto vsega. Potem je prišel do še bolj vznemirljivega spoznanja, da je pametnejši od svojih staršev. Vedno je bil občudoval očetove sposobnosti in iznajdljivost. “Ni bil izobražen, vedno pa sem bil prepričan, da je nadvse pameten. Ni veliko bral, znal pa je veliko narediti. Obvladal je skoraj vse, kar je bilo mehansko.” Dogodek z oglenim mikrofonom, je pripovedoval Jobs, pa je v njem sprožil postopno spoznavanje, da je dejansko bistrejši od svojih staršev in od njih hitreje dojema. “Sloje za pomemben dogodek, ki je za vedno ostal v meni. Ko sem spoznal, da sem pametnejši od staršev, meje postalo neznansko sram, da tako čutim. Nikoli ne bom pozabil tega trenutka.” Pozneje je pripovedoval prijateljem, da se je zaradi tega odkritja, skupaj z dejstvom, da je bil posvojen, počutil odmaknjenega, ločenega, tako od družine kot od vsega sveta.

Kmalu zatem je prišlo do še enega zavedanja. Ne le, da je spoznal, kako je pametnejši od staršev, odkril je, da se tudi oni tega zavedajo. Paul in Clara Jobs sta bila ljubeča starša in sta bila pripravljena prilagoditi svoje življenje tako, da bo ustrezalo njunemu nadvse pametnemu sinu, ki je bil tudi nadvse odločne narave. Zelo veliko sta bila pripravljena storiti, da bi mu ugodila. Steve je tudi to kmalu spoznal. “Oba moja starša sta me razumela. Ko sta dojela, da sem nekaj posebnega, sta čutila velikansko odgovornost. Trudila sta se, da bi me oskrbovala z zadevami in me vpisovala na boljše šole. Bila sta se pripravljena podrediti mojim potrebam.”

Tako je odraščal ne le z občutkom, da so ga nekoč zapustili, temveč tudi z občutkom, da je nekaj posebnega. To drugo je bilo po njegovem prepričanju bolj pomembno pri razvoju njegove osebnosti.

Šolanje

Mati je Jobsa naučila brati, še preden je šel v osnovno šolo. Zaradi tega je imel v šoli določene težave. “Prva leta sem se dolgočasil, zato sem se zaposlil s tem, da sem delal lumparije.” Postalo je tudi jasno, da niti po naravi niti po vzgoji ni bil nagnjen k sprejemanju avtoritete. “Spoznal sem se z avtoriteto, kakršne prej še nisem srečal, in nič kaj všeč mi ni bila. To meje skoraj podrlo. Malo je manjkalo, da niso v meni ubili zadnje trohice vedoželjnosti.”

Osnovna šola Monta Loma blizu njegovega doma je bila sestavljena iz vrste nizkih zgradb iz petdesetih let. Dolgočasje je preganjal s potegavščinami. “Imel sem dobrega prijatelja, Ricka Ferrentina, skupaj sva počela vsakovrstne lumparije,” se je spominjal. “Napravila sva na primer majhne letake, na katerih je pisalo ‘Dan hišnih ljubljenčkov’. Noro je bilo, psi so preganjali mačke po vsej šoli, učitelji pa so bili povsem iz sebe.” Nekoč drugič sta prepričala nekaj otrok, da so jima izdali številko ključavnice na kolesu. “Potem sva šla ven in zamenjala vse ključavnice, tako da nihče ni mogel vzeti svojega kolesa. Šele pozno zvečer so zadevo uredili.” Ko je bil v tretjem razredu, so potegavščine postale drznejše. “Nekoč sva sprožila razstrelivo pod stolom učiteljice, ge. Thurman. Temeljito sva jo prestrašila.”

Ne preseneča, da so ga še pred koncem tretjega razreda dvakrat ali trikrat poslali domov. Oče pa ga je takrat že obravnaval kot nekaj posebnega in je s svojim mirnim, a odločnim nastopom jasno poudaril, da od šole ne pričakuje nič manj. “Glejte, saj ni sam kriv,” je pojasnjeval učiteljem - tako se je spominjal njegov sin. “Sami ste krivi, če ne morete dovolj zbuditi njegovega zanimanja.” Starši ga za prestopke v šoli nikoli niso kaznovali. “Oče mojega očeta je bil pijanec in ga je pretepal s pasom, mislim pa, da jih sam sploh nikoli nisem dobil. Oba starša sta vedela, da šola dela napačno, ker so me silili, da se učim stvari na pamet, namesto da bi me spodbujali.” Že tedaj je začenjal kazati znake mešanice občutljivosti in neobčutljivosti, razdražljivosti in nezainteresiranosti, ki ga je zaznamovala vse nadaljnje življenje.

Ko je prišel čas, da gre v četrti razred, so se v šoli odločili, da je najbolje, da posadijo Jobsa in Ferrentina v različna razreda. Jobsova učiteljica je postala Imogene Hill, ki sojo klicali ‘Teddy’. Taje postala, po Jobsovih besedah, “eden od svetnikov v mojem življenju”. Potem ko ga je učiteljica nekaj tednov opazovala, je sklenila, da bo ravnala najbolje, če ga podkupi. “Nekega dne po šoli mi je dala zvezek z matematičnimi nalogami in rekla, naj ga vzamem domov in rešujem naloge. Mislil sem si: ‘Si nora?’ Potem je privlekla ven gromozansko liziko, ki se mi je zdela velika kot cel svet, in rekla: ‘Ko boš končal, in če boš večinoma rešil pravilno, ti dam tole in pet dolarjev.’ Naloge sem vrnil po dveh dnevih.” Po nekaj mesecih podkupnina ni bila več potrebna. “Želel sem si le učiti se in ji ugoditi.”

Za nagrado mu je učiteljica dala tudi potrebščine za brušenje leče in sestavljanje fotoaparata. “Od nje sem se naučil več kot od kateregakoli drugega učitelja. Če ne bi bilo nje, bi bil zagotovo pristal v zaporu.” Tudi to je podkrepilo njegov občutek, da je nekaj posebnega. “V mojem razredu sem jo zanimal le jaz. Nekaj je videla v meni.”

Ni videla le inteligentnosti. Veliko let pozneje je rada kazala fotografijo svojega razreda tisto leto, ko so priredili ‘Dan Havajev’. Jobs se je pojavil brez havajske srajce, ki naj bi jih vsi nosili, na fotografiji pa ga je vendarle videti v taki srajci, na sredini v prvi vrsti. Uspelo mu je nekoga prepričati, da mu jo je dal.

Proti koncu četrtega razreda je ga. Hill preverila Jobsovo znanje. “Dosegel sem rezultate za drugi razred gimnazije,” se je spominjal. Zdaj je bilo torej jasno, pa ne le njemu in njegovim staršem, temveč tudi učiteljem, da je intelektualno nekaj posebnega. Šola je zato predlagala, da preskoči dve leti in gre naravnost v sedmi razred. Tako bi ga najlaže izzvali in spodbujali. Njegovi starši so se modro odločili, da preskoči le eno leto.

Prehod je bil boleč. V družbi je bil neroden in zadržan, zdaj pa se je znašel med leto dni starejšimi otroki. Še huje je bilo, da je bil šesti razred v drugi šoli, Crittenden. V marsičem se je zdelo, da je v drugem svetu, saj je ležala v soseski, polni etničnih tolp. “Dnevno so se odvijali pretepi pa tudi izsiljevanja na stranišču,” je zapisal novinar iz Silicijeve doline, Michael S. Malone. “Fantje so v dokaz možatosti redno nosili nože v šo

lo.” V času, ko je prišel Jobs, so skupino učencev zaprli zaradi skupinskega posilstva, avtobus sosednje šole pa so uničili, potem ko je njihova ekipa premagala ekipo Crittendena v rokoborbi.

Jobsa so pogosto ustrahovali, zato je sredi leta svojim staršem postavil ultimat. “Vztrajal sem pri tem, da me prepišejo v drugo šolo,” se je spominjal. Želja je bila finančno problematična. Njegovi starši so komaj shajali, jasno pa jim je bilo, da se bodo prej ali slej uklonili njegovi volji. “Ko so se upirali, sem jim rekel le, da bom pač nehal hoditi v šolo. Zato so preučili, kje so najboljše šole, napraskali skupaj vse do zadnjega drobiža in za 21.000 dolarjev kupili hišo v boljšem okolju.”

Preselili so se le pet kilometrov južneje, v nekdanji nasad marelic v Los Altosu, kjer so zdaj stale številne majhne hiše, podobne druga drugi kot jajce jajcu. Njihova hiša, na Crist Drivu št. 2066, je bila pritlična, s tremi spalnicami. Na eni strani je bila garaža z dvižnimi vrati, ki so se odpirala na ulico. Tam se je Paul Jobs lahko ubadal z avtomobili, njegov sin pa z elektroniko.

Druga pomembna značilnost hiše je bila, da je bila ravno še znotraj šolskega okrožja CupertinoSunnyvale, enega najvarnejših in najboljših v vsej dolini. “Ko sem se preselil sem, so bili tu še vedno sadovnjaki,” mi je kazal Jobs, ko sva šla mimo njegove nekdanje hiše. “Mož, ki je živel tamle, meje naučil, kako pridelovati ekološko hrano in kako kompostirati. Neverjetno dobro je znal vrtnariti. Nikoli nisem bolje jedel kot tedaj. Takrat sem začel ceniti ekološko pridelano sadje in zelenjavo.”

Jobsovi starši sicer z vero niso pretiravali, želeli pa so, da ima tudi sin versko vzgojo, zato so ga ob nedeljah vodili v luteransko cerkev. Ko je bil star trinajst let, se je to prenehalo. Julija leta 1968 je revija Life  na naslovnici objavila pretresljivo fotografijo para sestradanih otrok v Biafri. Jobs je revijo nesel s seboj k verouku in vprašal župnika: “Če dvignem prst, ali bo bog vedel, katerega bom dvignil, še preden bom to vedel sam?”

Župnik je odvrnil: “Tako je, bog vse ve.” Potem mu je Jobs pokazal naslovnico revije in vprašal: “Torej, ali bog ve za tole in kaj se bo zgodilo s tema otrokoma?”

“Steve, vem, da tega ne razumeš ... Da, bog ve za tole.”

Jobs je izjavil, da ne želi več imeti ničesar opraviti s takim bogom in po tem ni šel nikoli več v cerkev. Več let pa je preučeval in skušal prakticirati zen budizem. Ko je veliko pozneje razglabljal o duhovnih vprašanjih, je pripomnil, da je religija najboljša tedaj, ko poudarja notranja doživetja in ne sprejete dogme. “Krščanstvo izgubi vitalnost, ko preveč poudarja slepo vero namesto življenja, kakršno je živel Jezus, in njegovega pogleda na svet,” mi je rekel. “Mislim, da so različne religije le različna vrata v isto hišo. Včasih se mi zdi, da hiša resnično obstaja, drugič pa spet, da ne. Stvar je zelo nejasna.”

Paul Jobs je imel v tistem času službo pri SpectraPhysicsu, podjetju v bližnji Santa Clari, ki je izdelovalo laserje za elektronske naprave in medicinske inštrumente. Kot mehanik je izdeloval prototipe izdelkov, ki so jih načrtovali inženirji. Njegov sin je bil navdušen nad tem, kakšna natančnost je pri tem potrebna. “Laserje je treba izjemno natančno naravnati,” je rekel Jobs. “Najbolj zahtevni, tisti za uporabo v ozračju in za medicinske potrebe, so imeli zelo natančne značilnosti. Mojemu očetu so na primer naročili: ‘Želimo tole, in sicer iz enega samega kosa kovine, da bodo koeficienti raztezanja povsod enaki.’ Potem je moral razmisliti, kako to narediti.” Večino kosov je bilo treba povsem na novo izdelati, zato je moral Paul sam sestaviti potrebno orodje in barve. Na njegovega sina je to naredilo velik vtis, a le redko ga je obiskal v delavnici. “Zanimivo bi bilo, ko bi me naučil uporabljati mlin in stružnico. Žal pa nikoli nisem šel tja, ker me je bolj zanimala elektronika.”

Neko poletje je Paul peljal Steva v Wisconsin, da sta obiskala družinsko mlekarsko kmetijo. Kmečko življenje Stevu ni bilo všeč, nekaj pa se mu je globoko vtisnilo v spomin. Videl je, kako je krava povrgla tele, in prevzelo ga je, ko je drobna žival že po desetih minutah vstala in začela hoditi. “Tega se ni naučila, temveč je to že imela v sebi,” se je spominjal. “Človeški dojenček tega ni sposoben. Zdelo se mi je neverjetno, čeprav se nikomur drugemu ni.” Povedal je to s tehniškim izrazoslovjem: “Tako je bilo, kot da je bilo v teličkovem telesu in njegovih možganih nekaj napravljeno tako, da takoj deluje usklajeno in se tega ni treba učiti.”

Deveti razred je Jobs obiskoval v gimnaziji Homestead, kompleks več enonadstropnih rožnato ometanih betonskih zgradb, kamor je hodilo dva tisoč učencev. “Načrte je naredil znameniti arhitekt, ki je zgradil več zaporov,” se je spominjal Jobs. “Želeli so, da je zgradba neuničljiva.” Veselilo ga je pešačenje in vsak dan je prehodil tisti kilometer in pol do šole.

Imel je malo prijateljev iste starosti, spoznal pa je nekaj starejših posameznikov, ki so bili v poznih šestdesetih letih vpleteni v gibanje protikulture. V tistem času sta se svetova tehniških navdušencev in hipijev začela prekrivati. “Moji prijatelji so bili resnično pametni,” je rekel. “Mene so zanimali matematika, naravoslovje in elektronika. Tudi njih so, zanimali pa so se tudi za LSD in celotno dogajanje okoli protikulture.”

Njegove potegavščine so bile v tistem času že praviloma povezane z elektroniko. Nekoč je doma po vsej hiši postavil povezane zvočnike, te pa je mogoče uporabiti tudi kot mikrofone. V svoji garderobi je postavil kontrolno središče, od koder je lahko poslušal, kaj se dogaja v drugih sobah. Neke noči ga je oče zasačil, ko je s slušalkami na glavi prisluškoval, kaj se dogaja v sobi staršev, in je jezno zahteval, da vse skupaj razdre. Marsikateri večer je Jobs prebil v garaži Larryja Langa, inženirja, ki je živel v bližini. Lang je Jobsu podaril oglen mikrofon, ki ga je bil tako navdušil, in ga spoznal z nadvse priljubljenimi kompleti Heathkit, s katerimi si si lahko sestavil amaterski radio in drugo elektronsko opremo. “Plošče kompletov Heathkit so bile vse označene za lažje sestavljanje, priložen pa je bil tudi priročnik, ki je pojasnjeval teorijo delovanja,” se je spominjal Jobs. “Ob tem si spoznal, da lahko sestaviš in razumeš karkoli. Potem ko si sestavil nekaj radioaparatov, si v katalogu morda videl televizor in si rekel ‘Tudi to bi lahko naredil,’ čeprav seveda nisi mogel. Imel sem veliko srečo, ker so mi tako oče kot kompleti Heathkit vlili vero, da lahko naredim karkoli.”

Lang ga je včlanil tudi v HewlettPackardov Klub raziskovalcev, skupino kakih petnajst študentov, ki so se ob torkih sestajali v kavami podjetja. “Vsakokrat so dobili kakega inženirja iz enega od laboratorijev, da jim je razlagal o tem, kar počne,” se je spominjal Jobs. “Moj oče me je vozil tja. Bil sem kot v nebesih. HP je utiral pot svetlečim diodam in tako smo se pogovarjali, kaj bi z njimi lahko počeli.” Ker je njegov oče zdaj delal za lasersko podjetje, ga je ta tema še posebej zanimala. Nekega večera je pri HPju prepričal enega od inženirjev, ki so se ukvarjali z laserji, da mu je razkazal laboratorij za holografijo. Največji vtis pa so nanj naredili mali računalniki, ki jih je podjetje razvijalo. “Tam sem prvič v življenju videl namizni računalnik. To je bil model 9100A, pravzaprav malo bolj dovršeno računalo, hkrati pa dejansko prvi namizni računalnik. Bil je velikanski, tehtal je kakih dvajset kilogramov, vendar je bil nekaj čudovitega. Kar zaljubil sem se vanj.”

Fante v Klubu raziskovalcev so spodbujali, da se lotevajo projektov. Jobs je sklenil, da sestavi frekvenčni števec, ki pri elektronskem signalu meri število impulzov na sekundo. Potreboval je nekaj sestavnih delov, ki so jih izdelovali pri HPju, zato je po telefonu poklical direktorja družbe. “V tistih časih so bile vse telefonske številke praviloma objavljene. V imenik sem pogledal številko Billa Hewletta v Palo Altu in ga poklical domov. Odzval se je in pogovarjala sva se dvajset minut. Dobil sem sestavne dele, dobil pa sem tudi službo v tovarni, kjer so izdelovali frekvenčne števce.” Jobs je tam delal poleti po prvem letu na gimnaziji Homestead. “Oče meje zjutraj odpeljal tja in me zvečer prišel iskat.” Njegovo delo je bilo predvsem “privijanje vijakov in matic na stvari za tekočim trakom”, kakor je sam to opisal. Sodelavci so nekoliko postrani gledali na fanta, ki se je uspel vriniti tako, da je po telefonu poklical direktorja. “Spominjam se, kako sem enemu od nadzornikov povedal, da obožujem to delo in ga potem vprašal, kaj sam najraje počne. “Fukam,” je rekel. Jobs se je laže razumel z inženirji, ki so delali nadstropje više. “Vsako jutro so ob desetih postregli s krofi in kavo. Takrat sem šel gor in se družil z njimi.”

Jobs je rad delal. Raznašal je tudi časopise - kadar je deževalo, ga je vozil oče -, v drugem razredu gimnazije pa je konce tedna in vse poletje delal v skladišču Halteka, velikanske trgovine z elektroniko. Taje bila za elektroniko to, kar so bili očetu odpadi za avtomobilske dele: raj za brskajoče, ki se je raztezal skoraj od enega uličnega križišča do drugega, poln novih, rabljenih in odpadnih sestavnih delov na neskončnih vrstah polic, nametanih v sode in na kupe na zunanjem dvorišču. “Zunaj, v bližini zaliva, so imeli ograjen prostor s takšnimi zadevami, kot je notranjost podmornice polaris, ki sojo razgradili in prodali za nadaljnjo porabo,” se je spominjal. “Vsi krmilni vzvodi in gumbi so bili tam. Barve so bile vojaško zelene in sive, stikala in pokrovčki lučk pa so bili rumeni in rdeči. Nekatera stikala so imela dolge vzvode, in ko si jih preklopil, je bilo fantastično, kot da si pri tem pognal v zrak celo mesto.”

Ob lesenih pultih v ospredju trgovine, nagrmadenih z debelimi katalogi v oguljenih fasciklih, so ljudje barantali za stikala, upore, kondenzatorje in včasih za najnovejše pomnilniške čipe. Njegov oče je to počel pri avtomobilskih delih, uspevalo pa mu je zato, ker je bolje od prodajalca vedel, koliko je kaj vredno. Podobno je bilo z Jobsom. Vse natančneje je spoznaval elektronske dele, krepko pa mu je pomagala tudi njegova ljubezen do pogajanja in želja, da bi prišel do dobička. Hodil je na bolšje trge z elektroniko, kakršen je bil na primer v San Joseju, se pogajal za ceno rabljene plošče tiskanega vezja, na kateri je bilo kaj vrednih čipov ali drugih elektronskih delov, potem pa je to prodal poslovodji pri Halteku.

Jobs si je z očetovo pomočjo prvi avto kupil pri petnajstih. Nash metropolitan, ki mu je njegov oče vgradil motor MG, je tehtal dve toni. Jobsu ni bil posebno všeč, vendar očetu tega ni povedal. Kmalu si je omislil avtomobil po svojem okusu. “Gledano nazaj se zdi Nash metropolitan nadvse ‘hud’ avto,” je pozneje rekel. “V tistem času pa je bil vse prej kot to. Avto pa je le bil, tako da je bilo to super.” V letu dni si je prihranil dovolj denarja, da ga je lahko zamenjal za rdeči fiat 850 kupe z Abarthovim motorjem. “Oče mi ga je pomagal kupiti in pregledati. Bilo je nadvse razburljivo, da sem zmogel zaslužiti in prihraniti dovolj, da sem si nekaj kupil.”

Isto poletje, med drugim in tretjim letom na Homesteadu, je Jobs začel kaditi marihuano. “Prvič sem se zadel tisto poletje. Star sem bil petnajst let in potem sem začel redno kaditi travo.” Nekoč je njegov oče našel nekaj mamila v sinovem fiatu. “Kaj je to?” je vprašal. Jobs je mimo odgovoril: “To je marihuana.” To je bil eden od redkih trenutkov, ko se je moral soočiti z očetovo jezo. “To je bilo edinkrat, da sem se resnično sporekel z očetom,” je rekel. A oče se je tudi tokrat uklonil njegovi volji. “Želel je, da mu obljubim, da nikoli več ne bom kadil trave, vendar tega nisem storil.” V zadnjem letu gimnazije je jemal tudi LSD, kadil hašiš in preizkušal, kako na duševno stanje vpliva pomanjkanje spanca. “Pogosteje sem se zadeval. Včasih smo jemali tudi halucinogene, najpogosteje v naravi ali v avtomobilu.”

V zadnjih dveh letih na gimnaziji je tudi intelektualno vzcvetel in se znašel nekako na preseku med tistimi, ki so bili povsem obsedeni od elektronike, in onimi, ki sta jih zanimali literatura in ustvarjalnost. “Začel sem veliko poslušati glasbo in brati še druge stvari, ne le strokovne -Shakespeara, Platona. Ljubil sem Kralja Leam.” Rad je imel tudi Moby Dicka in poezijo Dylana Thomasa. Vprašal sem ga, kako se primerja s kraljem Learom in kapitanom Ahabom, dvema najbolj odločnima in obsedenima literarnima likoma, vendar ni reagiral na povezavo, na katero sem namigoval, zato nisem nadaljeval. “V zadnjem razredu gimnazije sem užival pri predmetu angleščine. Učitelj je bil podoben Ernestu Hemingwayu. Med drugim nas je peljal na pohod po snegu v narodni park Yosemite.”

Eden od predmetov, ki si ga je Jobs izbral, je pozneje prešel v izročilo Silicijeve doline. Predmet elektronike je poučeval John McCollum, nekdanji mornariški pilot, ki je s svojo nadarjenostjo za nastopanje navduševal učence, ko jim je kazal poskuse s Teslovo tuljavo. Njegov mali skladiščni prostor, katerega ključ je občasno dal učencem, je bil poln tranzistorjev in drugih sestavnih delov, ki jih je nabavljal.

McCollum je poučeval v učilnici na robu celotnega kompleksa, prav ob parkirišču. “Tukaj je bilo,” se je Jobs spominjal, ko je gledal skozi okno, “in tamle zraven je bila nekoč avtomehanična delavnica.” Bližina obeh prostorov je poudarjala spremembo interesov od časov njegovega očeta. “Po mnenju učitelja McColluma je bil predmet elektronike nekakšna novodobna avtomehanična delavnica.”

McCollum je verjel v disciplino in spoštovanje avtoritete. Jobs pa ne. Ni več skušal prikrivati svojega prezira do avtoritete. V njem se je žilava in nenavadna intenzivnost mešala z vzvišeno upornostjo. McCollum je pozneje rekel: “Ponavadi je bil nekje v kotu, kjer je počel nekaj svojega in dejansko z menoj in s preostalimi v razredu ni želel imeti nič opraviti.” Jobsu nikoli ni zaupal ključa do skladišča. Nekega dne je Jobs potreboval del, ki ga ni imel, in je na njihove stroške poklical proizvajalca, Burroughs, v Detroit, ter povedal, da načrtuje nov izdelek in bi rad preizkusil njihov sestavni del. Taje prispel z letalsko pošto nekaj dni pozneje. Ko je McCollum Jobsa vprašal, kako ga je dobil, mu je ta z upornim ponosom opisal, kako je telefoniral in si zagotovil potrebni del. “Bil sem besen,” je rekel McCollum. “Nisem želel, da moji učenci tako postopajo.” Jobsov odgovor je bil: “Nimam denarja za telefonski klic. Oni imajo dovolj denarja.”

Jobs je le eno leto hodil k McCollumovemu predmetu, čeprav je ta trajal tri leta. Pri enem svojih projektov je izdelal napravo s fotocelico, ki je vključila vezje, ko si nanjo posvetil - nekaj, kar bi lahko napravil vsak gimnazijec z zanimanjem za tehniko. Veliko raje pa se je igral z laserji, ki jih je spoznal pri svojem očetu. Z nekaj prijatelji je izdelal napravo za svetlobne učinke na zabavah, tako da se je laserska svetloba odbijala od zrcal, pritrjenih na zvočnike njegovega stereosistema.

DRUGO POGLAVJE

NENAVADNI PAR

Dva Steva Woz

Ko je Jobs hodil k uram učitelja McColluma, se je spoprijateljil z nekdanjim učencem s te šole, ki je slovel po svoji čudežni nadarjenosti pri tem predmetu, učitelj pa ga je imel za najboljšega učenca vseh časov. Brat Stephena Wozniaka je bil v plavalni ekipi skupaj z Jobsom. Wozniak je bil pet let starejši od Jobsa in je o elektroniki vedel veliko več. Čustveno in družbeno pa ni bil nič bolj zrel od nerodnega gimnazijskega navdušenca za tehniko.

Tako kot Jobs se je tudi Wozniak veliko naučil od svojega očeta. To učenje pa je bilo precej drugačno. Paul Jobs je imel nedokončano gimnazijo, s popravljanjem avtomobilov pa je solidno zaslužil, ker je znal poceni nabavljati dele. Francis Wozniak, ki so ga klicali Jerry, je bil vrhunski inženir, diplomiral je bil na univerzi Cal Tech, kjer je bil tudi član nogometne ekipe, pozneje pa je delal kot raketni inženir pri Lockheedu. Poveličeval je tehniko in preziral tiste znotraj podjetja, ki so se ukvarjali z upravo, trženjem in prodajo. “Spominjam se, kako mi je rekel, da je inženirstvo najvišja stopnja, ki jo lahko dosežemo,” se je pozneje spominjal Steve Wozniak. “Družba z njim doseže novo raven.”

Eden od prvih spominov Steva Wozniaka je bil, kako je šel s svojim očetom v njegovo službo, kjer mu je ta pokazal elektronske dele in jih “razstavljal po mizi, da sem se lahko igral z njimi”. Zavzeto je gledal, kako se oče trudi, da bi naravnal krivuljo na videozaslonu in tako ugotovil, ali vezje pravilno deluje. “Razumel sem, da je to, kar počne oče, pomembno in dobro.” Woz, kakor so ga že tedaj klicali, je spraševal o uporih in tranzistorjih, ki so ležali okoli po hiši, oče pa mu je na tabli pojasnjeval, kako kaj deluje. “Ko mi je razlagal, kako deluje upor, se je poglobil vse do atomov in elektronov. Tedaj sem bil v drugem razredu osnovne šole in ni mi pisal enačb, temveč mi je pojasnil tako, da sem si lahko predstavljal.”

Oče je Woza naučil še nekaj, kar je postalo neločljivi del njegovega otročjega, družbeno zadržanega značaja: Nikoli ne laži. “Oče je verjel v poštenost, skrajno poštenost. To je najpomembnejše, kar me je naučil. Nikoli se ne lažem, tudi danes ne.” (Edina izjema je bila, ko je šlo za kako dobro potegavščino.) Poleg tega je v sinu vzgojil odpor do pretirane stremljivosti, kar ju je pozneje z Jobsom močno ločevalo. Woz je leta 2010 ob javnem prikazu Applove novosti, štirideset let po tem, ko sta se z Jobsom spoznala, takole pripovedoval: “Oče mi je govoril, naj se vedno držim sredine. Nisem si želel biti v ospredju s pomembnimi ljudmi, kakršen je Steve. Moj oče je bil inženir in tudi sam sem si želel le tega. Bil sem preveč zadržan, da bi bil poslovni pomembnež, kot je Steve.”

V četrtem razredu je bil Wozniak že močno predan elektroniki. Laže se je družil s tranzistorji kot z dekleti in razvijal se je v značilnega čokatega in zgrbljenega mladeniča, ki večino časa prebije sklonjen nad elektronskimi vezji. Pri isti starosti, pri kateri se je Jobs navduševal nad oglenim mikrofonom, ki ga njegov oče ni znal pojasniti, je Wozniak iz tranzistorjev sestavljal sistem zvočne zveze z ojačevalniki, releji, lučkami in brenčali, s katerim je povezal otroške sobe šestih hiš v soseščini. Pri starosti, pri kateri je Jobs sestavljal Heathkitove komplete, je Wozniak sestavljal Hallicraftersov oddajnik in sprejemnik, najbolj dovršen radio, kar jih je bilo na trgu.

Woz je veliko bral očetove revije o elektroniki in se navdušil nad članki o novih računalnikih, kakršen je bil na primer zmogljivi ENIAC. Boolovo algebro je imel v mezincu in se je čudil, kako preproste so te naprave. V osmem razredu je sestavil računalo s sto tranzistorji, dvesto diodami in dvesto upori, vse skupaj na desetih ploščah tiskanega vezja.

Na krajevnem tekmovanju, ki ga je organiziralo vojno letalstvo, je prejel prvo nagrado, čeprav so se tekmovanja udeležili učenci do dvanajstega razreda.

Ko so se fantje njegove starosti začeli družiti z dekleti in hoditi na zabave, je Woz postal še bolj samotarski, saj se mu je zdelo takšno življenje veliko bolj zapleteno od načrtovanja in sestavljanja vezij. “Ko smo se prej vozili s kolesi in vse drugo, sem bil priljubljen, zdaj pa sem bil nenadoma družbeno osamljen,” se je spominjal. “Zdelo se mi je, da se nihče ne pogovarja z menoj.” Duška si je dal z nedolžnimi potegavščinami. V dvanajstem razredu je sestavil elektronski metronom in ugotovil, da je slišati, kot da bi tiktakala bomba. Zato je z nekaj velikih baterij snel nalepke, jih povezal skupaj in postavil v omarico v šoli. Vezje je napravil tako, da je naprava začela tiktakati hitreje, ko si omarico odprl. Pozneje tega dne so ga poklicali v ravnateljevo pisarno. Mislil je, da zato, ker je spet prejel najvišje priznanje pri matematiki. Pričakala pa ga je policija. Ko so odkrili napravo, so poklicali ravnatelja, ta pa je z zadevo pogumno stekel ven na nogometno igrišče in odklopil žice. Woz je skušal zadrževati smeh, a mu ni povsem uspelo. Poslali so ga v pripor za mladoletnike, kjer je prebil noč. Doživetje je bilo razburljivo. Sojetnikom je pokazal, kako lahko odklopijo žice, po katerih se napajajo stropni ventilatorji, in jih priključijo na radiatorje, tako da bi vsakogar streslo, če bi se jih dotaknil.

Woz si je štel v čast, da ga je elektrika tu in tam stresla. Ponosen je bil na to, da je elektrotehnik, kar naj bi pomenilo tudi, da so tresljaji elektrike nekaj vsakdanjega. Nekoč je sestavil nekakšno ruleto, pri kateri so štirje igralci vtaknili palce v odprtino, ko pa se je kroglica umirila, je enega od njih streslo. “Ljudje, ki so se ukvarjali s strojno opremo, so se radi igrali to igro, tiste, ki so se posvečali le programski opremi, pa je bilo strah,” je pripomnil.

Med zadnjim letom v gimnaziji so mu ponudili službo v Sylvanü in tam je prvič v življenju delal na računalnikih. Iz knjige se je naučil jezika FORTRAN, prebral pa je tudi priročnike za večino sistemov tistega časa, začenši s PDP8 podjetja Digital Equipment. Potem je preučil tehnične specifikacije najnovejših mikročipov in s temi deli skušal sestaviti nove računalnike. Zadal si je izziv, da izdela napravo z enakimi zmogljivostmi, pri tem pa uporabi čim manjše število sestavnih delov. Vsak večerje skušal izboljšati načrte, ki jih je bil pripravil prejšnji večer. Ob koncu zadnjega leta je bil že pravi mojster. “Načrtoval sem računalnike samo s polovičnim številom čipov, kakor so jih uporabljala podjetja, ki so izdelovala dejanske računalnike, vendar sem to počel le na papirju.” Prijateljem o tem ni ničesar povedal. Večina sedemnajstletnikov tega ne bi imela za posebno zabavno.

Ob koncu tedna za dan zahvalnosti v svojem zadnjem letuje Wozniak obiskal univerzo v Koloradu. Zaradi praznikov je bila zaprta, našel pa je študenta elektrotehnike, ki mu je razkazal laboratorije. Moledoval je očeta, da naj ga tja vpiše, čeprav je šolnina v drugi zvezni državi presegala to, kar so si Wozniakovi lahko privoščili. Sklenila sta dogovor: lahko bo tja hodil eno leto, potem pa se bo prepisal na javno visoko šolo De Anza v domači zvezni državi. Ko je jeseni leta 1969 prispel v Kolorado, je toliko časa porabil za potegavščine (na primer tako, da je dal računalnikom natisniti metre in metre papirja z napisom ‘Jebi Nixona’), da nekaj predmetov ni uspešno opravil in je moral pavzirati. Poleg tega je napisal program za računanje Fibonaccijevih števil, ki je porabil toliko računalniških ur, da mu je univerza zagrozila, da mu bo izstavila račun. Tako je brez težav izpolnil svoj del dogovora s starši in se prepisal na De Anzo. Po prijetnem letu na De Anzi si je Wozniak vzel prosto leto, da bi nekaj zaslužil. Delo je dobil pri podjetju, ki je izdelovalo računalnike za kalifornijsko ministrstvo za promet, sodelavec pa mu je ponudil nekaj čudovitega: Priskrbel da mu bo nekaj čipov, da bo lahko izdelal računalnike, ki jih je bil načrtoval na papirju. Wozniak se je odločil, da bo porabil čim manjše število čipov, tako zaradi osebnega izziva kot zato, ker ni želel izkoriščati kolegove prijaznosti.

Veliko delaje opravil v garaži prijatelja za vogalom, Billa Femandeza, ki je še hodil na gimnazijo Homestead. Med delom sta pila velike količine osvežilne pijače cragmont cream soda, se s kolesom vozila v trgovino, da sta vrnila steklenice, prejela depozit zanje in kupila še več pijače. “Zato sva računalnik imenovala Cream Soda Computer” se je spominjal Wozniak. Naprava je bila pravzaprav računalo za množenje števil, ki si jih vnašal s stikali, rezultat pa so v dvojiški obliki prikazovale lučke.

Ko je bil računalnik izdelan, mu je Femandez povedal, da je na gimnaziji Homestead nekdo, ki ga mora spoznati. “Ime mu je Steve. Rad ima potegavščine, tako kot ti, prav tako pa ga zanima tudi sestavljanje elektronskih naprav.” Verjetno je bilo to najpomembnejše srečanje v kaki garaži v Silicijevi dolini od tedaj, ko je dvaintrideset let pred tem Hevvlett vstopil v Packardovo. “S Stevom sva dolgo sedela na pločniku pred Billovo hišo in si izmenjevala pripovedi - predvsem o potegavščinah, ki sva se jih domislila, pa tudi o tem, kakšne načrte za elektronske naprave sva izdelala,” se je spominjal Wozniak. “Veliko sva imela skupnega. Ponavadi mi je bilo zelo težko komu pojasniti, kakšne naprave načrtujem, Steve pa je takoj razumel. In bil mi je všeč. Bil je suhljat in žilav pa poln energije.” Tudi na Jobsa je novi prijatelj napravil vtis. “Woz je bil prvi človek, ki sem ga kdaj srečal, ki je vedel več o elektroniki od mene,” je nekoč rekel in pri tem nekoliko pretiraval glede svojega znanja. “Takoj mi je bil všeč. Bil sem precej zrel za svoja leta, on pa nekoliko nezrel, tako da se je to izravnalo. Bil je nadvse pameten, čustveno pa je bil moje starosti.” Poleg zanimanja za računalnike sta imela skupno tudi ljubezen do glasbe. “Tisti časi so bili čudoviti za glasbo,” se je spominjal Jobs. “Bilo je tako, kot da živiš v Beethovnovih in Mozartovih časih. Resnično. V prihodnosti bodo na ta čas tako gledali. Z Wozom pa sva to dejansko doživljala.” Wozniak je Jobsa vpeljal v veličastne pesmi Boba Dylana. “Izsledila sva tipa v Santa Cruzu, ki je izdajal glasilo o Dylanu,” je pripovedoval Jobs. “Dylan je snemal vse svoje koncerte, nekateri pa niso bili ravno tankovestni, tako da je bilo' kmalu vse polno posnetkov. Piratskih. Ta tip pa je imel vse.”

Kmalu sta se odpravljala skupaj na pohode za Dylanovimi posnetki. “Potikala sva se po San Joseju in Berkeleyju ter iskala piratske Dylanove posnetke, ki sva jih zbirala,” je rekel Wozniak. “Kupovala sva broširane izdaje Dylanovih pesmi in si jih dolgo v noč razlagala. Dylanova lirika je spodbujala kreativno razmišljanje.” Jobs je pristavil: “Imel sem čez sto ur posnetkov, vključno z vsemi koncerti turneje leta ‘65 in ‘66,” tiste, na kateri je Dylan prešel na elektroniko. Kupila sta si vsak svoj vrhunski kolutni magnetofon TEAC. “Snemal sem pri nižjih vrtljajih, da sem na trak spravil čim več posnetkov,” je rekel Wozniak. Jobs je bil enako zagnan: “Namesto zvočnikov sem si kupil odlične slušalke, ležal na postelji ter ure in ure poslušal to glasbo.”

Jobs je na gimnaziji Homestead ustanovil krožek za glasbene in svetlobne predstave ter tudi za potegavščine. (Nekoč so na sadilni stroj za cvetlice prilepili zlato prebarvano straniščno školjko.) Imenovali so ga Buck Fry Club, da bi se tako ponorčevali iz ravnateljevega imena. Wozniak in njegov prijatelj Allen Baum, ki sta sicer oba že končala gimnazijo, sta se Jobsu ob koncu njegovega predzadnjega leta pridružila pri snovanju poslovilnega dogodka za maturante. Ko meje Jobs štiri desetletja pozneje vodil po svoji nekdanji šoli, se je ustavil na mestu, kjer se je potegavščina odvila, in pokazal. “Vidite tisti balkon? Tam smo priredili potegavščino z zastavo, ki je dokončno potrdila najino prijateljstvo.” Baum je veliko rjuho pobarval z zeleno in belo barvo šole, potem pa so nanjo narisali roko z iztegnjenim sredincem. Baumova prijazna mati jim je pri risbi pomagala, pokazala jim je tudi, kako uporabljati različne odtenke in senčenje, da je bilo videti bolj resnično. “Dobro vem, kaj je to,” se je namuznila. Namestili so škripčevje, da so lahko plakat počasi teatralno spustili, medtem ko so maturanti korakali mimo balkona. Stvaritev so podpisali s ‘SWAB JOB’, kar so sestavili iz začetnic Wozniaka in Bauma ter Jobsovega prümka. Potegavščina je prešla v izročilo šole, Jobs pa spet začasno ni smel obiskovati pouka.

Pri neki drugi potegavščini je Wozniak sestavil žepno napravo, ki je oddajala televizijske signale. Stopil je v prostor, kjer je skupina ljudi gledala televizijo, na primer skupni prostor v študentskem domu, in na skrivaj pritisnil gumb, tako da so se na televizorju pokazale le motnje. Ko je potem nekdo vstal in udaril po televizorju, je spustil gumb in slika se je spet pojavila. Ko je nič hudega sluteče gledalce pripravil do tega, da so skakali gor in dol na njegov ukaz, je zadeve še zapletel. Pustil je, da je ostala slika nejasna, dokler se ni nekdo dotaknil antene. Po daljšem času jih je pripravil do tega, da so verjeli, da mora nekdo držati anteno in stati na eni nogi ter se z roko dotikati vrhnjega dela televizorja. Ko več let pozneje pri uvodnem govoru na pomembni predstavitvi ni uspel takoj pripraviti videa, da bi pravilno deloval, je Jobs povezal zabavno zgodbo, kar sicer ni bilo predvideno. “Woz je imel v žepu napravo in šla sva v študentski dom, kjer je kup ljudi gledal na primer Zvezdne steze, in jim je pokvaril prikazovanje. Nekdo je šel televizor uredit, Woz pa je izklopil napravico šele, ko je dvignil nogo, ko pa je spet stopil na tla, jo je spet pokvaril.” Jobs se je na odru zvil v presto in med smehom gledalcev končal pripoved: “V kakih petih minutah je pripravil ljudi do tega, da so v takih pozah naravnavali televizijsko sliko.”

Modra škatlica

Najbolj premetena kombinacija potegavščine in elektronike - ter dogodivščina, ki je pripomogla k ustanovitvi Appla - se je začela neko nedeljsko popoldne, ko je Wozniak prebral članek v reviji Esquire, ki mu jo je bila mati pustila na kuhinjski mizi. Bilo je septembra leta 1971 in pripravljal se je, da se odpelje na tretjo univerzo po vrsti, Berkeley. V članku ‘Skrivnosti modre škatlice’ je avtor Ron Rosenbaum opisoval, kako so hekerji in navdušenci za telekomunikacijsko tehnologijo odkrili način, kako lahko brezplačno telefonirajo medkrajevno, tako da posnemajo tone, ki preusmerjajo signale po omrežju AT&T. “Na polovici dolgega članka sem moral poklicati svojega najboljšega prijatelja, Steva Jobsa, in mu prebrati dele besedila,” se je spominjal Wozniak. Jasno mu je bilo, da je Jobs, ki je tedaj obiskoval zadnji razred gimnazije, eden redkih ljudi, ki bo prav tako nadušen kot on.

Eden od junakov v članku je bil John Draper, heker z vzdevkom Captain Crunch, ker je odkril, da je zvok, ki ga proizvaja igračka piščalka, ki so jo prilagali škatlam kosmičev, prav tak kot ton s frekvenco 2600 Hz, ki so ga uporabljali za usmerjanje klicev v stikalih telefonskega omrežja. Z njo si lahko preslepil sistem, da je prepustil medkrajevne klice brez dodatnih stroškov. Članek je razkril, da je podatke o drugih tonih, ki usmerjajo klice, mogoče najti v strokovni reviji Bell System Technical Journal, zato so pri AT&T na knjižnice nemudoma naslovili prošnjo, da revijo umaknejo.

Ko je Wozniak tisto popoldne poklical Jobsa, je bilo temu takoj jasno, da morata dobiti tisto revijo. “Nekaj minut pozneje je Woz prišel pome in šla sva v knjižnico v SLAC (Stanford Linear Accelerator Center),” se je spominjal Jobs. Ker je bila nedelja, je bila knjižnica zaprta, vendar sta vedela, kako lahko prideta noter skozi vrata, ki praviloma niso bila zaklenjena. “Spominjam se, kako sva besno brskala po kupih revij in Woz je končno našel številko z vsemi frekvencami. Bila sva navdušena, odprla sva revijo in našla podatke. Govorila sva si: ‘Resnično je. Noro, čisto resnično je.’ Vse je bilo tam - toni in frekvence.”

Wozniak je šel do trgovine Sunnyvale Electronics, preden so jo zvečer zaprli, in kupil potrebne dele za izdelavo analognega tonskega generatorja. Jobs je bil sestavil frekvenčni števec, ko je bil v Klubu raziskovalcev pri HPju, in z njim sta kalibrirala zaželene tone. S številčnico sta izbirala ustrezne tone po navodilih iz članka in jih snemala. O polnoči sta bila pripravljena, da jih preizkusita. Žal oscilatorji, ki sta jih uporabljala, niso bili dovolj stabilni, da bi proizvajali pravilno cvrčanje, ki bi preslepilo telefonsko družbo. “Videla sva, da s Stevovim frekvenčnim števcem prihaja do nestabilnosti,” se je spominjal Wozniak, “nisva pa ga mogla pripraviti do tega, da bi ustrezno deloval. Naslednje jutro sem moral v Berkeley in odločil sem se, da bom tam izdelal digitalno različico.”

Še nihče ni naredil digitalne modre škatlice, vendar je bil izziv Wozniaku pisan na kožo. Z Radio Shackovimi diodami in tranzistorji in ob pomoči študenta glasbe, ki je imel popolni posluh, je napravo sestavil še pred dnevom zahvalnosti. “Še nikoli nisem sestavil vezja, na katero bi bil tako ponosen,” je rekel. “Še danes mislim, da je bilo izredno.”

Nekega večera se je Wozniak iz Berkeleyja pripeljal k Jobsu domov, da bi zadevo preizkusila. Poskušala sta telefonirati Wozniakovemu stricu v Los Angeles, vendar sta se zmotila pri številki. A to ni bilo pomembno, glavno je bilo, da naprava deluje. “Dober večer! Kličeva vas brezplačno! Kličeva vas brezplačno!” je kričal Wozniak. Oseba na drugi strani je bila zbegana in nejevoljna. Jobs se je pridružil: “Kličeva iz Kalifornije! Iz Kalifornije! Z modro škatlico.” Verjetno je človeka to še dodatno zmedlo, saj je tudi sam živel v Kaliforniji.

Sprva sta modro škatlico uporabljala za potegavščine. Najbolj drzna je bila tista, ko sta poklicala Vatikan in se je Wozniak pretvarjal, da je Henry Kissinger ter da želi govoriti s papežem. “Smo na vrhunskem srečanju v Moskvi in moramo govoriti s papežem,” je rekel. Povedali so mu, da je ura pol šestih zjutraj ter da papež spi. Ko je pozneje še enkrat poklical, je na telefon dobil škofa, ki naj bi prevajal. S papežem pa nikoli nista uspela govoriti. “Posvetilo se jim je, da Woz ni Henry Kissinger,” se je spominjal Jobs. “Klicala sva izjavne telefonske govorilnice.”

Z modro škatlico sta prišla do pomembnega mejnika, ki je določil vzorec njunega prihodnjega sodelovanja: Jobs se je namreč domislil, da bi naprave lahko izdelovala in jih prodajala, ne pa se le kratkočasila z njimi. “Nabavil sem preostale dele, kot so ohišje, napajalnik in številska tipkovnica, ter razmislil, kakšno ceno lahko zahtevava,” je rekel Jobs ter s tem že nakazal, kakšno vlogo bo odigral pri ustanavljanju Appla. Končni izdelek je bil velik kot približno dva kupčka igralnih kart. Sestavni deli so stali 40 dolarjev in Jobs se je odločil, da bosta postavila ceno na 150 dolarjev.

Po zgledu drugih navdušencev za piratsko telefonijo, kakršen je bil Captain Crunch, sta si izmislila vzdevke. Wozniak je bil ‘Berkeley Blue’, Jobs pa ‘Oak Tobark’. Napravo sta razkazovala po študentskih domovih, kjer sta jo priključila na telefon in zvočnik. Medtem ko so potencialni kupci gledali, sta poklicala hotel Ritz v Londonu ali storitev šal po telefonu v Avstraliji. “Izdelala sva kakih sto modrih škatlic in prodala skoraj vse,” se je spominjal Jobs.

Zabava in dobiček sta doživela konec v piceriji v Sunnyvalu. Jobs in Wozniak sta se pripravljala, da se odpeljeta v Berkeley z modro škatlico, ki stajo pravkar dokončala. Jobs je potreboval denar in mu je bilo veliko do tega, dajo proda, zato je skušal zanjo navdušiti nekaj ljudi pri sosednji mizi. Zanimalo jih je in Jobs je iz govorilnice klical v Chicago. Možje so rekli, da morajo v avto po denar. “Gremo torej do avta, vsi skupaj, tudi Woz, jaz v roki držim modro škatlico, tip odpre vrata avta, seže pod sedež in privleče ven pištolo,” se je spominjal Jobs. Še nikoli ni videl pištole tako od blizu in postalo ga je resnično strah. “S pištolo mi meri naravnost v trebuh in mi reče, naj mu dam škatlo. Razmišljal sem, ali mu bi mogoče lahko vrata zaloputnil na noge, da bi zbežala, a se mi je zdelo precej verjetno, da bi me ustrelil. Zato sem mu počasi, zelo previdno izročil škatlo.” Rop je bil kaj nenavaden. Mož, ki je vzel škatlo, je Jobsu pustil telefonsko številko in mu rekel, da bo plačal, če deluje. Ko je Jobs pozneje poklical na to številko, je človek rekel, da naprave ne zna uporabljati. Jobs ga je potem s svojim posrečenim pristopom prepričal, da bi se z Wozniakom dobili na javnem kraju. Na koncu pa sta se vendarle odločila, da se s pištolo ne bi več želela srečati, tudi če to pomeni, da sta ob 150 dolarjev.

Partnerstvo je tlakovalo pot do veliko večje skupne pustolovščine. “Če ne bi bilo modrih škatlic, ne bi bilo Appla,” je Jobs pozneje razmišljal. “O tem sem povsem prepričan. Z Wozom sva se naučila sodelovati, pridobila sva si samozavest, da lahko rešiva tehnične probleme in dejansko nekaj proizvedeva.” Izdelala sta majhno vezje, s katerim je bilo mogoče obvladovati infrastrukturo, vredno milijarde dolarjev. “Ne morete si predstavljati, koliko samozavesti nama je to vlilo.” Woz je prišel do enakega sklepa: “Verjetno ni bilo pametno, da sva jih prodajala, okusila pa sva, kaj lahko storiva z mojim tehniškim znanjem in njegovo vizijo.” Avantura z modro škatlico je utrdila obliko porajajočega se partnerstva. Woz bo blagi čarodej, ki ustvarja odlične izume, ki bi jih najraje kar razdal, Jobs pa bo ugotovil, kako jih napraviti bolj enostavne za uporabnika, jih zapakirati v smiselno celoto, prodati in pri tem zaslužiti.

TRETJE POGLAVJE

IZSTOP

Vključi, naravnaj...

Chrisann Brennan

Jobs je proti koncu svojega zadnjega leta na gimnaziji Homestead, spomladi leta 1972, začel hoditi s Chrisann Brennan, dekletom približno njegove starosti, ki pa je hodila v razred niže. Imela je svetlo rjave lase, zelene oči, visoke ličnice, videz krhkosti in je bila zelo privlačna. V tistem času so se njeni starši ločevali in je bila zato občutljiva. “Skupaj sva delala na risanem filmu, potem pa sva začela hoditi in postala je moje prvo resno dekle,” se je spominjal Jobs. Chrisann je pozneje pripovedovala: “Steve je bil nekako prismojen. Prav zato meje privlačil.”

Jobsova prismojenost je bila gojene sorte. Začenjal se je ukvarjati s svojimi obsedenimi prehranjevalnimi navadami, ki so ga potem držale vse življenje, in je jedel le sadje in zelenjavo, zato je bil vitek in žilav. Naučil se je nepremično gledati ljudi v oči, in do popolnosti je prignal dolga obdobja tišine z vmesnimi izbruhi hitrega govorjenja. Zaradi te nenavadne mešanice intenzivnosti in vzvišenosti ter las do ramen in kuštrave brade je bil podoben noremu šamanu. Nihal je med očarljivostjo in čudnostjo. “Videti je bil napol nor,” se je spominjala Chrisann. “Bil je zelo napet, zdelo se je, da je okoli njega nekakšna obsežna temina.”

Jobs je v tistem času začel jemati LSD, z njim pa ga je začela jemati tudi Chrisann, prvič na žitnem polju malo ven iz Sunnyvala. “Bilo je čudovito,” se je spominjal. “Veliko sem poslušal Bacha in nenadoma je Bach igral sredi tega žitnega polja. To je bil najlepši občutek v mojem življenju dotlej. Počutil sem se kot dirigent Bachove simfonije, ki je vznikala na žitnem polju.”

Tistega poletja leta 1972, potem ko je maturiral, sta šla s Chrisann živet v kočo na hribih nad Los Altosom. “S Chrisann greva živet v kočo v hribih,” je nekega dne sporočil staršem. Njegov oče je bil besen. “Niti slučajno,” je rekel. “Tega ne dovolim.” Nedavno sta se bila sporekla glede marihuane in tudi tokrat je mlajši Jobs uveljavil svojo voljo. Le poslovil se je in odšel.

Chrisann je poleti veliko slikala. Bila je nadarjena in za Jobsa je naslikala sliko klovna, ki jo je potem obesil na steno. Jobs je pisal pesmi in igral kitaro. Bil je lahko okrutno hladen in nesramen do nje, bil pa je tudi očarljiv in je znal uveljaviti svojo voljo. “Bil je razsvetljen, a krut človek,” se je spominjala. “To je nenavadna kombinacija.”

Sredi poletja se je Jobs skoraj ubil, ko se je njegov rdeči fiat vžgal. S prijateljem z gimnazije Timom Brownom se je vozil po hribovju Santa Cruz, ko je Tim pogledal nazaj in opazil, kako iz motorja švigajo plameni, in mimo rekel Jobsu: “Ustavi se, avto gori.” Jobs je ustavil. Njegov oče se je pripeljal do hribov, kljub temu da sta se bila sporekla, in odvlekel avtomobil domov.

Jobs je Wozniaka prosil, naj ga pelje do visoke šole De Anza, da bi tam preiskal ponudbo del na oglasni deski in tako morda prišel do denarja za nov avto. Našla sta ponudbo nakupovalnega središča Westgate, kjer so iskali študente, ki bi si nadeli maske in zabavali otroke. Za tri dolarje na uro so se tako Jobs, Wozniak in Chrisann oblekli v težke kostume in zaigrali Alico v čudežni deželi, norega klobučarja in belega zajca. Wozniak se je v svoji preprostosti in prijetnosti kar zabaval. “Rekel sem si, ‘To je zame, to hočem početi, ker imam rad otroke.’ Mislim, da Steve tega dela ni maral, jaz pa sem na vse skupaj gledal kot na zabavno dogodivščino.” Jobsu je bilo v resnici zoprno. “Bilo je vroče, kostumi so bili težki in čez čas me je imelo, da bi kakemu otroku primazal klofuto.” Nikoli ni imel veliko potrpljenja.

Reed College

Ko so Jobsovi starši pred sedemnajstimi leti otroka posvojili, so obljubili, da bo študiral. Zato so trdo delali in hranili za šolnino ter do njegove mature prihranili dovolj. Jobs, ki je bil vse bolj svojeglav, pa jima nikakor ni olajšal življenja. Sprva ga je imelo, da sploh ne bi šel na univerzo. “Razmišljal sem o tem, da bi šel v New York, če ne bi šel študirat,” se je spominjal in se zamislil nad tem, kakšno bi bilo njegovo življenje, ko bi se bil tako odločil. Ko so straši pritiskali nanj, naj gre na univerzo, se je odzval pasivnoagresivno. Niso ga mikale državne šole, kakršna je Berkeley, kjer je študiral Woz, kljub temu da je bil študij tam cenejši. Prav tako se ni odločil za Stanfordovo univerzo, ki je bila sicer blizu in bi verjetno dobil štipendijo. “Študentje na Stanfordu so že vedeli, kaj želijo početi v življenju,” je rekel. “Niso bili resnično ustvarjalni. Želel sem si nekaj bolj izvirnega in zanimivega.”

Vztrajal je, da se vpiše na Reed College, zasebno naravoslovno šolo v Portlandu v Oregonu, eno najdražjih v ZDA. Bil je ravno na obisku pri Wozu v Berkeleyju, ko ga je poklical oče in mu povedal, da je z Reeda prišlo pismo, v katerem so mu sporočali, da je sprejet. Tako oče kot mati sta skušala sina pregovoriti, naj ne gre. On pa je postavil ultimat: Če ne more na Reed, ne bo šel nikamor. Kot ponavadi, sta tudi tokrat popustila.

Na Reedu je bilo le tisoč študentov, dvakrat manj kot na gimnaziji Homestead. Univerza je bila znamenita po svobodnem, hipijevskem življenjskem slugu, ki se je nekoliko nenavadno zlival s strogimi akademskimi merili in temeljnim učnim programom. Pet let pred tem je Timothy Leary, guru psihedeličnega razsvetljenja, m$d svojo turnejo League for Spiritual Discovery (LSD) po univerzah s prekrižanimi nogami sedel na trati v Reedu in sporočal poslušalcem: “Kot pri vsaki veliki religiji v preteklosti tudi mi iščemo božansko v nas samih ... Te starodavne cilje z današnjimi pojmi lahko izrazimo s temi besedami - vključi, naravnaj, izstopi.” Številni študentje na Reedu so vse tri zapovedi vzeli kar se da resno.

V sedemdesetih letih je bil osip več kot eno tretjino.

Ko je jeseni leta 1972 prišel čas, da se Jobs vpiše, so ga starši peljali v Portland, a tudi tokrat ga je prevzel uporniški značaj in jim ni pustil, da bi vstopili v univerzo. Pravzaprav se niti ni poslovil od njiju ali se jima zahvalil. Pozneje se je tega spominjal z obžalovanjem, ki nikakor ni bilo značilno zanj:

To je nekaj, česar se resnično sramujem. Ravnal sem brez kakršnegakoli občutka in sem ju prizadel. Tega ne bi bil smel storiti. Tako veliko sta storila,' da bi mi zagotovila študij na tej univerzi, vendar sem si želel le, da bi ju ne bilo tam. Nisem želel, da bi kdorkoli vedel, da sploh imam starše. Želel sem si biti kot sirota, ki se je z vlaki potikala po deželi in je pravkar prispela od nikoder, brez korenin, brez povezav, brez okoliščin ali ozadja.

Proti koncu leta 1972 se je življenje na ameriških univerzah temeljito spreminjalo. Vojna v Vietnamu in splošni vpoklic v vojsko v ZDA sta se končevala. Politični aktivizem na univerzah je plahnel, v mnogih večernih pogovorih v študentskih domovih pa ga je kot temo zamenjalo zanimanje za poti, ki vodijo k osebni izpolnitvi. Na Jobsa so vplivale številne knjige o duhovnosti in razsvetljenju, še posebno pa knjiga Be Here Now, priročnik za meditacijo in čudež psihedeličnih drog avtorja Babe Rama Dassa, ki se je prej sicer pisal Richard Alpert. “Bila je res globoka,” je rekel Jobs. “Močno je vplivala name, prav tako tudi na številne moje prijatelje.”

Najbližji od teh prijateljev mu je bil prav tako študent prvega letnika s prav tako neurejeno bradico, Daniel Kottke, s katerim sta se srečala teden dni potem, ko sta prispela na Reed. Oba sta se zanimala za zen, Dylana in LSD. Kottke je izhajal iz bogatega newyorškega okoliša, bil je pameten, vendar miren in prijeten otrok cvetja, zanimanje za budizem pa je še dodatno omililo njegovo naravo. Zaradi poglabljanja v duhovnost ni verjel v materialno lastnino, a vendarle je Jobsov magnetofon nanj napravil velik vtis. “Steve je imel kolutni magnetofon TEAC in neznanske količine piratiziranih posnetkov Boba Dylana,” se je spominjal Kottke. “Bil je resnično kul in hightech.”

Jobs je preživel veliko časa s Kottkejem in njegovim dekletom, Elizabeth Holmes, tudi potem, ko jo je na prvem srečanju užalil z vprašanjem, za koliko denarja bi spala s kakim drugim moškim. Skupaj so hodili na avtostop do obale, se z drugimi študenti pogovarjali o smislu življenja, se udeleževali ljubezenskih festivalov v templju Hare Krišna v bližini in obiskovali zenovski center, kjer so prejemali brezplačne obede. “Bilo je nadvse zabavno,” je rekel Kottke, “a tudi filozofsko, zen pa smo jemali zelo resno.”

Jobs si je s Kottkejem izmenjeval še druge knjige, na primer Duh zena, duh začetništva Shunryuja Suzukija, Avtobiografijo jogija Paramahanse Yoganande in Prebijanje skozi duhovni materializem Chogyama Trungpe. Na podstrešju nad sobo Elizabeth Holmes so si uredili prostor za meditacijo in ga opremili z indijskimi slikami, debelo indijsko preprogo, svečami, kadilom in blazinami za meditacijo. “Na stropu je bila odprtina z vratci, skozi katera si lahko prišel v velike podstrešne prostore,” je rekel Jobs. “Tam smo včasih jemali halucinogene droge, pretežno pa smo le meditirali.”

Jobs se z vzhodnjaško duhovnostjo in posebej zen budizmom ni ukvarjal le površno in mimogrede kot mnogi mladi. Sprejel jo je z zanj značilno intenzivnostjo in je globoko zaznamovala njegovo osebnost. “Steve je zelo zenovski,” je rekel Kottke. “Globoko je vplivalo nanj. To vidite v njegovi strogi, minimalistični estetiki ter intenzivnem osredotočanju na karkoli.” Na Jobsa je močno vplivalo tudi poudarjanje intuicije v budizmu. “Začel sem spoznavati, da sta intuitivno razumevanje in zavest pomembnejša od abstraktnega razmišljanja in intelektualne logične analize,” je pozneje pripovedoval. Zaradi svoje intenzivnosti pa je le težko dosegal notranji mir, zato njegovega zenovskega zavedanja niso spremljali globoki mir, spokojnost duha in medčloveška milina.

S Kottkejem sta rada igrala nemško različico šaha iz devetnajstega stoletja, Kriegspiel, pri kateri sta igralca s hrbtoma obrnjena drug proti drugemu, vsak od njiju ima svojo ploščo in vidi le svoje figure, nasprotnikovih pa ne. Posrednik vsakemu od igralcev pove, ali je poteza, ki jo namerava narediti, dovoljena ali ne, in iz tega skušata ugotoviti, kako ima nasprotnik razporejene figure. “Pri najbolj divji igri sem ju videla, ko smo nekoč sedeli ob kaminu, zunaj pa je divjala nevihta,” se je spominjala Elizabeth Holmes, ki je posredovala med njima. “Vzela sta bila LSD in sta tako hitro vlekla poteze, da sem jima komaj sledila.”

Na Jobsa je med njegovim prvim letom na univerzi močno vplivala tudi knjiga Diet for a Small Planet Frances Moore Lappe, v kateri je avtorica poudarjala tako osebne kot globalne prednosti vegetarijanstva. “Takrat sem bolj ali manj za vedno nehal jesti meso,” se je spominjal. Knjiga pa je tudi še okrepila njegovo navado, da se je navduševal za skrajne načine prehranjevanja, tako da se je očiščeval, postil in več tednov zapored jedel samo eno ali dve vrsti živil, na primer korenje in jabolka.

Jobs in Kottke sta v prvem letniku postala resna vegetarijanca. “Steve je bil bolj resen od mene,” je rekel Kottke. “Prehranjeval se je s kosmiči znamke ‘Roman MeaP.” Hodila sta nakupovat v kmečko zadrugo, kjer si je Jobs kupil škatlo kosmičev, kar mu je zadostovalo za teden dni, in druga zdrava živila. “Na veliko je kupoval dateljne in mandlje ter zelo veliko korenja; kupil si je Championov sokovnik, da smo si delali korenčkov sok in solato. Nekateri pripovedujejo, da je Jobs zaradi pretiranega uživanja korenja postal oranžne barve, in to ni povsem izmišljeno.” Njegovi prijatelji se spominjajo, da je imel včasih odtenek barve ob sončnem zahodu.

Še bolj obseden pri svojih prehranjevalnih navadah je postal, ko je prebral Mucusless Diet Healing Svstem Arnolda Ehreta, prehranjevalnega fanatika z začetka dvajsetega stoletja. Taje zagovarjal prehranjevanje izključno s sadjem in zelenjavo brez škroba, kar naj bi preprečevalo tvorjenje škodljive sluzi, zagovarjal pa je tudi čiščenje telesa z dolgotrajnim postenjem. Jobs se je odrekel tudi kosmičem, kruhu, vsem žitom in mleku, prijatelje pa je začel svariti glede nevarnosti sluzi, če jedo drobno pecivo. “Tega sem se lotil s svojim značilnim norim pristopom,” je rekel. Nekoč sta s Kottkejem ves teden jedla le jabolka, potem pa je Jobs poskušal s še čistejšim postenjem. Začel je z dvodnevnimi posti, sčasoma jih je raztegnil na teden ali več, vmes pa je pil velike količine vode in jedel listnato zelenjavo. “Po tednu dni sem se začel počutiti fantastično,” je rekel. “Ko ti ni treba prebavljati vse tiste hrane, postaneš nadvse vitalen. Odlično sem se počutil. Zdelo se mi je, da lahko grem peš do San Francisca, če le tako hočem.”

V tistem času si je študentska subkultura prizadevala doseči razsvetljenje - z vegetarijanstvom in zen budizmom, meditacijo in duhovnostjo, LSDjem in rok glasbo, Jobs pa se je vsega lotil posebno vzneseno. In čeprav se je na Reedu s tem le malo ukvarjal z elektroniko, je ohranil navdušenje zanjo. Nekoč v prihodnosti jo bo izvrstno vključil v preostalo mešanico.

Robert Friedland

Jobs je potreboval denar in se je odločil, da proda svoj električni pisalni stroj. Šel je do sobe študenta, ki je rekel, da bi ga kupil, in je tam videl, kako se ta ljubi z njegovim dekletom. Obrnil se je, da bi odšel, vendar ga je študent povabil noter in rekel, naj sede in počaka, da končata. “Mislil sem si, ‘To je pa noro,’” se je pozneje spominjal Jobs. Tako se je začelo njegovo prijateljstvo z Robertom Friedlandom, enim od redkih ljudi v Jobsovem življenju, ki ga je očaral. Privzel je nekaj Friedlandovih karizmatičnih lastnosti in ga je nekaj let imel skorja za guruja - dokler ni spoznal, da je šarlatan.

Friedland je bil štiri leta starejši od Jobsa, a še ni diplomiral. Kot sin preživelega iz Auschvvitza, ki je v Chicagu postal bogat arhitekt, je prvotno hodil na naravoslovno univerzo Bowdoin v zvezni državi Maine. V drugem letniku pa so ga aretirali, ker je posedoval 24.000 tabletk droge LSD, vrednih 125.000 dolarjev. V krajevnem časniku so objavili fotografijo smehljajočega fanta s svetlimi lasmi do ramen. Dobil je dve leti in je sedel v zaporu v Virginiji, dokler ga niso leta 1972 pogojno izpustili. Jeseni se je odpravil na Reed, kjer je nemudoma kandidiral za študentskega predsednika, ker si je po ‘kruti nepravičnosti’, ki jo je pretrpel, želel oprati ime. Bil je izvoljen.

Friedland je bil slišal za Babo Ram Dassa, avtorja knjige Be Here Now, in se je podobno kot Jobs in Kottke veliko poglabljal v vzhodnjaško duhovnost. Poleti leta 1973 je šel v Indijo, kjer se je srečal z Ram Dassovim hindujskim gurujem, Neem Karolijem Babo, ki so ga njegovi številni učenci imenovali Maharajji. Ko se je jeseni, istega leta vrnil, je privzel duhovno ime in hodil naokoli odet v plahutajoča indijska oblačila in obut

v sandale. Živel je v podnajemniški sobi nad garažo nedaleč od univerze in Jobs ga je tam obiskal prenekatero popoldne. Očaralo ga je Friedlandovo globoko prepričanje, da stanje razsvetljenja dejansko obstaja in ga je mogoče doseči. “Spoznal me je z drugačno ravnijo zavesti,” je rekel Jobs.

Tudi Friedland je bil navdušen nad Jobsom. “Ves čas je hodil bos,” je pozneje pripovedoval novinarjem. “Največji vtis je name naredila njegova intenzivnost. Vse, kar ga je zanimalo, je praviloma prignal do nesmiselnih skrajnosti.” Jobs je izpopolnil svojo metodo strmenja v ljudi in molčanja, da je s tem obvladoval ljudi. “Ena od njegovih posebnosti je bila, da je strmel v človeka, s katerim se je pogovarjal. Gledal je naravnost v oči, postavil vprašanje, potem pa je čakal na odgovor, ne da bi oni odmaknil pogled.”

Kottke je trdil, da si je Jobs nekatere osebnostne poteze - tudi nekatere izmed tistih, ki jih je ohranil vse življenje - izposodil od Friedlanda. “Friedland je Steva naučil o polju popačene stvarnosti,” je rekel Kottke. “Bil je karizmatičen in nekoliko sleparski in je znal s svojo močno voljo situacije ustrezno prikrojiti. Bil je živahen, samozavesten in nekoliko tiranski. Steve je to občudoval in potem, ko se je nekaj časa družil z Robertom, je tudi sam postal nekoliko takšen.”

Jobs je osvojil tudi način, kako si je Friedland zagotovil, da pristane v središču pozornosti. “Robert je bil nadvse družaben in karizmatičen, pra

vi prodajalec,” se je spominjal Kottke. “Ko sem spoznal Steva, je bil precej zadržan in skromen, zelo zaseben. Mislim, da ga je Robert naučil veliko o prodajanju, odpiranju samega sebe in o tem, kako obvladati situacijo.” Friedland je izžareval pomembnost. “Ko je stopil v sobo, si ga takoj opazil. Steve je bil na začetku, ko je prišel na Reed, ravno nasproten. Po druženju z Robertom se je tudi njega prijelo nekaj tega.”

Ob nedeljskih večerih sta Jobs in Friedland obiskovala tempelj Hare Krišna na zahodni strani Portlanda, pogosto pa sta z njima šla tudi Kottke in Elizabeth Holmes. Plesali so in peli na ves glas. “Spravljali smo se v ekstatično stanje,” se je spominjala Elizabeth. “Robertu se je utrgalo in je plesal ko nor. Steve je bil bolj umirjen, kot da mu je nerodno, da bi se povsem predal.” Potem so jim postregli z obilnim obrokom vegetarijanske hrane na papirnatih krožnikih.

Friedland je upravljal 90 hektarov velik jablanov nasad približno šestdeset kilometrov jugozahodno od Portlanda, ki ga je imel v lasti njegov ekscentrični stric v Švici, milijonar z imenom Marcel Müller. Potem ko se je začel ukvarjati z vzhodnjaško duhovnostjo, je posest preoblikoval v komuno z imenom Ali One Farm. Jobs je tam preživljal konce tedna s Kottkejem, Elizabeth in drugimi iskalci razsvetljenja. Na posestvu je bila hiša, velik skedenj in vrtna lopa, kjer sta spala Kottke in Elizabeth. Jobs je prevzel nalogo obrezovanja jablan sorte grafenštajn. “Steve je obvladal jablanov nasad,” je rekel Friedland. “Izdelovali smo ekološki jabolčnik. Steve je vodil ekipo somišljenikov, da so obrezovali jablane in urejali nasad.”

Prišli so tudi menihi in učenci iz templja Hare Krišna ter pripravljali vegetarijanske pojedine, začinjene z orientalsko kumino, koriandrom in kurkumo. “Steve je prišel sestradan in se je do sitega najedel,” se je spominjala Elizabeth. “Potem se je z bruhanjem očistil. Dolga leta smo bili prepričani, da trpi za bulimijo. Bilo je kaj neprijetno, saj je šlo v priprave pojedin veliko napora, potem pa je vse izbruhal.”

Jobs je vse teže prenašal tudi Friedlandov slog kultnega vodje. “Morda je v sebi videl malo preveč Roberta,” je rekel Kottke. Čeprav naj bi bila komuna zatočišče pred materializmom, jo je Friedland vse bolj vodil kot poslovno dejavnost. Svojim privržencem je naročal, da so cepili in prodajali drva, izdelovali stiskalnice za jabolčnik in pečice na drva ter opravljali še druga donosna opravila, za katera pa niso dobili plačila. Neke noči je Jobs spal pod kuhinjsko mizo in je presenečen opazil, kako so vstopali ljudje in drug drugemu izmikali hrano iz hladilnika. Komunska ekonomika ga ni zanimala. “Postajalo je zelo materialistično,” se je spominjal. “Vsi so imeli občutek, da garajo za Robertovo farmo in drug za drugim so začeli odhajati. Začelo se mi je gnusiti.”

Mnogo let pozneje, ko je bil Friedland že milijarder, vodilni mož korporacije za rudarjenje zlata s podjetji v Vancouvru, Singapurju in Mongoliji, sem se z njim sestal v New Yorku na pijači. Tisti večer sem v elektronskem sporočilu Jobsu omenil najino srečanje. Prej kot čez eno uro mi je telefoniral iz Kalifornije in me posvaril pred tem, da bi poslušal Friedlanda. Povedal mi je, da ga je Friedland skušal dobiti, ko je imel težave zaradi okoljske škode, ki so jo povzročali nekateri njegovih rudnikov, da bi posredoval pri Billu Clintonu, a se mu ni odzval. “Robert se je vedno predstavljal drugim kot duhoven človek, vendar je prešel mejo med karizmo in sleparstvom,” je rekel. “Bilo je prav nenavadno in tudi simbolično, ko se je eden od duhovnih ljudi moje mladosti prelevil v zlatokopa.”

... Izstopi

Univerza je Jobsa kmalu začela dolgočasiti. Všeč mu je bilo tam, le predmeti ga niso zanimali. Bil je celo presenečen, da kljub hipijevskemu slovesu ustanova postavlja čisto resne akademske zahteve. Ko ga je obiskal Wozniak, mu je pokazal program in potožil: “Vse te predmete moram jemati.” Woz je odvrnil: “Ja, tako to gre na univerzi.” Jobs pa ni obiskoval predmetov, ki bi jih moral, in je raje hodil na tiste, ki so ga zanimali, na primer ples, kjer je bil lahko ustvarjalen in ob tem še srečeval dekleta. “Sam nikoli ne bi zanemarjal predpisanih predmetov, v tem sva si različna,” se je čudil Wozniak.

Jobsa je začela dajati slaba vest, ker je zapravil tako veliko denarja svojih staršev za izobraževanje, to pa je bilo videti brez vrednosti. “Vsi prihranki mojih razmeroma revnih staršev so šli za mojo šolnino,” je nekoč povedal med govorom na Stanfordu. “Niti sanjalo se mi ni, kaj si želim početi v življenju, še manj pa, kako mi bo univerza pomagala, da bi si glede tega prišel na jasno. Zapravljal pa sem denar, ki so ga moji starši varčevali vse življenje. Zato sem sklenil, da se izpišem in upam, da se bo vse v redu končalo.”

Ni si želel dejansko oditi z Reeda, želel je le, da ne bi več plačeval šolnine za predmete, ki ga niso zanimali. Na Reedu začuda niso imeli nič proti temu. “Imel je zelo vedoželjnega duha in to je bilo nadvse zanimivo,” je rekel študentski dekan Jack Dudman. “Ni avtomatično sprejemal uveljavljenih resnic, želel je vse sam preveriti.” Dudman mu je odobril, da prihaja na predavanja in biva pri prijateljih v domu tudi potem, ko ni več plačeval šolnine.

“Tisti hip, ko sem se izpisal, mi ni več bilo treba hoditi na predpisana predavanja in sem začel hoditi na tista, ki so me zanimala,” je rekel. Med temi je bil tudi predmet kaligrafije, ki je pritegnil njegovo pozornost, ko je na univerzi videl lepo oblikovane plakate. “Spoznal sem različne tipografije, značilnosti, ki nekatere napravijo tako lepe, razmike med različnimi kombinacijami črk. Bilo je čudovito, zgodovinsko, umetniško prefinjeno na način, ki ga znanost ni dosegala, in mi je bilo neverjetno privlačno.”

Tudi tokrat je Jobs zavestno hodil na meji med umetnostjo in tehnologijo. Pozneje je bila pri vseh njegovih izdelkih tehnologija neločljivo povezana z vrhunskim oblikovanjem, elegantnostjo, človeško toplino, celo romantičnostjo. Oral je ledino pri uveljavljanju prijaznih grafičnih uporabniških vmesnikov. V tem pogledu je bil predmet kaligrafije nadvse pomemben. “Če ne bi imel kaligrafije na univerzi, mac ne bi imel več tipografij in proporcionalno razmaknjene pisave. Ker je Windows le posnemal maca, je kaj verjetno, da tega ne bi imel noben osebni računalnik.”

V tem obdobju je Jobs živel bohemsko na obrobju Reeda. Večino časa je hodil naokoli bos, sandale si je nadel le takrat, ko je snežilo. Elizabeth Holmes mu je kuhala in skušala upoštevati njegovo obsedenost s prehranjevanjem. Vračal je steklenice v trgovino, da je dobil depozit, hodil v tempelj Hare Krišna, da je ob nedeljah prejel brezplačno kosilo, v skromnem apartmaju v garaži, ki ga je najel za 20 dolarjev na mesec, pa je nosil puhovko, saj ni bilo ogrevanja. Ko je potreboval denar, je na oddelku za psihologijo skrbel za elektronske naprave, ki so jih uporabljali pri poskusih z živalmi. Včasih ga je obiskala Chrisann Brennan. Njuna zveza se je brezciljno nadaljevala. Večinoma pa se je ubadal z razburjenjem v lastni duši in osebnim iskanjem razsvetljenja.

“Odraščal sem v čarobnih časih,” se je spominjal pozneje. “Zavest smo si razširjali z zenom, pa tudi z LSDjem.” Celo pozneje v življenju je psihedeličnim drogam pripisoval velik pomen pri doseganju bolj razsvetljenega duševnega stanja. “Jemanje LSDja je bila globoka izkušnja, ena najpomembnejših stvari v mojem življenju. LSD ti pokaže, da je še nekaj več, tega se ne spomniš, ko omamljenost mine, vendar vseeno veš. To je okrepilo moj občutek za to, kaj je pomembno.- ustvarjati velike stvari, ne denar, postavljati stvari nazaj v tok zgodovine in človeške zavesti, kolikor je le mogoče.”

ČETRTO POGLAVJE

ATARI IN INDIJA

Zen in umetnost načrtovanja iger

Atari

Febmarja leta 1974 se je Jobs po osemnajstih mesecih na Reedu odločil, da se vme k staršem v Los Altos in skuša najti službo. Ni je bilo težko najti. Na vrhuncu v sedemdesetih letih je bilo med malimi oglasi v časniku San Jose Mercury do šestdeset strani takih, ki so ponujali delo, povezano s tehnologijo. Eden od teh je pritegnil Jobsovo pozornost. “Zabavajte se in ob tem zaslužite,” je pisalo na njem. Jobs je naslednjega dne stopil v sprejemnico proizvajalca videoiger Atarija in izjavil kadrovskemu direktorju, katerega je njegov neurejeni videz nekoliko presenetil, da ne odide, dokler ne dobi službe.

Atari je ustanovil poslovnež Nolan Bushnell, karizmatični vizionar z odličnim nastopom - z drugimi besedami, še en vzornik, ki bi ga Jobs lahko posnemal. Ko je postal slaven, se je rad vozil okoli v rolls royceu, kadil travo in prirejal poslovne sestanke v vroči kopeli. Kot je počel Friedland in kot se je naučil tudi Jobs, je tudi on šarmantnost pretvoril v pretkano moč ter je z močjo svoje osebnosti varal in pačil stvarnost. Njegov glavni razvijalec je bil Al Alcom, čokat, veseljaški in nekoliko bolj stvaren mož, odrasel človek, ki je skušal uresničiti vizijo Bushnella in hkrati brzdati njegovo navdušenje. Pri Atariju so dotlej največji uspeh dosegli z videoigro Pong, pri kateri sta igralca s črticama, ki sta delovali kot loparja, po zaslonu odbijala svetlečo piko. (Če ste mlajši od trideset let, o tem vprašajte starše.)

Ko je Jobs prišel k Atariju in zahteval službo, so poklicali Alcoma. “Rekli so mi: ‘V sprejemnici imamo nekega hipija. Pravi, da ne bo odšel, dokler ga ne zaposlimo. Naj pokličemo policijo ali ga spustimo noter?’ Rekel sem jim, naj ga pripeljejo.”

Tako je Jobs kot tehnik za pet dolarjev na uro postal eden izmed prvih petdesetih zaposlenih pri Atariju. “Gledano nazaj je bilo kaj nenavadno, da smo zaposlili nekoga, ki se je izpisal z Reeda,” se je spominjal Alcom. “Vendar sem v njem videl nekaj več. Bil je zelo inteligenten, zagret, navdušen nad tehnologijo.” Delovno mesto je dobil pod resnim inženirjem z imenom Don Lang. Lang je že naslednji dan potožil: “Ta tip je preklemanski hipi, pa še zaudarja. Zakaj ste mi to storili? In se nemogoče vede.” Jobs je verjel, da z vegetarijansko prehrano z veliko sadja ne preprečuje le nastanka škodljive sluzi, temveč tudi neprijetnega telesnega vonja, tudi če ne uporablja dezodoranta in se ne tušira redno. Ta njegova teorija je bila zgrešena.

Lang in nekateri drugi bi Jobsa najraje odpustili, Bushnell pa se je domislil drugačne rešitve. “Smrad in vedenje me nista zanimala,” je rekel. “Steve je znal biti zoprn, vendar mi je bil všeč. Zato sem mu predlagal, da dela v nočni izmeni. Tako sem ga lahko rešil.” Jobs je prihajal, ko so Lang in drugi že odšli, in je delal večji del noči. Čeprav je bil bolj ali manj sam, so vsi vedeli za njegovo vihravost. Ko je prišel v stik z drugimi, jim je rad sporočil, da so ‘bebci’. Ko gleda nazaj, trdi, da se ni motil. “Blestel sem le zato, ker so bili vsi drugi tako zanič,” se je spominjal Jobs.

Kljub njegovi arogantnosti (morda pa celo zaradi nje) je očaral šefa Atarija. “Bil je bolj filozofsko navdahnjen od drugih, s katerimi sem delal,” se je spominjal Bushnell. “Razpravljala sva o svobodni volji in determinizmu. Sam sem menil, da je vse precej determinirano, da smo programirani. Če bi imeli vse podatke, bi lahko napovedali, kako bo kdo ravnal. Steve je bil prepričan ravno o nasprotnem.” Ta pogled se je skladal z njegovim prepričanjem, da je mogoče z močjo volje spremeniti stvarnost.

Jobs je pomagal pri izpopolnjevanju nekaterih iger, tako da je čipe pripravil do proizvajanja bolj zabavnih oblik, nanj pa je vplivala tudi Bushnellova lastnost, da si je postavljal svoja pravila. Poleg tega je intuitivno dojemal preprostost Atarijevih iger. Niso imele priloženega priročnika in so morale biti dovolj preproste, da je lahko tudi zadet bruc takoj dojel, kako se jih igra. Pri Atarijevi igri Star Trek se je edino navodilo glasilo: “1. Vstavite kovanec. 2. Pazite se Klingonov.”

Vsi sodelavci pa se niso izogibali Jobsu. Spoprijateljil se je z načrtovalcem Ronom Waynom, ki je pred zaposlitvijo pri Atariju ustanovil podjetje za izdelovanje igralnih avtomatov. Podjetje je sicer propadlo, Jobsa pa je prevzela misel, da je ustanoviti podjetje tako preprosto. “Ron je bil neverjeten,” je rekel Jobs. “Ustanavljal je podjetja. Še nikoli nisem srečal takega človeka.” Predlagal je Waynu, da bi skupaj ustanovila podjetje. Rekel je, da si lahko izposodi 50.000 dolarjev, da bi lahko izdelovala in prodajala igralne avtomate. Wayne pa se je že bil opekel na trgu in je odklonil. “Rekel sem mu, da je tako najhitreje mogoče izgubiti 50.000 dolarjev,” se je spominjal Wayne, “občudoval pa sem njegovo gorečo željo, da ustanovi lastno podjetje.”

Neki konec tedna je Jobs prišel k Waynu domov. Kot tako pogosto sta razpravljala o filozofiji, potem pa mu je Wayne rekel, da mu mora nekaj povedati. “Ja, mislim, da vem, kaj,” je odvrnil Jobs. “Mislim, da so ti všeč fantje.” Wayne je prikimal. “Prvič sem spoznal nekoga, za katerega sem vedel, da je gej,” se je spominjal Jobs. “Postavil je stvari v pravo perspektivo.” Jobs je vrtal vanj: “Kaj občutiš, ko vidiš lepo žensko?” Wayne je odvrnil: “Tako je, kot če vidiš lepega konja. Všeč ti je, ampak ne greš spat z njim. Lepota ti je všeč sama po sebi.” Wayne pravi, da gre pripisati Jobsovemu značaju, da se mu je tako odprl. “Nihče pri Atariju ni vedel zame, in na prste na nogah in rokah bi lahko preštel ljudi, ki sem jim o tem kdajkoli povedal. Vendar sem čutil, da je prav, da mu povem, menil sem, da bo razumel. Na najino zvezo to niti najmanj ni vplivalo.”

Indija

Jobs je na začetku leta 1974 želel zaslužiti nekaj denarja tudi zato, ker ga je Robert Friedland, ki je preteklo poletje obiskal Indijo, spodbujal, naj gre tudi sam na duhovno pot tja. Friedland se je v Indiji učil pri Neemu Karoliju Babi (Maharajjiju), guruju velikega dela hipijevskega gibanja v šestdesetih. Jobs se je odločil storiti enako, s seboj pa je povabil tudi Kottkeja. Ni ga mikala le pustolovščina. “Šlo mi je za resno iskanje,” je rekel. “Prevzela me je misel o razsvetljenju in skušal sem spoznati, kdo sem ter kako se skladam s svetom.” Kottke dodaja, da je Jobsovo iskanje verjetno delno pogojevalo to, da ni vedel, kdo so njegovi pravi starši. “V njem je zevala luknja in skušal jo je zapolniti.”

Ko je Jobs sporočil ljudem pri Atariju, da da je odpoved, ker odhaja iskat guruja v Indijo, je Alcoma to zabavalo. “Pride, me gleda naravnost v oči in mi reče, da gre iskat guruja. Jaz odgovorim: ‘Daj nehaj, to je pa super. Piši mi kaj! ’ Potem mi reče, da bi rad, da mu pomagam za to plačati in jaz rečem: ‘Ni variante.’” Potem se je nečesa domislil. Atari je izdeloval komplete in jih pošiljal v Mtinchen, kjer so jih sestavljali v končne izdelke, razpečeval pa jih je grosist iz Torina. Pri tem pa so imeli težavo: Ker so bile igre napravljene za ameriško televizijo s šestdesetimi posnetki na sekundo, je v Evropi, kjer je bil standard petdeset posnetkov na sekundo, prihajalo do motenj. Alcom je skupaj z Jobsom pripravil načrt, kako odpraviti težave, in mu ponudil, da mu plača pot v Evropo, da bi tam izpeljal popravke. “Od tam mora biti ceneje potovati v Indijo,” je rekel. Jobs se je strinjal. Alcom ga je tako poslal na pot in mu ob tem zabičal: “Pozdravi svojega guruja tudi v mojem imenu.”

Jobs je nekaj dni prebil v Münchnu, kjer je odpravil težavo z motnjami, ob tem pa je nemške poslovneže v temnih oblekah spravil v zadrego. Alcomu so potožili, da se oblači in smrdi kot potepuh ter se vede kot neotesanec. “Vprašal sem jih, ali je odpravil težave, in to so potrdili. ‘No, če boste imeli še kakšne težave,’ sem rekel, ‘me le pokličite. Še več takih imam, kot je on.’ Odvrnili so, da bodo težave>naslednjič že sami odpravili.” Jobs je bil, po drugi strani, nejevoljen, ker so ga Nemci skušali hraniti z mesom in krompirjem. “Sploh nimajo besede za vegetarijanstvo,” je (zmotno) potožil Alcomu po telefonu.

Bolje se je imel, ko se je z vlakom odpeljal v Torino k distributerju, tamkajšnja hrana in gostoljubnost gostitelja sta mu bolj prijala. “V Torinu, tem živahnem industrijskem mestu, sem preživel krasna dva tedna,” se je spominjal. “Distributer meje vsak večer peljal na večerjo v gostišče, kjer so imeli le osem miz, pa nobenega jedilnika. Samo povedal si jim, kaj bi rad jedel, in so to pripravili. Ena od miz je bila trajno rezervirana za predsednika Fiata. Bilo je res super.” Potem je odšel v Švico in tam nekaj časa prebil pri Friedlandovem stricu, od tod pa je poletel v Indijo.

Ko je v New Delhiju izstopil iz letala, je vanj udaril val toplega zraka s segretega asfalta, čeprav je bil šele april. Imel je ime hotela, vendar v tem niso imeli prazne sobe, zato je šel v drugega, ki mu ga je priporočil taksist. “Gotovo je dobival bakšiš, kajti odpeljal me je v navadno luknjo.” Vprašal je lastnika, ali filtrirajo vodo, in je naivno zaupal odgovoru, ki ga je prejel. “Hitro sem dobil grižo. Močno sem zbolel, imel sem visoko temperaturo. V enem tednu sem shujšal s 73 kilogramov na 55.”

Ko je dovolj ozdravel, da je lahko hodil naokoli, se je odločil, da mora ven iz Delhija. Podal se je v mestece Haridvvar na zahodu Indije, blizu izvira Gangesa, kjer so prirejali festival Kumbh Mela. Več kot deset milijonov obiskovalcev se je zgrnilo nad mesto, kjer je sicer prebivalo manj kot 100.000 ljudi. “Povsod so bili sveti možje. Šotori tega in onega učitelja. Ljudje so jahali slone, vse sorte. Nekaj dni sem ostal, potem sem sklenil, da moram tudi od tod proč.”

Z vlakom in avtobusom se je odpeljal v vasico blizu Nainitala v predgorju Himalaje. Tam je bil nekoč živel Neem Karoli Baba. Ko je prispel Jobs, ni bil več živ, vsaj ne v isti inkarnaciji. Jobs si je najel sobo z žimnico na tleh pri družini, ki mu je z vegetarijansko hrano pomagala okrevati. “Neki predhodni popotnik je tam pustil angleški izvod knjige Avtobiografija jogija in to sem večkrat prebral, saj nisem imel veliko početi. Hodil sem od vasi do vasi in okreval po griži.” Tam je bil tudi Larry Brilliant, epidemiolog, ki se je posvečal izkoreninjenju koz, pozneje pa je vodil Googlovo človekoljubno fundacijo Skoll. Z Jobsom sta se spoprijateljila in si ostala blizu vse življenje.

Nekoč so Jobsu povedali za mladega hinduističnega svetega moža, ki je prirejal druženje svojih privržencev na himalajskem posestvu premožnega poslovneža. “To je bila priložnost, da srečam duhovno bitje in se družim z njegovimi privrženci, pa tudi priložnost, da dobim kaj dobre hrane. Ko smo se bližali, je že lepo dišalo in bil sem zelo lačen.” Medtem ko je jedel, je sveti mož, ki ni bil dosti starejši od njega, v vsej množici pokazal nanj in se začel smejati kot blazen. “Pritekel je k meni, me zgrabil, proizvedel nekakšen trobeč zvok in rekel: ‘Kot dojenček si,’” se je spominjal Jobs. “Pozornost mi ni bila všeč.” Mož ga je prijel za roko, ga povedel stan od množice častilcev navzgor po hribu, kjer je stal vodnjak in majhen ribnik. “Sedeva in ven potegne britev. Mislim si, tip je nor, in začne me skrbeti. Potem privleče ven milo - tedaj sem imel dolge lase -ter mi namili in obrije glavo. Povedal mi je, da rešuje moje zdravje.”

Daniel Kottke je v Indijo prispel na začetku poletja in Jobs se je vrnil v New Delhi, da bi ga pričakal. Potem sta se potikala, pretežno z avtobusom, bolj ali manj brezciljno. Jobs zdaj ni več iskal guruja, od katerega bi lahko prejel modrosti, temveč ga je zanimalo doseganje razsvetljenja skozi asketsko življenje, odrekanje in preprostost. Nikakor ni mogel doseči notranjega miru. Kottke se je spominjal, kako se je glasno sporekel s Hindujko na vaški tržnici, ker naj bi bila po njegovem mnenju z vodo razredčila mleko, ki mu ga je prodala.

Jobs pa je bil lahko tudi velikodušen. Ko sta prispela v Manali, so Kottkeju ukradli spalno vrečo skupaj s potovalnimi čeki. “Steve mi je plačeval za hrano in mi kupil avtobusno vozovnico nazaj v Delhi,” se je spominjal Kottke. Dal mu je tudi 100 dolarjev, kolikor mu jih je še ostalo.

V sedmih mesecih, kolikor je prebil v Indiji, je staršem pisal le občasno, pošto pa je prejemal pri American Expressu v New Delhiju, ko je šel tam skozi, zato so bili nekoliko presenečeni, ko jih je poklical z letališča v Oaklandu in jih prosil, da ga pridejo iskat. Takoj so se pripeljali iz Los Altosa. “Imel sem obrito glavo, oblečen sem bil v indijska bombažna oblačila, od sonca pa sem bil poštno zagorel,” se je spominjal. “Tako tam sedim in moji starši se sprehodijo mimo mene kakih petkrat, končno pa mama stopi do mene in reče ‘Steve?’ in jaz odvrnem ‘Živijo!’”

Odpeljala sta ga domov, kjer je nadaljeval z iskanjem samega sebe. To je bilo prizadevanje z mnogimi potmi do razsvetljenja. Zjutraj in zvečer je meditiral in preučeval zen, vmes pa je hodil poslušat predavanja iz fizike in elektrotehnike na Stanfordu.

Iskanje

Pri Jobsovem zanimanju za vzhodnjaško duhovnost, hinduizem in zen budizem ter iskanju razsvetljenja ni šlo le za prehodno muho devetnajstletnika. Skozi vse življenje se je trudil slediti številnim osnovnim načelom vzhodnjaških religij, na primer poudarku izkustveneprajne, modrosti kognitivnega razumevanja, ki ga je mogoče intuitivno dojeti z duhovno koncentracijo. Mnogo let pozneje je, sedeč v svojem vrtu v Palo Altu, razmišljal o trajnem vplivu svojega potovanja v Indijo:

Ko sem se vrnil v Ameriko, sem doživel veliko večji kulturni šok kot prej, ko sem prišel v Indijo. Ljudje na indijskem podeželju ne uporabljajo razuma tako kot mi, bolj se zanašajo na intuicijo, ta pa je veliko bolj razvita kot drugod po svetu. Intuicija je zelo močna stvar, po mojem prepričanju močnejša od razuma. To je globoko vplivalo na moje delo.

Zahodna racionalna misel ni prirojena človeška lastnost; priučimo se je in velja za velik dosežek zahodne civilizacije. V indijskih vaseh se je nikoli niso naučili. Naučili so se nekaj drugega, kar je v nekaterih pogledih vredno prav toliko, v drugih pa tudi ni - moč intuicije in izkustvene modrosti.

Ko sem se vrnil po sedmih mesecih v indijskih vaseh, sem jasno videl norost zahodnega sveta pa tudi njegovo sposobnost za racionalno razmišljanje. Če le sediš in opazuješ, ugotoviš, kako nemiren je tvoj duh. Če ga skušaš umiriti, je le še slabše, sčasoma pa se vendarle umiri in ko se, je mogoče slišati manj opazne stvari - tedaj vzcveti intuicija in stvari začneš videvati jasneje in živiš bolj v sedanjem trenutku. Tvoj duh se upočasni in doživljaš veličastno raztezanje trenutka. Toliko več vidiš, kot si lahko videl prej. Gre za disciplino, ki jo je treba prakticirati.

Odtlej je imel zen velikanski vpliv na moje življenje. Nekoč sem celo razmišljal o tem, da bi šel na Japonsko in skušal priti v samostan Eiheiji, vendar mi je duhovni svetovalec rekel, naj ostanem tu. Rekel je, da tam ni ničesar, česar ni tudi tu, in imel je prav. Spoznal sem resnico zenovskega izreka: Če si pripravljen potovati okoli sveta, da bi prišel do učitelja, se bo ta pojavil v neposredni bližini.

Jobs je dejansko našel učitelja v neposredni soseščini. Shunryu Suzuki, avtor knjige Duh zena, duh začetništva in vodja zenovskega centra v San Franciscu, je vsako sredo zvečer prihajal v Los Altos, da bi predaval majhni skupini privržencev in z njimi meditiral. Pozneje je naročil svojemu asistentu, Kobunu Chinu Otogawi, da tam odpre nov center. Jobs je postal resen privrženec, z njim pa so bili še njegovo občasno dekle Chrisann Brennan ter Daniel Kottke in Elizabeth Holmes. Začel je obiskovati tudi Tassajara Zen Center, samostan v bližini Carmela, kjer je Kobun prav tako poučeval.

Kottkeju je bil Kobun zabaven. “Strašno slabo je govoril angleško,” se je spominjal. “Govoril je nekako tako, kot bi recitiral haiku poezijo. Sedeli smo in poslušali, polovico časa pa sploh nismo vedeli, kaj hoče povedati. Vse skupaj se mi je zdelo kot lahkotna zabava.” Elizabeth je zadevo jemala veliko resneje. “Hodili smo na meditacije pri Kobunu, sedeli na blazinah, on pa je sedel na odru,” je pripovedovala. Naučili smo se izločiti motnje. Bilo je čarobno. Nekega večera smo meditirali s Kobunom, ko je deževalo, in naučil nas je, kako se lahko ob zvokih iz okolja osredotočimo nazaj na meditacijo.”

Jobs je bil nadvse predan. “Začel se je vesti vzvišeno in v splošnem nemogoče,” je pripovedoval Kottke. S Kobunom se je začel sestajati skoraj vsak dan, vsakih nekaj mesecev pa sta se umaknila v samoto in meditirala. “Na koncu sem z njim prebil toliko časa, kolikor je bilo le mogoče,” se je spominjal Jobs. “Bil je poročen z medicinsko sestro na Stanfordu, imela sta dva otroka. Delala je ponoči, tako da sem lahko zvečer hodil k njemu. Domov je prihajala okoli polnoči in me poslala domov.” Včasih sta se pogovarjala o tem, ali naj bi se Jobs povsem posvetil duhovnosti, vendar Kobun s tem ni soglašal. Zagotovil je Jobsu, da lahko ostane v stiku s svojo duhovno stranjo tudi, ko se posveča poslu. Njuna zveza je bila dolgotrajna in globoka; sedemnajst let pozneje je Kobun poročil Jobsa in njegovo nevesto.

Na poti iskanja samozavedanja se je Jobs srečal tudi s terapijo prvinskega krika, ki jo je v Los Angelesu razvil psihoterapevt Arthur Janov. Terapija je temeljila na Freudovi tezi, da psihološke probleme povzročajo potlačene bolečine iz otroštva. Janov je trdil, da jih je mogoče rešiti s podoživljanjem teh prvinskih trenutkov in polnim izražanjem bolečine, tudi s kričanjem. Jobsu je bilo to bolj všeč od pogovorne terapije, saj je vsebovalo intuitivno čustvovanje in čustvena dejanja, ne pa le racionalno analiziranje. “To ni bilo nekaj, o čemer bi razmišljal,” je pozneje rekel. “To je bilo nekaj, kar si storil. Zaprl si oči, zadržal dih, skočil noter in na drugem koncu prišel ven z jasnejšim uvidom.”

Skupina privržencev Janova je v starem hotelu v mestu Eugene vodila program Oregon Feeling Center. Hotel je upravljal Jobsov guru z Reed Collegea Robert Friedland, katerega Ali One Farm je bila nedaleč od tod. Proti koncu leta 1974 se je Jobs prijavil za dvanajst tednov trajajočo terapijo v tem centru, za kar je plačal 1000 dolarjev. “Oba s Stevom sva verjela v osebnostno rast, zato sem si želel iti z njim,” je pripovedoval Kottke, “vendar si tega nisem mogel privoščiti.”

Jobs je tesnim prijateljem zaupal, da ga je gnala bolečina, ki jo je čutil zaradi posvojitve in ker ni vedel, kdo so njegovi resnični starši. “Steve si je globoko želel, da bi poznal svoje rodne starše, da bi lahko tudi sebe bolje poznal,” je pozneje povedal Friedland. Od Paula in Clare Jobs je izvedel, da so njegovi pravi starši diplomirali na univerzi in da je bil njegov oče morda Sirec. Razmišljal je celo o tem, da bi najel zasebnega detektiva, vendar se je zaenkrat odločil proti temu. “Nisem hotel prizadeti staršev,” se je spominjal, ob tem pa je mislil na Paula in Claro.

“Boril se je z dejstvom, da so ga posvojili,” je pripovedovala Elizabeth Holmes. “Čutil je, da se mora s tem vprašanjem čustveno spoprijeti.” Jobs ji je to bolj ali manj priznal. “To je nekaj, kar me mori in moram se osredotočiti na to,” je rekel. Gregu Calhounu se je še bolj odprl. “Veliko se je poglabljal v svojo posvojitev in pogosto je o tem govoril z menoj,” se je spominjal Calhoun. “S prvinskim krikom in dietami proti sluzi se je skušal očistiti in priti globlje v svojo frustracijo glede svojega rojstva. Povedal mi je, da je močno jezen glede dejstva, da so ga zavrgli.”

John Lennon je šel skozi enako terapijo s prvinskim krikom leta 1970, decembra tistega leta pa je s skupino Plastic Ono Band izdal pesem ‘Mother’ o svojih občutkih glede očeta, ki ga je zapustil, in matere, ki je umrla v prometni nezgodi, ko je bil še najstnik. V refrenu je tudi naslednja želja: “Mama, ne odhajaj, oče, vrni se domov.” Jobs si je pogosto predvajal pesem.

Pozneje je pripovedoval, da se učenje Janova ni izkazalo za pretirano uporabno. “Ponujal je izdelan, dokončen odgovor, ki pa se je izkazal kot preveč preprost. Postalo je očitno, da s tem ne bom kaj prida dosegel.” Elizabeth pa je trdila, da je zaradi tega postal bolj samozavesten: “Ko je to počel, je bilo, kot da je šel nekam drugam. Bil je zelo jedek, po tistem pa je bil nekaj časa mirnejši. Postal je samozavestnejši in ni imel več tako močnega občutka nezadostnosti.”

Jobs je postal prepričan, da lahko ta občutek samozavesti prenese še na druge in jih tako pripravi do tega, da storijo kaj, za kar so menili, da ne morejo. Elizabeth se je razšla s Kottkejem in se je pridružila verskemu kultu v San Franciscu, pri katerem so od vseh članov zahtevali, da pretrgajo vezi z vsemi preteklimi prijatelji. Jobs pa je zavračal to zapoved. Nekega dne se je s svojim fordom rancherom pripeljal do hiše, kjer je kult imel svoje prostore, in najavil, da se pelje do Friedlandove jablanove farme in da naj bi Elizabeth šla z njim. Še bolj predrzno je izjavil, da naj bi ona vozila del poti, čeprav ni znala uporabljati prestavne ročice. “Ko sva prišla na večjo cesto, me je spravil za volan in prestavljal sam, dokler nisva dosegla hitrosti 90 km/h,” se je spominjala. “Potem je vstavil kaseto z DylanovoBlood in the Tracks, položil glavo v moje naročje in zaspal. Vedel se je, kot da lahko počne karkoli in da torej lahko to počno tudi drugi. Povsem se mi je zaupal in me tako pripravil do tega, da sem počela nekaj, za kar sem mislila, da ne morem.”

To je bila svetla stran tega, kar je postalo znano kot njegovo polje popačene stvarnosti. “Če mu zaupaš, lahko marsikaj narediš,” je rekla Elizabeth. “Če se je odločil, da se nekaj mora zgoditi, bo storil, da se bo tudi zgodilo.”

Pobeg

Nekega dne na začetku leta 1975 je Al Alcom sedel v svoji pisarni v Atariju, ko je v sobo vdrl Ron Wayne. “Hej, Stevie se je vrnil!” je zaklical. “Naj pride noter,” je odgovoril Alcom.

Jobs je vstopil, bos in oblečen v oranžna plahutajoča oblačila, v roki pa je držal knjigo Be Here Now. To je predal Alcomu in mu zabičal, da jo prebere. “Lahko dobim nazaj svojo službo?” je vprašal.

“Videti je bil kot harekrišnovec, vendar smo bili navdušeni, da je prišel,” se je spominjal Alcom. “Zato sem rekel, seveda!”

Tudi tokrat je Jobs delal pretežno ponoči, da bi ne bilo prevelike napetosti. Wozniak, ki je imel stanovanje v bližini, delal pa je pri HPju, je prihajal k njemu po večerji, da se je družil z njim in igral videoigre. Na kegljišču v Sunnyvalu je postal odvisen od igre Pong in si je izdelal različico, ki jo je lahko priključil na domači televizor.

Nekega dne pozno poleti leta 1975 se je Nolan Bushnell kljub splošnemu prepričanju, da je minil čas iger z loparji, odločil razviti različico Ponga za enega samega igralca. Igralec torej ni tekmoval z nasprotnikom, temveč je odbijal žogico v zid in pri vsakem zadetku izbil opeko. Poklical je Jobsa k sebi, mu narisal koncept na svojo malo tablo in ga prosil, da izdela igro. Če bi porabil manj kot petdeset čipov, bi za vsak čip manj dobil posebno nagrado. Bushnell je vedel, da Jobs ni odličen inženir, pravilno pa je sklepal, da bo k sodelovanju pritegnil Wozniaka, ki ga je stalno videval naokoli. “Tako naj bi dva delala za enega,” se je spominjal Bushnell. “Woz pa je bil boljši inženir.”

Wozniak je bil navdušen, ko ga je Jobs prosil, da mu pomaga, in predlagal, da si razdelita honorar. “To je bila najlepša ponudba v mojem življenju: da bom dejansko izdelal igro, ki jo bodo ljudje uporabljali,” se je spominjal. Jobs je rekel, da jo morata izdelati v štirih dneh s kar se da majhnim številom čipov. Wozniaku pri tem ni povedal, da je tako tesen rok postavil sam, ker je moral potem iti na Ali One Farm, da bi pomagal pri pripravah na obiranje jabolk. Prav tako ni omenil, da naj bi dobil nagrado za majhno število čipov.

“Za tako igro bi večina inženirjev potrebovala nekaj mesecev,” se je spominjal Wozniak. “Menil sem, da ni možnosti, da tako hitro uspem, Steve pa meje le prepričal o nasprotnem.” Štiri noči zapored ni spal in je uspel. Podnevi je pri HPju na papir izrisoval načrte za novo napravo. Potem je po hitri večerji šel naravnost k Atariju in ostal tam vso noč. Medtem ko je Wozniak dopolnjeval svoje načrte, je Jobs sedel na klopi na njegovi levi in po načrtih vstavljal čipe v testno ploščo. “Medtem ko je Steve vstavljal čipe, sem sam igral svojo najljubšo igro, avtomobilistično dirkalno igro Gran Trak 10,” je rekel Wozniak.

Začuda sta uspela končati delo v štirih dneh, Wozniak pa je porabil le petinštirideset čipov. Ne spominjajo se vsi enako, vendar naj bi držalo, da je Jobs Wozniaku dal le polovico osnovnega honorarja, ne pa tudi nagrade za pet pridobljenih čipov. Wozniak je šele deset let pozneje, ko so mu pokazali, kaj piše v knjigi o zgodovini Atarija z naslovom Zap, izvedel, da je Jobs prejel še dodatno nagrado. “Mislim, da je Steve potreboval denar in mi enostavno ni povedal vsega,” je rekel pozneje. Ko danes o tem govori, dolgo molči in prizna, da ga boli. “Želim si, da bi bil iskren. Če bi mi bil povedal, da potrebuje denar, bi moral vedeti, da bi mu ga enostavno dal. Bila sva prijatelja. Prijateljem pa pomagaš.” Wozniak je v tem videl temeljno razliko v njunih značajih. “Etika mi je bila vedno pomembna in še vedno ne razumem, zakaj mi ni povedal, koliko so mu v resnici plačali,” je rekel. “Ampak, saj veste, ljudje se razlikujemo.”

Ko je Jobs izvedel, da je bila zgodba o tem objavljena v knjigi, je poklical Wozniaka in vse zanikal. “Povedal mi je, da se ne spominja, da bi bil to storil, če pa bi bil kaj takega storil, bi se gotovo spominjal, torej verjetno tega ni storil,” se je spominjal Wozniak. Ko sem Jobsa naravnost vprašal, je postal nenavadno tih in se je obotavljal. “Ne vem, od kod prihaja ta obtožba,” je rekel. “Dal sem mu polovico denarja, ki sem ga prejel. Vedno je bilo tako med nama. Mislim, Woz je leta 1978 nehal delati. Po letu 1978 ni niti malo več delal. A je vendarle dobil enak delež Applovih delnic kot jaz.”

Je mogoče, da so spomini napačni in Jobs dejansko ni opeharil Wozniaka? “Ni nemogoče, da se povsem napačno spominjam,” mi je povedal VVozniak, po premoru pa se je premislil. “A ne. Spominjam se podrobnosti, čeka za 350 dolarjev.” Preveril je tudi pri Nolanu Bushnellu in Alu Alcomu. “Spominjam se, kako sva z Wozom govorila o dodatni nagradi in kako je bil nejevoljen,” je rekel Bushnell. “Povedal sem mu, da je res bila nagrada za vsak čip, ki bi ga privarčevala, on pa je le zmajeval z glavo in tleskal z jezikom.”

Kakršnakoli že je resnica, Woz je pozneje rekel, da ni vredno premlevanja. Jobs je kompleksna oseba, je rekel, njegova manipulacija pa je le temnejša plat lastnosti, zaradi katerih je uspešen. Wozniak po lastnih izjavah nikoli ne bi tako ravnal, vendar tudi nikoli ne bi postavil Appla. “Raje ne bi več o tem,” je rekel, ko sem vztrajal. “To ni nekaj, po čemer bi sodil Steva.”

Izkušnja pri Atariju je pomagala oblikovati Jobsov pristop k poslu in načrtovanju naprav. Všeč mu je bilo Atarijevo načrtovanje iger s poudarkom na prijaznosti do uporabnika. “Ta preprostost se je usidrala v njem in vplivala na njegovo osredotočenost na proizvode,” je rekel Ron Wayne. Prevzel je tudi nekaj Bushnellovega zmagovalnega pogleda. “Nolan ni sprejel trditve, da kaj ni mogoče,” je pripovedoval Alcom, “in to je bil

Stevov prvi vtis o tem, kako stvari narediš. Nolan nikoli ni bil žaljiv, kakor Steve včasih je. Bil pa je enako obseden. Mene je pogosto kar zmrazilo, ampak za vraga, tako se je vse postorilo. V tem je bil Nolan Jobsu nekakšen mentor.”

Bushnell se je strinjal. “V poslovnežu je vedno nekaj nedoločljivega in to sem videl tudi v Stevu,” je rekel. “Ni ga zanimala le tehnologija, temveč tudi poslovni vidiki. Naučil sem ga, da moraš delati, kot da lahko nekaj storiš, pa bo šlo. Rekel sem mu: ‘Delaj se, da imaš popolno oblast nad čem, in verjeli bodo, dajo imaš res.’”

PETO POGLAVJE

APPLE I

Vključi, poženi, poveži...

Daniel Kottke in Jobs z računalnikom apple I na računalniškem sejmu v Atlantic Cityju leta 1976

Stroji ljubeče milosti

V poznih šestdesetih letih prejšnjega stoletja so se v San Franciscu in dolini Santa Clara zlivali različni kulturni tokovi. Eden je bil tehnološka revolucija, ki jo je spočela rast vojaških pogodbenih podjetij, med katerimi so bila kmalu podjetja za elektroniko, izdelovalci mikročipov, razvijalci videoiger in računalniška podjetja. Drugo je bila hekerska subkultura s specialisti za omrežja in komunikacije, za telefonijo, kiberpankerji, posamezniki, ki so se s tem ukvarjali le za zabavo, pa čisto navadni navdušenci, med njimi tudi inženirji, ki niso prisegali na HPjev model, ter njihovi otroci, ki niso bili uglašeni na valovno dolžino pododdelkov. To so bile kvaziakademske skupine, ki so preučevale učinke LSDja; med udeleženci sta bila tudi Doug Engelbart iz Augmentation Research Center v Palo Altu, ki je pozneje pomagal pri razvoju računalniške miške in grafičnih uporabniških vmesnikov, in Ken Kesey, ki je proslavljal drogo z glasbenimi in svetlobnimi predstavami, pri katerih je sodelovala tudi skupina, ki je pozneje postala Greatful Dead. Bilo je tudi hipijevsko gibanje, ki se je porodilo iz bitništva v Bay Arei, pa seveda uporniški politični aktivisti, ki jih je spočelo gibanje za svobodo govora na Berkeleyju. Nad vsem tem so bila še različna gibanja samoizpopolnjevanja z iskanjem osebnega razsvetljenja: zen in hinduizem, meditacija in joga, prvinski krik, prikrajšanje čutnih dražljajev in inštitut Esalen.

Steve Jobs, ki je zjutraj meditiral, obiskoval predavanja iz fizike na Stanfordu, zvečer delal pri Atariju in sanjal o ustanovitvi lastnega podjetja, je bil poosebljenje zlitja cvetličnega in računalniškega gibanja, razsvetljenja in tehnologije. “Nekaj se je dogajalo,” je rekel, ko se je spominjal tistih časov. “Tu se je dogajala najboljša glasba - Grateful Dead, Jefferson Airplane, Joan Baez, Janis Joplin - pa tudi integrirano vezje in takšne stvari, kot je Whole Earth Catalog.”

Sprva se tehniški ljudje in hipiji niso najbolje ujeli. Marsikdo v protikulturi je imel računalnike za zlovešče in onvellovske, nekaj, s čimer so se ukvarjali v Pentagonu in na oblastnih strukturah. Zgodovinar Lewis Mumford je v knjigi The Myth of the Machine svaril, da računalniki izžemajo našo svobodo in uničujejo ‘življenjsko pomembne vrednote’. Opozorilo na tedanjih luknjanih karticah - ‘Ne pregibajte, ne zvijajte in ne mečkajte’je postalo priljubljena fraza protivojne levice.

Na začetku sedemdesetih let pa je prišlo do sprememb. “Računalništvo ni veljalo le za orodje birokratskega nadzora, začelo se je uveljavljati kot znak izražanja in osvoboditve posameznika,” je John Markoff zapisal v knjigi What the Dormouse Said, študiji zbliževanja protikulture z računalniško industrijo. Lirično je ta pogled leta 1967 izrazil Richard Brautigan v pesmi ‘Ali Watched Over by Machines of Loving Grace’, kibernetično psihedelično zlitje pa je utrdil Timothy Leary, ko je izjavil, da so osebni računalniki novi LSD, več let pozneje pa je popravil svojo znamenito mantro v ‘Vključi, poženi, poveži’. Glasbenik Bono, ki je pozneje postal Jobsov prijatelj, je z njim pogosto razpravljal o tem, kako so ljudje iz protikulture v Bay Arei, prežete z rokom, drogami in uporništvom, pomagali soustvarjati industrijo osebnega računalništva. “Enaindvajseto stoletje so izumili hipiji z zahodne obale, kakršen je bil tudi Steve, ki so kadili marihuano in nosili sandale, ker so pač imeli drugačne poglede,” je rekel. “Hierarhični sistemi vzhodne obale, Anglije, Nemčije in Japonske niso spodbujali tovrstnega drugačnega razmišljanja. V šestdesetih letih se je pojavilo anarhično razpoloženje, v katerem so odlično uspevale podobe sveta, kakršnega še ni bilo.”

Eden od ljudi, ki je spodbujal pripadnike protikulture k sodelovanju s hekerji, je bil Stevvart Brand. Kot razposajen vizionarje skozi več desetletij skrbel za zabavo in dotok svežih zamisli, udeležil pa se je tudi prvih raziskav droge LSD v šestdesetih v Palo Altu. S Kenom Keseyjem je sodeloval pri Trips festivalu, namenjenem proslavljanju LSDja, pojavil se je v uvodnem prizoru The Electric KoolAid Acid Test Toma Wolfa in z Dougom Engelbartom ustvaril inovativno zvočno in svetlobno predstavitev novih tehnologij pod imenom Mother of ali Demos. “Naša generacija je na računalnike večinoma gledala kot na utelešenje centraliziranega nadzora,” se je pozneje spominjal. “Manjši del - tako imenovani hekerji -pa je računalnike sprejel in se jih lotil spreminjati v orodje osvobajanja. In prav to se je izkazalo za pravo pot v prihodnost.”

Brand je vodil Whole Earth Truck Store, ki je bila sprva le tovornjak, iz katerega je prodajal uporabna orodja in izobraževalno gradivo, leta 1968 pa se je odločil, da dejavnost razširi in je ustanovil Whole Earth Catalog. Na naslovnici prve izdaje kataloga j^ bil posnetek Zemlje iz vesolja, zgoraj pa je pisalo ‘Dostop do orodja’. Vodilna misel za projektom je bila, da imamo tehnologijo lahko za prijateljico. Brand je na prvi strani prve izdaje zapisal: “Razvija se sfera intimne, osebne moči, moči posameznika, da se sam izobrazi, najde svoj navdih, oblikuje svoje okolje in svojo izkušnjo deli s komerkoli, ki bi ga to zanimalo. Whole Earth Catalog išče in promovira orodja, ki pri tem lahko pomagajo.” Sledila je pesem Buckminsterja Fullerja, ki se je začenjala takole: “Vidim boga v napravah in mehanizmih, ki zanesljivo delujejo.”

Jobs je bil navdušen nad Whole Earth. Posebej ga je prevzela zadnja izdaja leta 1971, ko je bil še gimnazijec, s seboj pa jo je potem prinesel na univerzo in na Ali One Farm. “Na zadnji platnici zadnje izdaje je bila fotografija podeželske ceste v jutranji svetlobi, takšne, po kakršni bi morda lahko potovali, če bi bili pustolovske narave,” se je spominjal Jobs. “Pod sliko je pisalo: ‘Ostanite lačni. Ostanite nespametni.’” Brand ima Jobsa za enega naj pristnejših utelešenj kulturne mešanice, ki jo je skušal katalog zajeti. “Steve je na samem stičišču protikulture in tehnologije,” je rekel. “Ima občutek za orodja, ki so ljudem blizu.”

Brandov katalog je izdajal inštitut Portola, ustanova, ki se je ukvarjala s komaj porajajočim se področjem računalniškega opismenjevanja. Inštitut je pomagal spraviti v tek tudi People’s Computer Company, glasilo in organizacijo s sloganom ‘Moč računalnikov ljudem!’ Ob sredah so se zvečer včasih dobivali pri večerji, dva redna gosta, Gordon French in Fred Moore, pa sta se odločila ustanoviti bolj formalno društvo, v katerem bi si lahko izmenjevali novosti iz sveta elektronike za osebno rabo.

Ustanovili so se januarja 1975 ob izidu številke revije Popu/ar Mechanics, ki je na naslovnici prikazovala Altair, prvi računalnik, ki si ga je lahko vsakdo sestavil iz delov. Ni šlo za kaj hudo posebnega - kup sestavnih delov, ki si jih dobil za 495 dolarjev in jih potem prispajkal na ploščo. Naprava ni bila kaj prida zmogljiva, hekerjem in tistim, ki jim je bil računalništvo konjiček, pa je pomenila začetek nove ere. Bill Gates in Paul Allen sta prebrala članek v reviji in začela za Altair razvijati različico preprostega programskega jezika BASIC. Tudi Jobs in Wozniak sta videla članek. Ko pa je sestavljanka Altaira prispela v People’s Computer Company, je tam postala osrednja tema sestanka društva, ki sta ga ustanavljala French in Moore.

Računalniško društvo Homebrew

Skupina se je poimenovala računalniško društvo Homebrevv, podobno kot pri Whole Earth pa sta se tudi v njem prepletali protikultura in tehnologija. V eri osebnega računalništva je društvo postalo nekaj takega kot je bila kavama Turk’s Head v dobi dr. Johnsona, prostor, kjer so se izmenjevale in širile ideje. Moore je spisal letak za prvi sestanek 5. marca 1975 v

Frenchevi delavnici v Menlo Parku: “Bi si radi izdelali lastni računalnik, terminal, TV, pisalni stroj?” je pisalo. “Če je tako, se udeležite srečanja ljudi s podobnimi pogledi in interesi.”

Allen Baum je videl letak na oglasni deski HPja in je poklical Wozniaka, ta pa je soglašal, da gre z njim. “Izkazalo se je, da je bil tisti večer eden najpomembnejših v mojem življenju,” se je spominjal Wozniak. Prišlo je približno trideset ljudi, tako da za vse niti ni bilo prostora v Frenchevi delavnici. Drug za drugim so opisovali, kaj jih zanima in s čim se ukvarjajo. Po Moorovih zapiskih je Wozniak, ki je pozneje priznal, da je bil nadvse živčen, rekel, da ga zanimajo “videoigre, plačljivi filmi za hotele, razvoj znanstvenih računal in TVterminalov.” Prikazali so novi Altair, Wozniaka pa je še bolj zanimala specifikacija mikroprocesorja.

Ob razmišljanju o mikroprocesorju - čipu s celotno centralno procesno enoto - je doživel navdih. Razvijal je terminal s tipkovnico in monitorjem, ki bi se povezal z oddaljenim miniračunalnikom. Z mikroprocesorjem bi lahko nekaj zmogljivosti miniračunalnika vgradil v sam terminal, tako da bi ta postal majhen samostojni računalnik na mizi. Zamisel o tipkovnici, zaslonu in računalniku v enem samem paketu ga kar ni zapustila. “Vizija osebnega računalnika se je kar pojavila v moji glavi,” je rekel. “Tisto noč sem začel na papir skicirati napravo, ki bo pozneje znana kot apple I.”

Sprva je nameraval uporabiti enak mikroprocesor, kot je bil v Altairju, Intelov 8080. Vendar je ta “stal skoraj več kot moja mesečna najemnina”, zato je začel iskati druge možnosti. Eno takšno je našel v Motorolinem 6800, ki ga je njegov prijatelj pri HPju lahko dobil za 40 dolarjev. Potem je odkril elektronsko enak čip, ki ga je izdelovalo podjetje MOS Technologies, ki pa je stal le 20 dolarjev. Njegova naprava bo torej dovolj poceni, dolgoročno pa je ta odločitev veliko stala. Intelovi čipi so postali sprejeti standard, to pa je pozneje preganjalo Apple, ker njihovi računalniki z njim niso bili združljivi.

Wozniak je po službi vsak dan šel domov, hitro povečerjal in se vrnil v HP, da bi se posvetil svojemu računalniku. Sestavne dele je razporedil po svojem delovnem mestu, preveril, kam sodijo, in jih prispajkal na matično ploščo. Potem je začel pisati programsko opremo, s katero bo mikroprocesor poskrbel za prikaz na zaslonu. Ker si ni mogel privoščiti plačila za uporabo računalnika, je kodo pisal ročno. Po nekaj mesecih je bilo vse nared, da jo preizkusi. “Pritisnil sem na nekaj tipk na tipkovnici in osupnil! Črke so bile prikazane na zaslonu.” Bila je nedelja, 29. junija 1975, pomemben mejnik za osebni računalnik. “Prvič sploh,” je pozneje rekel Wozniak, “je kdo vtipkal črko na tipkovnici in jo videl na računalniškem zaslonu pred seboj.”

Na Jobsa je to napravilo velik vtis. Wozniaka je zasul z vprašanji: Bi tak računalnik bilo mogoče povezati v omrežje? Bi lahko dodali disk za shranjevanje podatkov? Začelje tudi pomagati Wozu pri nabavi sestavnih delov. Še posebno pomembni so bili čipi dinamičnega delovnega pomnilnika. Jobs je opravil nekaj telefonskih klicev in je uspel brezplačno dobiti pošiljko Intelovih čipov. “Steve je take vrste človek,” je rekel Wozniak. “Znal je govoriti s prodajnim zastopnikom. Jaz tega ne bi nikoli zmogel. Preveč sem zadržan.”

Jobs je začel z Wozniakom hoditi na srečanja društva Homebrew, nosil je TVmonitor in pomagal postavljati opremo. Na srečanja je zdaj hodilo čez sto navdušencev, zato so jih preselili v predavalnico Stanfordovega centra z linearnim pospeševalnikom. Predsedoval je Lee Felsenstein, še eno utelešenje zlitja svetov računalništva in protikulture. Študija elektrotehnike ni končal, bil je član gibanja za svobodo govora in protivojni aktivist. Pisal je za alternativni časnik Berkeley Barb, potem pa se je vrnil k računalništvu.

Woz je bil navadno preveč zadržan, da bi na srečanjih kaj rekel, vendar so se pozneje prisotni zbirali okoli njegove naprave in ponosno jim je razkazal napredek. Moore je v društvu Homebrevv skušal uveljaviti etiko menjave in souporabe namesto trgovanja. “Moto društva je bil ‘Daj in pomagaj drugim’,” je rekel Woz. Po hekerski etiki je veljalo, da mora biti informacija brezplačna, avtoriteti pa naj bi ne bilo zaupati. “Apple I sem izdelal, da bi ga brezplačno dal ljudem,” je rekel Wozniak.

Pogledi Billa Gatesa pa so bili drugačni. Ko sta s Paulom Allenom izdelala tolmač za BASIC za računalnik Altair, je bil Gates osupel, da so člani društva Homebrew izdelovali kopije programa in si jih izmenjavali, ne da bi njemu karkoli plačali. Društvu je zato poslal pismo, ki je pozneje postalo nadvse znamenito: “Kot se verjetno zaveda večina, ki računalnik uporablja kot konjiček, programsko opremo v glavnem kradete. Je to pošteno? ... S tem zagotovo preprečujete nastanek dobre programske opreme. Kdo si lahko privošči, da bi brezplačno opravljal profesionalno delo? ... Vesel bom odgovora vsakogar, ki bi si želel plačati.”

Podobno tudi Steve Jobs ni verjel, da bi Wozniakove stvaritve, pa naj je šlo za modro škatlico ali računalnik, morale biti brezplačne. Prepričal je Wozniaka, naj ne razdaja več svojih načrtov. Jobsov argument je bil, da večina ljudi tako ali tako nima časa, da bi računalnike sestavljali sami. “Zakaj ne bi torej sestavljala tiskanih vezij in jim jih prodajala?” To je bil zgled njune simbioze. “Vsakič, ko sem kaj dobrega razvil, je Steve našel način, kako lahko pri tem zasluživa,” je rekel Wozniak. Priznal je, da se sam nikoli ne bi domislil tega. “Nikoli nisem pomislil na to, da bi prodajal računalnike. Steve pa je rekel: ‘Pokaživa jim, kaj imava, in jih nekaj prodajva.’”

Jobs je izdelal načrt, kako bi plačal znancu pri Atariju, da bi jima izrisal plošče tiskanega vezja, potem pa bi jih natisnila kakih petdeset. To bi ju stalo okoli 1000 dolarjev, plus honorar za načrtovalca. Plošče bi prodajala po 40 dolarjev, čisti izkupiček pa bi bil kakih 700 dolarjev. Wozniak ni bil prepričan, da bi lahko vse prodala. “Ni mi bilo jasno, kako bi nama lahko to uspelo,” se je spominjal. Že tako je imel težave, ker je najemnino plačeval z nepokritimi čeki, tako da je zdaj moral plačevati z gotovino.

Jobs je vedel, kako Wozniaka prepričati. Ni mu govoril, da bosta zaslužila, temveč, da se bosta pri tem zabavala. “Tudi če bova imela izgubo, bova vendarle imela podjetje,” je rekel, ko sta se vozila v svojem Volksvvagnovem kombiju. “Prvič v življenju bova imela svoje podjetje.” To je bilo mamljivo tudi za Wozniaka, celo bolj kot, obljuba morebitnega bogastva. Spominjal se je: “Bilo je razburljivo, ko sem si predstavljal tak razvoj. Najboljša prijatelja, ki ustanavljata podjetje. Noro! Takoj sem vedel, da bom to storil. Kako neki ne bi?”

Da bi zbrala potrebni denar, je Wozniak za 500 dolarjev prodal svoje računalo HP 65, čeprav se je izkazalo, da mu je kupec na koncu plačal le polovico zneska. Jobs je za 1500 dolarjev prodal svoj Volkswagnov kombi. Človek, ki mu ga je prodal, pa se je dva tedna pozneje vrnil in potožil, da se je motor pokvaril, in Jobs je pristal na to, da plača polovico stroškov popravila. Kljub tem malim zastojem pa sta skupaj s skromnimi prihranki zdaj imela 1300 dolarjev delovnega kapitala, načrt za nov izdelek in poslovni načrt. Ustanovila bosta svoje računalniško podjetje.

Rojstvo Appla

Potem ko sta se odločila, da začneta poslovati, sta potrebovala še ime. Jobs je spet šel na Ali One Farm, kjer je obrezoval jablane sorte grafenštajn, in Wozniak ga je pričakal na letališču. Med vožnjo proti Los Altosu sta pretehtavala možnosti. Razmišljala sta o nekaj značilnih tehnoloških imenih, kot je na primer Matrix, in neologizmih, kakršen je Executek, pa tudi nekaterih povsem običajnih, dolgočasnih imenih, na primer Personal Computers Inc. Rok za dokončno odločitev sta imela do naslednjega dne, ko je Jobs nameraval oddati vlogo. Končno je Jobs predlagal Apple Computer. “Tedaj sem bil na eni svojih diet s sadjem,” je pojasnil. “Ravno sem se vrnil s farme z jablanovimi nasadi. Zvenelo je zabavno, duhovito in prav nič zastrašujoče. Apple je omilil besedo ‘computer’. Poleg tega bi s tem v telefonskem imeniku pristali pred Atarijem.” Wozniaku je rekel, da se bosta držala Appla, če do naslednjega popoldneva ne prideta do boljšega imena. Tako je tudi bilo.

Izbira imena Apple je bila smotrna. Beseda je sporočala prijaznost in preprostost. Po eni strani je bila nekoliko nenavadna, po drugi pa normalna kot jabolčna pita. Imela je pridih protikulture, preprostosti vračanja k naravi, nič pa ne bi moglo biti bolj ameriško. Obe besedi skupaj - Apple Computer - sta poskrbeli za zabavno nesoglasje. “Ni povsem smiselno,” je rekel Mike Markkula, ki je kmalu zatem postal prvi predsednik uprave družbe Apple. “Tako so vaši možgani prisiljeni, da se z imenom ukvarjajo. Jabolka in računalniki, to vendar ne gre skupaj! To pa pomaga pri ustvarjanju razpoznavnosti znamke.”

Wozniak še ni bil pripravljen, da bi se novi dejavnosti polno predal. Po srcu je bil uslužbenec podjetja HP, vsaj tako je mislil, in si je želel tam še naprej ostati v službi. Jobs je sprevidel, da potrebuje zaveznika, ki bi mu pomagal ugnati Wozniaka in razsoditi v primeru nesoglasij. Za to je pridobil prijatelja Rona Wayna, inženirja srednjih let, ki je zdaj delal pri Atariju, pred časom pa je ustanovil podjetje za igralne avtomate.

Waynu je bilo jasno, da ne bo zlahka pripravil Wozniaka, da pusti službo pri HPju, poleg tega to takoj niti ni bilo potrebno. Treba ga je bilo le prepričati, da bodo njegovi računalniški načrti last Applovega družabništva. “Woz je imel očetovski odnos do vezij, ki jih je razvil, in jih je želel uporabiti še kje drugje ali pa pustiti HP, da jih uporabi,” je rekel Wayne. “Z Jobsom nama je bilo jasno, da bodo ta vezja jedro Appla. Dve uri smo se v mojem stanovanju za okroglo mizo o tem pogovarjali in uspela sva prepričati Woza, da je sprejel tak pristop.” Njegov argument je bil, da se bo velik inženir zapisal v zgodovino le, če bo delal skupaj z velikim tržnikom, zato pa je moral svoje načrte prepustiti družabništvu. Na Jobsa je uspešno pogajanje napravilo tako močan vtis in je bil zanj tako hvaležen, da je Waynu ponudil 10 % delež v družabništvu. S tem je postal jeziček na tehtnici, ki bi lahko odločil, kadar bi se Jobs in Wozniak o čem ne strinjala.

“Bila sta si zelo različna, kot ekipa pa sta bila nadvse uspešna,” je rekel Wayne. Za Jobsa se je včasih zdelo, da ga preganjajo demoni, Wozniak pa je bil videti kot preprostež, s katerim se poigravajo angeli. Jobs je s svojim drznim nastopom veliko dosegel, včasih tudi z manipuliranjem. Lahko je bil karizmatičen, celo hipnotičen, a tudi hladen in krut. Wozniak je bil, po drugi strani, zadržan in družbeno neroden, zaradi česar je bil videti otroško prijeten. “Woz je za določene stvari briljanten, ko pa gre za odnose z ljudmi, ki jih ne pozna, je povsem nemočen,” je rekel Jobs. “Kot par sva se odlično dopolnjevala.” Pomagalo je tudi to, da je Jobs občudoval Wozniakovo tehnično mojstrstvo, Wozniak pa je občudoval Jobsovo poslovno nadarjenost. “Nikoli me ni zanimalo, da bi se ukvarjal z ljudmi in jim stopal na prste, Steve pa je znal poklicati ljudi po telefonu in jih pripraviti do tega, da so kaj storili, čeprav ga sploh niso poznali,” se je spominjal Wozniak. “Do ljudi, za katere je menil, da niso posebno pametni, je bil lahko grob, do mene pa nikoli ni bil neprijazen, niti pozneje ne, ko se morda nisem mogel na vse odzvati tako, kot bi si on želel.”

Wozniak pa je tudi še potem, ko je sprejel, da njegov novi načrt za računalnik preide v last družabništva Apple, menil, da bi ga moral najprej ponuditi HPju, saj je bil tam v službi. “Menil sem, da je moja dolžnost, da povem HPju, kaj sem razvil, medtem ko sem delal zanje. Tako je prav in etično.” Zato je spomladi leta 1976 načrte pokazal svojim nadrejenim.

Na najvišjega uslužbenca na sestankuje naredil močan vtis, videti je bil v dvomih, končno pa je rekel, da to ni nekaj, kar bi HP želel izdelovati. Šlo je za izdelek za konjičkarje, vsaj zaenkrat, to pa se ni skladalo z visokokakovostnim trgom, na katerega je ciljala družba. “Bil sem razočaran,” se je spominjal Wozniak, “vendar sem zdaj lahko mimo vstopil v Applovo družabništvo.”

1. aprila 1976 sta Jobs in Wozniak šla do Waynovega stanovanja in sestavila pogodbo za družabništvo. Wayne je rekel, da ima izkušnje s sestavljanjem pravniških dokumentov in je sam spisal tri strani dolg dokument. S svojim pravniškim znanjem pa je sam sebe presegel. Odstavki so se začenjali z raznovrstnim leporečjem: “Kakor bo videti iz sledečega ... Kakor bo videti tudi iz nadaljnjega ... Upoštevaje zadevne dodelitve deležev ...” Delitev deležev in dobička pa je bila vendarle jasna - 45 %A5 10 % -, določili pa so tudi, da morata vsak strošek nad 100 dolarjev odobriti vsaj dva družabnika. Jasno so zapisali tudi odgovornosti. “Wozniak bo prevzel splošno in glavno odgovornost za elektrotehniko, Jobs bo prevzel splošno odgovornost za elektrotehniko in trženje, Wayne pa glavno odgovornost za strojništvo in dokumentacijo.” Jobs se je podpisal z malimi tiskanimi črkami, Wozniak s skrbno izpisano pisavo, Wayne pa povsem nečitljivo.

Wayna je potem postalo strah. Ko je Jobs začel načrtovati najemanje večjih posojil in trošenje večjih količin denarja, se je spomnil na to, kako je propadlo njegovo lastno podjetje. Ni se želel še enkrat s tem soočiti. Jobs in Wozniak nista imela osebnega premoženja, Wayne (ki ga je skrbela globalna finančna katastrofa) je imel doma v žimnici skrite zlatnike. Ker so Apple ustanavljali kot preprosto družabništvo in ne korporacijo, so bili družabniki odgovorni z osebnim premoženjem, zato se je Wayne bal, da bi ga preganjali morebitni posojilodajalci. Zato se je le enajst dni pozneje vrnil v okrajni urad z ‘izjavo izstopa’ in dopolnilom k družabniški pogodbi. “V vidu vnovične ocenitve sporazuma med vsemi strankami,” je pisalo, “Waynu s tem preneha status družabnika.” Pisalo je tudi, da je za svoj 10odstotni delež prejel 800 dolarjev, nekoliko pozneje pa jih bo še 1500.

Ko bi bil ostal v družabništvu in obdržal svojih 10 odstotkov, bi bili ti ob koncu leta 2010 vredni 2,6 milijarde dolarjev. Tako pa je živel sam v majhni hiški v Pahrumpu v Nevadi, kjer je igral na igralne avtomate in živel od socialne pomoči. Pozneje je zatrjeval, da mu ni bilo nikoli žal. “Zame je bila tedaj to najboljša odločitev. Oba sta bila prava viharja in vedel sem, da moj želodec ne bo prenesel takega pretresa.”

Jobs in Wozniak sta kmalu potem, ko so formalno ustanovili Apple, v računalniškem društvu Homebrevv imela skupno predstavitev. Wozniak je v roki držal eno od njunih novih vezij in opisal mikroprocesor, osem kilobajtov pomnilnika in različico Basica, ki jo je napisal. Poudaril je tudi tisto, kar je sam imel za poglavitno: “običajno tipkovnico namesto neumne, nerazumljive plošče s kupom lučk in stikal.” Potem je bil na vrsti Jobs. Opozoril je na to, da ima Apple, za razliko od Altairja, vgrajene vse pomembne sestavne dele. Potem jih je izzval z vprašanjem: Koliko bi ljudje bili pripravljeni plačati za tako čudovito napravo? Skušal jim je pričarati neverjetno vrednost Appla. Tovrstno slikovito izražanje je uporabljal tudi pri predstavitvah izdelkov v naslednjih desetletjih.

Občinstvo ni bilo pretirano navdušeno. Apple je vseboval ceneni procesor namesto Intelovega 8080. Pomemben udeleženec srečanja, Paul Terrell, pa je ostal, da bi izvedel še več. Leta 1975 je odprl računalniško trgovino, Byte Shop, na Camino Real v Menlo Parku. Zdaj, leto dni pozneje, je imel že tri trgovine in je sanjal o verigi po vseh ZDA. Jobs je z navdušenjem njemu osebno vse predstavil. “Poglej si tole,” je rekel. “Tole ti bo všeč.” Na Terrella je napravil dovolj močan vtis, da je ta pustil svojo vizitko. “Ostanita v stiku,” je rekčl.

“Ostajam v stiku,” je Jobs rekel naslednjega dne, ko je bos stopil v Byte Shop. Dogovorila sta se za prodajo. Terrell se je zavezal za naročilo petdesetih računalnikov. Imel pa je pogoj: Ni, si želel le plošč tiskanega vezja po 50 dolarjev, za katere bi potem kupci morali kupiti vse čipe in jih sestaviti. To bi sicer lahko odgovarjalo nekaj konjičkarjem, ne pa večini kupcev. Želel je, da so plošče povsem sestavljene. Za to je bil pripravljen plačati okoli 500 dolarjev za kos, plačal pa bi ob dostavi.

Jobs je takoj poklical Wozniaka na HP. “Ali sediš?” ga je vprašal. Wozniak je odgovoril, da ne sedi. Jobs mu je kljub temu povedal novico. “Bil sem šokiran, popolnoma iz sebe,” se je spominjal Wozniak. “Nikoli ne bom pozabil tega trenutka.”

Da bi izpolnila naročilo, sta potrebovala za okoli 15.000 dolarjev sestavnih delov. Allen Baum, tretji šaljivec z gimnazije Homestead, jima je s svojim očetom posodil 5000 dolarjev. Jobs si je skušal izposoditi denar tudi od banke v Los Altosu, ko pa si ga je upravnik ogledal, ga je zavrnil, kar seveda ne preseneča. Jobs je šel v Haltek Supply in jim za sestavne dele ponudil delež v Applu, vendar je lastnik menil, da “dvema mladima, neurejenima fantoma” ne gre toliko zaupati. Alcom pri Atariju pa jima je bil pripravljen prodati čipe le za vnaprejšnje plačilo. Končno je Jobsu uspelo prepričati poslovodjo Cramer Electronics, naj pokliče Paula Terrella, da bi se prepričal, ali se je ta resnično zavezal k naročilu za 25.000 dolarjev. Terrell je bil na konferenci, ko je po zvočniku slišal, da ima nujen telefonski klic (Jobs je bil zelo vztrajen). Poslovodja pri Cramerju mu je povedal, da sta k njemu pravkar prišla dva neurejena mladeniča in mu mahata pred nosom z naročilom Byte Shop. Je pristno? Terrell je potrdil in trgovina z deli je pristala na izročilo robe Jobsu s tridesetdnevnim odlogom plačila.

Delo v garaži

Hiša Jobsovih v Los Altosu je postala sestavljalnica za petdeset plošč appla I, ki naj bi jih v roku trideset dni dostavili v Byte Shop, ko bo treba poravnati račun za sestavne dele. Zaposlila sta vse razpoložljive delovne sile: Jobs in Wozniak plus Daniel Kottke, njegovo nekdanje dekle Elizabeth Holmes (ki je izstopila iz kultne organizacije, v katero se je bila včlanila) in Jobsova noseča sestra Patty. Delovni prostor so si zagotovili v njeni izpraznjeni spalnici pa tudi na kuhinjski mizi in v garaži. Elizabeth, ki je nekoč hodila na tečaj izdelovanja nakita, je imela nalogo spajkanja čipov. “Večino sem jih pravilno prispajkala, nekaj pa sem jih popackala s spajko,” se je spominjala. To Jobsu ni bilo prav. “Nimamo preveč čipov,” je upravičeno robantil. Prestavil jo je na knjiženje in delo z dokumenti na kuhinjski mizi, spajkanje pa je prevzel sam. Izdelano ploščo so predali Wozniaku. “Vsako sestavljeno ploščo sem priključil na televizor in tipkovnico, da sem jo preizkusil in videl, ali deluje,” je rekel. “Če je delovala, sem jo vstavil v škatlo. Če ni, sem skušal ugotoviti, katera nogica ni bila pravilno vstavljena v luknjico.”

Paul Jobs je začasno prekinil svoje popoldansko delo popravljanja starih avtomobilov, da je Applova ekipa imela na razpolago celotno garažo. Vanjo je postavil dolgo staro delovno mizo, na steno obesil načrt računalnika in namestil vrsto označenih predalov s sestavnimi deli. Izdelal je tudi škatlo, v katero so bile usmerjene močne luči, da so lahko čez noč v njej preverjali vzdržljivost plošč pri visokih temperaturah. Ko je kdo vzkipel, kar v bližini njegovega sina ni bilo posebno neobičajno, je Paul poskrbel za pomiritev. “Kaj pa je?” je rekel. “Kateri vrag te je zagrabil?”

V zameno za to je tu in tam prosil, če lahko dobi nazaj televizor, da bi si ogledal konec nogometne tekme. Med takšnimi premori sta Jobs in Kottke včasih šla ven in na vrtu igrala kitaro.

Clare Jobs ni motilo, da so večino hiše zasedli kupi elektronskih delov in množica gostov, vse bolj pa sojo spravljale ob živce sinove prehranjevalne navade. “Zavijala je z očmi zaradi njegove obsedenosti s hrano,” se je spominjala Elizabeth Holmes. “Želela si je le, da bi bil zdrav, on pa je izjavljal take stvari kot: ‘Jem le liste, ki jih v mesečini nabirajo device’.”

Potem ko je Wozniak odobril ducat sestavljenih plošč, jih je Jobs odpeljal v Byte Shop. Terrell je bil nekoliko presenečen. Ni bilo ne napajalnika, ne ohišja, ne monitorja in ne tipkovnice. Pričakoval je bolj dodelan izdelek. Vendar ga je Jobs prepričal, tako da je dobavljeno sprejel in plačal.

Po tridesetih dneh je bil Apple na tem, da postane donosen. “Plošče smo lahko sestavljali ceneje, kot smo prvotno mislili, ker sem uspel sestavne dele ugodno nabaviti,” se je spominjal Jobs. “Iz izkupička petdeset plošč, ki smo jih prodali Byte Shop, smo skoraj lahko plačali za material za sto plošč.” Petdeset preostalih plošč sta prodala prijateljem in kolegom pri Homebrewu ter tako pridelala resnični dobiček.

Elizabeth Holmes je uradno postala honorarni knjigovodja za štiri dolarje na uro in se je enkrat na teden vozila iz San Francisca, da bi ugotovila, kako Jobsovo čekovno knjižico prenesti v glavno knjigo družbe. Da bi Apple dajal videz pravega podjetja, je Jobs najel telefonsko odzivno službo, ki je klice prevezovala k njegovi materi. Ron Wayne je narisal logotip z Newtonom pod drevesom, pri tem pa je uporabil razkošno črtno risbo viktorijanskih ilustracij. Napis okoli risbe je bil citat iz Wordswortha: “Duh nenhno plove po neznanih morjih, sam.” Napis je bil nekoliko nenavaden, bolj je ustrezal Waynu kot podjetju Apple Computer. Če je že izbral Wordswortha, bi bil morda primernejši pesnikov opis vpletenih v začetek francoske revolucije: “Srečen je, kdor je ob tem svetu živ / kdor je mlad, pa je v nebesih.” Wozniak je pozneje navdušeno vzkliknil: “Imel sem občutek, da smo udeleženi v največji revoluciji vseh časov. Bil sem srečen, da sem zraven.”

Woz je že začel razmišljati o naslednji različici naprave, zato so sedanji model imenovali apple I. Z Jobsom sta se vozila gor in dol po Camino Real in skušala prepričati prodajalce elektronike, da bi računalnik vzeli v prodajo. Poleg petdesetih, ki sta jih prodala Byte Shopu, in skoraj petdesetih, ki so jih pokupili prijatelji, sta sestavljala še novih sto za druge trgovine. Ne preseneča, da glede prodaje nista soglašala. Wozniak je želel, da bi bila cena le tako visoka, da bi pokrila stroške, Jobs pa je ciljal na resen dobiček. Prevladala je Jobsova. Ceno plošče pri posamezni prodaji je postavil kot trikratni znesek stroškov, kar je bilo 33 % več od 500 dolarjev, za kolikor sta naprave grosistično prodajala Terrellu in drugim trgovinam. Končni znesek je bil 666,66 dolarja. “Meni je bilo vedno všeč, če so se številke ponavljale,” je rekel Wozniak. “Telefonska številka moje storitve šal po telefonu je bila 2556666.” Nobeden od njiju pa ni vedel, da je v bibliji 666 hudičevo število. Kmalu sta zaradi tega doživela pritožbe, še posebej potem, ko je število nastopilo v filmski uspešnici tistega leta, Znamenje. (Leta 2010 so pri Christie’s enega od prvotnih applov I na dražbi prodali za 213.000 dolarjev.)

Prvi resni članek o novi napravi se je julija 1976 pojavil v nekdanji reviji Interface. Jobs je s prijatelji računalnik še vedno ročno sestavljal doma, v članku pa so pisali o njem kot o direktorju marketinga in nekdanjem zasebnem svetovalcu pri Atariju. Bralo se je, kot da je Apple resno podjetje. “Steve vzdržuje stike s številnimi računalniškimi društvi, da ocenjuje stanje te mlade panoge,” je pisalo. Navajali so tudi njegovo izjavo: “Če se pogovarjamo o njihovih potrebah, občutkih in vzgibih, se lahko primemo odzovemo in jim ponudimo to, kar si želijo.”

Poleg Altairja sta imela kar nekaj tekmecev, predvsem IMSAI 8080 in pa SOL20, ki so ga izdelovali v Processor Technology Corporation. Tega slednjega sta razvila Lee Felsenstein in Gordon French iz društva Homebrew. Za konec tedna ob prazniku dela so vsi imeli priložnost, da pokažejo svoje stvaritve na prvem letnem festivalu osebnega računalništva v ne ravno uglednem hotelu ob obali v Atlantic Cityju v New Jerseyju. Jobs in Wozniak sta z družbo TWA letela v Filadelfijo, v naročju pa sta nosila eno škatlo z applom I, drugo pa z njegovim naslednikom, ki ga je razvijal Woz. Za njima je sedel Felsenstein, ki si je ogledal apple I in izjavil, da ni nič posebnega. Wozniaka je pogovor za njim spravljal ob živce. “Slišala sva, kako se pogovarjajo v nekem visokem poslovnem jeziku,” se je spominjal, “in pri tem uporabljali izraze, ki jih nisva poznala.”

Wozniak je večino časa prebil v hotelski sobi in izpopolnjeval novi prototip. Preveč je bil zadržan, da bi stal ob mizi, ki so jo dodelili Applu

v zadnjem delu razstavne dvorane. Daniel Kottke je z vlakom prispel z Manhattna, kjer je zdaj hodil na univerzo Columbia. Ob mizi je stal on, medtem ko je Jobs hodil po dvorani, da bi pregledal konkurenco. Kar je videl, nanj ni napravilo pretiranega vtisa. Ostal je še naprej prepričan, da pri načrtovanju vezij nihče ne prekaša Wozniaka in da lahko apple I (vsekakor pa njegov naslednik) glede funkcionalnosti poseka konkurenco. Vendar pa je bil SOL20 lepši na pogled. Imel je elegantno kovinsko ohišje, tipkovnico, napajalnik in kable. Videti je bilo, kakor da so ga izdelali odrasli ljudje. Apple I pa je bil, po drugi strani, videti enako neurejen kot njegova stvaritelja.

ŠESTO POGLAVJE

APPLE II

Rojstvo nove dobe

Integrirana naprava

Ko se je Jobs sprehajal po razstavnem prostoru festivala osebnega računalništva, je prišel do spoznanja, da je imel Paul Terrell iz Byte Shopa prav: osebni računalniki morajo biti izdelani kot celoviti paket. Odločil se je, da mora naslednji Apple imeti odlično ohišje in vgrajeno tipkovnico ter mora biti popolnoma integriran, od napajalnika do programske opreme. “Moja vizija je bil prvi povsem celoviti računalnik,” se je spominjal. “Nismo več ciljali na nekaj navdušencev, ki uživajo v sestavljanju lastnega računalnika ter znajo sami kupiti transformator in tipkovnico. Za vsakega takega je bilo tisoč drugih, ki so želeli imeti napravo, povsem pripravljeno na delovanje.”

Tisti konec tedna pred praznikom dela leta 1976 se je Wozniak v hotelski sobi ubadal s prototipom nove naprave, za katero je bil Jobs prepričan, da jih bo ponesla na novo raven poslovanja. Imenovali naj bi jo apple II. Prototip sta le enkrat, pozno ponoči, preizkusila z barvnim projekcijskim televizorjem v eni od konferenčnih sob. Wozniak se je domislil odličnega načina, kako pripraviti čipe v napravi, da so proizvajali barve, in želel je preizkusiti, ali bi to delovalo tudi s televizorjem, pri katerem se slika projicira na zaslon kot v kinu. “Sklepal sem, da ima projektor lahko drugačno vezje za barve in bi morda ne delovalo z mojo metodo prikazovanja barv,” se je spominjal. “Povezal sem apple II s projektorjem in delovalo je odlično.” Tipkal je po tipkovnici in na zaslonu na drugi strani sobe so se prikazali barvne črte in vrtinci. Edini zunanji udeleženec, ki je videl ta prvi apple II, je bil tehnik hotela. Wozu je dejal, da si je ogledal vse razstavljene naprave, kupil pa bi le tole.

Proizvodnja povsem integriranega appla II je zahtevala precejšen kapital, zato sta razmišljala o tem, da bi pravice prodala večjemu podjetju. Jobs je stopil do Ala Alcoma in ga prosil za možnost, da zamisel predstavi upravi Atarija. Ta je organiziral sestanek s predsednikom družbe, Joejem Keenanom, ki je bil veliko bolj konservativen od Alcoma in Bushnella. “Steve gre tja in ga prepričuje, vendar ga Joe ne prenese,” se je spominjal Alcom. “Ni mu bil všeč Stevov nastop.” Jobs je bil bos, celo noge je položil na mizo. “Ne le, da tega ne bomo kupili,” je kričal Keenan, “temveč takoj spravi noge dol z moje mize!” Alcorn se spominja, kako si je rekel: “Noja. Tele možnosti torej ni.”

Septembra je k Jobsu domov prišel Chuck Peddle iz podjetja Commodore Computer, da bi si ogledal napravo. “Odprla sva vrata garaže, da je bilo dovolj svetlo. Prišel je v poslovni obleki in s kavbojskim klobukom na glavi,” se je spominjal Wozniak. Peddlu je bil apple II nadvse všeč, zato je nekaj tednov pozneje organiziral sestanek z vodilnimi ljudmi na sedežu podjetja. “Mogoče bi vas zanimalo, da naju kupite za nekaj sto tisoč dolarjev,” je rekel Jobs, ko sta prišla tja. Wozniaka je ta ‘nori’ predlog presunil, a Jobs je vztrajal pri njem. Vodilni možje iz Commodorja so nekaj dni pozneje sporočili, da bi bilo ceneje izdelati lastno napravo. Jobsa to ni vznemirilo. Preučil je Commodore in se odločil, da mu vodstvo ni všeč. Wozniak ni obžaloval denarja, prizadelo pa je njegov občutek za tehnično dovršenost, ko je devet mesecev pozneje podjetje predstavilo Commodore PET. “Kar malo slabo mi je postalo. Resnično slab izdelek so napravili, ker so tako hiteli. Lahko bi bili imeli apple.”

Pri spogledovanju s Commodorjem se je pokazalo potencialno nasprotje med Jobsom in Wozniakom. Sta si bila v tem, kar sta prispevala Applu in kar sta iz tega dobila, resnično enakovredna? Jerry Wozniak je veliko bolj cenil delo inženirjev v primerjavi s poslovneži in tržniki, zato je bil prepričan, da bi moral večji del plačila prejeti njegov sin. Jobsu je to neposredno povedal, ko je ta prišel na obisk k Wozu. “Ničesar si ne zaslužiš,” mu je rekel. “Ničesar nisi naredil.” Jobs je začel jokati, kar ni bilo nič nenavadnega. Nikoli ni zlahka krotil svojih čustev, ne tedaj, ne kdaj pozneje. Stevu Wozniaku je rekel, da se je pripravljen odpovedati njunemu partnerstvu. “Če nisva na polpol,” je rekel svojemu prijatelju, “lahko kar imaš vse skupaj.” Wozniak pa je veliko bolje od očeta razumel, kakšno simbiozo imata. Če ne bi bilo Jobsa, bi verjetno še vedno razdajal svoje načrte plošč na sestanku društva Homebrew. Prav Jobs je na temelju njegovih domiselnih izdelkov postavljal porajajočo se podjetniško dejavnost, tako kot je bil storil že z modro škatlico. Sklenil je, da partnerstvo ohranita.

Odločitev se je izkazala za modro. Apple II ni mogel uspeti samo z Wozniakovim odličnim načrtom vezja. Treba ga je bilo izdelati kot povsem integriran potrošniški izdelek, to pa je bila Jobsova vloga.

Jobs je začel s tem, da je nekdanjega partnerja Rona Wayna prosil, da pripravi ohišje. “Predpostavljal sem, da nimata denarja, zato sem pripravil takšno ohišje, ki bi ga bilo mogoče izdelati v preprosti delavnici,” je rekel. Izdelal je načrte za pokrov iz pleksistekla, pritrjenega s kovinskimi trakovi, tipkovnica pa naj bi bila pokrita z odmičnimi vratci.

Jobsu to ni bilo všeč. Želel si je preprosto in elegantno izvedbo, ki bi ločila Apple od drugih naprav v nerodnih sivih škatlah. Ko se je v veleblagovnici sprehajal po oddelku za male gospodinjske aparate, ga je prevzela Cuisinartova linija, zato je sklenil, da si želi elegantno ohišje iz lahke plastike. Na srečanju društva Homebrew je svetovalcu Jerryju Manocku ponudil 1500 dolarjev za oblikovanje. Manock je imel zaradi Jobsovega videza resne dvome in je zahteval denar vnaprej. Jobs je to odklonil, Manock pa se je vseeno lotil naloge. Že v nekaj tednih je izdelal preprosto plastično ohišje s čistimi linijami in prijetnim videzom. Jobs je bil navdušen.

Naslednji je bil na vrsti napajalnik. Tehničnim ljudem, kakršen je bil Wozniak, ni bilo dosti mar za nekaj tako analognega in vsakdanjega, Jobs pa je menil, da gre za ključni sestavni del. Konkretno si je želel - tako kot pozneje vso svoje profesionalno pot -, zagotavljati napajanje brez potrebe po ventilatorju. Ventilator v računalniku po njegovem ni bil zenovski, odvračal je pozornost. Šel je na Atari, da bi se posvetoval z Alcomom, ki se je spoznal na staromodno elektrotehniko. “Al meje spoznal z briljantnim tipom, Rodom Holtom, marksistom, ki je nepretrgoma kadil, je imel za seboj več zakonov in se je spoznal na vse,” se je spominjal Jobs. Tako kot se je zgodilo pri Manocku in drugih, ko so prvič srečali Jobsa, je tudi Holta navdajal z dvomi. “Veliko stanem,” je rekel. Jobs je čutil, da je tudi veliko vreden in je odvrnil, da cena ni problem. “Kar prepričal meje v sodelovanje,” je rekel Holt. Pozneje je začel delati samo za Apple.

Namesto standardnega linearnega napajanja se je Holt odločil za takšno, kakršno uporabljajo v oscilatorjih. Napetost se ni vklapljala in izklapljala šestdesetkrat na sekundo, temveč tisočkrat. Tako se je energija lahko shranjevala za veliko krajši čas in je naprava oddajala manj toplote. “Ta preklopni napajalnik je bil prav tako revolucionaren kot logična plošča appla,” je pozneje pripovedoval Jobs. “V zgodovinskih knjigah Rodu ne pripisujejo veliko zaslug, vendar bi mu morali. Danes vsi računalniki uporabljajo takšno napajanje, vsi pa izhajajo iz Rodovih načrtov.” Wozniak ob vsej svoji genialnosti česa takega ne bi znal narediti. “Le bežno sem vedel, kaj je preklopno napajanje,” je ta priznal.

Jobsa je oče nekoč naučil, da stremljenje k popolnosti pomeni, da je treba pozorno izdelati tudi dele, ki niso vidni. Jobs je to načelo uporabil pri postavitvi plošče tiskanega vezja v notranjosti appla II. Prvotni načrt je zavrnil, ker povezave niso potekale dovolj naravnost.

Zaradi te obsedenosti s popolnostjo se je prepustil svojim instinktom po popolnemu nadzoru. Hekerji in navdušenci za elektroniko večinoma radi prirejajo in spreminjajo svoje računalnike ter vanje vtikajo različne stvari. Jobs je to videl kot grožnjo neokrnjeni uporabi. Wozniak, po srcu heker, se s tem ni strinjal. V apple II je žele)» vgraditi osem razširitvenih rež, da bi uporabniki lahko priključili kakršnekoli manjše plošče in zunanje naprave, ki bi jih želeli. Jobs je vztrajal pri dveh režah, za tiskalnik in modem. “Ponavadi z menoj ni težko, tokrat pa sem mu rekel: ‘Če hočeš to, pa si dobi drugi računalnik,’” se je spominjal Wozniak. “Jasno mi je bilo, da bodo meni podobni ljudje prej ali slej izdelali nove naprave, ki bi jih želeli priključiti na računalnik.” Tokrat je uspel prevladati, čutil pa je, da se njegova vloga manjša. “Takrat sem bil v stanju, da to storim. V prihodnosti pa ni bilo več tako.”

Mike Markkula

Za vse to je bil potreben denar. “Izdelovanje plastičnega ohišja naj bi stalo okoli 100.000 dolarjev,” je rekel Jobs. “Samo za pogon vse te stvari bi potrebovali 200.000 dolarjev.” Vrnil se je k Nolanu Bushnellu, tokrat s predlogom, da vloži nekaj denarja in za to dobi manjši delež družbe. “Vprašal meje, ali bi vložil 50.000 dolarjev, za kar bi dobil tretjino družbe,” je rekel Bushnell. “Bil sem tako pameten, da sem odklonil. Nekako zabavno je zdaj o tem razmišljati, če se ne jokam.”

Jobsu je predlagal, da poskusi z Donom Valentinom, nekdanjim vodjem trženja pri National Semiconductor, ki je ustanovil investicijsko družbo Sequoia Capital. Valentine se je do garaže Jobsovih pripeljal z mercedesom, nosil je modro poslovno obleko, belo srajco in kravato. Njegov prvi vtis je bil, da je Jobs videti rahlo nenavaden in da smrdi. “Steve je poskušal biti poosebljenje protikulture. Imel je redko bradico, bil je zelo suh in je spominjal na Hošiminha.”

Valentine pa ni postal pomembni investitor v Silicijevi dolini s tem, da bi se zanašal na površne vtise. Bolj ga je motilo to, da Jobs ne ve ničesar o trženju in je bil videti zadovoljen zgolj s tem, da prodaja svoj izdelek po kosih posameznim trgovinam. “Če želiš, da te financiram,” mu je rekel Valentine, “moraš imeti partnerja, ki se spozna na marketing in distribucijo in zna sestaviti poslovni načrt.” Jobs je reagiral praviloma neprijazno ali pa zaskrbljeno, ko je dobil nasvet kake starejše osebe. Pri Valentinu je bilo slednje. “Pošljite mi tri predloge,” je odvrnil. Valentine mu jih je res poslal, Jobs se je sestal z vsemi tremi. Ujel se je z Mikom Markkulo, ki je v naslednjih dveh desetletjih odigral ključno vlogo pri Applu.

Markkula je bil star šele enaintrideset let, vendar se je potem, ko je delal za Fairchild in potem Intel, že upokojil, saj je zaslužil milijone dolarjev z delnicami, ko jih je proizvajalec čipov ponudil v javno prodajo. Bil je previden in prebrisan mož, gibal se je natančno, kot nekdo, ki je bil nekoč dober telovadec, odlično pa je znal oceniti strategijo postavljanja cen, distribucijska omrežja, trženje in finance. Kljub temu da je bil nekoliko zadržan, je v svojem novo pridobljenem bogastvu znal tudi uživati. Postavil si je hišo ob jezeru Tahoe, pozneje pa še veliko vilo na hribovju Woodside. Ko je prišel na prvi sestanek v Jobsovo garažo, se ni pripeljal v temnem mercedesu kot Valentine, temveč v svetlečem kabrioletu corvette zlate barve. “Ko sem prišel do garaže, je Woz stal ob delovnem pultu in mi takoj začel razkazovati apple II,” se je spominjal Markkula. “Nisem se zmenil za to, da sta oba potrebna frizerja, takoj me je navdušilo to, kar sem videl na delovni mizi. K frizerju lahko greš kadarkoli.”

Jobsu je bil Markkula takoj všeč. “Bil je nizke rasti, pri Intelu pa ni prišel do najvišjega položaja v marketingu, zato sem slutil, da se želi dokazovati.” Jobsu se je zdel spodoben in pošten. “Jasno ti je bilo, da te ta človek ne bo prevaral, tudi ko bi imel to priložnost. Videti je bil visoko moralen.” Tudi na Wozniaka je napravil močan vtis. “Zdel se mi je najbolj prijeten človek, kar sem jih poznal,” se je spominjal. “Kar je bilo še bolje - dejansko mu je bilo všeč to, kar sva imela!”

Markkula je Jobsu predlagal, da skupaj sestavita poslovni načrt. “Če se izkaže kot dober, bom vložil vanj,” je rekel Markkula, “če pa ne, imata nekaj tednov mojega dela brez plačila.” Jobs je zvečer hodil k Markkuli domov, kjer sta razglabljala o projekcijah in se pogovarjala dolgo v noč. “Postavila sva veliko predpostavk, na primer glede tega, koliko domov bi lahko imelo računalnik, in sva včasih ostajala pokonci do štirih zjutraj,” se je spominjal Jobs. Na končuje Markkula spisal večji del načrta. “Steve je na primer rekel, da bo neki razdelek prinesel do naslednjič, praviloma pa ga ni, tako da sem to potem opravil sam.”

Markkulov načrt je predvideval, da ciljajo na trg, veliko širši od zgolj navdušencev za računalnike. “Govoril je o tem, da računalnike vpeljemo domov med navadne ljudi, da bi lahko na primer z njim urejali kuharske recepte in vodili osebno računovodstvo,” se je spominjal Wozniak. Markkula je napravil divjo napoved: “V dveh letih bomo na seznamu podjetij Fortune 500,” je rekel. “Tole je začetek cele industrije, kar se zgodi le enkrat vsakih deset let.” Trajalo je sicer kar sedem let, da je Apple pristal na tem seznamu, vendar se je duh Markkulove napovedi izkazal za resničen.

Markkula je ponudil jamstvo za kreditno linijo do 250.000 dolarjev v zameno za tretjinsko partnerstvo. Apple bodo preoblikovali v javno delniško družbo, on ter Jobs in Wozniak pa bodo vsak imeli po 26 % delnic. Preostale bi zadržali, da bi privabili prihodnja vlaganja. Sestali so se pod senčnikom ob Markkulovem bazenu in podpisali pogodbo. “Menil sem, da je kaj malo verjetno, da bo Mike še kdaj videl tistih 250.000 dolarjev, in velik vtis je naredil name, ko je toliko tvegal,” se je spominjal Jobs.

Zdaj je bilo treba prepričati Wozniaka, da se pridruži s polnim delovnim časom. “Zakaj ne bi tega počel le postrani, službo pri HPju pa bi imel kot nekaj zanesljivega za vse življenje?” je vprašal. Markkula je dejal, da to ne bi šlo in je dal Wozniaku rok le nekaj dni, da se odloči. “Zelo negotovo sem se počutil glede ustanavljanja podjetja, v katerem naj bi vodil ljudi in nadzoroval, kaj počno,” se je spominjal Wozniak. “Že davno sem se bil odločil, da ne želim postati avtoritativna figura.” Šel je torej k Markkuli in izjavil, da HPja ne bo zapustil.

Markkula je skomignil z rameni in rekel, prav. Jobs pa se je močno razburil. Dobrikal se je Wozniaku, pripravil je prijatelje do tega, da so ga skušali prepričati, kričal je in tulil, nekajkrat je prav pobesnel. Šel je celo k Wozniakovim staršem, bruhnil v jok in Jerryja prosil za pomoč. Wozniakovemu očetu je bilo zdaj že jasno, da bo apple II prinesel resen denar, in je združil sile z Jobsom. “Začel sem dobivati telefonske klice tako v službi kot doma, od očeta, mame, brata, različnih prijateljev,” se je spominjal Wozniak. “Vsi so mi pravili, da sem se napačno odločil.” Nič od tega ni delovalo. Potem ga je poklical Allen Baum, njun prijatelj iz krožka Buck Fry na gimnaziji Homestead. “Res bi moral to narediti,” je rekel. Rekel mu je, da mu ne bo treba sodelovati pri upravljanju podjetja ali se odpovedati tehničnemu delu, tudi če se polno zaposli pri Applu. “Prav to je tisto, kar sem hotel slišati,” je Wozniak rekel pozneje. “Lahko bi ostal na dnu organizacije, kot inženir.” Poklical je Jobsa in izjavil, da je zdaj pripravljen, da se pridruži.

3. januarja 1977 je bila uradno ustanovljena nova korporacija, Apple Computer Co., in odkupila staro družabništvo, ki sta ga bila devet mesecev pred tem ustanovila Jobs in Wozniak. Le malokdo je to zaznal. Tistega meseca so v Homebrevvu z anketo pri članih ugotovili, da jih je izmed 181, ki so imeli osebni računalnik, le šest imelo apple. Jobs pa je bil prepričan, da se bo z applom II vse to spremenilo.

Markkula je Jobsu postal nekakšna očetovska figura. Podobno kot Jobsov krušni oče je popuščal njegovi močni volji, podobno kot njegov pravi oče pa ga je na koncu zapustil. “Markkula je bil Stevu toliko oče kot kdorkoli v njegovem življenju,” je rekel investitor Arthur Rock. Začelje učiti Steva o trženju in prodaji. “Mike meje resnično vzel pod svoje okrilje,” se je spominjal Jobs. “Njegove vrednote so bile precej podobne mojim. Poudarjal je, da ne smeš ustanoviti družbe s ciljem, da bi obogatel. Cilj mora biti, da delaš nekaj, v kar verjameš, in ustvariti družbo, ki bo uspevala.”

Markkula je svoja načela, ‘Filozofija trženja pri Applu’, zapisal na list papirja, poudaril pa je tri točke. Prva je bila empatija, poglobljena povezava z občutki kupca: “Resnično bomo razumeli njihove potrebe bolje od katerekoli druge družbe.” Druga je bila osredotočenost. “Da bi dobro opravili tisto, kar se odločimo, moramo odstraniti vse nepomembne priložnosti.” Tretje, enako pomembno načelo je imenoval vtis. Poudarjalo je, da si ljudje ustvarijo mnenje o podjetju ali proizvodu glede na signale, ki jih sporoča. “Ljudje knjigo sodijo po ovitku, čeprav velja prepričanje, da ni tako,” je zapisal. “Lahko imamo najboljši izdelek, najvišje kakovosti, najbolj uporabno programsko opremo itd.; če pa vse to predstavimo površno, bodo tudi izdelki videti površni; če jih predstavimo na ustvarjalen, profesionalen način, jim bomo vtisnili želene odlike.”

Ves preostanek svoje poklicne poti je Jobs razumel potrebe kupcev bolje od kateregakoli pomembnega poslovneža. Osredotočal se je na prgišče temeljnih izdelkov in je skrbel - včasih prav obsedeno - za njihov marketing in predstavo ter celo podrobnosti pakiranja. “Ko odprete škatlo z iphonom ali ipadom, želimo, da se vaše dojemanje izdelka začne že s prvim dotikom,” je rekel. “Tega meje naučil Mike.”

Regis McKenna

Pri tem postopku so morali najprej prepričali Regisa McKenno, glavnega publicista v Dolini, da vzame Apple za svojo stranko. McKenna je izhajal iz velike delavske družine iz Pittsburgha, jekleno naravo, ki je tičala globoko v njegovih kosteh, pa je prikrival s prijetno očarljivostjo. Študija ni dokončal, preden je osnoval svojo lastno družbo za odnose z javnostjo in oglaševanje, pa je delal za Fairchild in National Semiconductor. Dve njegovi specialnosti sta bili dodeljevanje ekskluzivnih intervjujev s svojimi strankami novinarjem, s katerimi je imel tesne zveze, ter pripravljanje odličnih propagandnih kampanj, ki so ustvarile prepoznavnost znamke pri proizvodih, kot so mikročipi. Pri eni od teh so za Intel objavili vrsto slikovitih revijalnih oglasov, ki so prikazovali dirkalne avtomobile in žetone za poker namesto običajnih dolgočasnih diagramov uspešnosti. Jobs jih je opazil in je bil nad njimi navdušen. Poklical je v Intel in jih vprašal, kdo jih je pripravil. “Regis McKenna,” so mu povedali. “Vprašal sem jih, kaj je to, Regis McKenna,” se je spominjal Jobs, “in odgovorili so mi, da je oseba.” Ko ga je Jobs poklical, ga ni mogel dobiti. Prevezali so ga na Franka Burga, vodilnega v knjigovodstvu, ki ga je skušal odpraviti. Jobs pa je klical skoraj vsak dan.

Burge je končno privolil v to, da se pripelje do garaže Jobsovih. Spominjal se je, kako si je mislil: “Moj bog, ta človek pa mora biti nekaj posebnega. Kako hitro lahko odidem proč od tega klovna, da ne bi bil videti preveč neolikan?” Potem pa, ko se je v živo srečal z umazanim in zanemarjenim Jobsom, je spoznal dvoje: “Prvič, bil je izjemno pameten, in drugič, niti petdesetine tega, kar mi je govoril, nisem razumel.”

In potem sta bila Jobs in Wozniak povabljena na sestanek k ‘Regisu McKenni, osebno’, kakor je pisalo tudi na njegovi vizitki. Tokrat je negodoval navadno zadržani Wozniak. McKenna je preletel članek, ki ga je pisal o Applu, ter pripomnil, da je preveč strokoven in bi ga bilo treba napraviti živahnejšega. “Ne želim, da se nekdo, ki se ukvarja z oglaševanjem, vtika v moje pisanje,” je zarenčal Wozniak. McKenna je rekel, da lahko kar gresta. “Vendar meje Steve takoj spet poklical in rekel, da bi se rad še enkrat sestal,” se je spominjal McKenna. “Tokrat je prišel sam in takoj sva se ujela.”

McKennova ekipa se je lotila brošur za apple II. Najprej so zamenjali umetelni viktorijanski logotip v slogu lesoreza, ki ga je pripravil Ron Wayne, saj se ni ujemal z McKennovim slikovitim in igrivim oglaševalskim slogom. Umetniškemu direktorju Robu Janoffu so naročili, da pripravi novega. “Naj ne bo srčkan,” je zapovedal Jobs. Janoff je pripravil preprost lik jabolka v dveh različicah, enega celega in enega z odgriznjenim kosom. Prvi je bil videti preveč podoben češnji, zato se je Jobs odločil za odgriznjenega. Odločil se je tudi za različico s šestimi barvnimi progami, s psihedeličnimi barvami, stisnjenimi med naravno zeleno in nebeško modro, čeprav je bil zaradi tega tisk dražji. Na vrhu brošure je

McKenna postavil rek, ki ga pogosto pripisujejo Leonardu da Vinciju: “Največja dovršenost je v preprostosti.” Ta misel je določala vso poznejšo Jobsovo filozofijo oblikovanja.

Prvo lansiranje

Predstavitev appla II so načrtovali za prvi sejem West Coast Computer Faire aprila leta 1977 v San Franciscu, ki ga je organiziral privrženec društva Homebrew, Jim Warren. Jobs je Apple prijavil, čim je prejel informacijski paket. Želel je imeti lokacijo prav pri vhodu v dvorano, da bi bil apple II čim bolj viden. Wozniak je bil zaprepaden, ko je izvedel, da je vnaprej plačal 5000 dolarjev. “Steve se je odločil, da je to naš veliki vstop,” je rekel. “Svetu bomo pokazali, da imamo odličen računalnik in odlično podjetje.”

Šlo je za uporabo Markkulovega opomina, da je treba ‘vtisniti’ veličino tako, da na ljudi napraviš trajen vtis, še posebej, kadar predstavljaš nov izdelek. To se je poznalo tudi pri skrbnosti, ki jo je Jobs posvetil ureditvi razstavnega prostora. Drugi razstavljavci so imeli navadne mize in kartonaste plakate. Apple je imel pult, odet v črn žamet in velik pano iz pleksistekla z Janoffovim novim logotipom, osvetljenim od zadaj. Razstavili so edine tri apple II, ki so bili izgotovljeni, nagrmadili pa so veliko praznih škatel, tako da je bilo videti, da jih je še veliko na voljo.

Jobs je bil besen zaradi drobnih lis na računalniških ohišjih in je nagnal nekaj zaposlenih, da so jih zgladili in očistili. Načelo vtisnjenja se je poznalo tudi pri opravi Jobsa in Wozniaka. Markkula ju je poslal h krojaču v San Francisco, da jima je napravil tridelno obleko, v kateri sta bila videti nekoliko smešna, kot najstnik v fraku. “Markkula nama je pojasnil, da se moramo vsi lepo obleči, skrbelo ga je, kakšni bomo videti in kako se bomo vedli,” se je spominjal Wozniak.

Trud se jim je splačal. Apple II v elegantnem bež ohišju je bil videti soliden, a prijazen, ne pa strašljiv, kot so bili računalniki v kovinskih ohišjih in gole plošče na drugih mizah. Na sejmu so prejeli tristo naročil, Jobs pa se je sestal z japonskim tekstilcem Mizushimo Satoshijem in ta je postal prvi posrednik za Applove izdelke na Japonskem.

Lepe obleke in Markkulova načela pa neukrotljivemu Wozniaku niso mogli preprečiti, da ne bi izvedel kake potegavščine. Prikazal je na primer program, ki je iz prümka obiskovalca skušal ugotoviti njegovo etnično pripadnost, potem pa predvajal ustrezno obarvane šale. Izdelal je tudi lažno brošuro za novi računalnik, ‘zaltair’, polno lažnih reklamnih sporočil, kot na primer “Zamislite si avtomobil s petimi kolesi”, in jo razdeljeval obiskovalcem. Jobs je za nekaj časa nasedel šali in je bil celo ponosen, da se je apple II na primerjalnih diagramih dobro odrezal. Šele osem let pozneje je izvedel, kdo je bil šaljivec, ko mu je Woz za rojstni dan podaril uokvirjen izvod brošure.

Mike Scott

Apple je bil zdaj resnično podjetje z ducatom zaposlenih, kreditno linijo in vsakodnevnimi pritiski, ki jih lahko povzročijo kupci in dobavitelji. Sedež so celo končno preselili iz garaže Jobsovih v najeto pisarno na Sevens Creek Boulevard v Cupertinu, kak kilometer in pol od gimnazije, ki stajo nekoč obiskovala Jobs in Wozniak.

Jobs vse večje odgovornosti ni posebno dobro prenašal. Vedno je bil razdražljiv in pobalinski. Pri Atariju so ga zaradi njegovega vedenja pustili delati le ponoči, pri Applu pa to ni bilo mogoče. “Postajal je vse bolj tiranski in je vse ostreje kritiziral,” je menil Markkula. “Ljudem je govoril na primer: ‘Tole je videti kot navadno sranje.’” Še posebno grob je bil z Wozniakovima mladima programerjema, Randyjem Wiggintonom in Chrisem Espinoso. “Steve je prišel noter, si hitro ogledal, kaj sem naredil, in mi rekel, da je vse skupaj eno sranje, ne da bi sploh vedel, kaj je ali zakaj sem tako naredil,” je rekel Wigginton, ki je ravnokar končal gimnazijo.

Problematična je bila tudi osebna higiena. Kljub vsem dokazom o nasprotnem je bil še vedno prepričan, da mu ob veganski prehrani ni treba uporabljati dezodoranta in se redno tuširati. “Dobesedno smo ga morali postaviti pred vrata in mu naročiti, naj se gre stuširat,” je rekel Markkula. “Na sestankih smo morali gledati njegove umazane noge.” Da bi se sprostil, je včasih pomočil noge v straniščno školjko, kar pa na njegove kolege ni delovalo pomirjujoče.

Markkula ni maral prerekanja, zato je pripeljal predsednika, Mika Scotta, da bi obrzdal Jobsa. Markkula in Scott sta istega dne leta 1967 začela delati za Fairchild, imela sta sosednji pisarni in imela na isti dan tudi rojstni dan, ki sta ga vsak leto skupaj praznovala. Za njuno rojstnodnevno kosilo leta 1977, ko jih je imel Scott dvaintrideset, ga je Markkula povabil, da postane novi Applov predsednik.

Na papirju je bil izbor videti odličen. Pri National Semiconductorju je vodil proizvodno linijo, bil pa je tudi menedžer, ki je povsem razumel tudi tehnologijo. Kot človek pa je imel nekaj posebnosti. Bil je obilnega telesa, mučili so ga mišični trzljaji in drugi zdravstveni problemi. Bil je tako napet, da je po hodnikih taval s stisnjenimi pestmi, občasno je bil tudi prepirljiv. Pri soočanju z Jobsom bi bilo to lahko dobro ali pa slabo.

Wozniak je hitro sprejel novega predsednika. Tako kot Markkula je tudi on sovražil spore, ki jih je povzročal Jobs. Jobs pa se s tem ni takoj sprijaznil, kar niti ne preseneča. “Bil sem star šele dvaindvajset let in mi je bilo jasno, da še nisem pripravljen voditi resničnega podjetja,” je rekel. “Vendar je bil Apple moj otrok in nisem si ga želel nikomur prepustiti.” Trpel je ob misli, da bi komu drugemu prepustil vodenje. Med dolgimi kosili pri Bob’s Big Boy (kamor je najraje zahajal Wozniak) in restavraciji Good Earth (ki je bila najljubša Jobsu) se je mučil s tem vprašanjem. Na končuje nerad vendarle popustil.

Mike Scott, ki so ga klicali ‘Scotty’, da bi ga razločevali od Mika Markkule, je imel eno samo glavno nalogo: obvladovati Jobsa. To je večinoma počel na sestankih, kakršne je imel Jobs najraje, med sprehodom. “Na prvem sprehodu sem mu naročil, naj se pogosteje tušira,” se je spominjal Scott. “Odvrnil mi je, da si moram v zameno prebrati njegovo knjigo o sadni prehrani in poskusiti z njeno pomočjo shujšati.” Scott ni privzel novih prehranjevalnih navad in ni veliko shujšal, Jobs pa je komaj kaj spremenil pristop k osebni higieni. “Steve je bil odločen, da se kopa enkrat na teden in da to zadostuje, dokler je na sadni dieti.”

Jobs je imel tako rad vodenje in je tako preziral avtoriteto, da je moralo priti do težav s človekom, ki so ga pripeljali, da bi vodil namesto njega, še posebej potem, ko je Jobs odkril, da je Scott eden od redkih ljudi, ki se ne ukloni njegovi volji. “Med nama s Stevom je šlo za vprašanje, kdo je bolj trmast, in sam sem bil v tem precej dober,” je rekel Scott. “Treba se je bilo nanj usesti, in tega resnično ni maral.” Jobs je pozneje rekel: “Nikoli na nikogar nisem toliko kričal kot na Scottyja.”

Kmalu na začetku je prišlo do spora med njima zaradi številk na označevalnih ploščicah za zaposlene. Scott je Wozniaku dodelil št. 1, Jobsu pa

2. Jobs je, predvidljivo, zahteval št. 1 zase. “Nisem mu popustil, ker bi s tem še bolj krmil njegov ego,” je rekel Scott. Jobs je besnel, celo jokal. Končno je predlagal rešitev. Imel naj bi ploščico s št. 0. Steve je popustil, vsaj kar zadeva ploščico, Bank of America pa je za izplačilo plač zahtevala pozitivno celo število in tam je Jobs ostal št. 2.

Prihajalo pa je tudi do hujših nesoglasij, ne le zaradi osebnih zamer. Jay Elliot, ki ga je Jobs zaposlil, ko sta se naključno srečala v restavraciji, je opisal Jobsovo glavno lastnost: “Obseden je od izdelkov, od popolnosti izdelkov.” Mike Scott pa, na drugi strani, strasti nikoli ni dal prednosti pred pragmatičnostjo. Med številnimi zgledi tega nasprotja je na primer ohišje appla II. Podjetje Pantone, pri katerem je Jobs naročal barve za plastiko ohišja, je imelo več kot dva tisoč odtenkov bež barve, nobeden od njih pa ni bil dovolj dober za Steva,” se je čudil Scott. “Želel si je nov odtenek in moral sem ga ustaviti.” Ko je prišel čas za dokončne finese oblike ohišja, se je Jobs dneve in dneve mučil z vprašanjem, natančno kako zaobljeni naj bodo vogali. “Menije bilo vseeno, kako zaobljeni so,” je rekel Scott, “želel sem si le, da se o tem odločimo.” Spor sta imela tudi glede delovnih miz. Scott je želel imeti standardno sive, Jobs pa je vztrajal pri posebnem naročilu povsem belih. Vse to je na koncu privedlo do obračuna pred Markkulo glede tega, kdo lahko naroča, Jobs ali Scott. Markkula se je postavil na Scottovo stran. Jobs je tudi vztrajal pri tem, da se Apple razlikuje po obravnavi kupcev. Želel je, da ima apple II eno leto garancije. Ob tem je Scott osupnil, saj je bila običajna garancija devetdeset dni. Med enim od prerekanj glede tega vprašanja je Jobs spet planil v jok. Sprehodila sta se okoli parkirišča, da se je pomiril, in na koncu je Scott glede tega vprašanja popustil.

Tudi Wozniaka je motil Jobsov pogled. “Steve je bil do ljudi preveč neizprosen. Želel sem si podjetje, kjer bi se vsi počutili kot ena velika družina, kjer bi se vsi zabavali in si delili, kar bi ustvarili.” Jobs pa je menil, da Wozniak enostavno še ni odrasel. “Bil je zelo otročji. Napisal je odlično različico programskega jezika BASIC, ni pa se mogel pripraviti do tega, da bi napisal tudi BASIC s plavajočo vejico, ki smo ga potrebovali, tako da smo morali pozneje skleniti posel z Microsoftom. Bil je resnično premalo osredotočen.”

Vendar so bili začasno osebnostni spori obvladljivi, predvsem zato, ker je bilo podjetje tako zelo uspešno. Ben Rosen, analitik, ki je s svojimi poročili oblikoval mnenja v tehniškem svetu, je navdušeno navijal za apple

II. Neodvisni razvijalec je prispeval prvi program za preglednice in osebne finance za osebne računalnike, VisiCalc, in tega je bilo nekaj časa mogoče dobiti le na applu II, s čimer je ta računalnik postal močno uporaben in so podjetja zlahka našla opravičilo za nakup, prav tako pa tudi družine. Apple je začel privlačiti vplivne nove vlagatelje. Investitor Arthur Rock prvotno ni bil navdušen, ko mu je Markkula poslal Jobsa na pogovor. “Videti je bil, kakor da se je ravnokar vrnil od tistega guruja v Indiji,” se je spominjal Rock, “in tudi nekako tako je smrdel.” Ko pa je preveril apple II, je napravil investicijo in se pridružil upravi.

Številne različne modele appla II so tržili naslednjih šestnajst let, prodali pa so jih skoraj šest milijonov. Ta računalnik je pognal računalniško industrijo bolj od kateregakoli drugega. Wozniaku gre zgodovinsko priznanje za odlično vezje in operacijski sistem, pri čemer je šlo za enega večjih podvigov samostojnega izumljanja tistega časa. Vendar je bil Jobs tisti, ki je povezal Wozniakove plošče s prijazno celoto, od napajalnika do elegantnega ohišja. Ustvaril je tudi družbo, ki se je porodila okoli Wozniakovih naprav. Regis McKenna je pozneje pripovedoval: “Woz je napravil odličen računalnik, a če ne bi bilo Steva Jobsa, bi končal v nekaj trgovinah za navdušence.” Kljub temu pa je večina imela apple II za Wozniakovo stvaritev. To je Jobsa spodbudilo,

da se je podal proti naslednjemu podvigu, ki bi ga lahko imel samo za svojega.

SEDMO POGLAVJE

CHRISANN IN LISA

Kar tebi storijo drugi...

Chrisann Brennan je prihajala v Jobsovo življenje in odhajala iz njega, odkar sta preživela poletje skupaj v mali koči po maturi. Ko se je leta 1974 vrnil iz Indije, sta nekaj časa živela skupaj na farmi Roberta Friedlanda. “Steve me je povabil tja, bila sva mlada in zadovoljna in svobodna,” se je spominjala. “Med nama je bila nekakšna posebna energija, ki mi je segla do srca.”

Ko sta se preselila nazaj v Los Altos, je njuno razmerje postalo predvsem prijateljsko. Jobs je živel pri starših in delal pri Atariju, Chrisann je imela majhno stanovanje, veliko časa pa je prebila v zenovskem centru Kobuna China. Na začetku leta 1975 je začela razmerje z njunim skupnim prijateljem, Gregom Calhounom. “Bila je z Gregom, občasno pa se je vračala k Stevu,” je povedala Elizabeth Holmes. “Tako je bilo bolj ali manj pri vseh nas. Nekako smo prehajali sem in tja. Konec koncev so bila to sedemdeseta.”

Calhoun je hodil na Reed z Jobsom, Friedlandom, Kottkejem in Holmsovo. Tako kot vsi drugi se je tudi on poglabljal v vzhodnjaško duhovnost, pustil Reed in se znašel na Friedlandovi farmi. Vselil se je v nekdanji kokošnjak, velik dva metra in pol krat šest metrov, in ga preuredil v hiško, tako da ga je postavil na betonske zidake, in si tam uredil spalnico. Spomladi leta 1975 se je Chrisann vselila k njemu, naslednje leto pa sta se odločila, da gresta tudi onadva na romanje v Indijo. Jobs je svetoval

Calhounu naj je ne vzame s seboj, rekoč, da bo motila njegovo duhovno iskanje, kljub temu pa sta šla skupaj. “Kar je doživel Steve v Indiji, je name napravilo tako velik vtis, da sem si tudi sama želela tja,” je rekla.

Na potovanje sta šla marca leta 1976 in ostala skoraj leto dni. Vmes jima je tudi zmanjkalo denarja, zato je Calhoun z avtostopom odšel v Iran in je v Teheranu poučeval angleščino. Chrisann je ostala v Indiji. Ko je Calhoun nehal poučevati, sta vsak s svojega konca z avtostopom odšla v Afganistan, tako da sta se srečala na sredini. Svet je bil v tistih časih povsem drugačen od sedanjega.

Sčasoma se je njuna zveza skrhala in v Indijo sta se vrnila ločeno. Poleti leta 1977 je bila Chrisann že nazaj v Los Altosu, kjer je nekaj časa živela v šotoru na zemljišču zenovskega centra Kobuna China. Jobs se je medtem izselil iz hiše svojih staršev, za 600 dolarjev na mesec pa je z Danielom Kottkejem najel predmestno hišo v Cupertinu, ki stajo poimenovala Rancho Suburbia. Nenavadno je bilo, da sta dva hipijevska mladeniča svobodnega duha šla živet v vrstno hišo. “Hiša je imela štiri spalnice in občasno sva eno od spalnic oddajala vsakovrstnim norim ljudem, nekaj časa celo striptizeti,” se je spominjal Jobs. Kottke ni mogel povsem dojeti, zakaj si ni Jobs najel lastne hiše, kar bi si tedaj že lahko privoščil. “Mislim, da si ni želel živeti sam,” je razmišljal.

Čeprav je bil odnos Chrisann z Jobsom nestanoviten, se je tudi ona kmalu vselila. Njihovo skupno življenje v teh prostorih je spominjalo na francosko farso. Dve spalnici sta bili veliki, dve majhni. Jobs je seveda prevzel največjo, Chrisann (ki dejansko ni živela z njim), se je vselila v drugo. “Dve sobi v sredini sta bili videti kot otroški in mi nista bili všeč, zato sem se vselil v dnevno sobo in spal na penasti gumi,” je rekel Kottke. Enega od manjših prostorov so preuredili za meditacijo in jemanje LSD, podobno kot so to počeli v podstrešnem prostoru, ko so hodili na Reed. Tla sobe so bila prekrita s penastim materialom, ki so ga uporabljali pri pakiranju pri Applu. “Mladina iz oklice je prihajala sem in smo se odlično zabavali,” je rekel Kottke, “potem pa je Chrisann prinesla nekaj mačk, ki so na to peno lulale in smo jo morali zavreči.”

Zaradi skupnega življenja je telesna zveza med Chrisann in Jobsom občasno spet vzplamtela in po nekaj mesecih je zanosila. “S Stevom sva občasno pet let hodila, preden sem zanosila,” je rekla. “Nisva znala biti skupaj, a tudi ne ločena.” Ko je na dan zahvalnosti leta 1977 Greg Calhoun z avtostopom prišel iz Kolorada, da bi ju obiskal, mu je povedala: “S Stevom sva spet začela hoditi in zdaj sem noseča, zdaj pa sva se spet razšla in ne vem, kaj naj storim.”

Calhoun je opazil, da se je Jobs odklopil od celotne situacije. Skušal je celo prepričati Calhouna, naj ostane z njimi in pride delat za Apple. “Steve se enostavno ni ukvarjal s Chrisann in njeno nosečnostjo,” se je spominjal. “Nekaj časa se ti je povsem posvečal, potem pa spet niti najmanj. Del njegove osebnosti je bil grozljivo hladen.”

Ko se Jobs ni želel ukvarjati z motnjo, jo je včasih enostavno ignoriral, kakor da bi jo lahko s svojo voljo pripravil do tega, da bi izginila. Včasih je lahko popačil stvarnost tudi za druge, ne le zase. V primeru Chrisannine nosečnosti je to enostavno izločil iz svoje zavesti. Ko ga je kdo s tem soočil, je zanikal, da bi vedel, kdo je oče, čeprav je priznal, da je spal z njo. “Nisem bil prepričan, da je otrok moj, saj sem bil precej gotov, da ni spala samo z menoj,” mi je pozneje povedal. “V resnici nisva niti hodila, ko je zanosila. Samo stanovala je v naši hiši.” Chrisann ni dvomila, da je Jobs oče. V tistem času ni bila niti z Gregom niti s katerim drugim moškim.

Je sam sebi lagal ali pa resnično ni vedel, da je oče? “Mislim, da le ni mogel do tistega dela svojih možganov in do misli, da je odgovoren,”je rekel Kottke. Elizabeth Holmes se je strinjala: “Pretehtal je možnost, da bi se šel starševstvo, in drugo možnost, da se ne bi, ter se odločil za slednje. Glede svojega življenja je imel druge načrte.”

O poroki ni bilo nobenega govora. “Vedel sem, da se ne želim poročiti z njo, da ne bi bila nikoli srečna in da ne bi dolgo trajalo,” je Jobs povedal pozneje. “Bil sem za to, da napravi splav, ona pa ni vedela, kaj naj stori. O tem je veliko razmišljala in se odločila proti, pravzaprav ne vem, ali se je sploh zares odločila - mislim, da se je kar čas odločil namesto nje.” Chrisann mi je povedala, da se je odločila obdržati otroka: “Rekel mi je, da je za splav, vendar me ni glede tega nikoli silil.” Eno možnost pa je odločno zavračal. “Resno mi je govoril, naj otroka ne dam v posvojitev,” je rekla.

Situacija je bila dokaj ironična. Tako Jobs kot Chrisann sta bila stara tründvajset let, prav toliko kot Joanne Schieble in Abdulfattah Jandali, ko sta imela Jobsa. Takrat sicer še ni vedel, kdo so njegovi resnični starši, krušni starši pa so mu povedali nekaj podatkov. “Tedaj nisem vedel za to podobnost v starosti, tako da to ni vplivalo na moje pogovore s Chrisann,” je pripovedoval pozneje. Zavračal je idejo, da gre s tem, ko je svojemu dekletu napravil otroka pri tründvajsetih, nekako po stopinjah svojega rodnega očeta, priznal pa je, da se je zaradi ironičnega ujemanja zamislil. “Ko sem izvedel, da je bil star tründvajset let, ko je Joanne zanosila, mi je kar vzelo sapo.”

Odnos med Jobsom in Chrisann se je hitro krhal. “Chrisann se je nekako postavila v položaj žrtve. Trdila je, da sva s Stevom skupaj proti njej,” se je spominjal Kottke. “Steve pa se je le smejal in je ni jemal resno.” Chrisann ni bila zelo čustveno stabilna, kar je pozneje sama priznala. Začela je razbijati krožnike, metati predmete, uničevati po hiši, po stenah pa je z ogljem pisala kletvice. Rekla je, da jo je Jobs provociral s svojo brezčutnostjo: “Bil je razsvetljen, a hkrati krut.” Kottke je bil ujet med njima. “Daniel ni imel genov za brezobzirnost in Steve ga je nekoliko premaknil na svojo stran,” je trdila. “Medtem ko je sprva trdil, da Steve ne ravna pravilno, se mi je pozneje posmehoval skupaj s Stevom.”

Na pomoč je prišel Robert Friedland. “Slišal je, da sem noseča, in me povabil, naj pridem na farmo in tam rodim otroka,” se je spominjala. “In tako sem storila.” Elizabeth Holmes in drugi prijatelji so še vedno živeli tam in našli babico, da je pomagala pri porodu. 17. maja 1978 je rodila deklico. Tri dni pozneje je Jobs priletel k njima, sodeloval je tudi pri izbiri imena. V komuni so otrokom praviloma dajali vzhodnjaška duhovna imena, Jobs pa je trdil, da mora imeti ime, primemo temu, da se je rodila v Ameriki. Imenovala sta jo Lisa Nicole Brerman, torej ni dobila Jobsovega prümka. Potem je odšel, da bi se vrnil k delu pri Applu. “Ni si želel imeti ničesar opraviti ne z njo, ne z menoj,” je rekla Chrisann.

Z Liso sta se preselili v razpadajočo hišo v Menlo Parku. Živeli sta od socialne pomoči, saj Chrisann ni imela volje, da bi Jobsa tožila za preživnino. Končno pa ga je tožil okraj San Mateo, da bi dokazali očetovstvo in ga pripravili do tega, da bi sprejel finančno odgovornost. Jobs je bil sprva odločen, da se bo boril. Njegovi odvetniki so predlagali, naj Kottke priča, da ju nikoli ni videl skupaj v postelji, prav tako pa so želeli prikazati, da je Chrisann spala z drugimi moškimi. “Nekoč sem Stevu kričala po telefonu: ‘Saj veš, da to ni res,’” se je spominjala Chrisann. “Nameraval me je vlačiti po sodišču skupaj z dojenčkom in skušati dokazati, da sem vlačuga ter da je lahko oče kdorkoli.”

Leto dni po rojstvu Lise je Jobs pristal na to, da se podvrže preverjanju očetovstva. Chrisannina družina je bila presenečena, Jobsu pa je bilo jasno, da bo Apple kmalu javno ponudil delnice in je sklenil, da je problem najbolje razrešiti. Preizkusi z DNK so bili še novi, Jobs je šel na preizkus v UCLA. “O preizkusih z DNK sem bral in sem rade volje to storil, da bi se razrešilo,” je rekel. Pri rezultatih ni bilo veliko dvoma. “Verjetnost očetovstva ... je 94,41 %,” je pisalo. Kalifornijsko sodišče je Jobsu naložilo plačevanje 385 dolarjev mesečne preživnine, moral pa je tudi podpisati dokument, s katerim je priznal očetovstvo, okraju pa je moral vrniti 5856 dolarjev za pretekla izplačila socialne pomoči. Dobil je pravico do obiskov otroka, vendar je dolgo ni uporabil.

Jobs je tudi še potem včasih pačil stvarnost okoli sebe. “Upravi je končno povedal,” se je spominjal Arthur Rock, “vendar je trdil, da obstaja precejšnja verjetnost, da ni oče. Resnično je blodil.” Novinarju revije Time, Michaelu Moritzu, je povedal, da je z analizo podatkov mogoče jasno ugotoviti, da bi 28 % moškega prebivalca Združenih držav lahko bilo oče.” Ta trditev ni bila le napačna, temveč tudi nadvse nenavadna. Ko je Chrisann pozneje slišala, kaj je bil rekel, je zmotno menila, da je Jobs namigoval, da je spala z 28 % moških v Združenih državah. “Skušal me je prikazati kot razuzdanko ali vlačugo,” se je spominjala. “Vse to mi je prilepil samo zato, da mu ne bi bilo treba sprejeti odgovornosti.”

Leta pozneje je Jobs obžaloval, da je tako ravnal in je v enem od redkih takih trenutkov v svojem življenju to tudi priznal:

Želim si, da bi bil ravnal drugače. Tedaj se nisem videl v vlogi očeta in sem se zato temu izogibal. Ne drži pa, da sem dvomil tudi še potem, ko pa so rezultati testov pokazali, da je hči moja. Strinjal sem se s preživnino do njenega osemnajstega leta in tudi Chrisann sem dajal denar. V Palo Altu sem našel hišo, jo uredil in jima tam omogočil brezplačno bivanje. Njena mati jo je vpisala v odlične šole, za kar sem vse plačal. Skušal sem ravnati tako, kot je prav. Če pa bi lahko vse skupaj ponovil, bi storil še bolje.

Ko je bilo to razrešeno, je Jobs nadaljeval s svojim življenjem. V nekaterih pogledih je postal zrelejši, ne pa v vseh. Pustil je mamila, ni se več tako strogo držal veganstva, manj časa je prebil pri odmaknjeni zenovski meditaciji. Začel se je modno striči, v modni trgovini Wilkes Bashford v San Franciscu si je kupoval obleke in srajce. Začel je tudi resno zvezo z Barbaro Jasinski, lepotico polinezijskopoljskega porekla, ki je delala pri Regisu McKenni.

Še vedno pa je bil otroško uporen. Z Jasinsko in Kottkejem se je rad gol kopal v jezeru Felt na robu ceste Interstate 280 blizu Stanforda. Kupil si je motocikel BMW R60/2, letnik 1966, in krmilo okrasil z oranžnimi trakci. Lahko je bil še vedno pobalinski. Zalil je natakarice in pogosto zavračal hrano, češ da gre za navadne smeti. Za prvo zabavo za noč čarovnic v podjetju leta 1979 se je oblekel kot Jezus Kristus. To je bilo nekoliko ironično dejanje zavedanja o samem sebi, ki ga je sam imel za zabavnega, veliko ljudi pa je le zavijalo z očmi. Celo pri prvih korakih urejenega življenja v domačem okolju je imel težave. Kupil je solidno hišo na hribčkih Los Gatos, med opremo pa je vključil sliko Maxfielda Parrisha, Braunov kavni aparat in nože Henckels. Ker pa je bil tako obseden pri izboru pohištva, je hiša ostala bolj ali manj prazna, brez postelj, stolov in kavčev. Sredi spalnice je bila le žimnica, na stenah sta viseli fotografiji Einsteina in Maharajjija, na tleh pa je stal apple II.

OSMO POGLAVJE

XEROX IN LISA

Grafični uporabniški vmesniki

Novi otrok

Apple II je podjetje iz garaže Jobsovih popeljal na vrhove nove panoge. Prodaja je strmo naraščala, od 2500 kosov leta 1977 do 210.000 leta 1981. Vendar je bil Jobs nemiren. Apple II ni mogel ostati večno uspešen, poleg tega pa se je nenehno zavedal, da bo to vedno Wozniakova mojstrovina, ne glede na to, koliko je sam storil za celoto, od kabla za napajanje do ohišja. Moral je imeti svojo napravo. Še več, želel je imeti izdelek, ki bi napravil vtis na celotno vesolje, kakor je sam rekel.

Sprva je upal, da bo to vlogo odigral apple III. Ta naj bi imel večji pomnilnik, zaslon naj bi prikazoval osemdeset znakov v vrstici namesto štiridesetih, obvladal bi male in velike črke. S svojo strastjo za industrijsko oblikovanje je določil velikost in obliko zunanjega ohišja, in ni nikomur dovolil, da bi to spreminjal, tudi potem ne, ko so cele vrste inženirjev na vezja dodajale nove sestavne dele. Zato so morali nekatere plošče nasaditi vrh drugih, povezave pa niso bile najboljše in so pogosto odpovedovale. Ko so maja 1980 apple III začeli prodajati, je bil polomija. Randy Wigginton, eden od inženirjev, ki je na njem delal, je takole povzel: “Apple III je bil kot otrok, spočet med skupinsko orgijo; pozneje imajo vsi glavobol, ostane pa otrok, za katerega vsi trdijo, da ni njihov.”

Jobs se je distanciral od appla III in je besno iskal način, kako bi izdelal nekaj temeljito drugačnega. Sprva se je spogledoval z zamislijo zaslonov na dotik, vendar mu ni prinesla zadovoljstva. Na eno od predstavitev tehnologije je zamudil, nekaj časa mencal, potem pa inženirje sredi njihove predstavitve prekinil z odsekanim: “Hvala lepa.” Bili so zmedeni. “Naj odidemo?” je vprašal eden od njih. Jobs je pritrdil, potem pa jih je ošteval, ker so tratili njegov čas.

Potem sta on in Apple zaposlila dva nova inženirja iz HewlettPackarda, da bi izdelali povsem nov računalnik. Ob imenu, ki ga je Jobs izbral za napravo, bi se zamislil vsak psihiater: Lisa. Računalnike so že prej poimenovali po hčerkah, vendar je bila Lisa hči, ki jo je Jobs zapustil in še ni povsem priznal, da je njegova. “Morda je to storil zaradi občutka krivde,” je rekla Andrea Cunningham, ki je z Regisom McKenno delala na odnosih z javnostjo za ta projekt. “Morali smo si domisliti, kaj naj bi ime pomenilo, da bi lahko zanikali, da gre za Stevovo hčer.” Izmislili so si ‘local integrated systems architecture’ (krajevno integrirana sistemska zgradba), kar je postala uradna razlaga, čeprav ni nič pomenilo. Inženirji so trdili, da bi bilo bolje: ‘Lisa: invented stupid acronym’ (Lisa: neumna izmišljena kratica). Ko sem dolga leta pozneje Jobsa povprašal glede imena, je preprosto priznal: “Seveda sem računalnik poimenoval po hčeri.”

Liso so načrtovali kot računalnik za 2000 dolarjev na osnovi šestnajstbitnega procesorja in ne osembitnega, kakršen je bil v applu II. Wozniak je še vedno tiho dopolnjeval apple II, zato so inženirji brez njegovega čarovništva začeli izdelovati običajen računalnik z običajnim tekstovnim prikazom, saj zmogljivega mikroprocesorja niso znali pripraviti do tega, da bi počel kaj prida razburljivega. Jobs je postajal nestrpen, ker je bil videti računalnik vse bolj dolgočasen.

Eden od programerjev pa je vendarle navdihoval nekaj življenja v projekt. Bill Atkinson je bil doktorski študent nevroloških ved, ki je svoj čas jemal kar precej LSDja. Ko so ga povabili, da bi delal za Apple, je odklonil. Ko pa so mu poslali letalsko karto, se je odločil, da gre tja, da vidi, ali ga bo Jobs uspel prepričati. “Tule izumljamo prihodnost,” mu je Jobs rekel po treh urah, ko mu je predstavljal, kaj delajo. “Zamislite si, da deskate prav na prednjem robu vala. To je resnično vznemirljivo. Potem pa si zamislite, da čofotate po zadnjem delu vala. To ne bi bilo niti približno tako zabavno. Pridite k nam in napravite vtis na vesolje.” Atkinson je sklenil, da res pride.

Atkinson je imel neurejene lase in dolge brke, imel pa je tudi nekaj Wozove bistroumnosti in Jobsove strasti za izjemne izdelke. Njegova prva naloga je bila, da razvije program za urejanje portfelja delnic, tako da bi samodejno poklical storitev pri Dow Jones, dobil vrednosti in potem odložil. “Moral sem ga hitro napisati, saj so na objavljenem revijalnem oglasu za apple II že prikazovali moža ob kuhinjski mizi, kako gleda na zaslon računalnika, poln grafikonov in vrednosti delnic, njegova žena pa ga gleda z zadovoljnim nasmeškom, čeprav takega programa sploh še ni bilo. Torej sem ga moral izdelati.” Potem je za apple II napisal različico višjega programskega jezika pascal. Jobs se je temu upiral, saj je menil, da apple II ne potrebuje dmgega kot BASIC, vendar je rekel Atkinsonu: “Ker ti toliko pomeni, ti dam šest dni, da se dokažeš.” Res se je in Jobs ga je odtlej vedno spoštoval.

Jeseni leta 1979 so pri Applu delali na treh projektih, ki bi lahko nasledili apple II, Prvi je bil nesrečni apple III, in bila je lisa, nad katero je bil Jobs vse bolj razočaran. Nekje zunaj polja, ki ga je obvladoval Jobs, pa je majhna skupina delala na projektu cenene naprave, glavni razvijalec pa je bil Jef Raskin, nekdanji profesor, ki je bil poučeval tudi Billa Atkinsona. Raskin je želel izdelati ‘računalnik za množice’, ki bi bil kot nekakšen gospodinjski aparat - celota z računalnikom, tipkovnico, monitorjem in programsko opremo ter z grafičnim vmesnikom. Želel je svoje kolege pri Applu seznaniti z vrhunskim raziskovalnim centrom, prav v Palo Altu, kjer so prvi razvijali takšne zamisli.

Xerox PARC

Raziskovalni center korporacije Xerox v Palo Altu, ki so ga poznali kot Xerox PARC, so ustanovili leta 1970, da bi spodbujali porajanje digitalnih zamisli. Center je bil na vamem, pa naj je bilo to dobro ali ne, pet tisoč kilometrov oddaljen od komercialnih pritiskov sedeža korporacije Xerox v Connecticutu. Med tamkajšnjimi vizionarji je bil tudi Alan Kay, dva njegova izreka pa je Jobs navdušeno sprejel: “Prihodnost najbolje napoveš tako, dajo izumiš” in “Ljudje, ki so resni glede svoje programske opreme, bi morali izdelati lastno strojno opremo.” Kay je propagiral vizijo majhnega osebnega računalnika, ki ga je imenoval ‘dynabook’, in naj bi bil tako preprost, da bi ga znali uporabljati tudi otroci. Inženirji pri Xerox PARC so torej začeli razvijati za uporabnika prijazno grafiko, ki bi lahko nadomestila vse ukazne vrstice in pozivnike DOS, zaradi katerih so bili izpisi na računalniških zaslonih tako nedojemljivi. Razvili so pojem namizja. Na zaslonu bi bili prikazani številni dokumenti in mape, z miško pa bi uporabnik lahko nanje pokazal in po njih klikal, ko bi jih želel uporabiti.

Grafični uporabniški vmesnik so lahko izdelali na osnovi koncepta bitne slike, ki so ga prav tako sami razvili. Računalniški prikaz je prvotno temeljil na znakih. Pritisnili ste tipko, računalnik je na zaslonu prikazal ustrezni znak, najpogosteje s svetlečo fosforno zeleno barvo na temnem ozadju. Ker je bilo število črk, števk in drugih znakov omejeno, za tak prikaz ni bilo potrebne veliko računalniške kode ali procesnih zmogljivosti. Pri sistemu z bitno sliko pa vsako slikovno piko ali piksel na zaslonu vodijo biti v računalniškem pomnilniku. Da bi kaj prikazali na zaslonu, na primer črko, je računalnik moral vsaki piki sporočiti, ali naj bo svetla ali temna, v primeru barvnega zaslona pa tudi, katere barve. To zahteva veliko računalniške zmogljivosti, omogoča pa prelepo grafiko, pisavo in osupljive zaslonske prikaze.

Bitna slika in grafični vmesnik sta postala pomembni značilnosti prototipnih računalnikov pri Xerox PARC, kakršen je bil na primer Alto, in njegovega programskega jezika, Smalltalk. Jef Raskin je bil prepričan, da v teh značilnostih leži prihodnost računalništva* Zato je začel prepričevati Jobsa in druge pri Applu, naj gredo preverit Xerox PARC.

Raskina je Jobs imel za nemogočega teoretika, oziroma, povedano z Jobsovim natančnejšim izrazoslovjem, “brezveznega sralca”. Raskin je zato prosil prijatelja Atkinsona, ki ga je Jobs umeščal na nasprotno stran delitve med sralci in geniji, naj vendar prepriča Jobsa, da bi šel pogledat, kaj se dogaja v Xerox PARC. Ni pa se zavedal, da se Jobs ukvarja z bolj zapletenim poslom. Investicijski oddelek pri Xeroxu si je želel sodelovati pri drugi rundi financiranja Appla poleti leta 1979. Jobs je pripravil ponudbo: “Dovolil vam bom vložiti milijon dolarjev v Apple, če razgrnete kimono pri PARC.” Xerox je privolil. Pristali so na to, da Applu razkažejo svojo novo tehnologijo, v zameno pa lahko kupijo 100.000 delnic po 10 dolarjev.

Ko je leto dni pozneje Apple delnice javno ponudil, je bil ta sveženj vreden že 17,6 milijona dolarjev. Vendar je Apple pri poslu vendarle odnesel več. Jobs si je decembra leta 1979 s kolegi odšel ogledat tehnologijo v Xeroxovem PARC, na podrobnejše oglede pa se je vrnil še enkrat nekaj dni pozneje, saj je menil, da mu niso pokazali dovolj. Eden izmed znanstvenikov, ki so mu naložili, da razkaže njihove dosežke, je bil Larry Tesler; bil je navdušen nad tem, da prikazuje delo, za katero njegovi šefi na vzhodu niso imeli pravega razumevanja. Adele Goldberg, ki je pri tem prav tako sodelovala, pa je bila zgrožena, da podjetje kar tako razdaja svoje največje premoženje. “Bilo je kar se da neumno, popolnoma noro, zato sem se trudila, da bi Jobsu dali kar se da malo,” se je spominjala.

Na prvem srečanju je Adele Goldberg dosegla svoje. Jobsa, Raskina in Johna Coucha, vodjo ekipe, ki je izdelovala liso, so vodili v glavno preddverje, kjer je bil razstavljen xerox alto. “Predstavitev smo temeljito nadzorovali in prikazali le nekaj uporabniških programov, predvsem urejevalnik besedil,” je rekla Adele. Jobs s tem ni bil zadovoljen, zato je poklical na sedež Xeroxa in zahteval več.

Nekaj dni pozneje so ga spet povabili. Tokrat je pripeljal s seboj večjo ekipo, med njimi tudi Billa Atkinsona in Brucea Horna, programerja, ki je bil prej delal v Xerox PARC. Tadva sta dobro vedela, kaj bi jim morali pokazati. “Ko sem prišla v službo, je vse vrvelo in povedali so mi, da je Jobs s svojimi programerji v konferenčni sobi,” je rekla Adele Goldberg. Eden od inženirjev jih je skušal zabavati z dodatnimi prikazi programa za obdelovanje besedil. Jobs pa je postajal nestrpen. “Nehajmo s tem sranjem!” je kričal. Ljudje iz Xeroxa so se med seboj pomenkovali in se odločili, da kimono še malce razprejo, a le počasi. Sklenili so, da jim Tesler lahko pokaže programski jezik Smalltalk, vendar le bolj odprto različico. “Jobsa bo prevzela in nikoli ne bo izvedel, da mu nismo pokazali zaupne različice,” je vodja ekipe povedal Adele Goldberg.

Motili so se. Atkinson in drugi so bili prebrali nekaj člankov, ki jih je objavil Xerox PARC, zato so vedeli, da jim ne prikazujejo vsega. Jobs je telefoniral šefu investicijskega oddelka Xeroxa in se pritožil. S sedeža korporacije v Connecticutu so takoj poklicali in odredili, da Jobsu in njegovi skupini pokažejo prav vse. Adele Goldberg je besno odšla.

Ko jim je Tesler končno pokazal, kaj se skriva pod pokrovom, so ljudje iz Appla osupnili. Atkinson je strmel v zaslon in si vsako slikovno piko ogledoval tako podrobno, da je Tesler čutil njegovo sapo na svojem vratu. Jobs je skakal naokoli in razburjeno krilil z rokami. “Toliko je poskakoval, da ne vem, kako je sploh lahko videl večino tega, kar smo kazali, vendar očitno je, saj je nenehno spraševal,” se je spominjal Tesler. “Bil je kot klicaj na koncu vsake točke, ki sem jo razložil.” Jobs je ves čas ponavljal, da ne more verjeti, da Xerox te tehnologije ni komercializiral. “Sedite na zlati žili,” je kričal. “Ne morem verjeti, da Xerox tega ne izkoristi.”

Pri prikazu Smalltalka so videli tri neverjetne odlike. Ena je bila povezovanje računalnikov v omrežje; druga delovanje predmetnega programiranja. Jobs in njegovi kolegi pa temu niso posvečali veliko pozornosti, ker so bili tako prevzeti od tretje zmogljivosti, grafičnega vmesnika, ki ga je omogočal prikaz z bitno sliko. “Tako je bilo, kakor da mi je z oči padel zastor,” se je spominjal Jobs. “Videl sem, kakšna prihodnost čaka računalništvo.”

Ko se je sestanek v Xerox PARC več kot dve uri pozneje končal, je Jobs odpeljal Billa Atkinsona nazaj v Applove pisarne v Cupertinu. Hitro je vozil, drvele pa so tudi njegove misli in besede. “To je to!” je vzklikal in poudaril vsako besedo posebej. “To moramo narediti!” To je bil preboj, na katerega je čakal: računalniki za navadne ljudi, odlično izdelani in vendar ne dragi ter za uporabo enostavni kot gospodinjski aparat.

“Kako dolgo bi trajalo, da to izpeljemo?” je vprašal.

“Ne vem zagotovo,” je odvrnil Atkinson. “Morda šest mesecev.” Ocena je bila nadvse optimistična, vendar tudi primerna kot motivacija.

"Veliki umetniki kradejo”

Applov vpad na Xerox v analih panoge opisujejo kot eno največjih tatvin. Jobs se je občasno s takim pogledom ponosno strinjal. Nekoč je pripovedoval: “Picasso je rekel, da dobri umetniki kopirajo, veliki pa kradejo. Nikoli nas ni bilo strah krasti najboljših zamisli.”

Druga ocena, ki jo Jobs prav tako včasih zagovarja, pravi, da ni šlo toliko za krajo s strani Appla, temveč nerodnost Xeroxa. “Ukvarjali so se s kopirnimi stroji in se jim ni sanjalo, kaj lahko računalnik stori,” je govoril o vodstvu Xeroxa. “Poželi so poraz na temelju največje zmage v računalniški industriji. Xerox bi lahko prevzel celotno računalniško industrijo.”

V obeh ocenah je veliko resnice, vendar ni le to. Med zamislijo in uresničitvijo leži senca, kot je povedal že T. S. Eliot. Pri inovacijah so nove zamisli le del enačbe. Izvedba je enako pomembna.

Jobs in njegovi inženirji so nadgradili zamisli grafičnega vmesnika, ki so jih videli v Xerox PARC, potem pa so jih izvedli na načine, ki bi jih pri Xeroxu nikoli ne mogli. Xeroxova miška je na primer imela tri tipke, bila je zapletena, stala je 300 dolarjev, premikala pa se ni dovolj gladko. Nekaj dni po svojem drugem obisku Xerox PARC je Jobs šel v krajevno podjetje za industrijsko oblikovanje, IDEO, in rekel enemu od njegovih ustanoviteljev, Deanu Hoveyju, da želi imeti preprosto miško z eno tipko, ki bi stala le 15 dolarjev in bi jo lahko uporabili tako na gladki trdi podlagi kot na primer na kavbojkah. Hovey mu je ustregel.

Izboljšave pa niso bile le v podrobnostih, temveč v celotnem konceptu. S Xeroxovo miško ni bilo mogoče premikati celotnega okna po zaslonu. Applovi inženirji pa so izdelali vmesnik, pri katerem ni bilo le mogoče vleči oken in datotek naokoli, temveč tudi odložiti v mape. Pri Xeroxovem sistemu je moral uporabnik izbrati ukaz, da je karkoli storil - od spreminjanja velikosti okna do spreminjanja končnice datoteke. Applov sistem je preoblikoval namizno metaforo v navidezno resničnost, tako da je omogočal neposreden dotik, spreminjanje, premikanje in premeščanje stvari. Applovi inženirji so tudi ves čas sodelovali z oblikovalci, k čemur jih je seveda spodbujal Jobs, in so namizju dodajali simpatične sličice in menije, ki so se spustili z letve na vrhu vsakega okna, ter možnost odpiranja datotek in map z dvakratnim klikom.

Ne gre za to, da se vodilni pri Xeroxu niso menili za to, kar so razvili njihovi znanstveniki v PARC. Dejansko so skušali to tudi unovčiti, pri tem pa jasno pokazali, da je dobra izvedba prav tako pomembna kot dobre zamisli. Leta 1981, precej pred liso in macintoshem, so predstavili xerox star, računalnik z grafičnim uporabniškim vmesnikom, miško, bitnim prikazom na zaslonu, okni in uporabniškim namizjem. Bil pa je neroden (veliko datoteko je shranjeval tudi po več minut), drag (16.595 dolarjev v trgovinah), namenjen pa predvsem omreženemu pisarniškemu trgu. Ni uspel, prodali so jih le trideset tisoč.

Jobs je z ekipo šel k prodajalcu računalnikov, takoj ko so začeli prodajati xerox star. Zdel se mu je kar se da slab in kolegom je rekel, da ne želi zapravljati denarja za nakup. “Močno nam je odleglo,” se je spominjal. “Jasno nam je bilo, da ga niso dobro naredili, da pa bi ga mi lahko, in to za veliko manjši strošek.” Nekaj tednov pozneje je poklical Boba Bellevilla, enega od načrtovalcev strojne opreme v ekipi xerox stara. “Vse, kar ste naredili v življenju, je eno samo sranje,” je rekel, “zakaj ne bi torej raje prišli delat k meni?” Belleville je res prišel, prav tako tudi Larry Tesler.

Jobs je bil tako razburjen, da se je začel dnevno ukvarjati s projektom lisa, ki ga je vodil John Couch, nekdanji inženir iz HPja. Ni se menil za Coucha in je neposredno nagovarjal Atkinsona in Teslerja, da bi tako uveljavil lastne zamisli, še posebej glede grafičnega vmesnika. “Klical meje ob nemogočih časih, tudi ob dveh ali petih zjutraj,” je rekel Tesler. “Bilo je krasno, vendar je to motilo moje šefe v oddelku za liso.” Jobsu so naročili, naj se neha vmešavati neposredno. Nekaj časa se je res zadrževal, vendar ne za dolgo.

Do resnega spora je prišlo, ko se je Atkinson odločil, da naj ima zaslon belo ozadje namesto temnega. S tem bi omogočili nekaj, kar sta si želela tako Atkinson kot Jobs, namreč WYSIWYG (What you see is what you get - videz ne vara). Kar bi videli na zaslonu, bi se enako tudi natisnilo. “Ekipa za strojno opremo je protestirala,” se je spominjal Atkinson. “Trdili so, da bi za to morali uporabiti veliko manj vztrajni fosforni premaz, zaradi česar bi prikaz bolj trepetal.” Atkinson je zato vpletel Jobsa, ki ga je pri tem podprl. ‘Strojniki’ so godrnjali, potem pa so se lotili dela in problem rešili. “Steve sam ni bil kaj prida inženirja, odlično pa je znal oceniti, kaj mu ljudje govorijo. Vedel je, ali se inženirji le branijo dela ali pa dejansko niso prepričani, kako zadevo izpeljati.”

Eden Atkinsonovih pomembnejših dosežkov (ki smo ga danes tako vajeni, da se mu ne čudimo) je bila možnost prekrivanja oken na zaslonu. Pri njegovi izvedbi je bilo mogoče okna premikati kot papirje po mizi, tako da so se tista spodaj prikrivala ali razkrivala, ko si prek njih premikal druga. V računalniškem zaslonu seveda ni plasti slikovnih pik pod tistimi pikami, ki jih vidimo, tako da tudi ni nobenih skritih oken pod onimi, ki se kažejo na vrhu. Videz prekrivajočih se oken je mogoče doseči z zapletenim programiranjem, ki vsebuje tudi tako imenovane ‘predele’. Atkinson se je močno potrudil, da bi s tem uspel, saj je bil prepričan, da je bil na obisku v Xerox PARC to videl. Dejansko pa strokovnjaki v PARC tega niso izvedli in so mu pozneje povedali, da so bili osupli, da je njemu uspelo. “Takrat sem videl, kako pomemben je lahko naivni pristop,” je rekel Atkinson. “Ker nisem vedel, da tega ni mogoče izpeljati, sem lahko izpeljal.” Tako veliko je delal, da se je nekega jutra, še ves zaspan, s svojo corvetto zaletel v parkiran tovornjak in se skoraj ubil. Jobs se je takoj odpeljal k njemu v bolnišnico. “Resno smo bili v skrbeh,” je rekel, ko je Atkinson prišel k zavesti. Atkinson se je skremženo nasmehnil in odvrnil: “Ne skrbi, še vedno se spomnim, kako je s predeli.”

Jobs je verjel tudi v drsno premikanje. Po njegovem se dokumenti ne bi smeli skokoma premikati vrstico za vrstico, ko si jih pregledoval, temveč povsem gladko. “Vztrajal je pri tem, da mora uporabnik glede vsega na zaslonu imeti dober občutek,” je rekel Atkinson. Želeli so napraviti tudi miško, ki bi kazalec pomikala v vse smeri, ne le gordol in levodesno. Zato so uporabili kroglico namesto običajnih dveh kolesc. Eden od inženirjev je Atkinsonu rekel, da take miške ni mogoče komercialno izdelati. Atkinson je pri večerji o tem potožil Jobsu, naslednje jutro pa je videl, da je Jobs inženirja že odpustil. Ko se je novi inženir sestal z Atkinsonom, mu je najprej zatrdil, da tako miško lahko napravi.

Atkinson in Jobs sta bila nekaj časa najboljša prijatelja, večino dni sta skupaj večerjala v restavraciji Good Earth. Johnu Couchu in drugim profesionalnim inženirjem ekipe, ki je izdelovala liso, pa Jobsovo stalno vmešavanje ni bilo pogodu, jezile pa so jih tudi njegove pogoste žalitve. Tudi njihove vizije so se razlikovale. Jobs si je želel nekakšno ‘volksliso’, preprost in cenen računalnik za množice. “Na eni strani smo bili tisti, ki smo si želeli preprosto napravo, na drugi pa oni, ki so prišli iz HPja, na primer Couch, ki so ciljali na poslovni trg,” se je spominjal Jobs.

Tako Mike Scott kot Mike Markkula sta si želela v Applu vzpostaviti nekaj reda in ju je Jobsovo moteče vedenje vse bolj skrbelo. Zato sta septembra leta 1980 na skrivaj načrtovala reorganizacijo. Couch je postal nesporni vodja oddelka za liso. Jobs je tako izgubil nadzor nad računalnikom, ki ga je bil poimenoval po hčeri. Odvzeli so mu tudi položaj podpredsednika za raziskave in razvoj. Postavili so ga za neizvršnega predsednika uprave. Tako je lahko ohranil vlogo glavne Applove javne figure, ni pa več imel operativne moči. To ga je bolelo. “Bil sem razočaran in sem čutil, da me je Markkula izdal,” je rekel. “On in Scotty sta menila, da ne zmorem voditi oddelka za liso. To me je dolgo težilo.”

DEVETO POGLAVJE

JAVNA PONUDBA

Bogati in slavni mož

Opcije

Ko se je Mike Markkula pridružil Jobsu in Wozniaku, da so januarja leta 1977 njuno mlado družabništvo pretvorili v Apple Computer Co., so vrednost družbe ocenili na 5309 dolarjev. Manj kot štiri leta pozneje so se odločili, da delnice ponudijo javnosti. Za to prvo javno ponudbo je bilo več zanimanja kakor za katerokoli drugo od tiste za Ford Motors leta 1956. Konec decembra leta 1980 so vrednost Appla ocenjevali na 1,79 milijarde dolarjev. Tako je, milijarde. V tem času je tristo ljudi zaradi tega postalo milijonarjev.

Daniel Kottke pa ni bil eden od njih. Na univerzi, v Indiji, na Ali One Farm in v najeti hiši, ki so si jo delili med krizo s Chrisann Brennan, je bil Jobsov najtesnejši tovariš. Pridružil se je Applu, ko je bil sedež še v garaži Jobsovih, in še vedno je honorarno delal za Apple. Ni pa bil na dovolj visokem položaju, da bi prejel opcije na delnice pred javno ponudbo. “Povsem sem zaupal Stevu in predvideval sem, da bo poskrbel zame, tako kot sem bil jaz zanj, zato ga nisem silil,” je rekel Kottke. Uradno ni dobil opcij na delnice zato, ker je le honorarno delal kot tehnik, ne kot zaposleni inženir, to pa naj bi bila meja za to ugodnost. Upravičeno bi lahko dobil tudi delnice kot ustanovitelj, vendar se je Jobs odločil proti temu. “Steve je nasprotje zvestobe,” je trdil Andy Hertzfeld, eden od prvih inženirjev pri Applu, ki pa kljub temu mnenju ostaja njegov prijatelj. “Je antizvest. Ljudi, ki jim je blizu, mora zapustiti.”

Kottke se je odločil, da pritisne na Jobsa, tako da čaka pred njegovo pisarno, ga skuša ujeti in ga prositi. Ob vsakem srečanju pa ga je Jobs kar odslovil. “Še najhuje mi je bilo to, da mi sploh ni povedal, da ne ustrezam pogojem,” se je spominjal Kottke. “To mi je bil dolžan kot prijatelj. Ko sem ga vprašal glede delnic, mi je rekel, naj se pogovorim s svojim šefom.” Končno je, skoraj šest mesecev po prvi javni ponudbi, zbral pogum in vkorakal k Jobsu v pisarno, da bi se z njim pomenil o perečem vprašanju. Ko pa je stopil predenj, je bil Jobs tako hladen, da je Kottke kar otrpnil. “Stiskalo meje, začel sem jokati in nisem mogel ničesar reči,” se je spominjal Kottke. “Najinega prijateljstva je bilo konec. Bil sem resnično žalosten.”

Rod Holt, inženir, ki je izdelal napajalnik, je dobil veliko opcij in je skušal prepričati Jobsa. “Nekaj je treba storiti za tvojega prijatelja Daniela,” je rekel in predlagal, da mu vsak od njiju da nekaj svojih opcij. “Kolikor mu daš ti, mu dam še jaz,” je rekel. Jobs je odvrnil: “Prav. Jaz mu ne dam nič.”

Wozniak je ravnal ravno nasprotno, kar ne preseneča. Preden so delnice ponudili javnosti, se je odločil, da štiridesetim različnim zaposlenim na srednjem nivoju za zelo nizko ceno proda dva tisoč svojih opcij. Večina teh je po skoku vrednosti zaslužila dovolj, da so si kupili hiše. Wozniak je zase in za svojo novo ženo kupil sanjsko hišo, vendar se je kmalu ločila od njega in hišo obdržala. Pozneje je delnice kar razdajal zaposlenim, za katere je menil, da so bili prikrajšani, med drugim Kottkeju, Fernandezu, Wiggintonu in Espinosi. Vsi so ga üpeli radi, po tej njegovi širokogrudnosti še toliko bolj, mnogi pa so se tudi strinjali z Jobsom, da je neverjetno naiven in otročji. Nekaj mesecev pozneje se je na oglasni deski v podjetju pojavil plakat za karitativno dejavnost, ki je prikazoval obubožanca. Nekdo je nanj načečkal: “Woz leta 1990”.

Jobs pa ni bil naiven. Zagotovil je, da je bila njegova pogodba s Chrisann sklenjena pred prvo javno ponudbo.

Jobs je bil vidni obraz javne ponudbe in je pomagal izbrati obe investicijski banki, ki sta ponudbo izpeljali: konservativno družbo z Wall Streeta, Morgan Stanley, in manj konservativno manjšo Hambrecht & Quist iz

San Francisca. “Steve se je do ljudi iz Morgan Stanleyja vedel zelo nespoštljivo, to pa je bila v tistih časih zelo zategnjena firma,” se je spominjal Bill Hambrecht. Pri Morgan Stanleyju so ceno delnice pri javni ponudbi postavili na 18 dolarjev, čeprav je bilo jasno, da bo vrednost zelo hitro narasla. “Povejte mi, kaj se zgodi s temi delnicami, ki smo jim ceno postavili na osemnajst dolarjev,” je Jobs vprašal bankirje. “Alijih ne prodajate svojim dobrim strankam? Če jih, kako mi lahko zaračunavate provizijo 7 %?” Flambrechtu je bilo jasno, da je sistem v temeljih nepošten in je pozneje razvil zamisel o povratni dražbi, da bi določili vrednost delnice še pred javno ponudbo.

Apple so javno ponudili zjutraj 12. decembra leta 1980. Bankirji so postavili ceno na 22 dolarjev za delnico. Že prvi dan se je vrednost zvečala na 29 dolarjev. Jobs je prišel v pisarno Hambrecht & Quist ravno še pravi čas, da je videl začetno trgovanje. Pri petindvajsetih letih je bil zdaj vreden 256 milijonov dolarjev.

Zdaj si pa bogat

Odnos Steva Jobsa do premoženja je bil zapleten, tako prej, preden je obogatel, kakor tudi potem, pa tudi sicer vse skozi življenje, ko je bil milijarder, pa tudi skoraj brez beliča. Bil je protimaterialistični hipi, a je zaslužil z izumi prijatelja, ki si jih je želel kar razdati, bil je privrženec zena, ki je romal v Indijo, potem pa je sklenil, da je njegovo poslanstvo, da ustanovi podjetje. In vendar se je zdelo, da se vsa ta protislovja nekako zlivajo in si ne nasprotujejo.

Ljubil je nekatere materialne predmete, še posebej tiste, ki so bili odlično oblikovani in izdelani, na primer avtomobile Porsche in Mercedes, nože Henckels in aparate Braun, motocikle BMW, slike Ansela Adamsa, klavirje Bosendorfer in avdionaprave Bang & Olufsen. Hiše, v katerih je živel, ne glede na to, kako bogat je postal, pa niso bile razkošne in so bile tako skromno opremljene, da bi se v njih še menih počutil doma. Niti tedaj niti kdaj pozneje ni potoval s spremstvom, ni imel lastnega osebja in tudi varnostnikov ne. Kupil si je dober avtomobil, vendar ga je vedno vozil sam. Ko mu je Markkula predlagal, da si skupaj kupita Learov reaktivec, je odklonil (res pa je pozneje od Appla zahteval gulfstream za uporabo). Tako kot njegov oče je znal biti stiskaški, ko se je pogajal z dobavitelji, njegovo stremljenje za dobičkom pa nikoli ni zatrlo njegove strasti do ustvarjanja odličnih izdelkov.

Trideset let po tem, ko so Apple ponudili javnosti, je razmišljal o tem, kako je bilo, ko je nenadoma obogatel:

Nikoli me ni skrbelo glede denarja. Odraščal sem v družini srednjega razreda, zato nikoli nisem mislil, da bi lahko bil lačen. Pri Atariju sem spoznal, da sem lahko dober inženir, zato mi je bilo jasno, da bom vedno lahko zaslužil. Ko sem študiral in ko sem šel v Indijo, sem namerno živel v revščini, pa tudi potem, ko sem hodil v službo, sem živel razmeroma preprosto življenje. Tako sem iz razmeroma revnega stanja, ki mi je bilo zelo všeč, ker mi ni bilo treba skrbeti glede denarja, prešel v stanje neizmernega bogastva, ko mi prav tako ni bilo treba skrbeti glede denarja.

Gledal sem ljudi pri Applu, ki so veliko zaslužili in so menili, da morajo zato drugače živeti. Nekateri so si kupili rollsroyce in več hiš, v vsaki so imeli upravnika, potem pa še nekoga, da je vodil vse te upravnike. Njihove žene so si dale narediti plastično operacijo in se spremenile v čudna bitja. Sam nisem želel tako živeti. Bilo je noro. Prisegel sem si, da ne bom dovolil, da bi mi denar uničil življenje.

Ni bil pretirano filantropski. Za kratek čas je ustanovil fundacijo, vendar je sklenil, da je nadležno, ko se mora ukvarjati s človekom, ki ga je zaposlil, dajo vodi, potem pa je razpravljal o ‘tvegani’ filantropiji in o ‘vplivnem’ darovanju. Jobs je začel prezirati ljudi, ki, so se bahali s filantropijo ali pa so bili prepričani, dajo lahko na novo izumijo. Larryju Brilliantu je poslal ček za 5000 dolarjev, ko je ustanavljal fundacijo Seva, ki naj bi pomagala v boju proti boleznim revščine, in je celo pristal na članstvo v upravi. Ko pa je Brilliant nekaj članov uprave, med njimi Wavyja Gravyja in Jerryja Garcio, pripeljal v Apple takoj po javni ponudbi, da bi ga nagovorili za donacijo, jim ni ustregel. Namesto tega je poiskal način, kako bi fundacija s podarjenim applom II in programom VisiCalc laže opravila raziskavo slepote v Nepalu, ki jo je načrtovala.

Največ je osebno daroval svojim staršem, Paulu in Clari Jobs – za 750.000 dolarjev delnic. Nekaj sta jih prodala, da sta odplačala hipoteko na svojo hišo v Los Altosu. Ob tem sta priredila majhno slavje, ki se ga je udeležil tudi njun sin. “Prvič v življenju nista imela hipoteke,” se je spominjal Jobs. “Na zabavo je prišlo nekaj njunih prijateljev in bilo je nadvse prijetno.” Nista pa razmišljala o tem, da bi si kupila lepšo hišo. “To ju ni zanimalo,” je rekel Jobs. “Bila sta zadovoljna s svojim življenjem.” Edino, kar sta si res privoščila, je bilo vsakoletno križarjenje z ladjo. Jobs je pripovedoval, da je bilo za očeta najbolj razburljivo križarjenje skozi Panamski prekop, ki ga je spominjalo na čase, ko je na ladji obalne straže plul proti San Franciscu, kjer so ga odpustili iz vojske.

Z uspehom Appla je prišel tudi uspeh njihovega najbolj vidnega predstavnika. Revija Inc. je oktobra leta 1981 kot prva na naslovnici objavila njegovo sliko. “Ta mož je za vedno spremenil poslovni svet,” je pisalo. Na sliki je Jobs imel lepo pristriženo bradico in negovane dolge lase, oblečen je bil v kavbojke, razpeto srajco in temen jopič, ki se je nekoliko pretirano svetil. Naslanjal se je na apple II, gledal pa je neposredno naprej s hipnotičnim pogledom, ki ga je pobral od Roberta Friedlanda. “Steve Jobs govori z navdušenjem človeka, ki vidi v prihodnost, in tudi poskrbi, da se bo zgodila,” so pisali v reviji.

Sledil je Time februarja leta 1982 z reportažo o mladih poslovnežih. Na naslovnici je bila naslikana podoba Jobsa, tudi tokrat s hipnotičnim pogledom. V glavnem članku je pisalo, da je Jobs tako rekoč lastnoročno ustvaril industrijo osebnega računalništva. V kratkem življenjepisu je avtor Michael Moritz zapisal: “Pri šestindvajsetih letih Jobs vodi družbo, ki je še pred šestimi leti imela prostore v spalnici in garaži hiše njegovih staršev, letos pa pričakuje kar 600 milijonov dolarjev prometa ... Kot vodilni mož je do svojih podrejenih včasih nestrpen in oster. Sam prizna: ‘Moram se naučiti, da čustva zadržim zase.’”

Kljub novi slavi in premoženju se je še vedno imel za otroka protikulture. Ko je nekoč obiskal študente na Stanfordu, si je slekel Wilkes Bashfordov suknjič in sezul čevlje ter prekrižanih nog sedel na mizo. Študentje so mu zastavljali vprašanja, na primer kdaj bodo Applove delnice zrasle, na kar Jobs ni želel odgovarjati. Raje je govoril o svoji ljubezni do prihodnjih izdelkov, na primer računalnika, majhnega kot knjiga, ki ga je nekega dne nameraval izdelati. Ko poslovnih vprašanj ni bilo več, je začel spraševati on. “Koliko med vami je še nedolžnih?” je vprašal. Študentje so se napeto zahihitali. “Koliko med vami vas je že jemalo LSD?” Spet napeti smeh, dvignili sta se le ena ali dve roki. Pozneje je Jobs potožil, da se mu zdi novi rod bolj materialističen in usmerjen v kariero, kakor je bil njegov. “Ko sem jaz hodil v šolo, takoj po šestdesetih, tega praktičnega pogleda na svet še ni bilo,” je rekel. “Danes študentje sploh ne razmišljajo idealistično, vsekakor pa veliko manj.” Njegova generacija je drugačna, je trdil. “Še vedno v hrbet čutimo ta idealistični veter šestdesetih in večina ljudi moje starosti, ki jih poznam, ima to v mesu in krvi.”

DESETO POGLAVJE

ROJSTVO MACA

Praviš, da si želiš revolucijo

Jobs leta 1982

Otrok Jefa Raskina

Jef Raskin je bil take vrste človek, ki je lahko Steva Jobsa navdušil ali pa vznejevoljil. Bil je filozofsko razpoložen, lahko je bil igriv pa tudi zamišljen. Študiral je bil računalništvo, poučeval glasbo in vizualno umetnost, vodil ansambel za komorno opero in organiziral gverilsko gledališče. V doktorski disertaciji leta 1967 je zagovarjal tezo, da bi morali računalniki imeti grafični, ne pa tekstovni vmesnik. Ko se je naveličal poučevanja, je najel balon na topel zrak, poletel čez rektorjevo hišo in navzdol zakričal, da da je odpoved.

Ko je Jobs leta 1976 iskal nekoga, ki bi napisal priročnik za apple II, je poklical Raskina, ki je imel svoje lastno svetovalsko podjetje. Raskin je prišel v garažo in ko je videl, kako Wozniak pridno dela za delovno mizo, se je pustil Jobsu prepričati, da napiše priročnik za 50 dolarjev. Pozneje je pri Applu vodil oddelek za publikacije. Med drugim je sanjaril o cenenem računalniku za množice in leta 1979 prepričal Mika Markkulo, da ga postavi na čelo majhnega razvojnega projekta z delovnim imenom ‘Annie’, kjer naj bi počel prav to. Ker je menil, da je diskriminacija, če imenuješ računalnik po ženski, je projekt preimenoval po svoji najljubši sorti jabolk, mcintosh, le da je zapis nekoliko spremenil, da bi se ime razlikovalo od imena proizvajalca avdioopreme, Mcintosh Laboratory. Načrtovani računalnik so imenovali macintosh.

Raskin je predvideval, da naj bi računalnik stal 1000 dolarjev, bil pa naj bi preprosta naprava z zaslonom, tipkovnico in računalnikom v skupni enoti. Da bi prihranil na stroških, je predlagal droben petpalčni zaslon in zelo cenen (in ne posebno zmogljiv) mikroprocesor, motorolo 6809. Imel se je za filozofa in je svoje misli zapisoval v vse debelejši zvezek z naslovom ‘The Book of Macintosh’. Tu in tam je objavil tudi kak manifest. Eden od teh je bil naslovljen ‘Računalniki v milijonih’ z uvodnim stavkom: “Če naj bi bil osebni računalnik resnično oseben, lahko pričakujemo, da ga bo povprečna družina uporabljala.”

Leta 1979 in začetek naslednjega leta je obstoju projekta Macintosh razmeroma slabo kazalo. Vsakih nekaj mesecev se je znašel tik pred ukinitvijo, Raskin pa je vsakokrat uspel prepričati Markkulo, da mu je izkazal milost. Njegova raziskovalna ekipa je štela le štiri inženirje v prvotnih Applovih prostorih blizu restavracije Good Earth, nekaj sto metrov od glavnega poslopja družbe. V delovnem prostoru je bilo vse polno igrač in radijsko vodenih modelčkov letal (Raskinova strast), kakor da gre za prostor za varstvo za tehnično usmerjene otroke. Vsake toliko časa so delo prekinili in se streljali s penastimi žogicami. Andy Hertzfeld se je spominjal: “Pri tem smo si delovne prostore zabarikadirali s kartonom, da smo se zadaj lahko skrivali, tako da je bil del prostora videti kot kartonast labirint.”

Najboljši je bil pri tej igri svetlolasi, fantovski in čustven inženir samouk Burrell Smith, ki je občudoval Wozniakovo programiranje ter je skušal sam napisati kaj podobnega. Atkinson je odkril Smitha, ko je ta delal v Applovem servisnem oddelku in ga je, navdušen nad njegovo sposobnostjo improviziranja pri iskanju rešitev, priporočil Raskinu. Smith je pozneje zbolel za shizofrenijo, na začetku osemdesetih let pa je uspel svojo manično intenzivnost vložiti v več tednov trajajoče napore inženirske genialnosti.

Jobsa je Raskinova vizija navdušila, nekoliko manj pa njegovi kompromisi za zmanjšanje stroškov. Nekoč jeseni leta 1979 mu je rekel, naj se raje osredotoči na to, da bi izdelal ‘noro odličen’ izdelek, kakor je to večkrat imenoval. “Naj te cena ne skrbi, le določi zmogljivosti računalnika,” mu je rekel Jobs. Raskin je odvrnil s sarkastično notico. V njej je navajal vse, kar bi si lahko želeli v predlaganem računalniku: visokoločljivi barvni prikazovalnik, tiskalnik brez traku, ki bi tiskal barvno grafiko s hitrostjo eno stran na sekundo, neomejen dostop do omrežja ARPA ter zmožnost prepoznavanja govora in sintetiziranja glasbe, “celo simuliranja Carusa, ko poje z mormonskim cerkvenim zborom, z variabilnim odjekom”. Sledil je sklep: “Začeti z želenimi zmogljivostmi je nesmiselno. Začeti moramo s ciljno ceno in seznamom zmogljivosti, ob tem pa se zavedati današnje tehnologije in tehnologije v neposredni prihodnosti.” Z drugimi besedami, Raskin ni imel posebnega potrpljenja z Jobsovim prepričanjem, da je mogoče prirediti stvarnost zgolj s tem, da si dovolj zagret za izdelek.

Usojeno je bilo, da se sporečeta, še posebej potem, ko so Jobsa septembra leta 1980 odslovili s projekta Lisa in se je oziral naokoli, kje bi lahko naredil svoj vtis. Neizbežno je bilo, da mu bo oko padlo na projekt Macintosh. Vznemirili so ga Raskinovi manifesti o ceneni napravi za množice, s preprostim grafičnim vmesnikom in elegantnim oblikovanjem. Prav tako je bilo neizbežno, da so bili Raskinu dnevi šteti, potem ko je Jobs dobil projekt Macintosh na muho. “Steve je začel udejanjati to, kar je menil, da bi morali delati, Jef se je začel kujati in takoj je bilo jasno, kako se bo končalo,” se je spominjala Joanna Hoffman iz ekipe, ki je razvijala maca.

Do prvega spora je prišlo zaradi Raskinove predanosti ne posebno zmogljivemu mikroprocesorju motorola 6809. Tudi tokrat je šlo za nesoglasje med Raskinovo željo, da ostane cena maca pod 1000 dolarjev, in Jobsovo odločenostjo, da sestavi noro odlično napravo. Tako je Jobs začel navijati za bolj zmogljivo motorolo 68000, ki jo je uporabljala tudi lisa. Tik pred božičem leta 1980 je pozval Burrella Smitha, naj preoblikuje prototip tako, da bi vključil zmogljivejši čip, o tem pa ni nič povedal Raskinu. Smith se je lotil naloge podobno, kot bi to napravil njegov junak Wozniak, in je delal tri tedne brez prestanka ter izvedel vrsto nadvse inovativnih programerskih prijemov. Ko je to storil, je Jobsu uspelo, da so sprejeli motorolo 68000, nejevoljni Raskin pa je moral na novo preračunati stroške maca.

Na kocki pa je bilo še nekaj več. Cenejši mikroprocesor, ki ga je zagovarjal Raskin, ne bi zmogel izvajati vse čudovite grafike - oken, menijev, miške in tako naprej ki sojo bili videli pri Xerox PARC. Raskin je vse sodelavce prepričal, da so obiskali Xerox PARC, ter je podpiral bitno zaslonsko sliko in okna, ni bil pa navdušen nad srčkano grafiko in ikonami, povsem odvraten pa mu je bil pristop s kazanjem in klikanjem z miško namesto tipkanja po tipkovnici. “Nekateri od sodelavcev pri projektu so vzljubili zamisel, da bi kar vse lahko počeli z miško,” je pozneje godrnjal. “Drugo je ta absurdna uporaba ikon. Ikona je simbol, ki je v vseh človeških jezikih enako nerazumljiv. Fonetičnega jezika niso izumili brez razloga.”

Raskinov nekdanji študent Bill Atkinson je držal z Jobsom. Oba sta si želela zmogljiv procesor, ki bi podpiral lepšo grafiko in uporabo miške. “Steve je moral projekt odvzeti Jefu,” je rekel Atkinson. “Jef je bil precej odločen in trmast in Steve je ravnal pravilno, da je prevzel zadevo. Svet je zato dobil boljši izdelek.”

Nesporazumi niso bili le filozofski, prišlo je tudi do spopadov osebnosti. “Mislim, da mu je všeč, da ljudje plešejo, ko on piska,” je nekoč rekel Raskin. “Menil sem, da mu ne gre zaupati in, da težko prenese, če kdo meni, da česa ne zmore. Kaže, da ne mara ljudi, ki ne vidijo svetniškega sija nad njegovo glavo.” Jobs ni imel nič boljšega mnenja o Raskinu. “Jef je bil resnično prevzeten,” je rekel. “Ni vedel veliko o vmesnikih. Zato sem se odločil, da prevzamem nekaj njegovih sposobnih ljudi, na primer Atkinsona, pripeljem še nekaj svojih, vse skupaj prevzamem in sestavim cenejšo liso, ne pa nekega klumpa.”

Nekateri v ekipi niso zmogli delati z Jobsom. “Jobs vnaša napetost, politiko in sitnosti, namesto da bi poskrbel za zaščito pred temi motnjami,” je eden izmed inženirjev decembra leta 1980 pisal Raskinu. “Všeč mi je, ko se z njim pogovarjam in cenim njegove zamisli, praktični pogled in energijo. Vendar menim, da ne zagotavlja zaupljivega, podpornega in umirjenega okolja, ki ga potrebujem.”

Mnogi drugi pa so dojeli, da jih bo Jobs kljub svojim značajskim pomanjkljivostim s svojo karizmo in korporacijskim vplivom pripeljal do tega, da bodo ‘naredili vtis v vesolju’. Jobs je povedal osebju, da je Raskin le sanjač, on sam pa je človek dejanj in bo v enem letu izgotovil maca. Jasno je bilo, da si želi zadoščenja, ker so ga izrinili iz skupine za liso, in tekmovanje mu je vlivalo novo energijo. Z Johnom Couchem je javno stavil za 5000 dolarjev, da bo mac narejen pred liso. “Napravimo lahko cenejši in boljši računalnik od lise, pa še prvi bomo,” je rekel svoji ekipi.

Jobs je utrdil svoj nadzor skupine tako, da je preklical seminar s seboj prineseno hrano, ki naj bi ga Raskin februarja leta 1981 priredil za celotno podjetje. Raskin je ob dogovorjenem terminu slučajno šel mimo konferenčne sobe in videl, da se je kljub temu zbralo sto ljudi, da bi ga poslušali. Jobs se ni toliko potrudil, da bi kogarkoli drugega obvestil o preklicu. Zato je Raskin vstopil in vseeno predaval.

Po tem pripetljaju je Raskin pisal ogorčeno pismo Miku Scottu. Ta se je spet znašel v nehvaležnem položaju, ko je moral kot predsednik upravljati muhastega soustanovitelja in največjega delničarja družbe. Raskin je pismo naslovil ‘Kako delati za Steva Jobsa oz. z njim’; v njem je trdil:

Steve je obupen menedžer ... Vedno sem ga imel rad, vendar sem ugotovil, da je nemogoče, delati zanj ... Redno zamuja na dogovorjene sestanke. To je tako dobro znano, da kroži kot šala ... Odloča se brez razmisleka in slabo presoja ... Ne da je priznanja, ko je to primemo ... Ko izve za novo zamisel, jo pogosto takoj napade in reče, da je ničvredna ali celo neumna, ter vam reče, da zapravljate čas z njo. Že samo to je slabo vodenje, a če se zamisel izkaže za dobro, bo kmalu pripovedoval o njej, kakor da je sam prišel do nje.

Tistega popoldneva je Scott pozval Jobsa in Raskina, da razčistita pred Markkulo. Jobs je začel jokati. Z Raskinom sta se strinjala le glede enega: Nobeden od njiju ni mogel delati za drugega. Pri projektu Lisa se je Scott postavil na Couchevo stran. Tokrat je menil, da mora pustiti zmago

Jobsu. Konec koncev je bil Mac manjši razvojni projekt v ločeni zgradbi, kjer bi lahko Jobs bil zaposlen prikladno daleč od centrale. Raskinu je naročil, naj gre na dopust. “Želeli so mi ustreči in mi dati nekaj početi, kar mi je bilo prav,” se je spominjal Jobs. “Bilo mi je, kot da se vračam v garažo. Imel sem svojo malo ekipo in imel sem nadzor.”

Izločitev Raskina se morda zdi nepravična, kar zadeva macintosh, pa se je izkazala za dobro. Raskin je načrtoval napravo z majhnim pomnilnikom, nezmogljivim procesorjem, tračno kaseto, brez miške in z minimalno grafiko. Za razliko od Jobsa bi morda res lahko obdržal končno ceno blizu 1000 dolarjev, to pa bi lahko pomagalo Applu, da si poveča tržni delež. Ne bi pa zmogel tega, kar je storil Jobs, namreč ustvariti in tržiti napravo, ki je povsem spremenila osebno računalništvo. Lahko celo vidimo, kam bi peljala pot, po kateri pri Applu niso šli. Raskina so zaposlili pri Canonu, da bi zanje izdelal napravo, ki jo je načrtoval. “To je bil Canon cat, popolna polomija,” je rekel Atkinson. “Nihče ga ni maral. Ko je Steve preoblikoval maca v kompaktno različico lise, je ta postal računalniška platforma, ne zgolj potrošniška elektronska naprava.”*

Texaco Towers

Nekaj dni zatem, ko je Raskin odšel, se je Jobs prikazal pri delovnem mestu Andyja Hertzfelda, mladega inženirja iz ekipe appla II s fantovskim obrazom in živahnim nastopom, podobnim njegovemu kolegu Burrellu Smithu. Hertzfeld se je spominjal, da se je večina njegovih kolegov bala Jobsa “zaradi njegovih nepredvidljivih izbruhov jeze in nagnjenja, da vsakomur pove točno to, kar si misli, kar pa pogosto ni posebno prijetno.” Hertzfeld pa je bil vendarle vznemirjen. “Ali kaj znaš?” ga je Jobs vprašal, takoj ko je vstopil. “Pri macu želimo le dobre ljudi in nisem prepričan, da si dovolj dober.” Hertzfeldu je bilo jasno, kako je treba odgovoriti. “Rekel sem mu, da mislim, da sem precej dober.”

Jobs je odšel in Hertzfeld se je vrnil k delu. Pozneje tega popoldne je pogledal gor in opazil Jobsa, kako gleda čez pregrado okoli njegovega

Raskin je leta 2005 umrl za rakom slinavke, kmalu zatem, ko so Jobsa diagnosticirali za istim obolenjem.

delovnega mesta. “Nekaj odličnega ti imam povedati,” je rekel. “Odslej delaš v macovi ekipi. Pridi z menoj.”

Hertzfeld je odvrnil, da potrebuje še nekaj dni, da konča nekaj, kar dela za apple II. “Kaj pa je pomembnejše od dela za mac?” je zanimalo Jobsa. Hertzfeld je pojasnil, da mora program DOS za apple II spraviti v dovolj dobro obliko, da ga lahko preda komu drugemu. “S tem samo tratiš čas!” je odvrnil Jobs. “Komu je mar apple II? Apple II bo v nekaj letih mrtev. Macintosh je prihodnost Appla in takoj se boš lotil dela na njem!” S temi besedami je Jobs potegnil električni kabel iz Hertzfeldovega appla II, tako da je programska koda, ki jo je pisal, izginila. “Pridi z menoj,” je rekel Jobs. “Peljal te bom do tvojega novega delovnega mesta.” Hertzfelda je, skupaj z njegovim računalnikom in vsem, v svojem srebrnem mercedesu peljal v razvojne prostore za macintosh. “To je tvoje novo delovno mesto,” je rekel in ga posadil poleg Burrella Smitha. “Dobrodošel v macovi ekipi!” Dobil je Raskinovo mizo. Raskin je odšel tako nenadno, da so bili predali še vedno polni njegove krame, med drugim modelčkov letal.

Jobsov glavni preizkus pri novačenju sodelavcev spomladi leta 1981 je bil v preverjanju, ali so dovolj predani konkretnemu izdelku. Včasih je kandidate povedel v prostor, kjer je bil prototip maca prekrit s kosom blaga, ga teatralno potegnil dol in opazoval reakcijo. “Če so se jim oči zasvetile, če so takoj prijeli miško in začeli z njo kazati in klikati, se je Steve nasmehnil in jih vzel v službo,” se je spominjala Andrea Cunningham. “Želel si je, da osupnejo.”

Bruce Hom je bil eden od programerjev pri Xerox PARC. Ko so se nekateri njegovi prijatelji, na primer Larry Tesler, pridružili skupini za macintosh, je tudi sam razmišljal o tem. Vendar je od drugega podjetja dobil dobro ponudbo, pri tem pa še dodatnih 15.000 dolarjev na roko, če sprejme. Jobs ga je poklical zvečer nekega petka. “Moraš priti v Apple jutri zjutraj,” je rekel. “Veliko ti imam pokazati.” Hom je res prišel in Jobs ga je premamil. “Steve je bil tako navdušen nad to neverjetno napravo, ki naj bi spremenila svet,” se je spominjal Hom. “Prepričal me je zgolj z močjo svoje osebnosti.” Jobs mu je pokazal, natančno kako bo oblikovana plastika in kako se bo spajala s popolnimi koti, in kako odlična bo videti matična plošča v notranjosti. “Želel je, da mi je jasno, da se bo vse to zgodilo in da je premišljeno od začetka do konca. Moj bog, sem si mislil, take gorečnosti pa ne vidiš vsak dan. In sem se pridružil.”

Jobs je skušal celo spet privabiti Wozniaka. “Motilo me je, da se ni z ničimer dosti ukvarjal, potem pa sem si rekel, vraga, če ne bi bilo njegove genialnosti, jaz ne bi bil zdaj tu,” mi je Jobs povedal pozneje. Wozniak pa je kmalu potem, ko ga je Jobs začel novačiti za maca, s svojim novim enomotomim letalom beechcraft strmoglavil pri vzletu blizu Santa Cruza. Le malo je manjkalo, da ne bi preživel in nekaj časa je trpel za delno izgubo spomina. Jobs je preživel precej časa ob njem v bolnišnici, vendar se je Wozniak potem, ko je okreval, odločil, da se loči od Appla. Deset let po tem, ko je pustil študij na Berkeleyju, se je odločil, da se tja vrne in končno diplomira. Vpisal se je pod imenom Rocky Racoon Clark.

Jobs se je odločil, da se mora projekt imenovati drugače in ne po Raskinovi priljubljeni sorti jabolka, če naj bo res njegov. V številnih intervjujih je Jobs računalnik primerjal z biciklom za duha. Bicikel je človeku omogočil, da se giblje hitreje celo od kondorja, računalniki pa enako povečajo zmogljivosti duha. Zato je nekega dne Jobs sklenil, da se bo macintosh poslej imenoval ‘bicikel’. Odločitev ni bila dobro sprejeta. “Z Burrellom sva menila, da česa tako neumnega še nisva slišala in sva odklonila uporabo novega imena,” se je spominjal Hertzfeld. V roku enega meseca ja tudi Jobs opustil zamisel.

V začetku leta 1981 je ekipa za mac štela že okoli dvajset ljudi in Jobs se je odločil, da potrebujejo več prostora. Vse skupaj je preselil v drugo nadstropje dvonadstropne zgradbe okoli tristo metrov daleč od Applove centrale. Stala je ob bencinski črpalki Texaco in so jo zato imenovali Texaco Towers. Da bi bilo okolje bolj živahno, je naročil ekipi, da kupijo stereosistem. “Z Burrellom sva stekla ven in takoj kupila velik srebrn kasetofon, še preden bi si lahko premislil,” se je spominjal Hertzfeld.

Jobsovo zmagoslavje je bilo kmalu popolno. Nekaj tednov po tem, ko je premagal Raskina in prevzel vodenje oddelka za mac, je pomagal odstraniti Mika Scotta kot predsednika Appla. Scotty je postajal vse bolj nestanoviten in je včasih grozil, drugič spet je bil nadvse mehak. Na koncu je izgubil podporo večine zaposlenih, ko jih je presenetil z odpuščanjem, ki ga je vodil z neznačilno brezčutnostjo. Poleg tega je trpel za številnimi obolenji, od vnetja oči do narkolepsije. Ko je bil na počitnicah na Havajih, je Markkula sklical najvišje menedžerje in jih vprašal, ali naj ga zamenja. Večina, med njimi tudi Jobs in John Couch, je pritrdila. Tako je

Markkula začasno (in razmeroma pasivno) prevzel mesto predsednika, Jobs pa je ugotovil, da ima zdaj polno moč, da z oddelkom za mac počne, kar želi.

ENAJSTO POGLAVJE

POLJE POPAČENE STVARNOSTI

Igranje po lastnih pravilih

prvotna ekipa, ki je izdelovala maca, leta 1984: George Crow, Joanna Hoffman, Burrell Smith, Andy Hertzfeld,

Bill Atkinson in Jerry Manock

Ko se je Andy Hertzfeld pridružil macovi ekipi, mu je Bud Tribble, drugi razvijalec programske opreme, pojasnil, kako,veliko je še treba storiti. Jobs je želel končati do januarja leta 1982, kar je pomenilo manj kot leto dni. “To je noro,” je rekel Hertzfeld. “Nobene možnosti ni za to.” Tribble je rekel, da Jobs ne sprejema podatkov, ki bi temu nasprotovali. “Najbolje lahko to opišemo z izrazom iz Zvezdnih stez,” je pojasnjeval Tribble. “Steva obdaja nekakšno polje popačene stvarnosti.” Ko je bil Hertzfeld videti zbegan, je Tribble nadaljeval. “V njegovi bližini je stvarnost gnetljiva. Vsakogar lahko prepriča praktično o čemerkoli. Ko ga ni zraven, vpliv popusti, vendar je zaradi tega učinka le težko stvarno načrtovati.” Tribble se je spominjal, da je tako poimenovanje videl v epizodi Zvezdnih stez z naslovom ‘Zverinjak’, “v kateri tuja bitja zgolj s svojo duhovno močjo ustvarijo nov svet.” Izraz je bil po njegovem tako kompliment kot svarilo: “Bilo je nevarno, če si se znašel v Stevovem polju popačenja, vendar mu je prav to omogočilo, da je dejansko spreminjal stvarnost.”

Sprva je Hertzfeld mislil, da Tribble pretirava, ko pa je dva tedna delal za Jobsa, je že povsem dojemal pojav. “Polje popačene stvarnosti je bilo nekakšna vražja mešanica karizmatičnega sloga retorike, neukrotljive volje in gorečnosti po izkrivljanju dejstev, da bi ustrezala trenutnim namenom,” je rekel.

Odkril je, da se pred to močjo ni lahko varovati. “Neverjetno je bilo, da je polje popačene stvarnosti delovalo tudi, če si se ga povsem zavedal. Pogosto smo razpravljali o možnih prijemih, kako bi se izolirali, sčasoma pa smo vsi nad tem obupali in sprejeli stanje kot nekaj naravnega.” Potem ko je Jobs naročil, da naj bo v skupnem hladilniku namesto gazirane pijače ekološki pomarančni in korenčkov sok, je nekdo v ekipi dal narediti majice z napisom “Polje popačene stvarnosti” na prednji strani in “Gre za sok!” na hrbtni.

Nekateri so menili, da je to, kar so imenovali polje popačene stvarnosti, pri Jobsu le drugo ime za laganje. Vendar je šlo v resnici za bolj zapleteno obliko licemerstva. Nekaj je, izjavil - pa naj je šlo za podatek iz svetovne zgodovine ali povzemanje glede tega, kdo je na sestanku prišel na dan z zamislijo ne da bi ga sploh zanimalo, ali je resnično ali ne. To je izhajalo iz njegovega zavestnega kljubovanja stvarnosti, ne samo pred drugimi, temveč tudi pred samim seboj. “Zna sam sebe varati,” je rekel Bill Atkinson. “Tako lahko pripravi ljudi do tega, da verjamejo v vizijo, ki je njega povsem prevzela.”

Seveda marsikdo kdaj pači stvarnost. Ko je to počel Jobs, je šlo pogosto za taktiko, da bi kaj dosegel. Wozniak, ki je bil prav toliko poštenjak, kot je bil Jobs taktičen, se je čudil, kako učinkovita je ta metoda. “Njegova popačitev stvarnosti jev tem, da dobi nelogično vizijo prihodnosti, na primer to, da lahko igro Breakout izdelam v nekaj dneh. Jasno ti je, da to ne gre, on pa napravi nekako tako, da je vendarle mogoče.”

Ko so bili člani macove ekipe ujeti v njegovo polje popačene stvarnosti, so bili skoraj kot hipnotizirani. “Spominjal me je na Rasputina,” je rekla Debi Coleman. Kot laserski žarek se je usmeril nate in niti trenil ni z očesom. Čisto vseeno je bilo, ali ti je postregel neko ogabno pijačo. Vseeno si jo popil.” Tako kot Wozniak pa je tudi ona menila, da polje popačene stvarnosti omogoča Jobsu, da svojo ekipo navdihuje k spreminjanju usmeritve računalniškega razvoja z veliko manjšimi stroški kot pristop Xeroxa in IBMa. “To popačenje je samo sebe uresničevalo,” je trdila. “Napravil si tudi kaj nemogočega, ker enostavno nisi vedel, da je nemogoče.”

Temelj popačenja stvarnosti je bil v Jobsovem prepričanju, da zanj pravila ne veljajo. Za to je imel tudi nekaj dokazov. V otroštvu je pogosto lahko ukrivil stvarnost po svojih željah. Upornost in svojeglavost sta bili del njegovega značaja. Imel je občutek, da je nekaj posebnega, izbran, razsvetljen človek. “Misli, da je le nekaj posebnih ljudi, na primer Einstein in Gandi ter guruji, ki jih je srečal v Indiji, on pa da je eden izmed njih,” je rekel Hertzfeld. “O tem je povedal Chrisann. Nekoč mi je celo nakazoval, da je razsvetljen. To je skoraj tako kot Nietzsche.” Jobs nikoli ni bral Nietzscheja, vendar sta se koncepta volje do moči in posebne narave nadčloveka pojavljala sama od sebe. Nietzsche je v Tako je govoril Zaratustra zapisal: “Duh hoče svojo voljo in ta, ki je bil izgubljen za svet, zdaj svet osvaja.” Če se stvarnost ni skladala z njegovo voljo, se zanjo ni zmenil, tako kot je storil ob rojstvu svoje hčere in pozneje, ko so odkrili, da je zbolel za rakom. Celo pri malih vsakodnevnih upornih dejanjih, kot na primer tem, da na avtu ni imel registrske tablice, parkiral pa ga je na prostorih za invalide, je ravnal, kakor da zanj ne veljajo omejitve.

Drugi pomembni vidik Jobsovega pogleda na svet je bil njegov dvojiški način kategoriziranja stvari. Ljudje so bili ali ‘razsvetljeni’ ali pa ‘bebci’. Kar so počeli, je bilo ali ‘odlično’ ali pa ‘popolno sranje’. Bill Atkinson, načrtovalec maca, ki je pristal na dobri strani teh delitev, je opisal, kako je bilo s tem:

Za Steva je bilo težko delati, ker je obstajala velikanska polarnost med bogovi in brezvezniki. Če si bil bog, si bil na piedestalu in nisi mogel storiti ničesar narobe. Tisti med nami, za katere je veljalo, da so bogovi, kakor je bilo tudi z menoj, smo se zavedali, da smo le smrtniki, da včasih sprejemamo slabe strokovne odločitve in prdimo kot kdorkoli drug, zato smo stalno živeli v strahu, da bomo padli s piedestala. V kategoriji brezveznikov so bili tudi odlični inženirji, ki so nadvse trdo delali, hkrati pa so se zavedali, da ni bilo možnosti, da bi jih Jobs cenil in da bi se dvignili v statusu.

Ti kategoriji pa nista bili nespremenljivi, saj se je Jobs lahko nenadoma premislil. Ko je Tribble Hertzfeldu razlagal o polju popačene stvarnosti, ga je še posebej opozoril na Jobsovo podobnost visokonapetostnemu izmeničnemu toku. “Samo zato, ker ti reče, da je nekaj grozno ali odlično, to še ne pomeni nujno, da bo enako mislil tudi jutri,” je pojasnil. “Če mu poveš novo zamisel, ti bo praviloma rekel, da je neumna. Če pa mu bo dejansko všeč, bo prišel k tebi točno čez en teden in ti predlagal to zamisel, kakor da je povsem njegova.”

Nad drznostjo teh piruet bi bil navdušen vsak baletni kritik. “Če ni uspel prepričati z eno vrsto argumentov, je spretno preklopil na drugo,” je rekel Hertzfeld. “Včasih te je krepko zmedel s tem, ko je nenadoma tvoje stališče sprejel kot svoje, ne da bi ob tem kakorkoli nakazal, da je sploh kdaj mislil drugače.” To se je redno dogajalo Bruceu Homu, programerju, ki ga je Jobs skupaj s Teslerjem zvabil iz Xerox PARC. “Povedal sem mu o kaki svoji zamisli in takoj je komentiral, da se mu zdi neumna,” se je spominjal Hom. “Naslednji teden je prišel k meni in rekel, da ima odlično zamisel - bila pa je prav ista, ki sem mu zanjo povedal jaz. Če si mu to omenil, je samo rekel, ‘Ja, ja, ja,’ in odšel.”

Videti je bilo, kakor da v Jobsovih možganskih vezjih manjka element, ki bi moduliral skrajne vrhove impulzivnih prepričanj, ki so mu šinila v glavo. Ekipa maca je zato, da bi laže shajala z njim, sprejela nekakšen pristop, vzet iz avdiotehnike: nizkoprepustni filter. Pri premlevanju njegovih vhodnih napetosti so se navadili zmanjšati amplitudo njegovih visokofrekvenčnih signalov. Tako so zgladili množico podatkov in zagotovili manj nevrotično spreminjajoče se povprečje njegovih pogledov. “Po nekaj ciklih njegovih skokov med nasprotujočimi se skrajnimi pogledi,” je rekel Hertzfeld, “smo se naučili njegove signale filtrirati in ne reagirati na njegove skrajnosti.”

Je bilo njegovo nefiltrirano vedenje posledica pomanjkanja čustvene občutljivosti? Ne. Skoraj nasprotno. Bil je zelo čustveno uglašen, znal je oceniti ljudi in spoznati njihove psihološke odlike in ranljivosti. Nepripravljeno žrtev je znal presenetiti z odlično namerjenim čustvenim udarcem. Intuitivno je razumel, kdaj kdo resnično kaj ve ali pa se le pretvarja. Zato je bil mojster v prilizovanju, hvaljenju, prepričevanju in ustrahovanju ljudi. “Imel je neverjetno sposobnost, da je natančno vedel, kaj je vaša šibkost, ob čem vas bo spravil v zadrego,” je rekla Joanna Hoffman. “To je pogosta značilnost karizmatičnih ljudi, ki znajo manipulirati ljudi. Ko veš, da te lahko potolče, si oslabljen in si želiš njegovega odobravanja, da bi te povzdignil, te postavil na piedestal in bi te imel v lasti.”

Ann Bowers je postala izvedena v obvladovanju Jobsovega perfekcionizma, čemernosti in vzdražljivosti. Pri Intelu je delala kot kadrovska direktorica, vendar je dala odpoved, ko se je poročila s soustanoviteljem Bobom Noyceem. Leta 1980 se je pridružila Applu in privzela vlogo materinske figure, ki je nastopila, ko je Jobs besnel. Šla je v njegovo pisarno, zaprla vrata in ga nežno pograjala. “Vem, vem,” je rekel. “No, potem pa, prosim, nehaj to početi,”je odločno rekla. Spominjala se je: “Nekaj časa je bil v redu, kak teden pozneje pa so me spet poklicali.” Spoznala je, da v njem vse vre. “Imel je velikanska pričakovanja in ni prenesel, ko ljudje niso vsega storili. Ni se mogel obvladovati. Razumela sem, zakaj se razburja, in navadno je imel prav, vendar so bile posledice neprijetne. V zraku je visel strah. Zavedal se je samega sebe, vendar zaradi tega ni vedno pazil na svoje vedenje.”

Jobs se je zbližal z Ann in njenim možem in začel ju je nenapovedano obiskovati na njunem domu v hribovju Los Gatos. Ko je Ann od daleč zaslišala njegov motocikel, je rekla: “Zdi se mi, da Steve spet prihaja na večerjo.” Nekaj časa sta mu bila z Noyceem nekakšna nadomestna družina. “Bil je tako bister, a tudi tako poln potreb. Potreboval je nekoga odraslega, Bob mu je postal očetovska figura, jaz pa jnaterinska.”

Jobsovo zahtevno in žaljivo vedenje pa je imelo tudi dobre strani. Ljudje, ki jih to ni uničilo, so postali močnejši. Bolje so delali, tako zaradi strahu kot želje, da bi mu ustregli. “Njegovo vedenje te lahko čustveno izčrpa, če pa preživiš, deluje,” je rekla Joanna Hoffman. Včasih je komu uspelo ne le preživeti, temveč celo vzcveteti, a le redko. Raskin je to poskušal, nekaj časa mu je šlo, potem pa ga je uničilo. Če pa si bil miren in samozavesten, če te je Jobs ocenil in sklenil, da ti je jasno, kaj delaš, te je spoštoval. Tako v zasebnem kot poklicnem življenju je v najožjem krogu ljudi okoli sebe vedno imel več močnih osebnosti kot šibkih.

V macovi ekipi so se tega zavedali. Od leta 1981 naprej so vsako leto podeljevali nagrado posamezniku, ki ga je najbolje prenesel. Nagrada je bila delno šala, a ne povsem. Jobs je vedel zanjo in mu je bila všeč. Prvo leto jo je dobila Joanna Hoffman. Izhajala je iz vzhodnoevropske družine ter je imela oster značaj in močno voljo. Nekega dne je na primer ugotovila, da je Jobs spremenil njene marketinške projekcije tako, da se ni več znašla. Besna je odkorakala v njegovo pisarno. “Ko sem šla po stopnicah, sem njegovi asistentki rekla, da ga bom z nožem zabodla v srce,” se je spominjala. Pritekel je Al Eisenstat, korporacijski svetovalec, da bi jo zadržal. “Vendar meje Steve poslušal in mi dal prav.”

Joanna Hoffman je nagrado še enkrat prejela leta 1982. “Spominjam se, kako sem zavidala Joanni, ker se je upala upreti Stevu, jaz pa še ne,” je rekla Debi Coleman, ki se je tisto leto pridružila macovi ekipi. “Potem pa sem leta 1983 nagrado dobila jaz. Spoznala sem, da se moraš boriti za to, kar verjameš, Steve pa je to cenil. Po tem meje postavljal na višje položaje.” Sčasoma je pristala na položaju vodje proizvodnje.

Nekega dne je Jobs prihrumel k delovnemu mestu enega od Atkinsonovih inženirjev in, kot običajno, izjavil: “To je sranje.” Inženirje odvrnil: “Ne, ni, dejansko je tako najbolje,” in Jobsu pojasnil, kako je do tega prišel. Jobs se je uklonil. Atkinson je svoji ekipi pojasnil, da je treba Jobsove besede šele prevesti. “Spoznali smo, da je ‘To je sranje’ dejansko vprašanje, ki pomeni: ‘Povej mi, zakaj je tole najboljši način.”’ Zgornji zaplet pa se je končal s preobratom, ki se je Atkinsonu zdel nadvse poučen. Inženirje pozneje odkril še boljši način, kako izvesti funkcijo, zaradi katere ga je nadrl Jobs. “Do boljšega rezultata je prišel zato, ker ga je Steve izzval,” je rekel Atkinson, “iz česar lahko vidite, da se mu lahko upirate, ampak ga morate tudi poslušati, ker ima ponavadi prav.”

Jobsa sta v neprijetno vedenje delno vodila njegov perfekcionizem in nestrpnost do tistih, ki so delali kompromise, da bi izdelek dokončali pravočasno ali v okvirih predvidenih stroškov. “Ni bil ravno dober pri sklepanju kompromisov,” je rekel Atkinson. “Če si nekdo ni želel popolnega izdelka, je bil po njegovem bebec.” Aprila leta 1981 je na primer Adam Osborne na West Coast Computer Faire predstavil prvi resnično povsem prenosni računalnik. Ni bil vrhunski - zaslon je bil le petpalčni, pomnilnik je bil majhen - vendar je delal povsem dobro. Osborne je izjavil: “Zadostnost je dovolj. Vse drugo je pretiravanje.” Za Jobsa je bil tak odnos moralno grozljiv in cele dneve se je norčeval iz Osboma. “Ta tip enostavno ne dojame,” je stalno govoril, ko je hodil po hodnikih v Applu. “Ne proizvaja umetnine, temveč navadno sranje.”

Nekega dne je Jobs prišel do delovnega mesta Larryja Kenyona, inženirja, ki se je ubadal z operacijskim sistemom za macintosh, in je zagodrnjal, da zagon traja predolgo. Kenyon je začel pojasnjevati, vendar ga je Jobs prekinil. “Bi lahko skrajšal čas zagona za deset sekund, če bi s tem rešil človeško življenje?” Kenyon je pritrdil, da verjetno bi. Jobs je stopil do table in mu pokazal, da bi pri petih milijonih uporabnikov maca in ob desetih dodatnih sekundah pri zagonu vsak dan na leto to pomenilo okoli tristo milijonov ur na leto, ki bi jih prihranili, kar je bilo vsaj sto življenj vsako leto. “Na Larryja je to napravilo primemo velik vtis in nekaj tednov pozneje je imel operacijski sistem, ki se je zagnal osemindvajset sekund hitreje,” se je spominjal Atkinson. “Steve je znal ljudi motivirati, tako da je videl širše.”

Zaradi vsega tega je macova ekipa z Jobsom delila njegovo hrepenenje po odličnem, ne le donosnem izdelku. “Jobs se je imel za umetnika, svojo ekipo ustvarjalcev pa je spodbujal, da bi imela prav tak odnos,” je rekel Hertzfeld. “Nikoli nismo imeli cilja, da bi premagali konkurenco ali veliko zaslužili. Cilj je bil, da naredimo najboljše, kar je mogoče ali pa celo malo boljše.” Nekoč je peljal ekipo na razstavo Tiffanyjevih umetnin iz stekla v Metropolitanskem muzeju na Manhattnu, saj je menil, da bi se lahko kaj naučili iz zgleda Louisa Tiffanyja, kako je mogoče masovno proizvajati čudovite umetnine. Bud Tribble je pripovedoval: “Pri sebi smo si rekli: ‘Hej, če že delamo neke stvari, pa jih dajmo narediti lepe!”’ Je bilo vse Jobsovo rohnenje in žaljenje potrebno? Verjetno ne, pa tudi upravičeno ni bilo. Ekipo bi bil lahko motiviral tudi kako drugače. Čeprav se je macintosh resnično izkazal za odličen izdelek, je zaradi Jobsovih vihravih posegov močno zamudil rok in presegel predvidene stroške. Prišteti je mogoče še strošek prizadetih čustev, zaradi katerih se je velik del ekipe iztrošil. “Steve bi lahko prispeval svoje brez teroriziranja,” je rekel Wozniak. “Sam sem raje bolj potrpežljiv in ne maram toliko sporov. Mislim, da podjetje lahko živi kot srečna družina. Če bi sam vodil projekt z macom, bi verjetno bila ena sama zmešnjava. Mislim pa, da bi z mešanico obeh najinih pristopov bilo bolje, kakor pa samo tako, kakor je storil Steve.”

Čeprav pa je Jobsov pristop lahko jemal pogum, je lahko tudi navdihoval. Zaposlenim pri Applu je nenehno vdihoval strast do ustvarjanja prelomnih izdelkov in prepričanje, da lahko napravijo nekaj, kar se zdi nemogoče. Dali so izdelati majice z napisom ‘Ljubim 90umi delovni teden!’ Zaradi strahu pred Jobsom, pomešanega z neverjetno močno željo, da bi nanj naredili vtis, so presegali sami sebe. “Skozi vsa ta leta sem spoznal, da resnično dobrih sodelavcev ni treba ujčkati,” je Jobs pozneje pojasnil. “Ko od njih zahtevaš, da naredijo nekaj dobrega, jih do tega tudi pripraviš. Pri prvotni ekipi za maca sem spoznal, da najboljši radi delajo skupaj in jim ni prav, če prenašaš slabše sodelavce. Vprašajte kateregakoli člana tiste ekipe. Povedali vam bodo, da se je splačalo trpeti.”

Večina se strinja. “Na sestanku je kričal: ‘Ti kreten, nikoli ničesar ne narediš prav,”’ se je spominjala Debi Coleman. “To se je dogajalo večkrat na dan. Vendar se imam za najsrečnejšega človeka na svetu, da sem lahko delala z njim.”

DVANAJSTO POGLAVJE

OBLIKOVANJE

Resnični umetniki poenostavljajo

Estetika Bauhausa

Za razliko od večine otrok, ki so odraščali v Eiehlerjevih hišah, je Jobs vedel, zakaj so tako čudovite. Všeč mu je bil masovno proizvedeni elegantni modernizem. Užival je tudi, ko mu je oče pripovedoval o posebnostih oblikovanja pri različnih avtomobilih. Vse od spočetja Appla se je zato trudil, da bi se tudi pri svojih stvaritvah držal dovršenega industrijskega oblikovanja, kakor na primer privlačnega logotipa in elegantnega ohišja appla II, ter tako zagotovil vidnost podjetja in njegovih izdelkov.

Ko se je podjetje Apple preselilo iz družinske garaže, je najprej delovalo v prostorih v majhni zgradbi, kjer je imel prostore tudi prodajni oddelek družbe Sony. Sony je slovel po oblikovanju svojih izdelkov in Jobs je pogosto hodil k njim in preučeval njihovo marketinško gradivo. “Prišel je k nam, ves neurejen, pregledoval reklamno gradivo in govoril o posebnih odlikah oblikovanja,” je rekel Dan’l Lewin, ki je delal pri Sonyju. “Tu in tam je vprašal, ali lahko katero od brošur vzame.” Leta 1980 je Jobs Lewina zaposlil pri Applu.

Njegovo občudovanje Sonyjevega temačnega, strogega oblikovanja je upadlo junija leta 1981, ko je prvič obiskal letno mednarodno konferenco oblikovanja v Aspnu. Tisto leto je bila osrednja tematika italijansko oblikovanje, prisotni pa so bili arhitekt in oblikovalec Mario Bellini, filmski ustvarjalec Bernardo Bertolucci, oblikovalec avtomobilov Sergio Pininfarina ter dedinja podjetja Fiat in političarka Susanna Agnelli. “Nadvse sem spoštoval italijanske oblikovalce, podobno kot fant v filmu Štirje gadi občuduje italijanske kolesarje,” se je spominjal Jobs. “Bilo je zelo navdihujoče.”

V Aspnu je bil izpostavljen skopi in funkcionalni oblikovalski filozofiji gibanja Bauhaus, ki jo je Flerbert Bayer ovekovečil v zgradbah, bivalnih prostorih, tipografiji pisave in pohištvu v Aspenskem inštitutu. Tako kot njegova mentorja Walter Gropius in Ludwig Mies van der Rohe je tudi Bayer menil, da ne bi smelo biti razlike med umetniškimi deli in uporabnim industrijskim oblikovanjem. Po načelih mednarodnega sloga, za katerega se je zavzemalo gibanje Bauhaus, naj bi oblikovanje bilo preprosto, vendar izrazno. S čistimi linijami in oblikami je poudarjalo racionalnost in funkcionalnost. Med aksiomi, ki sta jih zagovarjala Mies in Gropius, sta bila tudi naslednja: “Bog je v podrobnostih” in “Manj je več”. Tako kot pri Eichlerjevih hišah se je tudi tu umetniška senzibilnost združevala z možnostjo masovne proizvodnje.

Jobs je javno spregovoril o svojem sprejemanju sloga Bauhaus leta 1983 med predavanjem na konferenci o oblikovanju z vsebinskim naslovom ‘Prihodnost ni več to, kar je bila’. Napovedal je zaton Sonyjevega sloga in vzpon Bauhausove preprostosti. “Trenutno je oblikovanje usmerjeno v Sonyjev visokotehnološki slog s kovinsko sivino, mogoče še prebarvano na črno, in čudnimi prijemi,” je govoril. “To ni težko. A tudi nič posebnega ni.” Zagovarjal je alternativo, izhajajočo iz Bauhausa, ki bi bila bolj zvesta funkciji in naravi izdelka. “Napravili bomo visokotehnološke izdelke in jih bomo oblikovali tako, da boste tudi vedeli, da so taki. Posadili jih bomo v majhno, lepo oblikovano, belo ohišje, prav tako kot to dela Braun s svojimi aparati.”

Nenehno je poudarjal, da bodo Applovi izdelki lepi in preprosti. “Napravili jih bomo svetle in čiste in odkrite glede njihove visokotehnološke narave, da ne bodo videti kot težke industrijske naprave, kakršne so videti Sonyjeve črne zadeve,” je pridigal. “Takšen je torej naš pristop. Zelo preprost, dejansko pa ciljamo na kakovost, vredno muzeja sodobne umetnosti. Vodenje podjetja, oblikovanje izdelka, reklama zanj, vse mora biti podrejeno preprostosti. Resnični preprostosti.” Applovo oblikovalsko vodilo so zapisali tudi na prvo brošuro: “Največja dovršenost je v preprostosti.”

Jobs je menil, da mora biti preprostost oblikovanja povezana z enostavnostjo uporabe. Ta dva cilja ne gresta vedno skupaj. Oblikovanje je lahko elegantno in preprosto, uporaba pa vse prej kot to. “Glavno pri našem oblikovanju mora biti to, da napravimo stvari intuitivno očitne,” je Jobs govoril oblikovalcem v dvorani. Hvalil je na primer pristop z namizjem, ki ga je pripravljal za macintosha. “Ljudje intuitivno znajo uporabljati namizje. Če vstopite v pisarno, vidite papirje, razporejene po mizi. Na vrhu praviloma leži najpomembnejši. Ljudje vedo, kako menjati prioritete. Delno računalnik naslanjamo na pojme, kot je namizje, ker lahko tako izkoristimo izkušnje, ki jih ljudje že imajo.”

Ob istem času tisto sredo popoldne je imela v manjši seminarski sobi predavanje tründvajsetletna Maya Lin, ki je nenadoma zaslovela preteklega novembra, ko so v Washingtonu, D.C. slovesno odkrili spomenik padlim v Vietnamu. Z Jobsom sta se spoprijateljila in povabil jo je na obisk v Apple. “Za en teden sem prišla delat zanj,” se je spominjala Maya Lin. “Vprašala sem ga, zakaj so računalniki videti kot nerodni televizorji in zakaj ne napravijo nečesa tankega. Na primer ploski računalnik za na kolena.” Jobs je odvrnil, da je cilj dejansko tak, čim bo tehnologija zrela.

Jobs je menil, da se na področju industrijskega oblikovanja ne dogaja veliko razburljivega. Imel je luč, ki jo je oblikoval Richard Sapper, in to je občudoval. Cenil je tudi pohištvo Charlesa in Raya Eamsa ter Braunove izdelke Dieterja Ramsa. V svetu industrijskega oblikovanja pa ni bilo nobene dominantne figure, ki bi vplivala na celotno panogo, kakor nekoč Raymond Loewy in Herbert Bayer. “Nič kaj dpsti se ni dogajalo glede industrijskega oblikovanja, še posebej ne v Silicijevi dolini, Steve pa si je želel to spremeniti,” je rekla Maya Lin. “Nagiba se k elegantnemu, nepretencioznemu in veselemu oblikovanju. Sprejel je minimalizem, ki je izhajal iz njegove zenovske predanosti preprostosti, izogibal pa se je temu, da bi bili zaradi tega njegovi izdelki hladni. Bili so še vedno zabavni. Nadvse resen je glede oblikovanja, hkrati pa mora biti vse nekako igrivo.”

Ko se je Jobsov občutek za oblikovanje razvijal, ga je močno pritegnil japonski slog in začel se je družiti z njegovimi zvezdami, na primer Isseyjem Miyakejem in I. M. Peijem. Velik vpliv na to je imelo njegovo poznavanje budizma. “Budizem, še posebej japonski zen budizem, sem vedno imel za estetsko vzvišen,” je rekel. “Vrtovi okoli Kjota so nekaj najbolj veličastnega. Proizvodi te kulture, ki izhajajo neposredno iz zen budizma, so me vedno navdihovali.”

Kot porsche

Jef Raskin je v svoji viziji predvideval, da bo macintosh oblikovan kot prenosna škatla, pri kateri bi se tipkovnica poklopila čez zaslon. Ko je projekt prevzel Jobs, se je odločil žrtvovati prenosnost za bolj edinstveno obliko, ki pa na mizi ne bi zavzela veliko prostora. Na mizo je položil telefonski imenik in na grozo inženirjev izjavil, da tloris računalnika ne sme biti večji od tega. Oblikovalska ekipa Jerryja Manocka in Terryja Oyame se je zato lotila postavljanja zaslona nad sam računalnik, tipkovnica pa naj bi bila ločena.

Ko se je Andy Hertzfeld nekega marčnega dne leta 1981 po večerji vrnil na delo, je zagledal Jobsa, kako ob prototipu macintosha živahno debatira z direktorjem kreativnih storitev, Jamesom Ferrisom. “Imeti mora klasično obliko, tako, ki ne bo zastarela, kakršna je na primer oblika Volkswagnovega hrošča,” je rekel Jobs. Oče mu je privzgojil spoštovanje do linij klasičnih avtomobilov.

“Ne, to ne bi bilo v redu,” je odvrnil Ferris. “Linije morajo biti bolj nasladne, kot na primer ferrari.”

“Ne ferrari, to tudi ne,” je menil Jobs. “Bolj kot porsche!” Jobs je bil tedaj lastnik porscheja 928. Ko je bil Bill Atkinson nekoč pri njem, ga je Jobs popeljal ven, pred hišo, da bi občudovala njegov avto. “Velike umetnine razširjajo razpon okusa in ne sledijo sprejetim okusom,” mu je rekel. Občudoval je tudi oblikovanje pri mercedesih. “Linije postajajo pri njih vse mehkejše, podrobnosti pa bolj vidne,” je rekel nekega dne, ko se je sprehajal po parkirišču. “To moramo narediti tudi pri macintoshu.”

Oyama je izoblikoval osnutek in dal izdelati odlitek. Ekipa za maca se je zbrala ob razkritju in izrazila svoje občutke. Hertzfeld je menil, da je ‘srčkan’. Tudi drugi so bili videti zadovoljni. Potem pa je Jobs izbruhnil s poplavo kritike. “Preveč škatlast je, biti mora bolj zaobljen. Posneti rob mora imeti večji polmer, velikost vogelnice mi tudi ni všeč.” Jobs je s svojim nanovo pridobljenim poznavanjem žargona industrijskega oblikovanja govoril o poševnem in zaobljenem robu, ki je povezoval stranici računalnika. Potem pa je prišel na dan z neverjetno pohvalo. “Je pa začetek,” je rekel.

Približno enkrat na mesec sta Manock in Oyama prikazala novo različico, ki sta jo pripravila ob upoštevanju Jobsovih ocen. Najnovejši mavčni odlitek so teatralno odkrili, ob njem pa razstavili tudi vse prejšnje poskuse. Tako so lahko videli, kakšen je napredek, hkrati pa so preprečili Jobsu, da bi trdil, kako katerega od njegovih predlogov niso upoštevali. “Četrti model sem komaj še razločil od tretjega,” je rekel Hertzfeld, “Steve pa je bil vedno kritičen in odločen in je izjavljal, da mu je določena podrobnost, ki sem jo jaz komaj opazil, všeč ali pa ne.”

Neki konec tedna je Jobs spet obiskal veleblagovnico Macy’s v Palo Altu in tam spet preučeval gospodinjske aparate, še posebej cuisinart. Tisti ponedeljek je živahno stopil v delovne prostore, kjer so razvijali maca, naročil oblikovalcem, naj gredo tak aparat kupit, ob tem pa jim je dal nekaj novih predlogov glede linij, krivin in vogelnic.

Jobs je trdil, da mora biti naprava videti prijazna. Zaradi tega se je na koncu razvila oblika, ki je spominjala na človeški obraz. Ker je bil diskovni pogon vgrajen pod zaslon, je bil macintosh višji in ožji od večine računalnikov, nekoliko je spominjal na človeško glavo. Zamik blizu dna je nekoliko spominjal na brado, vrhnji rob iz plastike pa je Jobs stanjšal, da ne bi spominjal na neandertalsko čelo, zaradi česar je bila lisa rahlo neprivlačna. Patent za oblikovanje maca so izdali na ime Manocka in Oyame pa tudi Steva Jobsa. “Čeprav Steve ni ničesar sam narisal, končna oblika brez njegovih zamisli in navdiha ne bi postala to, kar je,” je Oyama pozneje povedal. “Če sem povsem pošten, se nam niti sanjalo ni, kaj bi lahko pomenilo, da je računalnik ‘prijazen’, dokler nam ni tega povedal Steve.”

Jobsa je prav toliko skrbelo tudi to, kako bo videti tisto, kar se bo kazalo na zaslonu. Nekega dne je Bill Atkinson ves razburjen prišel v Texaco Towers. Pravkar mu je uspelo napisati algoritem, ki bi hitro izrisoval kroge in ovale na zaslonu. Matematične operacije za izrisovanje krogov so navadno zahtevale računanje kvadratnih korenov, česar mikroprocesor 68000 ni podpiral. Bill Atkinson je našel metodo okoli problema, tako da je upošteval, da je vsota zaporedja lihih števil popolni kvadrat (na primer 1+3 = 4, 1 +3 + 5 = 9 itd.). Hertzfeld se je spominjal, da so bili vsi navdušeni, ko je Atkinson prikazal svoj postopek, z izjemo Jobsa. “No ja, krogi in ovali so v redu,” je rekel, “kaj pa pravokotniki z zaobljenimi ogli?”

“Mislim, da tega res ne potrebujemo,” je rekel Atkinson in dodal, da bi bilo to skoraj nemogoče storiti. “Želel sem grafične rutine obdržati preproste in jih omejiti na temeljne gradnike, ki so bili resnično potrebni,” se je spominjal.

“Ampak pravokotniki z zaobljenimi ogli so vendarle povsod!” je rekel Jobs in ob tem vse bolj razburjeno skakal naokoli. “Samo poglejte po temle prostoru!” Kazal je na tablo, mizo in druge pravokotne predmete z zaobljenimi vogali. “In poglejte ven, tam jih je še več, praktično povsod, kamorkoli pogledate!” Peljal je Atkinsona na sprehod in mu kazal avtomobilska stekla, ulične table in oznake.” Po dvesto metrih hoje sva naštela sedemnajst primerov,” je rekel Jobs. “Povsod sem mu jih kazal, dokler ga nisem povsem prepričal.”

“Ko sva končno prišla do znaka za prepoved parkiranja, sem rekel: ‘V redu, imaš prav, se vdam. Pravokotnik z zaobljenimi ogli moramo imeti kot temeljni gradnik!’” Hertzfeld se je spominjal: “Bill se je naslednje popoldne nasmejan vrnil v Texaco Towers. Njegov program je zdaj nadvse hitro risal tudi pravokotnike s prekrasno zaobljenimi ogli.” Pogovorna okna pri lisi in macu, pozneje pa tudi skoraj pri vseh drugih računalnikih, so tako imela zaobljene ogle.

Ko je Jobs na Reedu poslušal predavanja iz kaligrafije, je vzljubil tipografijo, pisave z nastavki in brez njih ter prijeme, kot so proporcionalni razmik in razmik med vrsticami. “Ko smo začeli načrtovati prvi macintosh, sem se vsega tega spomnil,” je pozneje pripovedoval. Ker je mac prikazoval bitno sliko, je bilo mogoče oblikovati poljubno število različnih pisav, od elegantnih do nadvse posebnih, in jih po slikovnih pikah prikazati na zaslonu.

Za oblikovanje pisav je Hertzfeld zaposlil gimnazijsko prijateljico iz predmestja Filadelfije, Susan Kare. Pisave sta poimenovala po postajah na glavni progi filadelfijskega primestnega vlaka: Overbrook, Merion, Ardmore in Rosemont. Jobsu se je zdel postopek fascinanten. Pozno nekega popoldneva se je ustavil pri njiju in začel premišljevati o teh imenih. Potožil je, da gre za imena krajev, ki jih nihče ne pozna. “Morali bi izbrati imena svetovno znanih mest!” je rekel, in pisave so preimenovali v Chicago, New York, Geneva, London, San Francisco, Toronto in Venice.

Markkula in nekateri drugi niso nikoli dojeli, zakaj je Jobs tako obseden s pisavami. “Neverjetno veliko je vedel o tem in vztrajal je, da so pisave dovršene,” se je spominjal Markkula. “Sam sem se spraševal, zakaj so pisave tako pomembne, ko pa imamo tako veliko res pomembnega, kar moramo še narediti.” Dejansko pa je odličen nabor lepih pisav pri macintoshu, skupaj z laserskim tiskanjem in odličnimi grafičnimi zmogljivostmi, pripomogel k porajanju namiznega založništva in Applovim prodajnim uspehom. Omogočil je tudi, da so se čisto navadni ljudje, od srednješolskih novinarjev do mater, ki so urejale glasila za starše, seznanili z uporabo različnih pisav, kar je bilo nekoč domena tiskarjev, izkušenih urednikov in drugih posvečenih strokovnjakov.

Susan Kare je oblikovala tudi ikone, na primer smetnjak za zavržene datoteke, in tako prispevala k določanju grafičnih vmesnikov. Z Jobsom sta se dobro ujela, saj ju je družil instinkt za preprostost,, povezan z željo, da bi bil mac nekaj posebnega. “Ponavadi je prišel do mene ob koncu vsakega delovnega dne,” je rekla. “Vedno je želel vedeti, kaj je novega, in vedno je izkazal dober okus in občutek za vizualne podrobnosti.” Včasih je prišel v nedeljo zjutraj in Susan je zato tudi takrat prihajala na delo. Tu in tam se ni vse izteklo, kot bi si želela. Zavrnil je eno od njenih ikon zajca, s katero naj bi uporabnik pospešil klikanje z miško, rekoč, da je žival videti preveč ‘gejevska’.

Jobs je enako pozorno bdel nad naslovnimi letvicami oken in dokumentov. Atkinson in Susan Kare sta jih morala pod njegovim nadzorom spet in spet spreminjati, ker mu nič ni bilo po volji. Tiste na lisi mu niso bile všeč, ker so bile preveč črne in ostre. Želel je, da so na macu mehkejše in imajo tanke črte. “Mislim, da smo naredili vsaj dvajset različnih letvic, preden je bil zadovoljen,” se je spominjal Atkinson. Nekoč sta se Susan Kare in Atkinson pritožila, da jima drobne spremembe pri naslovnih letvicah jemljejo preveč časa, medtem ko ju čakajo pomembnejše stvari. Jobs je izbruhnil. “Si predstavljata, da to gledaš vsak dan?” je kričal. “To ni le majhna stvar, temveč nekaj, kar moram storiti pravilno.”

Chris Espinosa je našel način, kako ugoditi Jobsovim oblikovalskim zahtevam pa tudi želji po stalnem nadzoru. Tega mladostnega Wozniakovega učenca iz garažnih časov je Jobs prepričal, da je pustil študij na Berkeleyju, češ da bo vedno imel priložnost za študij, na macu pa bo lahko delal le zdaj. Sam se je odločil, da izdela numerično računalo za računalnik. “Vsi smo se zbrali okoli, medtem ko je Chris Stevu razkazoval računalo, potem pa smo zadrževali dih in čakali na Stevovo reakcijo,” se je spominjal Hertzfeld.

“No, za začetek je že,” je rekel Jobs, “ampak dejansko je pa zanič. Ozadje je pretemno, nekatere črte so napačne debeline, gumbi pa so preveliki.” Espinosa je potem dan za dnem popravljal izdelek glede na Jobsovo kritiko, po vsakem popravku pa je doživel novo kritiko. Zato je pekega dne, ko je Jobs spet prišel mimo, razkril navdihnjeno rešitev: ‘Sam si zvij svoje računalo Steva Jobsa’. Uporabnik si je lahko priredil videz računala, tako da je spremenil debelino črt, velikost gumbov, barvo številk, ozadje in drugo. Steve se ni zasmejal, temveč je nemudoma začel prirejati videz, da bi ustrezal njegovemu okusu. Približno po desetih minutah je vse uredil. Prav ta izbor so potem vgradili v maca, ki je šel v prodajo, standarden pa je ostal še nadaljnjih petnajst let.

Jobs se je sicer najbolj posvečal macintoshu, vendar si je želel vzpostaviti skladni oblikovalski jezik za vse Applove izdelke. Zato je razpisal natečaj, s katerim bi izbral oblikovalca, ki bi bil za Apple to, kar je bil Dieter Rams za Braun. Projekt so imenovali Sneguljčica, pa ne zaradi Jobsovega nagnjenja do bele barve, temveč zato, ker so izdelki, ki naj bi jih oblikovali, dobili delovna imena sedmih palčkov. Zmagal je Hartmut Esslinger, nemški oblikovalec, ki je bil odgovoren za videz Sonyjevih televizorjev trinitron. Jobs je poletel v Schwarzwald na Bavarskem, da bi se z njim srečal, tam pa ga ni navdušila le Esslingerjeva strast, temveč tudi njegov drzen način vožnje mercedesa z več kot 160 kilometri na uro.

Esslinger je kljub temu da je bil sam Nemec, predlagal, da bi morala Applova DNK vsebovati pristen ameriški gen, ki bi zagotovil nekakšen “globalni kalifornijski” videz z navdihom iz “Hollywooda in glasbe, nekaj uporništva in naravne seksapilnosti”. Njegovo načelo je bilo “oblika izhaja iz čustva”, preoblikovano znano reklo, da oblika izhaja iz funkcije. Pripravil je štirideset modelov izdelkov, da bi nakazal svoj pogled, in ko jih je Jobs videl, je izjavil: “Ja, to je to!” Videz Sneguljčice, ki so ga takoj privzeli za apple Ilc, je pomenil belo ohišje, zaobljene ogle in vrste tankih brazd, tako za ventilacijo kot zgolj v okras. Jobs je Esslingerju ponudil pogodbo o sodelovanju, vendar pod pogojem, da se preseli v Kalifornijo. Segla sta si v roke in, po Esslingerjevih ne pretirano skromnih besedah, “začela eno od najbolj odločilnih sodelovanj v zgodovini industrijskega oblikovanja.” Esslingerjeva družba, frogdesign, je bila ustanovljena v Palo Altu sredi leta 1983. Z Applom je imela sklenjeno pogodbo za 1,2 milijona dolarjev na leto in odtlej je na vsakem Applovem izdelku ponosno pisalo ‘Oblikovano v Kaliforniji’.

Jobs se je bil od očeta naučil, da je pri odličnem strokovnem delu treba zagotoviti, da so tudi vidiki, ki ostajajo skriti, izvedeni kar se da odlično. Ena od najbolj skrajnih in očitnih uresničitev te filozofije se je pokazala pri plošči tiskanega vezja globoko v notranjosti macintosha, na katero naj bi bili postavljeni čipi in drugi sestavni deli. Uporabnik tega nikoli ne bo videl, Jobs pa je ploščo začel kritizirati z estetskega vidika. “Ta del je resnično lep,” je rekel. “A poglejte pomnilniške čipe. Ti so grdi. Povezave so preblizu druga drugi.”

Eden od novih inženirjev ga je prekinil in vprašal, zakaj je to pomembno. “Pomembno je le to, kako dobro deluje. Nihče ne bo videl matične plošče.”

Jobsov odgovor je bil značilen zanj. “Želim^ da je vse kar se da lepo, tudi če je v notranjosti. Dober mizar ne bo uporabil slabega lesa za hrbtno stran omare, čeprav je nihče ne bo videl.” Nekaj let pozneje, ko je bil macintosh že v prodaji, je Jobs v intervjuju spet poudaril to lekcijo svojega očeta: “Če kot mizar izdeluješ lepo omaro, za hrbtno stran ne boš uporabil vezane plošče, čeprav je obrnjena proti steni in je nihče ne bo nikoli videl. Ti sam boš vedel, kakšna je, zato boš tudi tam raje uporabil lep kos lesa. Če hočeš ponoči mimo spati, moraš estetiko in kakovost uporabiti skozi vso celoto.”

Od Mika Markkule se je naučil razumeti pomen pakiranja in predstavitve. Ljudje vendarle sodijo knjigo tudi po ovitku, zato se je Jobs za macintosh odločil za barvito škatlo, potem pa se je nenehno trudil, da bi jo še polepšal. “Petdesetkrat sojo morali spremeniti,” se je spominjal Alain Rossmann, član ekipe maca, ki se je poročil z Joanno Hoffman. “Kupec jo bo vrgel v smeti, čim jo bo odprl, on pa je bil obseden od videza.” Rossmann je to videl kot pomanjkanje uravnoteženosti, saj so zapravljali denar za drago pakiranje, pri pomnilniških čipih pa so skušali privarčevati. Za Jobsa pa je bila vsaka podrobnost ključna, če naj bi bil macintosh res nekaj posebnega.

Ko je bilo določeno dokončno oblikovanje, je Jobs za celotno ekipo priredil slovesnost. “Resnični umetniki se pod svoje delo podpišejo,” je rekel. Vzel je list papirja in pisalo ter vsem naložil, da se na list podpišejo. Podpise so potem vgravirali v notranjost vsakega macintosha. Nihče tega ne bo nikoli videl, člani ekipe pa so vedeli, da so podpisi tam notri, tako kot so vedeli, da je plošča tiskanega vezja oblikovana, kolikor je mogoče elegantno. Jobs je vsakega posebej poklical po imenu. Prvi je bil Burrell Smith. Jobs je počakal do konca, da se je podpisalo vseh petinštirideset preostalih članov. Sam se je z malimi začetnicami podpisal v sredino. Potem so nazdravili s šampanjcem. “V takšnih trenutkih nas je pripravil do tega, da smo na svoje delo gledali kot na umetnost,” je rekel Atkinson.

TRINAJSTO POGLAVJE

IZDELOVANJE MACA

Nagrada je v samem potovanju

Konkurenca

Ko je IBM avgusta leta 1981 predstavil svoj osebni računalnik, je Jobs naročil svoji ekipi, da enega kupi in ga secira. Soglašali so, da ni vreden piškavega oreha. Chris Espinosa je rekel, da gre za “ponesrečen in diletantski poskus”, kar niti ni bilo povsem neresnično. Računalnik je uporabljal staromodno ukazno vrstico in ni imel bitnega grafičnega prikaza. Pri Applu so postali domišljavi, ob tem pa se niso zavedali tega, da bodo v korporacijah morda raje kupovali od Uveljavljene družbe, kakršna je IBM, kakor pa od podjetja, ki se imenuje po sadju. Bill Gates je bil po naključju na obisku na sedežu Appla ravno na dan, ko je bila objavljena novica o IBM PC. “Zdelo se je, da jim je povsem vseeno,” je rekel. “Eno leto je trajalo, da so dojeli, kaj se je zgodilo.”

V duhu nadute samozavesti so pri Applu objavili celostranski oglas v Wall Street Journalu z naslovom “Dobrodošel, IBM. Resno.” Sodeč po oglasu je šlo po predstavitvi novega računalnika za dvostranski boj med pogumnim in uporniškim Applom na eni strani in uveljavljenim Goljatom na drugi, ob tem pa so priročno zanemarili družbe, kot so bile Commodore, Tandy in Osborne, ki v tistem času niso bile nič manj uspešne od Appla.

Jobs se je skozi vso svojo poklicno pot imel za nekakšnega razsvetljenega upornika, ki se bori proti hudobnim imperijem, nekakšen jedi bojevnik ali budistični samuraj, ki nasprotuje temnim silam. IBM je bil idealni nasprotnik. Bistroumno je obetajoči se boj prikazal ne le kot poslovno tekmo, temveč kot duhovni spopad. “Če iz kakega razloga naredimo veliko napako in IBM zmaga, bomo po mojem osebnem prepričanju za kakih dvajset let stopili v srednji vek računalništva,” je izjavil v intervjuju. “Ko IBM prevlada na delu trga, skoraj vedno ustavi inovacijo.” Še trideset let pozneje je Jobs o tedanji tekmi govoril kot o nekakšni sveti vojni: “IBM je bil nekakšen najslabši možni Microsoft. Niso bili gonilo razvoja, temveč zla sila. Bili so kot ATT ali Microsoft ali Google.”

Na nesrečo Appla pa se je Jobs lotil tudi nekega drugega konkurenta macintoshu, namreč Applovega lastnega računalnika, lise. Delno je bil razlog psihološki. Iz tiste skupine so ga izrinili, zato jo je zdaj skušal premagati. Poleg tega je zdravo rivalstvo videl kot dobro motivacijo za svojo skupino. Zato je tudi stavil 5000 dolarjev z Johnom Couchem, da bo mac naprodaj pred liso. Težava je bila v tem, da je rivalstvo postalo nezdravo. Jobs je svoje inženirje stalno prikazoval kot izvrstne mojstre, tisti pa, ki so delali liso, so bili po njegovem manj sposobni prišleki iz HPja.

Še resnejša težava je bila v tem, da je z odmikom od načrtov Jefa Raskina za ceneni in ne pretirano zmogljivi računalnik, in odločitvijo, da oblikuje maca kot namizni računalnik z grafičnim uporabniškim vmesnikom, ta postajal nekoliko pomanjšana različica lise in ji bo tako verjetno odžiral prostor na trgu.

Larryju Teslerju, vodji razvoja uporabniške programske opreme za liso, je bilo jasno, da bi bilo smiselno oba računalnika izdelati tako, da bi lahko uporabljala veliko iste programske opreme. Da bi zagotovil mimo sožitje, je prosil Smitha in Hertzfelda, da prideta v razvojne prostore za liso in prikažeta prototip maca. Zbralo se je petindvajset inženirjev. Pozorno so poslušali, ko so se sredi predstavitve odprla vrata in je noter planil Rich Page, vzkipljivi inženir, odgovoren za velik del načrtovanja pri lisi. “Macintosh bo uničil liso!” je zakričal. “Macintosh bo pokopal Apple!” Niti Smith niti Hertzfeld nista reagirala, zato je Page nadaljeval. “Jobs želi uničiti liso, ker nismo pustili, da bi bilo vse po njegovem,” je rekel in videti je bilo, da se bo pravkar razjokal. “Nihče ne bo kupil lise, ker vedo, da prihaja mac! Ampak vam je tako ali tako vseeno!” Odvihral je ven in zaloputnil z vrati, trenutek pozneje pa je za hip spet pogledal noter. “Vem, da nista vidva kriva,” je rekel Smithu in Hertzfeldu. “Problem je v Stevu Jobsu. Povejta Stevu, da uničuje Apple!”

Jobs je dejansko macintosha izdelal kot cenejšega tekmeca lisi, s tem da nista imela združljive programske opreme. Še huje je bilo, da ne eden ne drugi računalnik ni bil združljiv z applom II. Ker nihče ni v celoti vodil Appla, Jobsa ni bilo mogoče držati na povodcu.

Obvladovanje celote

Jobs pa združljivosti maca in lise ni nasprotoval zgolj iz rivalstva in maščevalnosti. Imel je tudi filozofski razlog, povezan z njegovo nagnjenostjo do obvladovanja. Menil je, da je računalnik lahko resnično odličen le, če sta strojna in programska oprema kar se da tesno povezani. Če je v računalniku mogoče uporabljati programsko opremo, ki deluje tudi na drugih računalnikih, bi se izkazalo, da je treba žrtvovati nekaj funkcionalnosti. Verjel je, da so najboljše naprave tiste, ki so načrtovane in izdelane kot celota, tako da je programska oprema prirejena strojni in strojna programski. To je macintosh, z operacijskim sistemom, ki je deloval le z njegovo strojno opremo, ločilo od okolja, ki so ga ustvarjali pri Microsoftu, tako da je bilo mogoče njihov operacijski sistem uporabiti s strojno opremo različnih proizvajalcev.

“Jobs je odločen umetnik, elitist, ki si ne želi, da bi njegove stvaritve kazila oprema nesposobnih programerjev,” jp pojasnil urednik revije ZDNet Dan Farber. “To bi bilo tako, kot da bi kar nekdo mimogrede dodal nekaj potez Picassovi sliki ali'spremenil besedilo Dylanove pesmi.” Pozneje so se zaradi Jobsovega prepričanja o zaokroženosti celote izdelki iphone, ipod in ipad prav tako ločili od konkurence. Na tej osnovi so nastali odlični izdelki. Ni pa to bila vedno najboljša strategija za nadvlado na trgu. “Od prvega maca do najnovejšega iphona so bili Jobsovi sistemi vedno zatesnjeni, da bi kupci ne mogli po njih šariti in jih spreminjati,” je povedal Leander Kahney, avtor knjige Cult of the Mac.

Jobsova želja po obvladovanju tega, kaj bo izkusil uporabnik, je bila v osrčju njegovih razprav z Wozniakom glede tega, ali naj v apple II vgradijo reže, da bi lahko nekateri uporabniki v matično ploščo računalnika vstavili razširitvene plošče in tako dodali nove zmogljivosti. Takrat je zmagal Wozniak in apple II je imel osem rež. Tokrat pa je bila naprava Jobsova, ne Wozniakova, zato je bilo v macintoshu malo rež. Niti ohišja naj ne bi bilo mogoče odpreti, da bi sploh lahko prišli do matične plošče. Za hekerja ali navdušenca za računalništvo je bilo to kar se da neprijetno. Vendar je Jobs namenil macintosha množicam. Želel jim je ponuditi povsem zaokroženo doživetje.

“To odraža njegovo osebnost - želi si vse obvladovati,” je rekel Berry Cash, ki ga je Jobs zaposlil leta 1982 kot tržnega stratega v Texaco Towers. “Steve je razpravljal o applu II in se pritoževal: ‘Tega ne obvladamo in glejte, kakšne norosti skušajo ljudje z njim početi. Te napake ne bom ponovil.’” Šel je celo tako daleč, da je napravil posebno orodje, tako da ohišja macintosha ni bilo mogoče odpreti z navadnim izvijačem. “To bomo napravili tako, da v notranjost ne bo mogel nihče, razen Applovih ljudi,” je povedal Cashu.

Odločil se je tudi, da na tipkovnici macintosha ne bo smernih tipk za pomikanje kazalca - premikati ga bo mogoče le z miško. Tako je nameraval prisiliti staromodne uporabnike, da sprejmejo navigacijo s pomikanjem miške in klikanjem nanjo, tudi če tega niso marali. Za razliko od drugih razvijalcev izdelkov je Jobs menil, da kupec nima vedno prav. Če so se želeli upirati rabi miške, pač niso imeli prav.

Menil je, da ima ukinjanje smernih tipk še eno prednost. Zunanje razvijalce programske opreme je s tem prisilil, da pišejo programe posebej za macov operacijski sistem in ne razvijajo le generične programske opreme, ki jo je mogoče prilagoditi za vrsto različnih računalnikov. Tako je dosegel tesno vertikalno integracijo uporabniške programske opreme, operacijskih sistemov in strojne opreme, ki mu je bila všeč.

Zaradi želje po popolnem obvladovanju je bil tudi alergičen na predloge, naj Apple licenco macintoshevega operacijskega sistema ponudi še drugim izdelovalcem pisarniške opreme in tako omogoči izdelavo klonov macintosha. Novi, podjetni marketinški direktor za macintosha, Mike Murray, je maja 1982 Jobsu v zaupnem dopisu predlagal licenčni program. “Želeli bi, da macintoshevo uporabniško okolje postane računalniški standard,” je zapisal. “Težava je seveda v tem, da je danes treba kupiti macovo strojno opremo, če želiš priti do tega uporabniškega okolja. Le redko (če sploh kdaj) pa je eno podjetje uspelo ustvariti in vzdrževati standard za celotno panogo, ki ga ne bi mogli uporabljati tudi drugi proizvajalci.” Predlagal je, da licenco za macintoshev operacijski sistem ponudijo Tandyju. Ker so Tandyjeve trgovine Radio Shack ciljale na drugačne kupce, je bil prepričan, da to ne bi resno prizadelo Applove prodaje. Jobs pa je bil s srcem in dušo proti takim načrtom. Njegov pristop je pomenil, da mac ostane obvladano okolje, ki ustreza njegovim standardom. Pomenil pa je tudi, in tega se je Murray bal, da si bo le težko zagotovil položaj računalniškega standarda v svetu, polnem klonov IBMa.

Naprave leta

Ko se je leto 1982 bližalo končuje Jobs postal prepričan, da ga bo revija Time izbrala za osebnost leta. Nekega dne je v Texaco Towers prišel s šefom sanfranciškega uredništva te revije, Michaelom Moritzem, in spodbujal kolege, naj z njim napravijo intervju. Vendar Jobs le ni pristal na naslovnici, saj so se pri reviji odločili za računalnik kot osrednjo tematiko zadnje izdaje v letu, naslovili pa sojo “Naprava leta”.

Ob glavnem članku je bil tudi oris Jobsa, ki je temeljil na Moritzovem poročanju, napisal pa ga je Jay Cocks, ufednik, ki je navadno pisal o rokovski glasbi. “Števen Jobs je s svojim izvrstnim prodajnim prijemom in neomajno vero, ki bi mu jo zavidali prvi krščanski mučeniki, bolj kot kdorkoli drugi odprl vrata in spustil noter računalnike,” je pisalo. Članek je bil dober, tu in tam pa tudi oster, tako oster, da se mu je Moritz (potem ko je napisal knjigo o Applu in se kot družbenik pridružil Donu Valentinu v investicijski firmi Sequoia Capital) odrekel, rekoč, da je njegovo poročanje “predelal, razsekal in s čenčami zastrupil urednik v New Yorku, ki je pri svojem rednem delu poročal o sprijenem svetu rokenrola”. V članku je bil citat Buda Tribbla o Jobsovem “polju popačene stvarnosti”, pisalo pa je tudi, da Jobs občasno “na sestankih bruhne v jok”. Najboljši pa je bil verjetno citat Jefa Raskina. Jobs, je ta povedal, “bi bil odličen francoski kralj”.

Na Jobsovo grozo je revija javno razkrila obstoj hčere, ki jo je bil zatajil, Lise Brennan. Vedel je, da jim je o Lisi povedal Kottke in ga je zaradi tega oštel pred več člani skupine za maca. “Ko meje novinar revije Time vprašal, ali ima Steve hčer, sem odvrnil ‘Seveda’,” se je spominjal Kottke. “Prijatelju ne moreš pustiti, da zanika lastnega otroka. Ne morem pustiti, da bi moj prijatelj zanikal očetovstvo. Bil je zelo jezen in mi je vpričo vseh rekel, da sem ga izdal.”

Jobsa pa je od vsega še najbolj prizadelo, da ga niso izbrali za osebnost leta. Pozneje mi je povedal:

Pri reviji Time so se odločili, da me izberejo za osebnost leta. Bil sem sedemindvajset let star in take stvari so mi bile pomembne. Zdelo se mi je precej fantastično. Poslali so Mika Moritza, da o meni napiše članek. Bila sva iste starosti, bilo pa je očitno, da je ljubosumen zaradi moje uspešnosti in je bil nekako na trnih. Napisal je zmazek od članka. Uredniki v New Yorku so se zato odločili, da me ne morejo prikazati kot osebnost leta. To meje izučilo, da se za take stvari ne navdušim preveč, saj so mediji tako ali tako le cirkus. S hitro pošto so mi poslali izvod revije. Spominjam se, da sem odstranil ovoj, bolj ali manj pričakujoč, da bom na naslovnici videl svojo podobo, videl pa sem le nekakšno skulpturo računalnika. Ni mi bilo jasno. Potem sem prebral članek in bil je tako grozen, da sem se dejansko zjokal.

V resnici ni nobenega razloga, da bi mislili, da je bil Moritz ljubosumen ali da je želel kakorkoli nepravično poročati. Jobsa tudi niso izbrali za osebnost leta, naj je bil o tem še tako prepričan. Tisto leto so se vodilni uredniki (sam sem bil tedaj tam nižji urednik) že kmalu odločili, da namesto človeka izpostavijo računalnik, in so že več mesecev prej pri priznanem kiparju Georgeu Segalu naročili kip za ilustracijo naslovnice. Urednik revije je bil tedaj Ray Cave. “O Jobsu nikoli nismo razmišljali,” je rekel. “Računalnika ni bilo mogoče poosebiti, zato smo se, prvič sploh, odločili za neživi predmet. Človeškega obraza za naslovnico sploh nismo iskali.”

Pri Applu so liso predstavili januarja leta 1983, kar leto dni pred macom, in Jobs je Couchu izplačal 5000 dolarjev za izgubljeno stavo. Čeprav ni bil del ekipe za liso, je šel v New York, da bi kot predsednik uprave in javni obraz Appla zanjo delal reklamo.

Njegov svetovalec za odnose z javnostjo, Regis McKenna, ga je bil podučil, kako naj da je ekskluzivne intervjuje, da bo učinek čim večji. Novinarje izbranih publikacij so zaporedno vodili na pogovor z njim v apartma v hotelu Carlyle, kjer je bil na mizici razstavljen računalnik lisa, okoli njega pa je bilo posuto cvetje. Predvideno je bilo, da se bo Jobs osredotočil na liso in ne bo omenjal macintosha, saj bi lahko ugibanje o njem škodovalo lisi. Vendar si Jobs ni mogel kaj. Večina člankov, ki so za gradivo uporabili intervjuje tistega dne - Time, Business Week, Wall Street Journal in Fortune , je omenjala macintosh. “Proti koncu leta bodo pri Applu predstavili macintosh, manj zmogljivo, cenejšo različico lise,” je pisalo v Fortune. “Jobs sam vodi ta projekt.” V Business Weeku so ga navajali: “Ko bo mac prišel ven, bo najbolj neverjetni računalnik na svetu.” Priznal je tudi, da mac in lisa ne bosta združljiva. Bilo je tako, kakor da je liso pospremil na pot s poljubom smrti.

Lisa je dejansko počasi umrla. Že dve leti pozneje so jo nehali izdelovati. “Bila je predraga, poleg tega smo jo skušali prodajati podjetjem, izurjeni pa smo bili le v pri prodaji potrošnikom,” je Jobs pozneje povedal. Jobs pa je imel od tega določeno korist. Že nekaj mesecev po predstavitvi lise je postalo jasno, da mora Apple staviti na macintosha.

Pojdimo se gusarje!

Ekipa, ki se je ukvarjala z macintoshem, je rasla, in iz Texaco Towers so se morali preseliti v glavno Applovo zgradbo na>Bandley Drivu, sredi leta 1983 pa so se končno ustalili na Bandley 3. Tam je bila sodobna atrijska sprejemna dvorana z videoigrami, ki sta jih izbirala Burrell Smith in Andy Hertzfeld, ter Toshibin CD stereosistem z zvočniki MartinLogan in sto glasbenimi ploščami. Ekipo, ki je razvijala programsko opremo, je bilo iz sprejemne dvorane mogoče videti v povsem zastekljenem prostoru, kuhinjo so imeli vedno založeno s sokovi Odvvalla. Sčasoma se je v atriju nabralo še več igračk, med drugim Bosendorferjev klavir in motocikel BMW, za katera je Jobs menil, da bi lahko navdihovala s svojo umetelno dovršenostjo.

Jobs je budno nadzoroval sprejemanje novih delovnih sil. Želel je dobiti kreativne, nadvse pametne in nekoliko uporniške sodelavce. Kandidati za ekipo razvijalcev programske opreme so morali igrati Smithovo najljubšo videoigro Defender. Jobs pa je postavljal nenavadna vprašanja, da bi videl, kako hitro se kandidat znajde v nepredvidljivih okoliščinah. Nekega dne je skupaj s Hertzfeldom in Smithom imel razgovor s kandidatom za menedžerja programske opreme. Že takoj, ko je vstopil, je bilo jasno, da je preveč lesen in običajen, da bi lahko vodil genialce v steklenem zverinjaku. Jobs se je začel z njim neusmiljeno poigravati. “Koliko ste bili stari, ko ste izgubili nedolžnost?” je vprašal.

Kandidat je bil videti zbegan. “Kaj ste rekli?”

“Ste še nedolžni?” je vprašal Jobs. Kandidat je povsem otrpnil, zato je Jobs zamenjal temo. “Kolikokrat ste jemali LSD?” Hertzfeld se je spominjal: “Revež je bil že povsem rdeč, zato sem ga vprašal nekaj povsem tehničnega.” Kandidat pa je odgovarjal monotono, brez navdušenja, in Jobs ga je prekinil. “Bla, bla, bla,” je rekel, Smith in Hertzfeld pa sta bruhnila v smeh.

“Mislim, da nisem pravi človek za vas,” je izdavil revež, ko je vstal, da bi se poslovil.

Ob vsem svojem nesramnem vedenju pa je Jobs pri sodelavcih znal spodbuditi solidarnostno vzdušje. Potem ko jih je sesul, jih je znal tudi navdušiti in v njih vzbuditi občutek, da je sodelovanje pri projektu macintosh edinstveno poslanstvo. Vsakih šest mesecev je večino svoje ekipe popeljal na dvodnevni delovni oddih v bližnje letovišče.

Septembra leta 1982 so šli v Pajaro Dunes v bližini Montereya. Približno petdeset članov oddelka za mac jev koči sedelo pred kaminom, Jobs pa je sedel na mizi pred njimi. Nekaj časa jim je tiho govoril, potem pa je stopil do table in začel nanjo lepiti liste s svojimi mislimi.

Prva je bila “Ne delaj kompromisov”. Ta zapoved se je pozneje izkazala kot koristna in hkrati škodljiva. Večina tehnoloških ekip je sklepala kompromise. Mac pa naj bi bil tako “noro odličen”, kot so ga Jobs in njegovi privrženci le lahko naredili, in zato še šestnajst mesecev ne bo dokončan, kar je bilo daleč čez rok. Potem ko je omenil rok, do katerega naj bi končali, jim je rekel: “Bolje je, da zamudimo, kakor da napravimo nekaj, kar ne bo dobro.” Projektni vodja, ki bi bil pripravljen delati kompromise, bi morda po sprejetem dokončnem roku ne napravil nobene spremembe več. Jobs ni bil tak. Nalepil je še eno misel: “Stvar ni končana, dokler je ne začnemo prodajati.”

Na drugem lističu je bil napisan stavek, ki je spominjal na koan in za katerega mi je pozneje povedal, da je njegov najljubši izrek: “Nagrada je v samem potovanju.” Rad je poudarjal, da je ekipa maca nekaj posebnega in ima vzvišeno poslanstvo. Nekoč se bodo spominjali skupnega potovanja, pozabili bodo na boleče trenutke ali pa se jim bodo smejali, in bodo na dogodivščino gledali kot na vrhunec svojega življenja.

Ob koncu predstavitve je nekdo vprašal, ali ne bi bilo treba raziskati trga, da bi ugotovili, kaj si želijo kupci. “Ne,” je odvrnil, “kajti kupci ne vedo, kaj hočejo, dokler jim tega ne pokažemo.” Potem je privlekel na dan napravo, veliko kot notes. “Bi radi videli nekaj krasnega?” Ko je zadevo odprl, se je izkazalo, da gre za maketo računalnika, ki bi ga lahko držali na kolenih, s tipkovnico in zaslonom, spetima s tečaji. “To so moje sanje tega, kar bomo delali v drugi polovici osemdesetih let,” je rekel. Gradili so podjetje, ki bo izumljalo prihodnost.

Naslednja dva dneva je predavalo več vodij ekip pa tudi vplivni analitik računalniške industrije, Ben Rosen, zvečer pa so imeli veliko časa za zabave ob bazenu in za ples. Ob koncu dogodka je Jobs stopil pred zbrano druščino in jih nagovoril. “Vsak dan to, kar petdeset ljudi tu počne, pošilja velikanske valove skozi vesolje,” je rekel. “Vem, da je včasih težko shajati z menoj, vendar je to najbolj zabavna stvar, ki sem jo počel v življenju.” Mnogo pozneje se je večina tistih, ki so ga tedaj poslušali, smejala epizodam, ko so “težko shajali”, in so sp strinjali z njim, da je bilo ustvarjanje tistega velikega valovanja najbolj zabavna stvar v njihovem življenju.

Naslednji delovni oddih so imeli konec januarja leta 1983, prav tisti mesec, ko so začeli prodajati liso. Ton je bil tokrat drugačen. Pred štirimi meseci je bil Jobs napisal na list: “Ne delajte kompromisov.” Tokrat je bil eden od izrekov “Pravi umetniki prodajajo”. Živci so bili razrvani. Atkinsona niso vključili med tiste, ki so dajali intervjuje o lisi, zato je v hotelu jezno prišel v Jobsovo sobo in zagrozil, da bo dal odpoved. Jobs ga je prepričeval, da ni tako hudo, Atkinson pa se ni pomiril. Jobs je postal nejevoljen. “Nimam časa, da bi se zdajle ukvarjal s tem,” je rekel. “Tamle imam šestdeset drugih ljudi, ki živijo za macintosha in čakajo, da začnem sestanek.” Zrinil se je mimo Atkinsona in šel naslovit svoje podanike.

Jobs je imel spodbuden govor, med katerim je zatrdil tudi to, da je razrešil spor s podjetjem Mclntosh audio labs glede uporabe imena macintosh. (Dejansko so se o tem vprašanju še pogajali, vendar je zdaj prišel prav odmerek polja popačene stvarnosti.) Vzel je steklenico mineralne vode in simbolično krstil prototip na odru. Naprej po hodniku je Atkinson slišal glasno vzklikanje in se z vzdihom pridružil skupini. Med zabavo, ki je sledila, so se goli kopali v bazenu, kurili ogenj na obali in vso noč na ves glas predvajali glasbo, tako da so jih v hotelu, La Playi v Carmelu, prosili, naj se nikoli več ne vrnejo.

Med tem srečanjem je Jobs izpostavil še en izrek: “Bolje je biti gusar kot pripadnik mornarice.” Želel je svoji ekipi vcepiti uporniškega duha, jih pripraviti do tega, da bi se vedli kot pustolovci, ponosni na to, kar počno, hkrati pa ne bi pomišljali prisvajati si od drugih. Susan Kareje rekla: “Želel si je, da bi delovali kot skupina odpadnikov, ki bi hitro napredovala in bi bila sposobna postoriti, kar je potrebno.” Da bi proslavili Jobsov rojstni dan nekaj tednov pozneje, so člani ekipe za mac plačali za objavo na velikem oglasnem panoju ob cesti, ki je vodila do sedeža Appla. Pisalo je: “Vse najboljše za 28. rojstni dan, Steve. Nagrada je v samem potovanju. Gusarji.”

Eden od programerjev za maca, Steve Capps, je predlagal, da novemu duhu primerno razobesijo gusarsko zastavo. Odrezal je kos črnega blaga in prosil Susan Kare, da je nanj naslikala lobanjo in prekrižane kosti. Na zaplato čez oko lobanje je naslikala Applov logotip. Pozno zvečer neke nedelje je Capps splezal na streho nove zgradbe na naslovu Bandley 3 in obesil zastavo na gradbeni oder, ki ga gradbinci še niso pospravili. Nekaj tednov je tam ponosno plapolala, dokler je niso neke noči člani ekipe za liso ukradli in svojim tekmecem pri macu poslali zahtevo po odkupnini. Capps je popeljal skupino sodelavcev na osvobodilni pohod in uspelo jim je priboriti si zastavo od tajnice, ki jo je varovala za ekipo lise. Nekatere vodilne ljudi pri Applu je skrbelo, da Jobsu njegov gusarski duh uhaja iz rok. “Tisto z zastavo je bilo resnično neumno,” je rekel Arthur Rock. “Preostalim v podjetju so s tem sporočali, da niso nič prida.” Jobsu pa je bilo to zelo všeč in poskrbel je, da je zastava veselo plapolala vse do konca projekta Mac. “Bili smo uporniki in smo želeli, da se vsi tega zavedajo,” se je spominjal.

Dolgoletni sodelavci v macovi ekipi so spoznali, da se lahko Jobsu tudi uprejo. Če jim je bilo jasno, kaj trdijo, je prenesel ugovore in jih celo spoštoval. Do leta 1983 so tisti, ki jim je bilo polje popačene stvarnosti najbolj znano, odkrili še nekaj drugega. Ko ni šlo drugače, enostavno niso upoštevali njegovih odlokov. Če se je izkazalo, da imajo prav, je cenil njihov uporniški stav in neupoštevanje avtoritete. Konec koncev je to počel tudi sam.

Najpomembnejši zgled takega odločanja se je pokazal pri izbiri disketnega pogona za macintosh. Apple je imel oddelek za izdelovanje hranilnih naprav. V njem so razvili tudi disketni pogon z delovnim imenom Twiggy, ki je zapisoval podatke na tanke, nežne 5 1/4 palčne diskete, ki se jih starejši bralci gotovo spominjajo (kakor se spominjajo tudi manekenke Twiggy), in jih z njih tudi bral. Ko je bila lisa spomladi leta 1983 pripravljena za prodajo, je bilo že povem jasno, da je pogon nezanesljiv. Ker je imela lisa tudi vgrajen diskovni pogon, to niti ni bilo tako tragično. Mac pa diska ni imel, zato se je obetala polomija. “Ekipopri macu je začela grabiti panika,” je rekel Hertzfeld. “Uporabljali smo disketni pogon twiggy, nismo pa imeli diskovnega pogona, ki bi nas reševal.”

O težavi so razpravljali na oddihu januarja leta 1983. Debi Coleman je Jobsu postregla s podatki o pogostosti napak pri pogonu twiggy. Nekaj dni pozneje se je odpeljal v Applovo tovarno v San Joseju, da bi videl, kako twiggy izdelujejo. Več kot polovico izdelkov so pri preverjanju zavrgli. Jobs je izbruhnil. Povsem zaripel je začel kričati in groziti, da bo odpustil vse tam zaposlene. Bob Belleville, vodja inženirske skupine za maca, ga je nežno popeljal na parkirišče zunaj, da bi se sprehodila in se pogovorila o možnostih.

Po eni od možnosti, ki se je Belleville z njo ukvarjal, bi uporabili novi 3 1/2 palčni disketni pogon, ki so ga razvili pri Sonyju. Disketa je bila zaščitena s trdnin plastičnim ohišjem, bila pa je dovolj majhna, da je šla v srajčni žep. Lahko pa bi manjšemu japonskemu proizvajalcu, Alps Electronics Co., ki jim je dobavljal disketne pogone za apple II, naročili izdelavo klona Sonyjeve diskete. To podjetje je od Sonyja že pridobilo licenco. Če bi bilo dovolj časa, da pogon izdelajo, bi bilo to veliko ceneje.

Jobs in Belleville sta skupaj z veteranom Rodom Holtom (tistim, ki ga je Jobs zaposlil, da je izdelal prvi napajalnik za apple II) poletela na Japonsko, da bi ugotovila, kaj storiti. S hitrim vlakom so se peljali iz Tokia do tovarne podjetjaAlps. Tam se je izkazalo, da nimajo še niti delujočega prototipa, temveč šele nekakšen grobi model. Jobsa je navdušil, Belleville pa je bil razočaran. Prepričan je bil, da ni prav nobene možnosti, da bi napravo dokončali v letu dni, ko bi jo mac potreboval.

Obisk so nadaljevali še pri drugih japonskih podjetjih, Jobs pa se je tam ves čas nemogoče vedel. V kavbojkah in športnih copatih se je sestajal z japonskimi direktorji v temnih poslovnih oblekah. Ko so mu svečano predali drobna darila, kakršna je tam navada, jih je pogosto pustil kar tam, nikoli pa ni sam prinesel kakega darila za sogovornike. Posmehoval se je vrstam inženirjev, ki so se postavili, da bi ga pozdravili, se priklanjali in mu vljudno razkazovali svoje izdelke, da si jih je lahko ogledal. Jobs je sovražil tako njihove naprave kot njihovo ponižnost. “Zakaj neki pa mi kažejo toleT je zarentačil ob eni takih priložnosti. “To je navadno sranje! Vsak kreten bi lahko izdelal boljši pogon od tegale.” Njegovi gostitelji so bili večinoma zaprepadeni, nekatere pa je zabavalo. Slišali so bili o njegovem nesramnem in žaljivem vedenju in zdaj so bili lahko temu priča v živo.

Zadnja postaja je bila Sonyjeva tovarna v sivem tokijskem predmestju. Jobsu je bila videti neurejena in grda. Veliko so delali ročno. Jobsu se je gnusilo. Ko sta se vrnila v hotel, je Belleville zagovarjal odločitev, da bi uporabili Sonyjev disketni pogon, saj bi ga lahko takoj začeli vgrajevati. Jobs se ni strinjal. Odločil se je, da bodo z Alpsom sodelovali pri izdelavi lastnega pogona, Bellevillu pa je naložil, da prekine sodelovanje s Sonyjem.

Belleville se je odločil, da je najbolje, če Jobsovega navodila rie upošteva v celoti, in je menedžerju pri Sonyju vseeno naročil, naj pripravijo svoj pogon za uporabo v macintoshu. Če bi se izkazalo, da Alps ne more pravočasno zagotoviti svojega izdelka, bi Apple pač uporabil Sonyjevega. Iz Sonyja so zato poslali Hidetoshija Komota, diplomiranca z univerze Purdue, ki je bil razvil njihov pogon. K sreči je imel dovolj dober smisel za humor za to skrivnostno nalogo.

Kadarkoli je Jobs iz svoje vodstvene pisarne prišel na oglede k inženirjem, to pa se je dogajalo skoraj vsako popoldne, so Komota hitro kam skrili. Ko ga je nekoč Jobs po naključju srečal v trafiki v Cupertinu, se ga je spomnil s sestanka na Japonskem, vendar ni ničesar posumil. Še najbolj nevarno je bilo, ko je nekoč Jobs pridrvel nenajavljeno, Komoto pa je sedel v enem od delovnih prostorov. Eden od inženirjev ga je zgrabil in pokazal na shrambo za čistilne pripomočke. “Hitro se skrij tjale. Prosim! Takoj!” Hertzfeld se je spominjal, kako je bil Komoto videti zbegan, vendar je vstal in storil, kot so mu naročili. Skrit je moral ostati pet minut, dokler ni Jobs odšel. Drugi inženirji so se mu opravičili. “Nič hudega,” je odvrnil. “So pa ameriške poslovne navade zelo čudne. Zelo čudne.” Bellevillova predvidevanja so se uresničila. Maja leta 1983 so pri Alpsu priznali, da bodo potrebovali vsaj še leto in pol, da pripravijo Sonyjev pogon za proizvodnjo. Med oddihom v Pajaro Dunesu je Markkula vrtal v Jobsa z vprašanjem, kaj bo zdaj storil. Končno je vskočil Belleville in rekel, da bo verjetno kmalu imel na razpolago alternativni pogon. Jobs je bil za trenutek zbegan, potem pa mu je postalo jasno, zakaj je bil videl Sonyjevega razvijalca disketnega pogona v Cupertinu. “Ti baraba!” je rekel. Vendar ni bil jezen. Prav na široko se je režal. Hertzfeld je pripovedoval, da je takoj, ko je spoznal, kaj so bili Belleville in drugi inženirji storili za njegovim hrbtom, pogoltnil svoj ponos ter se jim zahvalil, ker ga niso ubogali in storili to, kar je bilo pravilno. Konec koncev bi bil tako ukrepal tudi sam, ko bi bil na njihovem mestu.

ŠTIRINAJSTO POGLAVJE

PRIHOD SCULLEYJA

Pepsijev izziv

z Johnom Sculleyjem leta 1984

Snubljenje

Mike Markkula si nikoli ni želel biti predsednik Appla. Rad je načrtoval nove hiše, letel s svojim zasebnim letalom in razkošno živel od svojih delnic. Ni mu bilo do tega, da bi razsojal pri sporih ali ujčkal zahtevne egocentrike. Z odporom je prevzel vlogo, ker je menil, da se je treba znebiti Mika Scotta. Svoji ženi je bil obljubil, da ne bo ostal dolgo. Po skoraj dveh letih, konec leta 1982, mu je ukazala, naj takoj najde zamenjavo.

Jobs je vedel, da sam še ni sposoben voditi podjetja, čeprav si je delno tudi želel poskusiti. Kljub objestnosti se je zavedal svojih omejitev. Markkula se je strinjal; rekel je Jobsu, da je še vedno nekoliko premalo obrušen in zrel, da bi bil predsednik Appla. Tako sta se lotila iskanja nekoga od zunaj.

Najbolj sta si želela dobiti Dona Estridgea, ki je iz nič vzpostavil oddelek za osebno računalništvo pri podjetju IBM in uspel izdelati PC, ki se je prodajal bolje od Appla, čeprav so ga Jobs in njegova ekipa omalovaževali. Estridge je svoj oddelek postavil v Boco Raton na Floridi, kjer je bil na varni oddaljenosti od korporacijske miselnosti v Armonku v New Yorku. Tako kot Jobs je bil tudi on zagnan in je znal navdihovati, za razliko od njega pa je znal druge pripraviti do tega, da so mislili, da so njegove briljantne zamisli njihove lastne. Jobs je poletel v Boco Raton in mu ponudil letno plačo milijon dolarjev plus milijon ob podpisu pogodbe, vendar je Estridge odklonil. Ni bil take vrste človek, ki bi kar tako preskočil k sovražniku. Poleg tega je rad pripadal uveljavljenemu podjetju - raje je bil član mornarice kot pa gusar. Niso mu bile všeč Jobsove pripovedi, kako je na primer prinesel okoli telefonsko družbo. Ko so ga vprašali, kje je zaposlen, mu je bilo všeč, da lahko odgovori, da pri IBMu.

Jobs in Markkula sta zato najela Gerryja Rocha, družabnega iskalca korporacijskih kadrov, da bi našel koga drugega. Odločila sta se, da ni nujno, da prihaja iz tehnološkega sveta. Potrebovala sta nekoga, ki bi obvladal potrošniški marketing in oglaševanje, imel pa bi tudi dovolj korporacijskega ugleda, da bi naredil vtis na Wall Street. Roche je vzel na piko takrat najbolj vročega vodilnega moža za potrošniški marketing, Johna Sculleyja, predsednika oddelka za pepsikolo pri PepsiCo, ki je neznansko uspel z oglasno kampanjo Pepsi Challenge. Ko je Jobs imel predavanje za študente poslovnih ved na Stanfordu, je o Sculleyju, ki je tam že predaval, slišal veliko dobrega. Zato je Rochu dejal, da bi se z veseljem sestal z njim.

Sculley je izhajal iz povsem drugačnega okolja kot Jobs. Njegova mati je bila ugledna gospa iz zgornjega vzhodnega dela Manhattana, ki si je nadela bele rokavice, ko je šla iz hiše, oče pa je bil čisto zaresni pravnik z Wall Streeta. Sculley je hodil na gimnazijo St. Mark’s, diplomiral je na Brownu, MBA pa je prejel na Whartonu. Po stopničkah PepsiCo se je vzpenjal po zaslugi svoje inovativnosti pri marketingu in oglaševanju, za razvoj izdelka in za informacijsko tehnologijo pa mu ni bilo posebno mar.

Sculley je poletel v Los Angeles, da bi božič preživel s svojima dvema najstniškima otrokoma iz prejšnjega zakona. Skupaj so obiskali računalniško trgovino in bil je presenečen, kako slab je marketing teh izdelkov. Ko sta ga otroka vprašala, zakaj ga to tako zanima, jima je povedal, da je namenjen v Cupertino, da bi se sestal s Stevom Jobsom. To ju je nepopisno navdušilo. Odraščala sta med filmskimi zvezdami, Jobs pa je bil zanju resnično znamenita oseba. Sculley je zaradi tega možnost, da bi postal njegov šef, jemal resneje.

Ko je prispel na sedež Appla, ga je presenetilo, kako preprosti so prostori in kako sproščeno je vzdušje. “Večina ljudi je bila oblečenih manj strogo od podpornega osebja pri PepsiCo,” je rekel. Pri kosilu je Jobs tiho jedel solato, ko pa je Sculley izjavil, da večina vodilnih ljudi v podjetjih meni, da je z računalniki več sitnosti, kot je od njih koristi, je preklopil v vlogo pridigarja. “Želimo spremeniti način, kako ljudje uporabljajo računalnike,” je rekel.

Med povratnim poletom si je Sculley zapisal svoje misli. Na osnovi tega je nastal osem strani dolg dopis o trženju računalnikov potrošnikom in vodilnim poslovnim ljudem. Po eni strani je bil nekoliko napihnjen, poln podčrtanih misli, diagramov in okvirjev, razkrival pa je njegovo novo navdušenje za to, kako bi bilo mogoče prodajati tudi kaj bolj zanimivega od sladke pijače. Eno od njegovih priporočil se je glasilo: “Vlagajte v trženje, ki očara potrošnika s potencialom Appla, da obogati njegovo življenje!” Še vedno ni bil prepričan, da si želi zapustiti Pepsi, vendar ga je Jobs močno zanimal. “Ta mladi, siloviti genij meje prevzel in menil sem, da bi bilo zabavrto, spoznati ga še globlje,” se je spominjal.

Zato se je dogovoril z Jobsom, da se spet sestaneta, ko bo Jobs naslednjič v New Yorku, to pa je bilo januarja leta 1983 ob predstavitvi lise v hotelu Carlyle. V Applovi ekipi so bili presenečeni, ko je proti koncu dneva, nabitega z novinarskimi pogovori, v apartma vstopil nenapovedani gost. Jobs si je razrahljal kravato in Sculleyja predstavil kot predsednika Pepsija in potencialnega velikega poslovnega kupca. Medtem ko je John Couch Sculleyju razkazoval liso, ga je Jobs prekinjal s svojimi pripombami, polnimi njemu tako ljubih izrazov, kot na primer ‘revolucionaren’ in ‘neverjeten’, ob tem pa je trdil, da gre za spreminjanje same narave interakcije med človekom in računalnikom.

Pozneje so se odpravili v restavracijo Four Seasons, bleščečo utrdbo elegance in mogočnosti. Jobs je naročil posebno vegansko hrano, Sculley pa je opisoval marketinške uspehe pri Pepsiju. Pripovedoval je, kako z reklamno akcijo, imenovano generacija Pepsi, niso prodajali izdelka, temveč način življenja in optimistični pogled na svet. “Mislim, da imamo pri Applu možnost, da ustvarimo generacijo Apple,” se je navdušeno strinjal Jobs. Po drugi strani pa se je reklamna akcija ‘izziv Pepsi’ osredotočala na proizvod. Z usklajenim delovanjem oglasov, dogodkov in drugih prijemov pri odnosih z javnostjo so uspeli močno razvneti zanimanje. Jobsu je bilo jasno, da sta si z Regisom McKenno želela pri Applu doseči prav to: predstavitev novega izdelka pretvoriti v splošno vzburjenje.

Ko so se nehali pogovarjati, je bila že skoraj polnoč. “To je bil eden najbolj razburljivih večerov v mojem življenju,” je rekel Jobs, ko sta s Sculleyjem hodila nazaj proti hotelu Carlyle. “Ne morem vam povedati, kako prijetno je bilo.” Ko se je Sculley pozno ponoči končno vrnil domov v Greenwich v Connecticutu, ni mogel takoj zaspati. Druženje z Jobsom je bilo veliko bolj zabavno od pogajanja s polnilci steklenic. “Vzburjalo me je, podžgalo mojo potlačeno željo, da bi oblikoval zamisli,” je povedal pozneje. Naslednje jutro ga je poklical Roche. “Ne vem, kaj sta včeraj počela, vendar vam moram povedati, da je Jobs navdušen,” mu je povedal.

In tako se je snubljenje nadaljevalo. Sculley ni pristal, hkrati pa tudi ni izključeval možnosti, da prestopi. Jobs je neko februarsko soboto poletel na vzhod in se z limuzino odpeljal v Greemvich. Sculleyjeva nova vila s steklenimi okni od tal do stropa se mu je zdela bahava, všeč pa so mu bila težka, po naročilu izdelana hrastova vrata, ki so bila tako dobro uravnotežena, da so se odprla že na dotik. “Steva je to navduševalo, ker je perfekcionist, tako kot tudi jaz sam,” se je spominjal Sculley. Tako se je začelo nekoliko nezdravo razmerje očaranega Sculleyja z Jobsom, v katerem je videl lastnosti, ki jih je cenil tudi pri sebi.

Sculley je navadno vozil cadillaca, ker pa je že nekoliko poznal okus svojega gosta, si je izposodil ženin mercedes 450SL kabriolet, da ga je popeljal do sedeža Pepsija, ki se je raztezal na 58 hektarov velikem posestvu in je bil v primerjavi z Applovim neverjetno razkošen. Jobsu je simboliziral razliko med živahnim novim digitalnim podjetništvom in velikimi uveljavljenimi korporacijami. Zavita pot je skozi urejena zemljišča in park z razstavljenimi kipi Rodina, Moora, Calderja in Giacomettija vodila do zgradbe iz betona in stekla arhitekta Edvvarda Durella Stona. V Sculleyjevi velikanski pisarni je tla pokrivala perzijska preproga, prostor pa je imel kar devet oken, zasebni vrtiček, umaknjen kabinet in lastno kopalnico. Ko je Jobs videl fitnes center podjetja, je osupnil, da imajo vodilni ljudje tu prostore z vrtinčasto kopeljo, ločene od prostora za navadne zaposlene. “To je čudno,”je rekel. Sculley se je strinjal. “Sam sem bil dejansko proti temu in včasih grem vadit v prostore za vse zaposlene.”

Naslednjič sta se sestala nekaj tednov pozneje v Cupertinu, ko se je Sculley tam ustavil na poti nazaj s srečanja polnilcev na Havajih. Tržni menedžer za macintosh. Mike Murray, je pripravil ekipo za njegov obisk, ni pa vedel resničnega razloga zanj. “PepsiCo bi lahko v naslednjih letih kupil dobesedno na tisoče macov,” je navdušeno zapisal v dopisu osebju pri macu. “V toku zadnjega leta sta se g. Sculley in g. Jobs spoprijateljila. G. Sculley velja za enega najbolj sposobnih tržnikov v velikih podjetjih, zato se potrudimo in mu zagotovimo prijeten obisk.”

Jobs si je želel, da bi bil Sculley nad macintoshem enako navdušen kot on sam. “Ta izdelek mi pomeni več od česarkoli, kar sem doslej storil,” je rekel. “Želim, da ste prva oseba zunaj Appla, ki ga bo videla.” Teatralno je potegnil prototip iz plastične vreče in ga razkazal. Sculleyju se je zdel Jobs prav tako zanimiv kot njegova stvaritev. “Zdel se mi je bolj propagandist kot poslovnež. Vsaka poteza se je zdela preračunana, kot da jo je vadil za doseganje ustreznega učinka.”

Jobs je bil prosil Hertzfelda in preostale, da so za Sculleyja pripravili poseben prikaz na zaslonu. “Zelo je pameten,” je rekel. “Ne morete verjeti, kako pameten je.” Hertzfeldu se je zdelo pojasnilo, da bo Sculley morda kupil veliko macintoshev za Pepsi, nekoliko za lase privlečeno, vendar sta s Susan Kare pripravila prikaz pokrovčkov in pločevink pepsija, ki plešejo z Applovim logotipom. Hertzfeld je bil tako razburjen, da je med predvajanjem začel kriliti z rokami, Sculley pa je bil videti ravnodušen. “Postavil je nekaj vprašanj, vendar ni bilo videti, da ga zanima,” se je spominjal Hertzfeld. Sam se nikoli ni ogrel za Sculleyja. “Bil je neverjetno lažen, popolni nastopač,”je pripovedoval pozneje. “Pretvarjal se je, da ga tehnologija zanima, vendar ga ni. Bil je tržnik in tržniki so pač taki: plačani nastopači.”

Stanje se je bolj razjasnilo, ko je šel Jobs marca leta 1983 v New York in je uspel snubljenje preleviti v slepo in slepečo romanco. “Resnično mislim, da ste vi pravi človek,” je rekel, ko sta se sprehajala po Centralnem parku. “Želim, da pridete in delate zame. Tako veliko se lahko naučim od vas.” Jobs, ki je imel v preteklosti že nekaj očetovskih figur, je dobro vedel, kako igrati hkrati na Sculleyjevo samozaverovanost in negotovost. Delovalo je. “Povsem me je začaral,” je Sculley priznal pozneje. “Steve je bil eden najpametnejših ljudi, kar sem jih kdaj srečal. Družila naju je strast do dobrih zamisli:”

Sculleyja je zanimala umetnostna zgodovina, zato je Jobsa peljal v Metropolitanski muzej, da bi preveril, ali se je pripravljen učiti od drugih. “Želel sem ugotoviti, ali bo prenesel poučevanje na temo, ki mu ni domača,” se je spominjal. Med sprehodom mimo antičnih grških in rimskih umetnin je Sculley razpravljal o razliki med arhajsko skulpturo iz šestega stoletja pr. n. št. in klasično stoletje pozneje. Jobs je imel rad zgodovinske drobnarije, ki se jih ni naučil v šoli, in je zbrano poslušal. “Dobil sem občutek, da lahko učim tega briljantnega učenca,” se je spominjal Sculley. Spet se je predajal občutku, da sta si podobna: “V njem sem videl odsev mlajšega sebe. Tudi jaz sem bil nekoč nepotrpežljiv, trmast, odrezav, vihrav. Zamisli so mi vrvele po glavi, pogosto tako močno, da sem vse drugo izklopil. Tudi jaz nisem imel potrpljenja s tistimi, ki niso dosegali mojih pričakovanj.”

Med dolgim sprehodom je Sculley Jobsu povedal, da je med počitnicami hodil na levi breg v Parizu in risal v skicirko; če ne bi postal poslovnež, bi bil slikar. Jobs je odvrnil, da bi sam morda postal pesnik v Parizu, če se ne bi ukvarjal z računalniki. Po Broadwayu sta nadaljevala pot do Colony Records na Devetinštirideseti ulici, kjer je Jobs Sculleyju pokazal, kakšna glasba mu je všeč, med drugim Boba Dylana, Joan Baez, Ello Fitzgerald in jazzovske mojstre na ploščah Windham Hilla. Potem sta se sprehodila nazaj do San Rema na Central Park West in Štirünsedemdeseti, kjer si je Jobs nameraval kupiti dvonadstropno podstrešno stanovanje.

Razmerje sta utrdila na terasi stavbe, kjer se je Sculley držal blizu stene, saj se je bal višine. Najprej sta se pogovorila o denarju. “Rekel sem mu, da želim imeti plačo milijon dolarjev in milijon dolarjev ob podpisu,” je rekel Sculley. Jobs je rekel, da je to možno. “Tudi če bi moral plačati iz lastnega žepa,” je rekel. “Te težave bomo pač morali rešiti, ker ste najboljši kandidat, kar sem jih spoznal. Vem, da ste za Apple najboljši, Apple pa si zasluži najboljšega človeka.” Dodal je, da še nikoli prej ni bil delal za koga, ki bi ga resnično spoštoval, vedel pa je, da je Sculley človek, ki ga lahko največ nauči. Ob tem ga je nepremično gledal.

Sculley je potem predlagal, da bi morda le ostala prijatelja in bi lahko Jobsu svetoval od zunaj. “Kadarkoli boste v New Yorku, bom z veseljem preživel nekaj časa z vami.” Pozneje je pripovedoval o ključnem trenutku: “Steve je sklonil glavo in strmel v svoje noge. Po dolgi, neprijetni tišini, je izrekel izziv, ki meje potem še več dni preganjal. ‘Bi radi do konca življenja prodajali sladko pijačo ali pa bi radi dobili priložnost, da spremenite svet?’”

Počutil se je, kot da je dobil udarec v trebuh. Lahko je le še privolil. “Imel je neverjetno lastnost, da je vedno dobil, kar je želel. Ocenil je človeka in vedel natančno, kaj mora reči, da nanj napravi vtis,” se je spominjal Sculley. “Prvič v štirih mesecih sem spoznal, da ne morem reči ne.” Zimsko sonce je zahajalo. Zapustila sta stanovanje in šla čez park nazaj v Carlyle.

Medeni tedni

Sculley je prispel v Kalifornijo ravno pravi čas maja leta 1983 za Applov delovni oddih v Pajaro Dunesu. Čeprav je doma v Greemvichu pustil vse svoje temne obleke razen ene, se je le s težavo privadil sproščenemu vzdušju. Jobs je sedel prekrižanih nog na tleh pred sejno dvorano in se odsotno igral s prsti na stopalih. Sculley je skušal vsiliti nekakšen umik; želel je razpravljati o tem, kako razločevati njihove izdelke - apple II, apple III, liso in maca - in ali bi bilo smiselno, da podjetje organizirajo okoli produktnih linij ali trgov ali funkcij. Vendar se je razprava razvila v kaotično izmenjavo naključnih zamisli, pritožb in pogovorov.

V nekem trenutku je Jobs napadel ekipo za liso, češ da izdelujejo neuspešen izdelek. “No,” je nekdo odvrnil, “ampak vi pa še niste končali macintosha! Zakaj ne počakaš, da končate, preden kritiziraš?” Sculley je bil zaprepaden. Pri Pepsiju ne bi nihče tako ugovarjal predsedniku uprave. “Tu pa so vsi padli po Stevu.” To ga je spomnilo na staro šalo, ki jo je bil slišal od enega od Applovih prodajalcev oglasov: “Kakšna je razlika med Applom in skavti? Skavte vodijo odrasli.”

Sredi prerekanja je šibak potres stresel stavbo. “Stecite na obalo,” je nekdo zavpil. Vsi so stekli skozi vrata proti morju. Potem je nekdo zavpil, da je prejšnji potres sprožil velik val, zato so se vsi obrnili in stekli v nasprotno smer. “Neodločnost, nasprotujoča si navodila, grožnja naravne katastrofe, vse to je nakazovalo, kaj bo še prišlo,” je Sculley pozneje zapisal.

Neko sobotno dopoldne je Jobs povabil Sculleyja in njegovo ženo Leezy k sebi na zajtrk. S svojim dekletom Barbaro Jasinski, pametno in zadržano lepotico, ki je delala za Regisa McKenno, je tedaj živel v lepi, a ne razkošni hiši v slogu iz obdobja Tudorjev v Los Gatosu. Leezy je prinesla ponev in pripravila vegetarijanske omlete. (Jobs se je začasno nekoliko oddaljil od stroge veganske prehrane.) “Še opravičujem, da nimam veliko pohištva,” je rekel Jobs. “Enostavno še nisem utegnil.” To je bila ena od njegovih posebnosti: Zaradi strogih meril glede oblikovanja in izdelave ter špartanskega pogleda na svet ni želel kupovati pohištva, ki ga ne bi povsem prevzelo. Imel je Tiffanyjevo svetilko, antično jedilno mizo in predvajalnik za laserske videoplošče, priključen na Sonyjev trinitron, namesto kavčev in sedežev pa je imel po tleh razpostavljene blazine iz penaste gume. Sculley se je nasmehnil in pomislil, da se to ne razlikuje bistveno od njegovega divjega in špartanskega življenja v nametanem newyorškem stanovanju na začetku njegove poklicne poti.

Jobs je zaupal Sculleyju, da pričakuje, da bo umrl mlad, zato mora hitro kaj doseči, da bo pustil sledi v zgodovini Silicijeve doline. “Vsi preživimo le kratko obdobje tu na zemlji,” je povedal zakoncema Sculley, ko so tisto jutro sedeli za mizo. “Verjetno imamo priložnost, da storimo le nekaj velikih stvari in jih storimo dobro. Nihče ne ve, kako dolgo bo tu, tudi jaz ne, vendar imam občutek, da moram storiti veliko, dokler sem še mlad.”

Jobs in Sculley sta se prve mesece njunega razmerja pogovarjala več desetkrat na dan. “S Stevom sva si postala resnično blizu, skoraj ves čas sva bila skupaj,” je rekel Sculley. “Pogovarjala sva se z nedokončanimi stavki.” Jobs je laskal Sculleyju. Ko se je oglasil, da bi kaj prediskutirala, je rekel na primer: “Ti si edini, ki bo to razumel.” Drug drugemu sta nenehno govorila - pravzaprav tako pogosto, da bi moralo biti zaskrbljujoče kako zadovoljna sta drug z drugim in da delata tesno skupaj. Sculley pa je ob vsaki priložnosti odkril podobnosti z Jobsom in jih poudarjal:

Lahko sva končevala stavke drug drugemu, ker sva bila na isti valovni dolžini. Steve meje na primer zbudil ob dveh zjutraj in mi po telefonu zaupal zamisel, ki se mu je pravkar porodila. “Živjo, jaz sem,” je nedolžno rekel zaspanemu poslušalcu in se sploh ni zavedal, koliko je ura. Tudi jaz sem tako počel svojčas pri Pepsiju. Steve je razdiral predstavitev, ki naj bi jo imel naslednje jutro, metal je ven slike in besedilo. Tako sem počel tudi jaz, ko sem se na začetku svoje zaposlitve pri Pepsiju trudil, da bi govorjenje pred občinstvom preoblikoval v pomembno menedžersko orodje. Kot mlad član vodstva sem bil vedno nestrpen, da se stvari postorijo, in sem pogosto verjel, da jih sam lahko opravim bolje. Enako je bilo s Stevom. Včasih se mi je zdelo, kot da gledam Steva, kako me igra v filmu. Podobnosti so bile neverjetne, prav zaradi njih pa sva razvila tako popolno simbiozo.

Šlo je za samoprevaro, ki je obetala katastrofo. Jobs je to že kmalu zaznal. “Imela sva različne poglede na svet, različno sva gledala na ljudi, imela sva različne vrednote,” se je spominjal Jobs. “To sem začel spoznavati nekaj mesecev potem, ko je prišel. Ni se kaj prida hitro učil, ljudje, ki jih je postavljal na višje položaje, pa so bili praviloma nesposobni.” Vedel pa je, da lahko manipulira Sculleyja, tako da igra na njegovo prepričanje, kako zelo sta si podobna. Čim bolj pa ga je manipuliral, tem bolj ga je preziral. Pozorni opazovalci v skupini za maca, kakršna je bila na primer Joanna Hoffman, so kmalu ugotovili, kaj se dogaja, in jim je bilo jasno, da bo neizbežni razdor še toliko bolj eksploziven. “Steve je Sculleyja prepričeval, da je nekaj posebnega,” je rekla. “Sculley o sebi nikoli ni tako mislil. Postal je zaslepljen, ker ga je Steve obkladal s celim kupom lastnosti, ki jih dejansko ni imel. Ko je postalo jasno, da Sculley ne dosega vseh teh pričakovanj, je zaradi Stevove popačitve stvarnosti nastalo eksplozivno stanje.”

Sčasoma se je gorečnost začela ohlajati tudi na Sculleyjevi strani. Nje

gova slabost, da je skušal upravljati neorganizirano podjetje, je bila delno posledica njegove želje, da bi ugajal drugim ljudem - ene od številnih lastnosti, ki jih ni delil z Jobsom. Bil je uglajen človek in je težko prenašal Jobsovo surovost do sodelavcev. “Šla sva v prostore maca ob enajstih zvečer,” se je spominjal, “in prinesli so mu kodo, da bi jo pogledal. V nekaterih primerih je ni niti pogledal. Le vzel jo je v roke in jim jo vrgel nazaj. Rekel sem mu: ‘Kako lahko to zavrneš?’ Odvrnil je: ‘Vem, da lahko naredijo bolje.”’ Sculley ga je skušal podučiti. “Moraš se naučiti, kako se zadržati,” mu je nekoč rekel. Jobs se je strinjal, vendar ni bilo v njegovi naravi, da bi filtriral svoje občutke.

Sculley je začenjal verjeti, da se Jobs do ljudi vede tako nemirno in ekscentrično zaradi globokih psiholoških razlogov, morda celo blage bipolarnosti. Njegovo razpoloženje je divje nihalo; včasih je bil vznesen, drugič spet pobit. Včasih je brez opozorila bruhnil v surovo zmerjanje in Sculley ga je moral miriti. “Dvajset minut pozneje so me spet poklicali in me prosili, naj pridem, ker se Stevu spet meša,” je rekel.

Do prvega resnega nesporazuma je prišlo glede cene, ki naj bi jo postavili macintoshu. Prvotno so načrtovali, da bo računalnik stal 1000 dolarjev, zaradi Jobsovih sprememb pa so se stroški zvišali in odločili so se, da ga prodajajo za 1995 dolarjev. Ko pa sta Jobs in Sculley začela načrtovati veliko marketinško akcijo za začetek prodaje, se je Sculley odločil, da bi morali zaračunavati še 500 dolarjev več. Na marketinške stroške je gledal kot na katerekoli druge proizvodne stroške, ki jih je treba upoštevati pri ceni. Jobs se je besno uprl. “To bo uničilo vse, za kar se zavzemamo,” je rekel. “Želim, da je to revolucija, ne pa, da stremimo za čim večjim dobičkom.” Sculley je rekel, da je izbira preprosta: Lahko se odloči za ceno 1995 dolarjev ali pa za velik proračun za marketing, ne pa za oboje.

“Tole vam ne bo všeč,” je Jobs rekel Hertzfeldu in drugim inženirjem. “Sculley vztraja na tem, da za maca računamo 2495 dolarjev namesto 1995.” Inženirji so se res zgrozili. Hertzfeld je poudaril, da so naredili maca za ljudi, kakršni so sami, zato bi bila previsoka cena ‘izdajstvo’ tega, v kar so verjeli. Jobs pa jim je obljubil: “Ne skrbite, ne bom mu tega dovolil!” Na koncu je obveljala Sculleyjeva. Jobs se je razburil še po petindvajsetih letih, ko se je spominjal te odločitve: “To je bil glavni razlog, zakaj se macintosh ni dovolj dobro prodajal in je Microsoft prevladal na trgu.” Zaradi te odločitve je čutil, kakor da izgublja nadzor nad svojim izdelkom in podjetjem, to pa je bilo tako nevarno, kot da bi tigra stisnili v kot.

PETNAJSTO POGLAVJE

LANSIRANJE

Vtis na vesolje

reklama ‘1984’

Pravi umetniki prodajajo

Vrhunec Applove prodajne konference oktobra leta 1983 na Havajih je bila satira na televizijsko oddajo Zmenkarije. Jobs je vodil, njegovi trije tekmovalci, ki jih je prepričal, da so prileteli na Havaje, pa so bili Bill Gates in še dva vodilna moža podjetij za razvoj programske opreme, Mitch Kapor in Fred Gibbons. Ob spremljajoči glasbi se je trojica posedla. Gatesu, ki je bil videti kot mlad gimnazijec, je 750 prisotnih Applovih prodajalcev divje ploskalo, ko je rekel: “V letu 1984 pri Microsoftu pričakujemo polovico prihodkov od programske opreme za macintosh.”

Jobs, gladko obrit in dobre volje, se je široko nasmehnil in vprašal, ali Gates meni, da bo macintoshev novi operacijski sistem postal eden od standardov za računalnike. Gates je odvrnil: “Novega standarda ne dobimo tako, da naredimo nekaj malce drugače, biti mora resnično novo in mora igrati na domišljijo uporabnikov. Od vseh računalnikov, ki sem jih kdajkoli videl, pa le macintosh temu ustreza.”

A že tedaj, ko je Gates to govoril, Microsoft ni več le sodeloval z Applom, temveč je postajal njegov tekmec. Še vedno so proizvajali uporabniško programsko opremo za Apple, na primer Microsoft Word, vse večji delež prihodka pa so dobivali od operacijskega sistema, ki so ga napisali za IBMov osebni računalnik. V preteklem letu je bilo prodanih

279.000 applov II, pa 240.000 računalnikov IBM PC in njegovih klonov. Podatki za leto 1983 pa so bili že močno drugačni: 420.000 applov II in 1,3 milijona IBMov in klonov. Tako apple III kot lisa pa sta bila bolj ali manj mrtva.

Ravno ko so Applovi prodajalci prihajali na Havaje, so ta premik izpostavili na naslovnici revije Business Week. ‘Zmagovalec med osebnimi računalniki je ... IBM’ so zapisali z velikimi črkami. V članku so opisali podrobnosti vzpona računalnika IBM PC. “Boj za prevlado je končan,” je pisalo. “Z neverjetnim prodorom je IBM v dveh letih prevzel 26 % trga, predvidoma pa bo do leta 1985 imel polovico svetovnega trga. Dodatnih 25 % bodo pokrili računalniki drugih proizvajalcev, združljivih z IBMom.”

To je pomenilo še dodatni pritisk na macintosha, ki naj bi zagledal luč sveta čez tri mesece, januarja leta 1984 in naj bi tekmoval z IBMom. Na prodajni konferenci se je Jobs odločil, da spopad kar se da izpostavi. Stopil je na oder in naštel vse napačne korake, ki jih je bil IBM storil od leta 1958, in potem s pomenljivim glasom opisal, kako zdaj skuša prevzeti trg osebnih računalnikov: “Bo Veliki modri obvladoval celotno računalniško panogo? Celotno informacijsko dobo? Je imel George Onvell prav glede leta 1984?” V tem trenutku se je s stropa spustil zaslon, na katerem so potem prvič prikazali šestdeset sekund dolgo televizijsko reklamo za macintosh. V roku nekaj mesecev ji je bilo usojeno, da se zapiše v zgodovino oglaševanja, zdaj pa je opravila nalogo spodbujanja Applove demoralizirane prodajne službe. Jobs je vedno črpal energijo iz tega, da se je videl kot upornika, ki nasprotuje temnim silam. Zdaj mu je z isto vizijo uspelo vliti nove moči svojim vojščakom.

Čakala pa jih je še ena ovira: Hertzfeld in drugi čarovniki so morali še do konca napisati kodo za macintosh. Prodajati naj bi ga začeli v ponedeljek, 16. januarja. Teden dni pred rokom so inženirji prišli do spoznanja, da jim ne bo uspelo.

Jobs je bil v hotelu Grand Hyatt na Manhattnu, kjer se je pripravljal na predstavitev novinarjem, zato so v nedeljo zjutraj pripravili telekonferenco. Vodja ekipe za programsko opremo je Jobsu mimo opisal stanje, Hertzfeld in drugi pa so se drenjali okoli telefonskih zvočnikov in zadrževali dih. Potrebovali so le še dodatna dva tedna. S prvimi pošiljkami bi lahko preprodajalcem dobavili programsko opremo, ki bi jo označili kot ‘predstavitveno’, čim pa bi jo konec meseca povsem izgotovili, bi jo zamenjali. Sledil je kratek premolk. Jobs se ni razjezil, spregovoril je hladno in resno. Rekel jim je, da so resnično odlična ekipa. Tako odlična, da mu je bilo jasno, da lahko to opravijo. “To nam ne sme spodleteti!” je izjavil. Na delovnem mestu v zgradbi Bandley je bilo slišati skupinski vzdih olajšanja. “Na tem delate že mesece in dodatna dva tedna se ne bosta veliko poznala. Kar končajte. Kodo bom poslal na trg naslednji ponedeljek.”

“To moramo res končati,” je rekel Steve Capps. In res so. Tudi tokrat jih je Jobsovo polje popačene stvarnosti pripravilo do tega, da so opravili nekaj, za kar niso mislili, da je mogoče. V petek je Randy Wigginton prinesel velikansko vrečo s čokolado oblitih kavnih bonbonov, da bodo zdržali naslednje tri noči. Ko je Jobs v ponedeljek ob pol devetih zjutraj prispel na delo, je Hertzfeld povsem izčrpan ležal na kavču. Nekaj minut sta se pomenkovala o preostali drobni težavi v programski opremi, in Jobs je razsodil, da jih to ne sme motiti. Hertzfeld se je odvlekel do svojega modrega Volkswagnovega hrošča (registrska številka: MACWIZ) in se odpeljal domov spat. Le malo pozneje so iz Applove tovarne v Fremontu začele prihajati škatle s pisanimi podobami macintosha. Pravi umetniki prodajajo, je izjavil Jobs, in zdaj so to resnično storili.

Reklama ‘1984’

Spomladi leta 1983, ko je Jobs začel načrtovati začetek prodaje macintosha, je naročil izdelavo reklame, ki bi bila prav tako revolucionarna in čudovita kot izdelek, ki so ga bili ustvarili. “Želim nekaj, pri čemer bodo ljudje onemeli,” je rekel. “Želim, da udari kot strela z jasnega.” Nalogo je dobila reklamna agencija Chiat/Day, ki je Apple podedovala kot stranko, ko je kupila reklamni del podjetja Regisa McKenne. Projekt je vodil Lee Clow, sloki veseljak s košato brado, razmršenimi lasmi in živahnimi očmi, kreativni direktor agencijske poslovalnice v Venice Beachu v Los Angelesu. Bil je iznajdljiv in zabaven, sproščen, a vendarle pozoren. Med njim in Jobsom se je vzpostavilo razmerje, ki je trajalo tri desetletja.

Clow in dva iz njegove ekipe, pisec besedil Steve Hayden in umetniški direktor Brent Thomas, so se poigravali s sloganom na temo romana Georgea Onvella: ‘Zakaj leto 1984 ne bo kot 1984\ Jobsu je bilo to nadvse všeč in jim je naročil, da reklamo pripravijo za začetek prodaje macintosha. Izdelali so zaporedje prizorov za šestdeset sekund dolgo reklamo, ki bi bila videti kot del znanstvenofantastičnega filma. V njej mlada ženska ubeži onvellovski miselni policiji in vrže težko kladivo v zaslon, na katerem oblastno govori Veliki brat.

Reklama je dobro ujela tedanje vzdušje revolucije v osebnem računalništvu. Številni mladi ljudje, še posebej tisti v protikulturi, so računalnike videli kot inštrument, ki ga lahko onvellovske oblasti in velikanske korporacije uporabljajo za uničevanje individualnosti. Konec sedemdesetih let pa je postajalo jasno, da so lahko tudi orodje za osebne dosežke. V reklami je bil mac prikazan kot bojevnik za to slednje, Apple pa kot odlično, uporno in junaško podjetje, ki kot edino preprečuje veliki, zlobni korporaciji, da bi izpeljala svoje načrte o svetovni prevladi in popolnem obvladovanju duha.

Jobsu je bilo to všeč. Tema reklame je pri njem močno odzvanjala. Imel se je za upornika in se je rad povezoval z vrednotami sodrge hekerjev in gusarjev, ki jih je zaposlil na projektu macintosh. Čeprav je pustil komuno z nasadom jablan v Oregonu, da je ustanovil korporacijo Apple, se je še vedno videl kot člana protikulture in ne toliko korporativne kulture.

Globoko v sebi pa je tudi spoznaval, da vse bolj opušča hekerskega duha. Kdo bi lahko celo rekel, da je izdajalec. Medtem ko je bil Wozniak zvest etiki iz časov društva Homebrevv, ko je brezplačno delil načrte appla I z drugimi, je Jobs vztrajal, da plošče prodajata. Jobs je tudi želel Apple pretvoriti v korporacijo, medtem ko je Wozniak zagovarjal brezplačno razdelitev opcij na delnice prijateljem, ki so bili z njima v garaži. Zdaj se je Jobs pripravljal na začetek prodaje macintosha, računalnika, ki je kršil številna načela hekerskega kodeksa: Bil je predrag, ni imel rež, kar je pomenilo, da uporabniki ne bodo mogli vstavljati razširitvenih kartic ali se priključiti na matično ploščo, da bi dodali lastne funkcije; plastično ohišje pa je bilo mogoče odpreti le s posebnim orodjem. Sistem je bil povsem zaprt, kot da bi ga izdelal Veliki brat in ne kak heker.

Z reklamo ‘1984’je tako Jobs sebi in vsemu svetu na novo potrjeval samopodobo, ki si jo je želel. Junakinja z risbo macintosha na snežno beli majici je bila odpadnica, ki naj bi ukanila oblast. Ko je Jobs kot režiserja reklamnega spota najel Ridleyja Scotta, ki je pravkar uspel s filmom Iztrebljevalec, je sebe in Apple povezal z vzdušjem kiberpanka tistega časa. Apple se je tako lahko navezal na upornike in hekerje z drugačnimi pogledi, Jobs pa si je lahko spet pridobil pravico, da se tudi sam poistoveti z njimi.

Ko je Sculley videl slike zaporedja prizorov, je sprva dvomil o ustreznosti reklamnega spota, vendar je Jobs vztrajal, da potrebujejo nekaj revolucionarnega. Uspel je dobiti nezaslišano vsoto 750.000 dolarjev le za snemanje reklamnega spota, ki so ga nameravali prikazati med ključno tekmo ameriškega nogometa. Ridley Scott je film posnel v Londonu in pri tem uporabil na ducate pravih obritoglavcev med množico, ki je zavzeto poslušala Velikega brata na zaslonu. Junakinjo je igrala metalka diska. Z uporabo hladnega industrijskega okolja s prevladujočimi kovinsko sivimi odtenki je Scott pričaral antiutopično vzdušje Iztrebljevalca. V trenutku, ko Veliki brat najavi “Prevladali bomo!”, pa junakinja s kladivom raztrešči zaslon in ta se razblini v blisku svetlobe in dima.

Ko je Jobs na srečanju na Havajih pokazal reklamni spot predstavnikom Applove prodajne mreže, so bili navdušeni. Zato ga je decembra leta 1983 pokazal še upravnemu odboru. Ko so v sejni sobi spet prižgali luči, je bilo vse tiho. Philip Schlein, glavni direktor Macy’s Califomia, je glavo položil na mizo. Mike Markkula je nemo strmel predse in najprej je bilo videti, da ga je spot tako prevzel. Potem je spregovoril: “Kdo je za to, da poiščemo novo reklamno agencijo?” Sculley se je spominjal: “Večina je menila, da tako slabega spota še niso videli.” Tudi Sculley si je premislil. Chiat/Day je naročil, da prodajo oba reklamna termina, ki so ju bili zakupili - enega dolgega šestdeset sekund, drugega trideset.

Jobs je bil povsem iz sebe. Nekega večera je Wozniak, ki je v preteklih dveh letih prihajal v Apple in spet odhajal iz njega, zajadral v macintoshevo zgradbo. Jobs ga je zgrabil in rekel: “Pridi sem in si tole oglej.” Privlekel je videopredvajalnik in mu pokazal spot. “Bil sem presunjen,” se je spominjal Wozniak. “Zdel se mi je nekaj najbolj neverjetnega.” Ko mu je Jobs povedal, da se je uprava odločila, da ga ne predvajajo med tekmo, ga je Wozniak vprašal, koliko bi to stalo. Jobs mu je povedal, da 800.000 dolarjev. S svojo značilno impulzivno dobroto je Wozniak takoj ponudil: “Plačam polovico, če plačaš polovico še ti.”

Izkazalo se je, da to ni bilo potrebno. Agencija je uspela prodati tridesetsekundni termin, zaradi nekakšne pasivne upornosti pa daljšega termina niso prodali. “Povedali smo jim, da ga nismo mogli prodati, čeprav v resnici nismo poskusili,” se je spominjal Lee Clow. Sculley je odločitev, kaj je treba storiti, prepustil Billu Campbellu, vodji trženja, verjetno zato, da bi se izognil soočenju ali z upravo ali Jobsom. Campbell, nekdanji trener ameriškega nogometa, se je odločil, da spot predvajajo.

Na začetku tretje četrtine odločilne tekme, Super Bowl XVIII, so favoriti, Raiders, zadali gol Redskinsom. Na televizijskih zaslonih po vsej državi pa se potem ni pokazal ponovljeni posnetek tega dejanja, temveč so se za polni dve sekundi zatemnili. Potem se je pojavila srhljiva čmobela podoba brezvoljnih ljudi, ki so korakali po taktih mrakobne glasbe. Več kot šestindevetdeset milijonov gledalcev je strmelo v reklamni spot, kakršnega še nikoli niso videli. Na koncu, ko so otopeli ljudje z grozo opazovali, kako se Veliki brat razblinja, je napovedovalec mimo povedal: “24. januarja bo Apple Computer predstavil macintosha. Tedaj boste videli, zakaj 1984 ne bo kot ‘1984’.”

Reklama je povzročila pravo senzacijo. Tisti večer so vse tri glavne televizijske mreže in petdeset krajevnih postaj poročale o spotu in mu tako omogočile dodatno pozornost, kakršna je bila pred dobo YouTuba nepredstavljiva. Pozneje sta ga tako TV Guide kot Advertising Age izbrali kot najboljši reklamni spot vseh časov.

Reklamni učinek

Steve Jobs je sčasoma postal veliki mojster lansiranja novih izdelkov. V primeru macintosha je bil neverjetni spot Ridleyja Scotta samo ena od sestavin. Drugi del recepta je bilo pokrivanje medijev. Jobs je našel načine, kako vžgati publiciteto do te mere, da se je sama vzdrževala, kot kaka verižna reakcija. Ta pristop je uporabil pri vsakem večjem lansiranju izdelka, od macintosha leta 1984 do ipada leta 2010. Kot čarovniku mu je spet in spet uspelo s to zvijačo, celo potem, ko so jo novinarji videli že deset- ali večkrat in so razumeli, kako deluje. Nekaj prijemov se je naučil od Regisa McKenne, ki je bil pravi profesionalec, ko je razvajal nadute novinarje in se jim dobrikal. Jobs pa je imel intuitiven občutek, kako zbuditi vzburjenje, manipulirati tekmovalne nagone novinarjev in ponujati ekskluzivni dostop v zameno za naklonjeno obravnavo.

Decembra leta 1983 je Jobs svoja inženirska genija, Andyja Hertzfelda in Burrella Smitha, popeljal v New York na obisk k reviji Newsweek, da bi jim pripovedovali o “fantih, ki so ustvarili maca”. Potem ko so obiskovalci prikazali enega od računalnikov, so jih popeljali navzgor, da bi se sestali s Katherine Graham, legendarno lastnico revije, ki jo je strastno zanimalo vse, kar je bilo novo. Pozneje je revija poslala pisca s tehniškim znanjem in fotografa, da bi nekaj časa prebila s Hertzfeldom in Smithom v Palo Altu. Sledil je nadvse naklonjen in poglobljen članek o obeh inženirjih, opremljen s fotografijami, na katerih sta bila videti kot angela nove dobe. Članek je navajal Smitha, kako pripoveduje, kaj bi rad počel v prihodnje: “Rad bi izdelal računalnik za devetdeseta leta, le da ga želim napraviti že zdaj.” Članek je opisoval tudi mešanico vihravosti in karizme njegovega šefa: “Jobs včasih svoje zamisli brani z glasnimi izbruhi, ki niso vedno nedolžni; govori se, da je nekoč grozil zaposlenim, da jih bo odpustil, ker so trdili, da bi morali njegovi računalniki imeti tipke za premikanje kazalca, kar je Jobs imel za nepotrebno. Lahko pa se vede tudi z zanimivo kombinacijo prijetnosti in nepotrpežljivosti ter niha med premeteno zadržanostjo in izrekanjem svojega najljubšega vzklika navdušenja: ‘Noro super.’”

Novinar s tehnološkim ozadjem, Števen Levy, ki je tedaj delal za Rolling Stone, je prišel intervjuvat Jobsa, ta pa ga je nagovarjal, naj prepriča založnika, da bi macovo ekipo postavil na naslovnico revije. “Možnost, da bi Jann Wenner namesto Stinga objavil fotografijo gruče računalniških fanatikov, je približno ena proti miljavžent,” si je mislil Levy in imel je prav. Jobs je Levyja popeljal v picerijo in ga prepričeval: Rolling Stonu da “gre slabo, objavlja zanič članke ter besno išče nove teme in nove bralce. Mačje lahko rešitev!” Levy se ni dal. Rolling Stone je bil po njegovem dejansko dobra revija in vprašal je Jobsa, ali je v zadnjem času sploh kaj prebral. Jobs je odvrnil, da je, in sicer članek o MTV, ki da je bil “navadno sranje”. Levy je odvrnil, da je članek napisal on. Jobsu je treba priznati, da ob tem razkritju ni spremenil ocene, pač pa je postal filozofski in začel govoriti o macintoshu. Rekel je, da imamo nenehno koristi od napredkov, ki so se zgodili prej, in od stvari, ki so jih ljudje pred nami razvili. “Čudovito je, ko lahko ustvarimo nekaj, kar to postavi nazaj v bazen človeških izkušenj in znanja.”

Levyjev članek ni prišel na naslovnico. V prihodnosti pa se je vsako lansiranje pomembnega izdelka, pri katerem je bil udeležen Jobs - pri NeXTu, Pixarju in pozneje, ko se je vrnil k Applu pojavilo na naslovnici Tima, Newsweeka ali Business Weeka.

24. januar 1984

Tisto jutro, ko so s kolegi končali programsko opremo za macintosh, je šel Andy Hertzfeld izčrpan domov in vsaj en dan ni nameraval vstati iz postelje. Tisto popoldne, zgolj po šestih urah spanja, pa se je vrnil na delovno mesto. Želel je preveriti, ali je vse v redu, večina njegovih kolegov pa je storila enako. Postopali in posedali so naokoli, izčrpani, a hkrati razburjeni, ko je vstopil Jobs. “Hej, pokonci, niste še končali!” je izjavil. “Potrebujemo programsko opremo za predstavitev!” Načrtoval je, da teatralno odkrijejo macintosh pred številno publiko in prikažejo nekaj njegovih zmogljivosti, medtem ko predvajajo glasbo iz filma Ognjene kočije. “To je treba narediti do konca tedna, da bo pripravljeno za vajo,” je dodal. Hertzfeld se je spominjal, kako so vsi zastokali. “Ko pa smo se pogovarjali, smo ugotovili, da nas bo zabavalo, pripraviti nekaj impresivnega.”

Dogodek ob lansiranju so načrtovali za Applovo letno skupščino delničarjev 24. januarja - kar je pomenilo čez osem dni - v Flintovi dvorani na De Anza Community Collegeu. Jobs je predstavljanje novih izdelkov načrtoval tako, da bi bilo vse skupaj videti kot epohalni trenutek v svetovni zgodovini. Prva ključna dela takega pristopa so bili televizijski oglas in množica člankov s predhodnimi informacijami. Tretja sestavina je bilo javno razkritje samega izdelka ob spremljavi fanfar, pred občudujočo, zvesto publiko, med katero so sedeli tudi novinarji, vnaprej pripravljeni, da tudi njih prevzame navdušenje.

Hertzfeld je opravil izjemno dejanje in v dveh dneh napisal program za predvajanje glasbe, tako da je računalnik igral glasbo iz filma Ognjene kočije. Ko pa je Jobs slišal predvajanje, je menil, da je zanič, zato so se namesto tega odločili za posnetek. Jobs pa je bil navdušen nad generatorjem govora, ki je pretvarjal pisno besedilo v govorjene besede s prisrčnim elektronskim naglasom, zato je sklenil, da bo ta del predstavitve. “Želim, da je macintosh prvi računalnik, ki se predstavi na glas!”je rekel.

Med vajo na večer pred lansiranjem nič ni delovalo pravilno. Jobsu ni bilo všeč, kako se je animacija premikala po zaslonu macintosha, zato je naročal nove in nove popravke. Prav tako ni bil zadovoljen z osvetlitvijo odra in je vodil Sculleyja, da se preseda s sedeža na sedež in mu pove svoje vtise o spremembah, ki so jih izvajali. Sculley se nikoli ni posebej posvečal osvetlitvi, zato je odgovarjal podobno, kot bi pacient odgovarjal okulistu, ko ga sprašuje, ali z določenimi lečami vidi črke ostreje. Vaje in spremembe so se nadaljevale pet ur, dolgo v noč. “Ljudi je spravljal ob pamet, na osebje je besnel pri vsakem zastoju v predstavitvi,” se je spominjal Sculley. “Zdelo se mi je, da ni nobene možnosti, da bomo vse opravili do predstavitve naslednjega dne.”

Še najbolj pa je Jobsa skrbel njegov lastni nastop. Sculley se je imel za dobrega pisca in je zato Jobsu svetoval nekaj sprememb v besedilu. Jobs se je spominjal, da ga je to nekoliko motilo, vendar je bil njun odnos še vedno v fazi, ko se je dobrikal Sculleyju. “Pomeniš mi toliko kot Woz in

Markkula,” mu je rekel. “Kot eden od ustanoviteljev podjetja si mi. Ona dva sta ga ustanovila, ti in jaz pa ustanavljava prihodnost.” Sculley je v tem užival.

Naslednje jutro je bila dvorana z 2600 sedeži nabito polna. Jobs je prišel oblečen v moder jopič, poškrobljeno belo srajco in bledo zelenega metuljčka. “To je najpomembnejši trenutek v mojem življenju,” je rekel Sculleyju, ko sta čakala za odrom, da se program začne. “Zelo sem živčen. Ti si verjetno edini človek, ki ve, kako se počutim glede tega.” Sculley ga je prijel za roko, jo nekaj časa držal in zašepetal: “Vso srečo.”

Jobs je stopil na oder najprej kot direktor podjetja, ki odpira skupščino delničarjev. “Rad bi skupščino odprl z dvajset let staro pesmijo Boba Dylana,” je rekel. Narahlo se je nasmehnil, potem pa pogledal na list papirja, ki ga je držal v roki, in bral iz pesmi ‘The Times They Are aChanging’ od druge kitice naprej. Z visokim glasom je hitro prebral deset vrstic in končal s “For the loser now / Will be later to win / For the times they are achangin’.” Ta pesem je bila himna, s katero je bogati direktor uspel vzdrževati stik s svojo protikultumo stranjo. Imel je piratiziran izvod koncertne različice, ko je Dylan skupaj z Joan Baez nastopal na noč čarovnic leta 1964 v filharmonični dvorani Lincolnovega centra.

Na oder je stopil Sculley, da je poročal o prihodkih podjetja; poslušalci so ob njegovem monotonem podajanju podatkov postajali nemimi. Končal je na osebni noti: “Najpomembnejše, kar se mi je zgodilo v zadnjih devetih mesecih pri Applu, je bila priložnost, da sem se spoprijateljil s Stevom Jobsom,” je rekel. “Zveza, ki se je razvila med nama, mi nadvse veliko pomeni.”

Luči so se zatemnile, na odru se je spet pojavil Jobs in z novo vnemo ponovil poziv na boj, ki ga je imel na prodajni konferenci na Havajih. “Leta 1958,” je začel, “je IBM prezrl možnost, da bi kupil mlado podjetje, ki je izumilo novo tehnologijo, xerografijo. Dve leti pozneje se je rodil Xerox in pri IBM se vse odtlej žrejo zaradi napačne odločitve.” Zbrani so se zasmejali. Hertzfeld je slišal različico tega govora tako na Havajih in drugod, pa ga je vendarle presenetilo, koliko bolj strastno je tokrat zvenelo. Jobs je potem, ko je naštel še druge napačne poteze podjetja IBM, še bolj zagreto in hitreje nadaljeval proti sedanjosti:

Zdaj smo leta 1984. Videti je, kot da si IBM želi vse. Apple je videti kot edini resen nasprotnik. Trgovci, ki so sprva sprejeli IBM odprtih rok, se zdaj bojijo prihodnosti, v kateri prevladuje IBM, in se obračajo nazaj k Applu kot edini sili, ki lahko v prihodnosti zagotovi njihovo svobodo. IBM si želi imeti vse, zato strelja na zadnjo prepreko, ki mu onemogoča prevlado - Apple. Bo Veliki modri obvladoval celotno računalniško panogo? Celotno informacijsko dobo? Je imel George Orwell prav?

Med stopnjevanjem govora so poslušalci prešli z mrmranja na ploskanje in na koncu na divje vzklikanje in skandiranje. Preden pa so lahko odgovorili na vprašanje o Orwellu, so se luči povsem zatemnile in na zaslonu se je začel predvajati reklamni spot ‘1984’. Ob koncu predvajanja je bilo celotno občinstvo na nogah in veselo vzklikalo.

Jobs je teatralno zakorakal čez temni oder do mizice, na kateri je čepela vreča. “Zdaj pa bi vam rad predstavil macintosha osebno,” je rekel. Iz vreče je potegnil računalnik, tipkovnico in miško, jih spretno povezal, potem pa iz srajčnega žepa potegnil eno od novih 3 1/2 palčnih disket. Začela je igrati filmska glasba iz Ognjenih kočij. Jobs je nekaj časa zadrževal dih, saj predstavitev prejšnji večer ni dobro delovala. Tokrat je delovala brez napake. Beseda ‘MACINTOSH’ se je pomikala vodoravno po zaslonu, potem pa sta se pod njo počasi prikazali ročno napisani besedi ‘Noro super’, kot da ju nekdo dejansko izpisuje. Občinstvo ni bilo vajeno tako lepega grafičnega prikaza in je za trenutek onemelo. Slišati je bilo nekaj presenečenih vzdihov. Potem je drug za drugim hitro sledilo nekaj zaslonskih posnetkov programske opreme: grafičnega paketa QuickDraw Billa Atkinsona, različne pisave, dokumenti, diagrami, risbe, igra šaha, program za tabele in slika Steva Jobsa z macintoshem, ki je kot zamisel lebdel v balončku nad njegovo glavo.

Ko je bilo končano, se je Jobs nasmehnil in ponudil še poslastico. “Veliko smo govorili o macintoshu,” je rekel. “Zdaj pa bi rad, da macintosh, prvič sploh, spregovori sam.” Stopil je nazaj do računalnika in pritisnil na tipko miške. Zaslišal se je prijeten, globok elektronski glas in macintosh se je kot prvi računalnik sploh predstavil sam: “Pozdravljeni. Ime mi je macintosh. Res je krasno, da nisem več spravljen v vreči,” je začel. Očitno le tega ni znal, da bi med izbruhom divjega vzklikanja in kričanja nekoliko počakal. Namesto da bi v tem užival, je nezadržno govoril naprej. “Glede na to, da nisem vajen govorjenja pred občinstvom, bi rad z vami delil misel, ki se mi je porodila, ko sem prvič videl IBMov veliki računalnik: Nikoli ne zaupaj računalniku, ki ga ne moreš sam nesti.” Spet je glasno navdušenje skoraj prevpilo njegove zadnje besede: “Očitno znam govoriti. Zdajle pa bi raje sedel in poslušal. Z velikim ponosom vas prepuščam človeku, ki mi je bil kot oče, Stevu Jobsu.”

Izbruhnil je splošni nered. Ljudje v množici so skakali gor in dol in divje dvigovali stisnjene pesti. Jobs je nežno pokimal in se močno raznežil. Na obrazu mu je sijal širok nasmešek. Ovacije so trajale kar pet minut.

Potem ko je bila ekipa maca popoldne že nazaj na Bandleyju 3, je na parkirišče zapeljal tovornjak in Jobs je vse popeljal tja, da so se zbrali okoli vozila. Na tovornjaku je bilo zloženih sto novih macintoshev, na vsakem pa je bila ploščica z imenom. “Steve je računalnike drugega za drugim predal članom ekipe, pri tem je vsakemu dal roko, medtem ko smo preostali stali okoli in vzklikali,” se je spominjal Hertzfeld. Pot do tod je bila naporna in ponos marsikoga je bil na njej prizadet zaradi Jobsovega nesramnega in grobega sloga vodenja. Vendar niti Raskin niti Wozniak niti Sculley, pa tudi nihče drugi v podjetju ne bi mogel ustvariti macintosha. Prav tako je malo verjetno, da bi kaj takega zraslo v ciljnih skupinah ali na komitejih. Tistega dne, ko je bil macintosh javno predstavljen, je novinar revije Popular Science vprašal Jobsa, kakšne tržne raziskave je bil opravil. Jobs je posmehljivo odvrnil: “Je Alexander Graham Bell opravil kakšno tržno raziskavo, predenje izumil telefon?”

ŠESTNAJSTO POGLAVJE

GATES IN JOBS

Ko se sekajo orbite Partnerstvo ob macintoshu

V astronomiji binarni sistem pomeni povezanost orbit dveh zvezd zaradi gravitacijske privlačnosti. V zgodovini je bilo polno podobnih situacij, ko je določeno dobo oblikovalo rivalstvo dveh orbitalnih superzvezd: na primer Albert Einstein in Niels Bohr pri fiziki dvajsetega stoletja ter Thomas Jefferson in Alexander Hamilton pri formiranju ameriške državne uprave. Prvih trideset let dobe osebnega računalništva, ki se je začela v poznih sedemdesetih letih, sta odločujoči binarni zvezdni sistem sestavljala dva energična mladeniča, ki sta oba pustila šolanje in sta se oba rodila leta 1955.

Bill Gates in Steve Jobs sta oba imela podobne ambicije na sotočju tehnologije in poslovanja, imela pa sta močno različna značaja in izhajala iz zelo različnih okolij. Gatesov oče je bil ugleden odvetnik v Seattlu, mati pa pomembna javna delavka in članica različnih pomembnih uprav. Hodil je na najboljšo zasebno gimnazijo, Lakeside, in se je tam navdušil za elektroniko, nikoli pa ni bil ne upornik, ne hipi, ne član protikulture, pa tudi ničesar duhovnega ni iskal. Gates ni sestavil modre škatlice, da bi z njo opetnajstil telefonsko podjetje ali kaj podobnega, temveč je za šolo napisal program za sestavljanje umikov, kar mu je pomagalo priti v razrede z dekleti, ki so mu bila všeč, ter program za štetje avtomobilov, s katerim je pomagal prometnim strokovnjakom v krajevni upravi. Vpisal se je na Harvard, ko pa se je odločil pustiti študij, to ni bilo zato, da bi šel iskat razsvetljenje k indijskemu guruju, temveč zato, da bi ustanovil podjetje za izdelovanje programske opreme.

Za razliko od Jobsa je bil Gates dober programer, razmišljal je bolj praktično, urejeno in je odlično analiziral in obdeloval informacije. Jobs je bil bolj intuitiven in romantičen, imel pa je tudi boljši občutek za to, kako napraviti tehnologijo uporabno ter znal oblikovati prijetne in lepe naprave ter prijazne vmesnike. Strastno je ljubil perfekcijo in je bil zato nemogoče zahteven, vodil pa je s kombinacijo karizmatičnosti in nepredvidljivih, silnih izbruhov. Gates je bil bolj metodičen. Imel je natančno vodene produktne sestanke o napredovanju razvoja izdelkov, kjer je mojstrsko prišel naravnost do jedra problema. Oba sta znala biti groba, vendar je bilo pri Gatesu - ki je v zgodnjem obdobju svoje poslovne poti kazal blage znake aspergerjevega sindroma, značilnega za zagrizene tehnološke navdušence - neprijazno vedenje manj osebno in je temeljilo bolj na razumski predimosti kot čustveni neobčutljivosti. Jobs je strmel v ljudi z gorečo, žaljivo intenzivnostjo; Gates se je včasih težko s kom pogledal iz oči v oči, vendar je bil v osnovi priljuden.

“Vsak od njiju je bil zase prepričan, da je pametnejši, vendar je Steve praviloma gledal na Billa kot na nekoliko manjvrednega, predvsem kar zadeva okus in slog,” je rekel Andy Hertzfeld. “Bill pa je zviška gledal na Steva, ker ta ni znal programirati.” Od vsega začetka njunega razmerja je bil Gates očaran od Jobsa in mu je nekoliko zavidal njegov hipnotični vpliv na ljudi. Zdel pa se mu je tudi “v temelju čudaški” in “nadvse okrnjen kot človek”, motili pa sta ga tudi Jobsova grobost in njegova lastnost, da “ti je rekel, da si bebec ali pa te je skušal zapeljati”. Jobsu pa se je zdel Gates grozljivo ozek. “Bil bi širši, če bi vsaj enkrat vzel LSD ali pa obiskal ašram, ko je bil mlajši,” je Jobs nekoč rekel.

Zaradi razlik v njuni osebnosti in značaju sta pristala na nasprotnih straneh tega, kar je postalo temeljna ločnica digitalne dobe. Jobs je bil perfekcionist, stremel je po obvladovanju prav vsega in se je vdajal brezkompromisnemu temperamentu umetnika. On in Apple sta bila zgled digitalne strategije tesno povezane strojne in programske opreme ter vsebine. Gates je bil pameten, preračunljiv in pragmatični analitik poslovnih in tehnoloških vprašanj. Microsoftov operacijski sistem in njegovo programsko opremo je bil pripravljen licencirati vrsti drugih izdelovalcev.

Trideset let pozneje je Gates nekoliko bolj spoštoval Jobsa. “Dejansko nikoli ni veliko vedel o tehnologiji, imel pa je neverjeten dar za to, kaj deluje,” je rekel. Jobs pa nikoli ni povsem spoštoval Gatesovih resničnih odlik. “Bill v resnici nima domišljije in nikoli ni ničesar izumil, zato se tudi po mojem mnenju zdaj bolje počuti v filantropiji kot tehnologiji,” je neupravičeno dejal. “Le brezsramno je kradel zamisli drugim.”

Ko so začeli razvijati macintosh, je Jobs obiskal Gatesa v njegovem podjetju blizu Seattla. Microsoft je napisal nekaj uporabniških programov za apple II, med drugim Multiplan, program za preglednice, in Jobs je želel navdušiti Gatesa in njegove, da bi jih napisali še več za macintosh. Ko je Jobs sedel v Gatesovi konferenčni sobi, je skušal pričarati prepričljivo vizijo računalnika za množice s prijaznim vmesnikom, ki bi jih izdelovali v milijonskih serijah v avtomatizirani kalifornijski tovarni. Zaradi njegovega opisa sanjske tovarne, ki bi vsrkavala kalifornijske silicijeve sestavne dele in jih pretvarjala v končane macintoshe, so pri Microsoftu projektu nadeli delovno ime pesek (Sand). Za to so celo našli razlago, ki bi ustrezala imenu kot kratici: Steve’s amazing new device (Stevova čudovita nova naprava).

Gates je ustanovil Microsoft potem, ko je napisal različico programskega jezika BASIC za računalnik altair. Jobs je želel, da Microsoft napiše različico tega jezika za macintosh, saj Wozniak kljub vsemu spodbujanju s strani Jobsa nikoli ni uspel prirediti Basica za apple II, tako da bi lahko delal s števili s plavajočo vejico. Poleg tega je za macintosh želel dobiti tudi uporabniško programsko opremo, na primer za urejanje besedil in preglednic. V tistem času je bil Jobs kralj, Gates pa navaden dvorjan: Leta 1982 je Applova letna prodaja dosegala milijardo dolarjev, Microsoftova pa borih 32 milijonov. Gates je podpisal pogodbo za razvoj grafične različice novega programa za preglednice, Excela, urejevalnika besedil Word in Basica.

Gates je pogosto obiskoval Cupertino, da so mu razkazovali macintoshev operacijski sistem, ta pa ni naredil posebnega vtisa nanj. “Spominjam se, ko smo prvič šli dol, in je Steve imel program, pri katerem je le nekaj skakalo po zaslonu,” je rekel. “To je bil edini program, ki je deloval.” Motil ga je tudi Jobsov odnos. “Sloje za nekakšno zapeljevanje, pri katerem Steve pravi: ‘V resnici te ne potrebujemo, delamo nekaj čudovitega, samo zdaj je še pokrito.’ Po eni strani prodaja navdušeno in zagreto, hkrati pa je videti, da zraven misli: ‘Ne potrebujem te, morda pa ti pustim, da si vpleten.”’

Macintoshevi gusarji so Gatesa težko prenašali. “Videlo se je, da Gates ne zna dobro poslušati. Ni prenesel, da bi mu kdo pojasnil, kako kaj deluje, moral je pohiteti in skušati sam uganiti,” se je spominjal Hertzfeld. Pokazali so mu, kako se kazalec pri macintoshu gladko premika po zaslonu, ne da bi trepetal. “Kakšno strojno opremo imate za pomikanje kazalca?” je vprašal Gates. Hertzfeld, ki je bil nadvse ponosen na to, kako so to funkcionalnost dosegli zgolj s programsko opremo, je odvrnil: “Nimamo posebne strojne opreme za to!” Gates je vztrajal pri tem, da je treba za takšno pomikanje kazalca imeti posebno strojno opremo. “Kaj torej rečeš nekomu takemu?” je pozneje rekel Bruce Hom, eden od macintoshevih inženirjev. “Jasno mi je bilo, da Gates ni take vrste človek, ki bi razumel eleganco macintosha ali bi jo znal ceniti.”

Kljub zadržanosti z obeh strani sta se obe ekipi veselili tega, da bo Microsoft izdelal grafično programsko opremo za macintosh, ki bo osebno računalništvo povedla v nove višave. Šli so v ugledno restavracijo, da bi proslavili. Microsoft je kmalu projektu dodelil številčno ekipo. “Več ljudi je pri nas delalo za maca kot pri njem,” je rekel Gates. “Imel je štirinajst ali petnajst ljudi. Mi smo jih imeli kakih dvajset. Resnično smo vse stavili na to.” In čeprav je Jobs menil, da Microsoftovi programerji nimajo nobenega okusa, pa so bili vendarle vztrajni. “Pripravljali so obupno programsko opremo,” se je spominjal Jobs, “vendar so vztrajali in jo izboljševali.” Sčasoma je Jobs tako vzljubil Excel, da je z Gatesom sklenil skrivno kupčijo: Če bi Microsoft za dve leti izdeloval Excel izključno za macintosh in ne bi pripravil različice za IBM PC, bi Jobs razpustil svojo skupino za različico Basica za macintosh in za nedoločen čas licenciral Microsoftov BASIC. Gates je modro sprejel predlog, kar je nadvse razjezilo Applovo ekipo, ki so ji ukinili projekt, Microsoftu pa je dalo vzvod pri prihodnjih pogajanjih.

Začasno se je med Gatesom in Jobsom spletla tesna vez. Tisto poletje sta šla na konferenco, ki jo je prirejal analitik računalništva Ben Rosen v Playboyevem klubu v Lake Geneva v Wisconsinu, kjer nihče ni vedel za grafične vmesnike, ki so jih razvijali pri Applu. “Vsi so se vedli, kot da je IBM PC vse, kar je bilo lepo, s Stevom pa sva se nekako smehljala in si mislila, hej, midva pa imava nekaj,” se je spominjal Gates. “In on je nekako nakazoval, vendar nihče ni dojel.” Gates začel je redno hoditi na Applove delovne oddihe. “Šel sem na vsak luau,” je rekel. “Bil sem član posadke.”

Gates je užival na svojih rednih obiskih Cupertina, kjer je lahko opazoval Jobsa pri njegovih prenapetih odnosih z zaposlenimi in razkazovanju svojih obsedenosti. “Steve je govoril, kako bo mac spremenil svet, in ob tem noro gnal zaposlene, tako z neverjetno napetostjo kot zapletenimi medčloveškimi odnosi.” Včasih je Jobs začel optimistično, pozneje pa je Gatesu zaupal svoje strahove. “Šla sva dol v petek zvečer, večerjala, Steve pa je na veliko govoril, kako je vse odlično. Potem pa je naslednji dan neizbežno tarnal: ‘Sranje, ali se bo to prodajalo, moj bog, moram dvigniti ceno, oprosti, da sem ti to naredil, moja ekipa pa so sami idioti.’”

Gates je videl delovanje Jobsovega polja popačene stvarnosti, ko se je pojavil Xeroxov računalnik star. Na skupni večerji ekipe nekega petkovega večera je Jobs vprašal Gatesa, koliko starov so dotlej prodali. Gates je odvrnil, da šeststo. Naslednji dan je Jobs pred Gatesom in celotno ekipo izjavil, da je bilo prodanih tristo starov, ob tem pa je pozabil, da je Gates malo pred tem vsem povedal, da so jih dejansko šeststo. “Celotna njegova ekipa me pogleda, kot da me želi vprašati, ali mu bom povedal, da je brezveznik,” se je spominjal Gates. Ob drugi priložnosti je bil Jobs s svojo ekipo na obisku pri Microsoftu, večerjali sotv teniškem klubu Seattla. Jobs je začel pridigati o tem, kako bosta macintosh in njegova programska oprema tako enostavna za uporabo, da priročniki sploh ne bodo potrebni. “Zdelo se je, kakor da je vsakdo, ki je kdaj mislil, da bo kateremukoli uporabniškemu programu za mac priložen priročnik, kar se da velik idiot,” je rekel Gates. “Mi pa smo se spraševali, ali to resno misli in ali naj mu povemo, da ljudje dejansko pripravljajo priročnike.”

Čez čas je odnos postal manj rožnat. Prvotno so načrtovali, da bodo nekateri Microsoftovi uporabniški programi, kot so Excel, Chart in File, opremljeni z Applovim logotipom in jih bodo prodajali skupaj z macintoshem. “Mi bi dobili po 10 dolarjev na program na računalnik,” je rekel Gates. Ta dogovor pa je razburil konkurenčne proizvajalce programske opreme. Poleg tega je kazalo, da bo Microsoft z nekaterimi programi zamudil. Zato je Jobs izkoristil klavzulo v pogodbi z Microsoftom in se odločil, da programska oprema ne bo priložena. Microsoft se bo moral sam potruditi, da razpeča programsko opremo kot izdelke, ki se prodajajo neposredno kupcem.

Gates se ni dosti pritoževal. Navadil se je že na to, da Jobs ne igra povsem pošteno, slutil pa je, da lahko odstranitev programske opreme od računalnika Microsoftu celo koristi. “Lahko smo zaslužili več z ločeno prodajo programske opreme,” je rekel. “Tako deluje bolje, če le verjameš, da boš imel soliden tržni delež.” Microsoft je pozneje začel izdelovati programsko opremo za številne različne računalniške sisteme, različici Worda za IBM PC pa je dajal prednost pred različico za macintosh. Na koncu je Jobsova odločitev, da se umakne iz pogodbe o skupni prodaji računalnika in programske opreme, Applu škodila bolj kot Microsoftu.

Ko je bil Excel za macintosh končan, sta ga Jobs in Gates skupaj predstavila na večerji za novinarje v Tavern on the Green v New Yorku. Ko so Gatesa vprašali, ali bo Microsoft izdelal tudi različico za IBM PC, ni razkril kupčije, ki sta jo bila sklenila z Jobsom, temveč je odvrnil le, da se to “sčasoma” lahko zgodi. Jobs je vzel mikrofon v svoje roke. “Prepričan sem, da bomo sčasoma vsi mrtvi,” se je pošalil.

Bitka za vmesnik

V tistem času je Microsoft izdeloval operacijski sistem DOS, ki ga je licenciral za računalnike IBM in z njimi združljive. Temeljil je na staromodni ukazni vrstici z neprijaznimi pozivnimi znaki kot na primer C:\>. Ko so Jobs in njegova ekipa začeli tesno sodelovati z Microsoftom, so se bali, da bodo Microsoftovci posnemali macintoshev grafični uporabniški vmesnik. Andy Hertzfeld je opazil, da ga človek pri Microsoftu, s katerim sta sodelovala, podrobno sprašuje o delovanju macintoshevega operacijskega sistema. “Povedal sem Stevu, da sumim, da nameravajo pri Microsoftu klonirati maca,” se je spominjal.

Upravičeno jih je skrbelo. Gates je menil, da je prihodnost v grafičnih vmesnikih in da je Microsoft prav toliko kot Apple upravičen do pristopa, ki so ga razvili v Xerox PARC. Pozneje je prostodušno priznal: “Nekako rečemo, ‘Hej, verjamemo v grafične vmesnike, tudi mi smo videli Xeroxov alto.’”

Pri prvotnem dogovoru je Jobs prepričal Gatesa, da Microsoft ne bo izdelal grafične programske opreme za nikogar razen za Apple, dokler ne bo minilo leto dni od začetka prodaje macintosha januarja leta 1983. Na Applovo nesrečo pa ni nič pisalo o možnosti, da bi se lansiranje macintosha zakasnilo za celo leto. Tako se Gates ni prekršil, ko je novembra leta

1983 razkril, da namerava Microsoft za IBM PC razviti nov operacijski sistem z grafičnim vmesnikom z okni, ikonami in miško za navigacijo s kazanjem in klikanjem. Imenoval naj bi se Windows (Okna). Najavo izdelka v hotelu Helmsley Palače v New Yorku je Gates priredil v slogu Jobsa in je bila najbolj razkošna v dotedanji zgodovini Microsofta.

1 Jobs je bil besen. Vedel je, da ne more ničesar storiti -Microsoftov dogovor z Applom, da ne bo izdelal konkurenčne programske opreme, se je m iztekal -, a je vendarle udaril. “Takoj pokliči Gatesa, da pride sem dol,” je ukazal Miku Boichu, Applovemu pridigarju drugim podjetjem za programsko opremo. Gates je prišel sam, pripravljen na pogovor z Jobsom. “Poklical meje dol, da bi se jezil name,” se je spominjal Gates. “Šel sem dol v Cupertino, kot na ukaz. Rekel sem mu, da bomo naredili Windows. Rekel sem mu: ‘Prihodnost svojega podjetja stavimo na grafične vmesnike.’”

Dobila sta se v Jobsovi konferenčni sobi in Gates se je znašel obdan od desetih Applovih zaposlenih, ki so komaj čakali, kako ga bo njihov šef napadel. Ni jih razočaral. “Kradeš nam!” je vpil. “Zaupal sem ti, zdaj pa nam kradeš!” Hertzfeld se je spominjal, da je Gates le mimo sedel, gledal Steva naravnost v oči, potem pa mu je s svojim piskajočim glasom vrnil z izjavo, ki je pozneje postala naravnost znamenita. “Steve, mislim, da na to lahko gledamo na več načinov. Mislim, da je nekako tako, kot da sva oba imela tega bogatega soseda, Xerox, in ko sem jaz vlomil v njegovo hišo, da bi mu ukradel televizor, sem odkril, da si mu ga že ti izmaknil.”

Ob Gatesovem dvodnevnem obisku se je razkril celotni spekter Jobsovih čustvenih odzivov in manipulativnih prijemov. Postalo je tudi jasno,

da se je simbioza med Applom in Microsoftom razvila v ples škorpijonov, pri katerem sta krožila drug okoli drugega in se zavedala, da bi pik kateregakoli povzročil probleme obema. Po soočenju v konferenčni sobi je Gates Jobsu zasebno pokazal, kaj načrtujejo za Windows. “Steve ni vedel, kaj bi rekel,” se je spominjal Gates. “Lahko bi rekel ‘A, to je kršitev tega pa tega,’ vendar ni. Dejansko pa je rekel ‘V resnici je to navadno sranje.”’ Gates je bil navdušen, ker je tako dobil priložnost, da Jobsa za trenutek pomiri. “Rekel sem ‘Ja, je lepo malo sranje.”’ Jobs je potem šel skozi pester nabor drugih čustev. “Med tem sestankom je bil nesramen, kot je le mogoče,” je rekel Gates. “Potem pa je nekaj časa skoraj jokal in rekel, naj mu vendar pustim možnost, da to izpelje - ali nekaj podobnega.” Gates se je odzival s popolno mirnostjo. “Zlahka obvladujem situacijo, ko koga prevzamejo čustva. Sam sem nekako manj čustven.”

Jobs je predlagal, da gresta na daljši sprehod, kar je pogosto storil, ko se je želel resno pogovarjati. Potikala sta se po ulicah Cupertina, do kolidža De Anza in spet nazaj, se ustavila na večerji in se potem spet sprehajala. “Morala sva se sprehajati, česar sam ne uporabljam kot metodo pri menedžmentu,” je rekel Gates. “Takrat je začel govoriti nekaj takega kot: ‘Prav, prav, samo ne naredi preveč podobno, kot je naše.”’

Izkazalo se je, da Microsoft ni uspel izgotoviti Windows 1.0 pred jesenjo 1985, pa še tedaj je bil izdelek kaj klavrn. Ni bil lep kot macintoshev vmesnik, okna pa so ležala drugo ob drugem in se niso tako čarobno prekrivala, kot je to uspel napraviti Bill Atkinson. Novinarji so se iz novega operacijskega sistema norčevali, potrošniki so ga ignorirali. Tako kot je pogosto pri Microsoftu, so sčasoma Windows izboljšali in potem z njim prevladali.

Jobs nikoli ni prebolel svoje jeze. “Popolnoma so nas okradli, saj Gates nima nobenega sramu,” mi je Jobs povedal skoraj trideset let pozneje. Ko je Gates to slišal, je odvrnil: “Če to res verjame, je vstopil v enega svojih lastnih polij popačene stvarnosti.” V pravnem pomenu je imel Gates prav, kakor so razsodila tudi sodišča v poznejših letih. Tudi na praktični ravni bi mu težko ne dali prav. Četudi je Apple sklenil pogodbo glede uporabe tega, kar so videli v Xerox PARC, je bilo neizbežno, da bodo tudi drugi razvili podobne grafične vmesnike. Kot je Apple ob tem spoznal, ‘videza in občutka’ računalniškega vmesnika ni lahko zaščititi.

Jobsov obup pa je bil prav tako razumljiv. Apple je pokazal večjo inovativnost, eleganco v izvedbi in genialnost v načrtovanju. A čeprav je Microsoft proizvedel vrsto nespretno posnetih izdelkov, je na koncu zmagal v vojni operacijskih sistemov. S tem se je pokazala temeljna hiba v delovanju sveta: Najboljši in najbolj inovativni izdelki ne zmagajo vedno. Desetletje pozneje je v tem duhu Jobs izustil obtožbo, ki je bila precej arogantna in pretirana, v njej pa je bilo vendarle zrno resnice. “Edina težava z Microsoftom je, da so enostavno brez okusa, absolutno brez okusa,” je rekel. “Tega ne rečem kar tako. Zelo resno je. Nimajo lastnih zamisli in v svoj izdelek ne dajejo veliko kulture.”

SEDEMNAJSTO POGLAVJE

IKAR

Kdor visoko leta...

Visoko letenje

Lansiranje macintosha januarja leta 1984 je Jobsa izstrelilo v še višjo orbito zvezdništva, kar se je jasno pokazalo, ko je v tistem času obiskal Manhattan. Šel je na zabavo, ki jo je Yoko Ono priredila za svojega sina, Seana Lennona, in devetletniku podaril macintosha. Fantu je bil računalnik nadvse všeč. Tam sta bila tudi umetnika Andy Warhol in Keith Haring. Tako ju je prevzelo, kaj vse je mogoče ustvariti z napravo, da je sodobna umetnost skoraj zavila na stransko pot. “Narisal sem krog,” je Warhol ponosno vzkliknil, potem ko je uporabil QuickDraw. Predlagal je Jobsu, naj nese računalnik tudi Micku Jaggerju. Ko je Jobs prispel do zvezdnikove hiše, je bil ta nekoliko zbegan. Ni se mu niti sanjalo, kdo je Jobs. Pozneje je Jobs povedal svoji ekipi: “Mislim, da je bil zadrogiran. Ali pa ima okvaro možganov.” Jaggerjeva hči Jade pa je takoj vzela računalnik in začela slikati s programom MacPaint, zato ga je Jobs dal njej namesto njenemu očetu.

Jobs je kupil podstrešni dupleks, ki ga je bil pokazal Sculleyju v San Remu na Central Park West na Manhattnu in za prenovo najel Jamesa Freeda iz podjetja I. M. Peija, vendar se potem nikoli ni vselil. (Pozneje ga je prodal Bonu za 15 milijonov dolarjev). V Woodsidu na hribih nad Palom Altom si je kupil staro vilo, ki jo je bil postavil lastnik bakrenih rudnikov. V to se je vselil, nikoli pa ni prišel do tega, da bi jo opremil.

Njegov status pri Applu se je povišal. Sculley ni skušal omejevati njegove avtoritete, temveč mu je je celo podelil še več: Oddelka za liso in macintosh so združili, pod Jobsovim vodstvom. Šlo mu je odlično, a to ga ni napravilo bolj mehkega. Ko je stal pred obema ekipama, da bi jima pojasnil, kako ju bo združil, je izkazal značilno kruto odkritosrčnost. Povedal jim je, da bodo vodilni iz njegove macintosheve skupine zasedli vse vodilne položaje, odpustili pa bodo četrtino lisine ekipe. “Vi niste uspeli,” je rekel in gledal naravnost v tiste, ki so delali na lisi. “Ste drugorazredna ekipa, drugorazredni igralci. Tu je preveč drugorazrednih in tretjerazrednih igralcev, zato vas bomo danes nekaj odpustili, tako pa boste imeli priložnost, da greste delat za naše sestrske družbe v dolini.”

Bill Atkinson, ki je bil delal na obeh ekipah, je menil, da je to ne le brezčutno, temveč tudi nepravično. “Ti ljudje so resnično trdo delali in so odlični inženirji,” je rekel. A Jobs se je oklepal tega, kar je imel za ključno menedžersko lekcijo z dela na macintoshu: Če želiš imeti ekipo samih prvorazrednih igralcev, moraš biti neizprosen. “Ko se ekipa veča, se je tako lahko sprijazniti z nekaj drugorazrednimi igralci, ti pa potem privabijo še nekaj drugorazrednih in kmalu imaš celo nekaj tretjerazrednih,” se je spominjal. “Izkušnja z macintoshem meje naučila, da prvorazredni igralci dobro sodelujejo le z drugimi prvorazrednimi igralci, kar pa pomeni, da ne moreš pristajati na drugorazredne.”

Jobs in Sculley sta začasno uspela prepričati sama sebe, da je njuno prijateljstvo še vedno močno. Tako pogosto in prisrčno sta izražala svojo naklonjenost drug drugemu, kot bi bila mladostniška zaljubljenca. Maja leta

1984 je minilo leto dni od Sculleyjevega prihoda in Jobs ga je povabil na večerjo v Le Mouton Noir, odlično restavracijo na hribovju jugozahodno od Cupertina. Na Sculleyjevo presenečenje je Jobs povabil celotno Applovo upravo, najvišje menedžerje in celo nekaj investitorjev z vzhodne obale. Sculley se je spominjal, kako je med čestitkami s koktajli Jobs stal ob strani, si pokimaval in se skrivnostno smehljal. Jobs je na začetku večerje osladno nazdravil: “Najsrečnejša dneva mojega življenja sta bila, ko smo začeli prodajati macintosh in ko je John Sculley sprejel povabilo, da se pridruži Applu,” je rekel. “To je bilo najlepše leto mojega življenja, ker sem se od Johna toliko naučil.” Potem je Sculleyju poklonil montažo spominkov preteklega leta.

Sculley se je odzval s svojim lastnim slavospevom partnerstvu z Jobom v preteklem letu, končal pa je z izjavo, ki so si jo prisotni dobro zapomnili, vsak iz svojega razloga: “Apple ima enega vodjo,” je rekel, “Steva in mene.” Ozrl se je proti Jobsu, spogledala sta se in Jobs se je nasmehnil. “Tako je bilo, kot da sva se povsem razumela,” se je spominjal Sculley. Opazil pa je tudi, da so Arthur Rock in nekateri drugi gledali začudeno, morda celo dvomeče. Skrbelo jih je, da ga ima Jobs povsem v oblasti. Sculleyja so bili vzeli v službo zato, da bi obvladoval Jobsa, zdaj pa je bilo že jasno, da Jobs obvladuje njega. “Sculleyju je bilo Stevovo odobravanje tako pomembno, da mu ni znal nasprotovati,” se je spominjal Rock.

Sculleyju se je morda zdela pametna strategija, če ohranja Jobsa zadovoljnega in popušča njegovi strokovnosti. Ni pa upošteval, da ni bilo v Jobsovi naravi, da bi si delil oblast. Popuščanja ni bil ravno vajen. Začel je postajati glasnejši glede tega, kako naj bi vodili podjetje. Na sestanku glede poslovne strategije leta 1984 je na primer predlagal, da bi centralizirane prodajne in tržne službe imele možnost, da vse ponudijo svoje storitve oddelkom za različne izdelke. (To bi na primer pomenilo, da bi se skupina za macintosh lahko odločila, da ne bo uporabila Applove tržne ekipe, temveč bo ustanovila svojo lastno.) Nihče drugi tega ni podprl, vendar je Jobs vztrajal. “Vsi so pričakovali, da bom stvari vzel v svoje roke, ga pripravil do tega, da utihne in se usede, vendar tega nisem storil,” se je spominjal Sculley. Ko so odhajali, je slišal nekoga zašepetati: “Zakaj neki ga Sculley ne utiša?”

Ko se je Jobs odločil, da postavi vrhunsko tovarno v Fremontu, v kateri bi izdelovali macintoshe, sta njegova obsedenost od estetike in želja po obvladovanju skočili v višjo prestavo. Želel je, da bi bili stroji v tovarni živahno obarvani, da bi spominjali na Applov logotip, vendar se je toliko časa ukvarjal z izbiranjem barv, da jih je Applov direktor proizvodnje, Matt Carter, na koncu dal namestiti v običajni bež in sivi barvi. Ko je Jobs obiskal tovarno, je naročil, da stroje prebarvajo z živahnimi barvami, ki si jih je želel. Carter je nasprotoval, češ da so to natančni stroji, vnovično barvanje pa bi lahko povzročilo probleme. Izkazalo se je, da ima prav. Ena najdražjih naprav, ki sojo pobarvali svetlo modro, potem ni več pravilno delovala, zato sojo poimenovali ‘Stevova neumnost’. Na koncu je Carter dal odpoved. “Toliko energije je bilo potrebne, če si se želel z njim prepirati, navadno o nečem povsem nepomembnem, da sem imel na koncu dovolj,” se je spominjal.

Jobs je kot njegovo nadomestilo izbral Debi Coleman, tisto živahno, a prijazno finančno funkcionarko, ki je nekoč prejela letno nagrado kot človek, ki se je najbolje uprl Jobsu. Znala pa je ustreči njegovim muham, ko je bilo treba. Ko ji je Applov umetniški direktor, Clement Mok, povedal, da Jobs želi, da bi bile stene popolnoma bele, je nasprotovala: “Ne moreš tovarne pobarvati na belo. Vse bo umazano in zaprašeno.” Mok je odvrnil: “Nobena bela ni preveč bela za Steva.” Na koncu se je vdala. Zaradi belih sten in živo modrih, rumenih in rdečih strojev je bila notranjost tovarne “videti kot postavitev v muzeju sodobne umetnosti,” je rekel Coleman.

Ko sem Jobsa vprašal o njegovi skrbi za videz tovarne, je odvrnil, da je tako želel zagotoviti skrb za perfekcijo:

Šel sem do tovarne in si nadel belo rokavico, da sem preveril, koliko je prašno. Prah je bil povsod, na strojih, na vrhu polic, na tleh. Debi sem rekel, naj očistijo. Rekel sem ji, da bi moralo biti tako čisto, da bi lahko jedli s tal. To jo je razbesnelo. Ni razumela, zakaj bi bilo to potrebno. Tedaj pa tega nisem znal jasno razložiti. Zelo je vplivalo name to, kar sem videl na Japonskem. Del tega, kar sem tam močno občudoval, je bil smisel za timsko delo in disciplino. Če nimaš toliko discipline, da bi vzdrževal brezmadežen prostor, ne moreš imeti dovolj discipline, da bi dovolj dobro skrbel za vse te stroje.

Neko nedeljsko jutro je Jobs pripeljal svojega očeta, da bi videl tovarno. Paul Jobs je bil vedno zelo natančen glede tega, da je vse orodje urejeno, sin pa mu je ponosno razkazal, kako tudi on zmore isto. Debi Coleman se jima je pridružila na obhodu. “Stevu se je kar smejalo,” se je spominjala. “Bil je tako ponosen, ko je očetu razkazoval svojo stvaritev.” Jobs je razlagal, kako vse deluje, njegov oče pa je občudujoče gledal. “Ves čas je gledal očeta, ta se je vsega dotikal in mu je bilo nadvse všeč, kako čisto in popolno je videti.”

Ko je tovarno obiskala Danielle Mitterand, pa ni šlo vse tako idealno. Žena francoskega socialističnega predsednika Francisa Mitteranda, ki je občudovala Kubo, je ob pomoči prevajalca postavljala številna vprašanja o delovnih razmerah, Jobs, ki je pripeljal Alaina Rossmana, da je prevajal njemu, pa ji je skušal pojasniti napredno robotiko in tehnologijo. Ko je govoril o časovnem načrtovanju proizvodnje, ga je vprašala glede plačila za nadure. Bil je nejevoljen, zato je opisal, kako avtomatizacija pomaga pri nižanju stroškov dela, čeprav je vedel, da je to ne bo navdušilo. “Je delo težko?” je vprašala. “Koliko imajo dopusta?” Jobs se ni več mogel zadržati. “Če jo toliko zanima njihova dobrobit,” je rekel njenemu prevajalcu, “ji povejte, da lahko pride sem delat, kadarkoli si želi.” Prevajalec je prebledel in ni rekel ničesar. Čez čas se je vmešal Rossman in rekel po francosko: “M. Jobs pravi, da se vam zahvaljuje za obisk in zanimanje za tovarno.” Rossman se je spominjal, da se niti Jobs niti Madame Mitterand nista zavedala, kaj se je zgodilo, vendar je bilo videti, da je njenemu prevajalcu odleglo.

Ko se je Jobs pozneje s svojim mercedesom hitro peljal po avtocesti, je besnel na Rossmana zaradi odnosa Madame Mitterand. Vozil je čez 160 km/h, tako da ga je ustavila policija. Po nekaj minutah, medtem ko ga je policist popisoval, je Jobs zatrobil. “Prosim?” je rekel policist. Jobs je odvrnil: “Mudi se mi.” Policist se, neverjetno, ni razjezil. Le nehal je pisati in Jobsa posvaril, da bo šel naslednjič, ko bo prekoračil omejitev hitrosti, v zapor. Čim je policist odšel, je Jobs avtomobil spet pognal na 160 km/h. “Bil je povsem prepričan, da normalna pravila zanj ne veljajo,” se je čudil Rossman.

Njegova žena, Joanna Hoffman, je isto opazila, ko je spremljala Jobsa v Evropo nekaj mesecev po tem, ko so lansirali macintosha. “Vedel se je popolnoma nemogoče in je bil prepričan, da se mu nič ne more zgoditi,” se je spominjala. V Parizu je organizirala uradno večerjo s francoskimi razvijalci programske opreme, Jobs pa se je nenadoma odločil, da ne želi biti zraven. Rekel ji je, da gre obiskat slikarja Folona. “Razvijalci so bili tako besni, da se niso hoteli niti rokovati z nami,” je rekla.

V Italiji se je takoj odločil, da ne mara Applovega generalnega menedžerja, prijaznega debelušnega moža, ki je izhajal iz konvencionalnega poslovnega okolja. Jobs mu je brezobzirno povedal, da ni navdušen nad njegovo ekipo in prodajno strategijo. “Ne zaslužite si, da prodajate maca,” je hladno rekel. To pa še ni bilo nič proti njegovi reakciji na restavracijo, ki jo je bil izbral nesrečni menedžer. Jobs je zahteval vegansko hrano, natakar pa mu je kljub temu še naprej stregel omako, polno kisle smetane. Jobs je postal tako nesramen, da mu je morala Joanna Hoffman zagroziti. S stisnjenimi zobmi mu je zašepetala, da mu bo zlila vročo kavo v naročje, če se ne pomiri.

Do najhujših nesoglasij z Jobsom na evropski poti je prišlo zaradi prodajnih napovedi. S svojim poljem popačene stvarnosti je Jobs svoje evropske menedžerje nenehno silil v višje napovedi. Grozil jim je, da ne bodo dobili kvot, če ne bodo zvišali napovedi. Trdili so, da so napovedi realistične, Joanna pa je morala biti za posrednika. “Ob koncu poti sem se vsa tresla,” se je spominjala.

Jobs je na tej poti spoznal JeanaLouisa Gasseeja, Applovega menedžerja v Franciji. Gassee je bil med redkimi, ki se je tu Jobsu uspešno uprl. “Po svoje gleda na resnico,” je pozneje rekel Gassee. “Le tako ga je bilo mogoče obvladati, da si bil še ti grob do njega.” Ko je Jobs tudi njemu zagrozil, da bo zmanjšal kvote Franciji, če ne bo zvišal prodajnih napovedi, se je Gassee razjezil. “Spominjam se, da sem ga zgrabil za suknjič in mu rekel, naj neha, in potem se je umiril. Tudi sam sem bil nekoč jeznorit človek, zato sem to lastnost lahko prepoznal v Stevu.”

Na Gasseeja pa je napravilo vtis, kako je Jobs znal vklopiti svojo očarljivost, ko je to želel. Frantpois Mitterand je pridigal evangelij informatique pour tous - informatike za vse številni akademski tehnološki strokovnjaki, na primer Marvin Minsky in Nicholas Negroponte, pa so prišli, da bi peli v njegovem zboru. Jobs je skupini predaval v hotelu Bristol in naslikal podobo Francije, ki bi lahko hitro napredovala, ko bi vse šole opremila z računalniki. Pariz je iz njega izvabil tudi romantično plat. Tako Gassee kot Negroponte pripovedujeta o tem, kako je vzdihoval nad tamkajšnjimi dekleti.

Padec

Po prvem razburjenju, ki je spremljalo prihod macintosha na trg, je v drugi polovici leta 1984 prodaja začela upadati. Težava je bila v temeljih: mačje bil prekrasen, a grozljivo počasen in premalo zmogljiv računalnik, tega pa ni mogla prekriti še toliko dobra propaganda. Njegova lepota je bila v uporabniškem vmesniku, ki je bil videti kot svetla igralnica namesto resnobnega temnega zaslona s hladnimi zelenimi utripajočimi črkami in zoprnimi ukaznimi vrsticami. Iz tega pa je izhajala tudi njegova največja slabost: Znak na zaslonu s črkovnim prikazom je potreboval manj kot bajt kode, ko pa je mac s slikovnimi pikami narisal črko v kateri od lepih pisav, je to zahtevalo dvajset do tridesetkrat večji pomnilnik. Lisa se je s tem spoprijemala tako, da je imela vgrajenega 1000 K delovnega pomnilnika, macintosh pa ga je imel le 128 K.

Druga težava je bila, da računalnik ni imel vgrajenega diska. Ko je Joanna Hoffman navijala za tako hranilno napravo, jo je Jobs ozmerjal s fanatikinjo za Xerox. Vztrajal je pri tem, da bo imel macintosh le en disketni pogon. Kopiranje podatkov je bilo lahko nadvse mučno, saj je bilo treba za to menjati diskete v enem samem pogonu.. Mac poleg tega niti ni imel ventilatorja, kar je bil še en zgled Jobsove dogmatične trme. Menil je, da ventilator moti računalniški mir. Zaradi tega je prihajalo do številnih okvar sestavnih delov in mac si je prislužil vzdevek ‘bež opekač’, kar nikakor ni povečalo njegove priljubljenosti. Računalnik je bil tako zapeljiv, da se je prvih nekaj mesecev dovolj dobro prodajal, ko pa so se ljudje začeli zavedati njegovih omejitev, se je prodaja poslabšala. Joanna Hoffman je pozneje potožila: “Polje popačene stvarnosti lahko deluje kot spodbuda, a potem vendarle udari stvarnost.”

Konec leta 1984, ko se lisa praktično ni več prodajala, maca pa so prodali manj kot deset tisoč kosov na mesec, se je Jobs v obupu odločil nekaj slabega in neznačilnega zanj. Odločil se je, da vzame neprodani inventar lise, nanje posadi program za posnemanje macintosha in računalnike prodaja kot nov izdelek, macintosh XL. Ker so liso opustili in je niso več nameravali pognati, je bilo nenavadno, da je Jobs želel ustvariti nekaj, v kar ni verjel. “Bila sem besna, kajti mac XL ni bil resničen,” je rekla Joanna Hoffman. “Šlo je samo za to, da bi se znebili odvečnih lis. Prodajal se je dobro, potem pa smo morali grozljivo prevaro ustaviti in jaz sem dala odpoved.”

Mračno vzdušje je bilo očitno v reklamnem spotu, ki so ga pripravili januarja leta 1985, skušal pa naj bi spet pričarati vzdušje proti IBMu, tako dobro prikazano v spotu ‘1984’. Žal pa sta se temeljno razlikovala: Prvi se je končal z junaško, optimistično noto, v novem spotu ‘Lemingi’, ki sta ga s sličicami prizorov predstavila Lee Clow in Jay Chiat, pa naj bi korporacijski menedžerji v temnih oblekah in z zavezanimi očmi odkorakali čez pečino in popadali v smrt. Od vsega začetka to ni bilo všeč niti Jobsu niti Sculleyju. Ni bilo videti, da bi s tem lahko posredovali pozitivno ali veličastno podobo Appla, bolj se je zdelo, da bodo le užalili vse menedžerje, ki so kdajkoli kupili IBM.

Jobs in Sculley sta želela videti še druge zamisli, ljudje iz agencije pa se niso dali. “Tudi spota ‘1984’ lani niste želeli predvajati,” je rekel eden od njih. Po Sculleyjevem poznejšem pripovedovanju je Lee Crow dodal: “Svoje ime, vse, stavim na to reklamo.” Ko so videli filmsko različico, ki jo je posnel brat Ridleyja Scotta, Tony, je bilo videti še slabše. Menedžerji z opranimi možgani so ob padanju čez pečino peli različico pesmi iz Sneguljčice v taktu pogrebne koračnice, temačni filmski slog pa je vso stvar še poslabšal. “Ne morem verjeti, da boš to predvajal in užalil poslovneže po vsej Ameriki,” je Debi Coleman kričala na Jobsa, ko je spot videla. Na marketinških sestankih je jasno poudarjala, koliko spotu nasprotuje. “Dobesedno sem položila odpovedno pismo na njegovo mizo. Napisala sem ga s svojim macom. Menila sem, da gre za sramotenje korporacijskih menedžerjev. Na trg namiznega založništva pa smo komaj začeli vstopati.”    t

Jobs in Sculley pa sta vendarle popustila prošnjam agencije in spot so predvajali na veliki tekmi Super Bowl. Na tekmo na stanfordskem štadionu sta šla skupaj s Sculleyjevo ženo Leezy (ki ni prenašala Jobsa) in Jobsovim novim dekletom, Tino Redse. Ko so spot prikazali proti koncu četrte četrtine dolgočasne tekme, na štadionu, kjer so ga gledali na velikem zaslonu nad glavami, ni bilo kaj prida reakcije. Po vsej državi pa je bil odziv pretežno negativen. “Žalil je prav ljudi, ki si jih je Apple želel doseči,” je predsednik podjetja za tržne raziskave povedal novinarju revije Fortune. Applov tržni menedžerje pozneje predlagal, da bi podjetje lahko morda zakupilo prostor za oglas v Wall Street Journalu, kjer bi se opravičili. Jay Chiat je zagrozil, da bo v tem primeru njegova agencija zakupila sosednjo stran in se opravičila za opravičilo.

Jobsovo neprijetno počutje, tako zaradi spota kot splošne situacije pri Applu, je bilo jasno vidno, ko je januarja odpotoval v New York, da bi opravil novo rundo intervjujev. Andy Cunningham iz podjetja Regisa McKenne je bila zadolžena za organizacijo in logistiko v Carlylu. Ko je Jobs prispel, ji je rekel, da je treba njegov apartma povsem preurediti, čeprav je bila ura že deset ponoči, intervjuji pa naj bi se začeli naslednji dan. Klavir ni bil na pravem mestu, jagode so bile napačne sorte. Njegova največja pripomba pa je bila, da mu cvetje ni všeč. Želel je imeti navadne sobne kale. “Potem sva se na dolgo in široko prerekala o tem, kaj je kala,” se je spominjala Andy Cunningham. “Sama jih dobro poznam, saj sem jih imela na poroki, on pa je trdil, si želi drugačne in da sem neumna, ker ne vem, kakšna je resnična navadna sobna kala.” Andy je šla torej ven in, glede na to, da so bili v New Yorku, uspela najti odprto cvetličarno s kalami, ki si jih je želel, čeprav je bila že polnoč. Ko je bila soba končno preurejena, je začel Jobs kritizirati njeno obleko. “Ta obleka je ogabna,” ji je rekel. Andy je vedela, da ga je včasih le kuhala neusmerjena jeza, zato ga je skušala pomiriti. “Glej, vem, da si jezen, in vem, kako se počutiš,” je rekla.

“Niti približno se ti ne sanja, kako se počutim,” je bevsknil, “niti sanja se ti ne, kako je, če si jaz.”

Trideset let

Za večino ljudi je starost trideset let pomemben mejnik, še posebej pa za pripadnike generacije, ki je trdila, da ne gre zaupati nikomur čez trideset. Februarja leta 1985 je Jobs za svoj trideseti rojstni dan priredil razkošno zabavo v poslovnih oblekah in teniskah za tisoč ljudi v plesni dvorani hotela St. Francis v San Franciscu. Na vabilu je pisalo: “Star hindujski izrek pravi: ‘V prvih 30 letih svojega življenja določiš svoje navade. Zadnjih 30 let pa navade določajo tebe.’ Pridite in z menoj praznujte moje.”

Ena miza je bila rezervirana za mogotce programske opreme, med njimi Billa Gatesa in Mitcha Kaporja. Pri drugi so sedeli stari prijatelji in prijateljice, na primer Elizabeth Holmes, ki je prišla z žensko, oblečeno v frak. Andy Hertzfeld in Burrell Smith sta si izposodila frake in sta nosila teniske s plahutajočimi jeziki, kar je bilo še toliko bolj zabavno, ko sta plesala na Straussove valčke sanfranciškega simfoničnega orkestra.

Za zabavo je poskrbela Ella Fitzgerald, saj je Bob Dylan odklonil povabilo. Pretežno je pela pesmi iz utečenega repertoarja, občasno pa tudi kako prirejeno pesem, na primer ‘The Girl from Ipanema’, tako da je ta zdaj govorila o fantu iz Cupertina. Ko je pozvala goste, da povedo svoje glasbene želje, jih je Jobs nekaj zaklical. Končala je s tem, da je počasi odpela ‘Happy Birthday\

Sculley je stopil na oder in nazdravil “največjemu vizionarju računalniške tehnologije”. Tudi Wozniak je pristopil in Jobsu podaril okvirjeno kopijo potegavščine z zaltairom na West Coast Computer Faire leta 1977, kjer so predstavili apple II. Investitor Don Valentine je razglabljal o spremembah, ki so se zgodile v desetletju odtlej. “Tedaj je bil videti kot Hošiminh in je govoril, da ne gre zaupati nikomur nad trideset, zdaj pa prireja fenomenalno zabavo za svoj trideseti rojstni dan, na kateri poje Ella Fitzgerald,” je povedal.

Mnogi so izbrali prav posebna darila za človeka, ki ga'ni bilo lahko zadovoljiti. Debi Coleman je na primer našla prvo izdajo knjige The Last Tycoon F. Scotta Fitzgeralda. Jobs pa je, nenavadno, ne pa zanj neznačilno, vsa darila pustil v hotelski sobi. Wozniak in nekaj dolgoletnih Applovih uslužbencev, ki jim ni bilo do kozjega sira in lososove kreme, s katerima so stregli na zabavi, je pozneje odšlo ven jest k Denny’s.

“Le redko vidiš umetnika pri tridesetih ali štiridesetih, ki resnično lahko kaj prispeva,” je Jobs zamišljeno rekel Davidu Shefifu, ki je objavil dolg in poglobljen intervju v Playboyu tisti mesec, ko je dopolnil trideset let. “Seveda so ljudje, ki so zvedavi od rojstva, in ostanejo za vedno otroci, ki se čudijo življenju, ni pa jih veliko.” Intervju se je dotaknil številnih tem, Jobsova najbolj bridka razglabljanja pa so se posvečala staranju in prihodnosti:

Misli ti v duhu postavijo nekakšno ogrodje. V resnici jedkaš kemične vzorce. V večini primerov ljudje ostanejo ujeti v te vzorce, kot v nekakšnih zarezah na glasbeni plošči, in nikoli ne pridejo več ven.

Vedno bom povezan z Applom. Upam, da se bosta vse moje življenje nit mojega življenja in nit Appla prepletali in razpletali, kot tapiserija. Morda me kdaj nekaj let ne bo, a se bom vedno vrnil ...

Če želiš živeti ustvarjalno življenje, kot umetnik, ne smeš preveč gledati nazaj. Moraš biti voljan vzeti vse, kar si storil in kar si, ter to zavreči.

Čim bolj skuša zunanji svet učvrstiti tvojo podobo, tem teže je biti ustvarjalec, zato ustvarjalci pogosto rečejo: “Na svidenje. Moram iti. Znorel bom in moram od tod.” In gredo in prezimujejo nekod drugod. Mogoče se pozneje spet pojavijo, nekoliko drugačni.

Zdelo se je, da Jobs z vsakim od teh stavkov izraža slutnjo, da se bo njegovo življenje kmalu spremenilo. Morda se bo nit njegovega življenja prepletala in razpletala z nitjo Appla. Morda je bil pravi čas, da zavrže nekaj tega, kar je bil. Morda je bil čas, da reče, “Na svidenje, moram iti,” in se pozneje vrniti z drugačnimi pogledi.

Odhajanje

Andy Hertzfeld si je potem, ko je macintosh leta 1984 prišel ven, vzel daljši dopust. Moral si je napolniti baterije in priti proč od svojega nadzornika, Boba Bellevilla, ki ga ni maral. Nekega dne je izvedel, da je Jobs dal nekaterim inženirjem na macintoshevi ekipi do 50.000 dolarjev nagrade. Sel je torej k Jobsu in ga še sam prosil za nagrado. Jobs je odvrnil, da se je Belleville odločil, da ljudem na dopustu ne da nagrade. Hertzfeld je pozneje slišal, da se je dejansko tako odločil Jobs, zato ga je šel o tem vprašat. Jobs se je sprva izvijal, potem je rekel: “No, reciva, da je res tako. Kako to karkoli spremeni?” Hertzfeld je rekel, da če mu Jobs ne da nagrade samo zato, da bi ga pripravil do tega, da se vrne, se že načelno ne bo vrnil. Jobs je popustil, vendar je Hertzfeldu ostal slab občutek.

Proti koncu dopusta se je Hertzfeld z Jobsom dogovoril za večerjo. Peš sta šla od Jobsove pisarne do bližnje italijanske restavracije. “Resnično si želim priti nazaj,” je rekel Jobsu. “Vendar se zdijo stvari zdaj kar precej zmešane.” Jobs je bil nekoliko vznejevoljen in raztresen, Hertzfeld pa je nadaljeval. “Ekipa za programsko opremo je povsem demoralizirana in že mesece skoraj ničesar ni naredila, Burrell pa je tako razrvan, da ne bo zdržal niti do konca leta.”

Na tej točki ga je Jobs prekinil. “Nimaš pojma, o čem govoriš!” je rekel. “Macintosheva ekipa odlično dela in sam se še nikoli nisem imel bolje. Enostavno nimaš pravega stika.” Njegov pogled je bil uničujoč, hkrati pa je bilo videti, kakor da ga Hertzfeldove ugotovitve nekako zabavajo.

“Če si o tem res prepričan, mislim, da ni možnosti, da bi prišel nazaj,” je čemerno odvrnil Hertzfeld. “Macove ekipe, h kateri bi se rad vrnil, sploh ni več.”

“Macova ekipa je morala odrasti, ti pa bi moral tudi,” je odvrnil Jobs. “Rad bi, da se vrneš, če pa se ne želiš, je to tvoja stvar. Nisi tako pomemben, kot si misliš.”

Hertzfeld se ni vrnil.

Na začetku leta 1985 se je na odhod pripravljal tudi Burrell Smith. Skrbelo ga je, da bo težko dal odpoved, če ga bo Jobs skušal pregovoriti; polje popačene stvarnosti je bilo praviloma premočno, da bi se mu upiral. Zato sta s Hertzfeldom razmišljala, kako bi se lahko osvobodil. “Vem, kako!” je nekega dne rekel Hertzfeldu. “Vem za odličen način, kako izničiti polje popačene stvarnosti. Enostavno bom šel k Stevu v pisarno, si slekel hlače in se polulal na njegovo mizo. Kaj lahko reče na to? Zanesljivo bo delovalo.” V macovi ekipi so stavili, da celo pogumni Burrell Smith ne bo zbral dovolj poguma, da to stori. Ko se je končno odločil, da gre, bilo je okoli časa Jobsovega rojstnodnevnega slavja, se je najavil pri Jobsu. Ko je vstopil, je bil presenečen, kako se Jobs široko smehlja. “Boš to naredil? Boš res to naredil?” Je vprašal. Slišal je bil za njegov načrt.

Smith ga je gledal. “Ali moram? Bom, če moram.” Jobs ga je pomenljivo pogledal in Smith je sklenil, da ni potrebno. Tako je torej odpoved dal manj teatralno in se poslovil v dobrih odnosih.

Kmalu mu je sledil še eden od velikih macintoshevih inženirjev, Bruce Hom. Ko je šel k Jobsu, da bi se poslovil, mu je ta rekel: “Ti si kriv za vse, kar je napačnega pri macu.”

Hom je odvrnil: “Veš, Steve, v resnici sem kriv za kar precej stvari, ki so pri macu v redu, in za te sem se moral boriti kot nor.”

“Prav imaš,” se je strinjal Jobs. “Dam ti 15.000 delnic, če ostaneš.” Ko je Hom ponudbo zavrnil, je Jobs pokazal svojo toplejšo stran. “No, dajva se objeti,” je rekel. In sta se objela.

Najpomembnejši dogodek tisti mesec pa je bil vnovični odhod soustanovitelja Appla, Steva Wozniaka. V tistem času je delal kot inženir na srednjem nivoju oddelka za apple II. Tam je bil kot nekakšen simbol izvora podjetja in je ostajal kolikor je mogoče daleč od menedžmenta in korporativne politike. Upravičeno je menil, da Jobs appla II ne upošteva dovolj, saj je ta prinašal odličen zaslužek in je ob božiču leta 1984 prinesel kar 70 % vseh prihodkov. “Ljudi v skupini za apple II so v podjetju obravnavali kot zelo nepomembne,” je rekel pozneje. “In to kljub temu, da je bil apple II daleč najbolje prodajani izdelek našega podjetja, to pa bo držalo še več let.” Pripravil se je celo do tega, da je storil nekaj zanj neznačilnega: nekega dne je po telefonu poklical Sculleyja in ga grajal, ker je posvečal preveč pozornosti Jobsu in macintoshevemu oddelku.

Nezadovoljni Wozniak se je odločil, da potihoma odide in ustanovi novo družbo, ki bo izdelovala splošni daljinec, ki ga je izumil. Z njim bi bilo mogoče s preprostim naborom gumbov, ki bi jih lahko programirali, upravljati televizor, stereosistem in druge elektronske naprave. Povedal je vodji tehničnega razvoja v oddelku appla II, ni pa mislil, da je dovolj pomemben, da bi moral iti kaj više in povedati tudi Jobsu ali Markkuli. Tako je Jobs o tem izvedel šele potem, ko so objavili v Wall Street Journalu. Wozniak je s svojim značilnim zaupljivim pristopom odkrito odgovarjal na novinarjeva vprašanja, ko mu je ta telefoniral. Priznal je, da meni, kako Apple zanemarja oddelek za apple II. “Usmeritev Appla je že pet let strahovito zgrešena,” je rekel.

Manj kot dva tedna pozneje sta Wozniak in Jobs skupaj obiskala Belo hišo, kjer jima je Ronald Reagan podelil prvo državno odlikovanje za tehnologijo. Predsednik je citiral predsednika Rutherforda Hayesa, ko so mu prvič pokazali izumljeni telefon - “Neverjetni izum, a kdo bi želel kaj takega uporabljati?” -, potem pa pristavil: “Pri tem se je seveda motil.” Zaradi nerodne situacije ob Wozniakovem odhodu pri Applu niso priredili slavnostne večerje. Jobs in Wozniak sta šla pozneje do prodajalne s sendviči in tam nekaj pojedla. Sproščeno sta klepetala in se izogibala pogovora o njunih nesoglasjih.

Wozniak si je želel, da bi bil njegov odhod miroljuben. Tak je pač bil. Zato je pristal na to, da ostane pri Applu nepolno zaposlen z letno plačo

20.000 dolarjev in kot predstavnik družbe pri promocijskih dogodkih in strokovnih srečanjih. To bi lahko bil eleganten način počasnega razhoda. Vendar Jobs ni mogel stvari pustiti kar tako pri miru. Neko soboto, nekaj tednov po tistem, ko sta bila v Washingtonu, je šel v Palo Alto v novi studio Hartmuta Esslingerja, čigar družba frogdesign se je preselila tja, da bi lahko izvajala oblikovalske projekte za Apple. Tam je po naključju videl skice, ki jih je bila družba napravila za Wozniakov novi daljinec, in je vzrojil. V pogodbi z Applom je bila klavzula, po kateri so lahko frogdesignu preprečili, da bi delali za kakršenkoli projekt, povezan z računalništvom. “Sporočil sem jim,” je rekel Jobs, “da nam sodelovanje z Wozom ni sprejemljivo.”

Ko so pri Wall Street Journalu izvedeli, kaj se je zgodilo, so kontaktirali Wozniaka, ki je bil odprt in odkrit, kot ponavadi. Rekel je, da ga Jobs kaznuje. “Steve Jobs me nekoliko sovraži, verjetno zaradi vsega, kar sem bil izjavil o Applu,” je povedal novinarju. Jobsovo dejanje je bilo neverjetno malenkostno, pogojeno pa je bilo tudi z dejstvom, da je dojel bolje od drugih, da videz in slog izdelka določa njegovo znamko. Wozniakovo napravo, ki bi bila videti podobna Applovemu izdelku in bi jo bilo podobno uporabljati, bi lahko javnost zamenjala za nekaj, kar so dejansko izdelali pri Applu. “To ni nič osebnega,” je Jobs izjavil za časopis in pojasnil, da si le želi zagotoviti, da Wozniakov daljinec ne bo videti kot Applov. “Ne želimo, da se naše oblikovalsko izražanje uporablja pri drugih izdelkih. Woz mora najti svoje lastne vire, ne more izkoriščati Applovih. Ne moremo ga obravnavati kot nekaj posebnega.”

Jobs je ponudil, da plača za delo, ki so ga pri frogdesignu že opravili za Wozniaka, vendar so bili vodilni pri družbi kljub temu osupli. Ko je Jobs zahteval, da mu pošljejo risbe, ki so jih pripravili za Wozniaka, ali pa jih uničijo, so odklonili. Jobs jim je moral poslati pismo, v katerem se je skliceval na pogodbo. Herbert Pfeifer, direktor oblikovanja pri družbi, je tvegal Jobsov bes, ko je javno ovrgel njegovo trditev, da spor z Wozniakom ni oseben. “Gre za preizkušanje moči,” je povedal Journalu. “Imata medsebojne osebne spore.”

Hertzfeld je bil ogorčen, ko je slišal, kaj je bil Jobs storil. Živel je okoli dva kilometra od Jobsove hiše in Jobs ga je med sprehodi včasih obiskal. “Epizoda z Wozniakovim daljincem me je tako razbesnela, da Steva naslednjič, ko je prišel mimo, nisem spustil noter,” se je spominjal. “Vedel je, da nima prav, vendar je skušal najti racionalno razlago in v svojem polju popačene stvarnosti jo je morda celo res lahko.” Wozniak, ki je bil vedno mila duša, tudi ko mu kaj ni bilo prav, je šel k drugi oblikovalski družbi in je celo pristal na to, da ostane na Applovi plačilni listi kot Applov predstavnik.

Spopad spomladi leta 1985

Za razhajanje med Jobsom in Sculleyjem spomladi leta 1985 je bilo več razlogov. Nekateri so bili le zaradi različnih pogledov na poslovanje, na primer Sculleyjev poskus, da bi z višjo ceno macintosha, kolikor je le mogoče povečal dobičke, medtem ko je Jobs želel, da bi si računalnik lahko privoščilo več ljudi. Drugi so bili nenavadno psihološki in so izhajali iz goreče in nenavadne zanesenosti, katero sta na začetku čutila drug do drugega. Sculley si je neznosno želel Jobsove naklonjenosti, Jobs je v njem iskal očetovsko figuro in mentorja. Ko se je prvotna zagretost ohladila, so čustva trpela. Vse večji razdor pa je imel dva temeljna vzroka, po enega na vsaki strani.

Jobs je videl težavo v tem, da se Sculley premalo zanima za izdelke. Ni se niti potrudil, niti ni pokazal zmožnosti, da bi razumel podrobnosti tega, kar so izdelovali. Prav nasprotno, Jobsova ljubezen do drobnih tehničnih popravkov in oblikovalskih detajlov se mu je zdela obsedena in neproduktivna. Vse svoje poklicno življenje je prodajal brezalkoholne pijače in prigrizke, pri katerih je bilo bolj ali manj vseeno, po kakšnem receptu so pripravljeni. Po naravi ga izdelki niso strastno zanimali, za Jobsa pa je bil to najhujši greh, kar si jih je lahko zamislil. “Skušal sem ga poučiti o tehnoloških podrobnostih,” se je spominjal Jobs, “vendar se mu ni niti sanjalo, kako izdelki nastajajo, in sčasoma sva se samo še prepirala. Sem pa spoznal, da je moja perspektiva pravilna. Izdelki so vse.” Sculleyja je videl vse bolj kot neukega, njegov prezir pa se je še okrepil zaradi Sculleyjeve želje po njegovi naklonjenosti in zmotnega prepričanja, da sta si zelo podobna.

Za Sculleyja je bila težava v tem, da je bil Jobs, ko je minilo obdobje dvorjenja in manipulacije, do ljudi pogosto neprijeten, grob, sebičen in nesramen. Prav toliko je preziral Jobsovo neotesanost kot Jobs njegovo pomanjkanje zanimanja za podrobnosti pri izdelkih. Sculley je bil skrajno prijeten, skrbeč in vljuden človek. Nekoč sta bila dogovorjena za sestanek s podpredsednikom uprave Xeroxa, Billom Glavinom, in Sculley je prosil Jobsa, naj se primemo vede. Cim pa so sedli, je Jobs rekel Glavinu: “Vi tu nimate pojma, kaj počnete,” in sestanka je bilo konec. “Žal mi je, ampak ne morem si pomagati,” je Jobs povedal Sculleyju. Takih primerov je bilo še veliko. Al Alcorn iz Atarija je pozneje povedal: “Sculley je menil, da je treba paziti, da so ljudje zadovoljni, medčloveški odnosi so ga skrbeli. Stevu za vse to ni bilo niti malo mar. Močno pa so ga zanimali izdelki, tako kot Sculleyja nikoli niso. S tem, ko je žalil vsakogar, ki ni bil najboljši, je uspel preprečiti, da bi za Apple delalo preveč nesposobnežev.”

Uprava je bila zaradi spora vse bolj zaskrbljena, zato so na začetku leta 1985 Arthur Rock in nekateri drugi nezadovoljni direktorji oba strogo pograjali. Sculleyju so rekli, da naj bi on vodil družbo, česar bi se moral lotiti z večjo avtoriteto in bi se moral manj truditi, da bi bila z Jobsom prijatelja. Jobsu so rekli, da naj bi se ukvarjal s popravljanjem zmešnjave v macintoshevem oddelku in naj ne skuša drugim oddelkom govoriti, kako naj opravljajo svoje delo. Po tem sestanku se je Jobs umaknil v svojo pisarno in na svoj macintosh natipkal: “Ne bom kritiziral drugih oddelkov, ne bom kritiziral drugih oddelkov ...”

Po nadaljnjem slabšanju prodaje macintosha - marca leta 1985 je znašala le še 10 % napovedi - je Jobs besen čepel v svoji pisarni ali pa je taval po hodnikih in vse druge ošteval zaradi tekočih težav. Njegovo razpoloženje se je vse bolj skokovito spreminjalo, ljudi okoli sebe je vse bolj žalil. Menedžerji na srednjem nivoju so se mu začeli upirati. Šef trženja Mike Murray se je na računalniški konferenci zasebno želel sestati s Sculleyjem. Ko sta odhajala proti Sculleyjevi hotelski sobi, ju je Jobs zagledal in rekel, da bi želel iti zraven. Murray ga je prosil, naj ne gre. Sculleyju je potem povedal, da je Jobs razdiralen in bi ga bilo treba odstraniti z vodstvenega položaja macintoshevega oddelka. Sculley je odvrnil, da se še ni sprijaznil z dokončnim spopadom z Jobsom. Murray je pozneje neposredno Jobsu poslal sporočilo, v katerem je kritiziral, kako ravna s kolegi, in ga obtožil, da s svojim vodenjem uničuje ljudi.

Nekaj tednov je kazalo, da je mogoče napeto situacijo razrešiti. Jobsa je prevzela tehnologija ploskih zaslonov, ki jih je razvilo podjetje Woodside Design blizu Palo Alta pod vodstvom ekscentričnega inženirja Steva Kitchena. Velik vtis je nanj napravilo tudi drugo podjetje, ki je razvilo zaslon na dotik, tako da je bilo mogoče postopke upravljati s prstom, brez miške. Z obema tema tehnologijama skupaj bi bilo mogoče uresničiti Jobsovo vizijo ‘maca v knjigi’. Na sprehodu s Kitchenom je Jobs opazil zgradbo v bližnjem Menlo Parku in izjavil, da bi morali odpreti laboratorij, kjer bi razvijali te zamisli. Lahko bi ga imenovali AppleLabs, vodil pa bi ga lahko on sam ter se tako vrnil k zabavnemu delu razvijanja odličnega novega izdelka z majhno ekipo.

Sculley je bil navdušen nad to možnostjo. Večina njegovih upravnih težav bi bila tako rešena, ko bi se Jobs vrnil k temu, kar je znal najbolje in bi se v Cupertinu znebili njegove moteče prisotnosti. Sculley je tudi imel kandidata, ki bi lahko nadomestil Jobsa kot vodjo macintoshevega oddelka: JeanaLouisa Gasseeja, Applovega šefa v Franciji, ki je brez posledic prenesel Jobsov tamkajšnji obisk. Gassee je priletel v Cupertino in povedal, da bo sprejel službo, če bo dejansko vodil oddelek, ne pa delal pod Jobsom. Eden od članov uprave, Phil Schlein iz Macy’s, je skušal prepričati Jobsa, da bo zanj bolje, če si bo izmišljal nove izdelke in navdihoval vneto novo ekipo.

Po premisleku pa se je Jobs odločil, da si tega ne želi. Odločil se je, da prepusti vodstvo Gasseeju, ta pa se je kljub temu modro vrnil v Pariz, da bi se izognil nasprotjem, ki bi neizbežno sledila. Preostanek pomladi je Jobs kolebal. Včasih se je želel uveljaviti kot korporacijski menedžer, nekoč je celo napisal sporočilo, v katerem je pozival k varčevanju, tako da bi ukinili brezplačno pijačo in polete v prvem razredu, spet drugič se je strinjal s tistimi, ki so ga spodbujali, da gre proč in vodi novo raziskovalno in razvojno skupino v AppleLabs.

Marca je Murray napisal še eno sporočilo, na vrh katerega je napisal ‘Ne razširjaj’, dal pa ga je številnim kolegom. “V treh letih, odkar sem pri Applu, še nikoli nisem videl toliko zmede, strahu in slabega delovanja kot v zadnjih 90 dnevih,” je pisalo. “Zaposleni imajo občutek, da so na barki brez krmila, ki plove v megleno pozabo.” Murray je igral na obeh straneh mreže; včasih je spletkaril z Jobsom, da bi spodkopala Sculleyja, v tem sporočilu pa je krivil Jobsa. “Steve Jobs ima zdaj nedvomno velikansko moč, zaradi tega pa marsikaj ne deluje. Možno pa je tudi, da ima zaradi tega nedelovanja tako veliko moč.”

Ob koncu meseca je Sculley končno zbral pogum, da pove Jobsu, naj opusti vodenje macintosheve ekipe. Nekega večera je šel do Jobsove pisarne, s seboj pa je imel Jaya Elliota, šefa kadrovskega oddelka, da bi bilo soočenje bolj uradno. “Nikogar ni, ki bi občudoval tvojo genialnost in vizionarstvo bolj od mene,” je začel Sculley. Take hvale je že kdaj prej izrekel, tokrat pa je bilo jasno, da se na koncu obeta kruti “ampak”. In res je prišel. “Ampak to resnično ne bo delovalo,” je izjavil. Nadaljeval je s hvalo in novimi nasprotnimi izjavami. “Med nama se je razvilo izvrstno prijateljstvo,” je rekel, “vendar nimam več zaupanja v tvoje vodenje macintoshevega oddelka.” Oštel je Jobsa tudi zato, ker ga je za njegovim hrbtom imenoval bebca.

Jobs je bil videti osupel, odgovoril pa je z nenavadnim pozivom Sculleyju, naj mu pomaga in ga še kaj nauči. “Moraš biti več z menoj,” je rekel. Potem je vrnil udarec. Sculleyju je rekel, da ne ve ničesar o računalnikih, zelo slabo vodi podjetje in je eno samo razočaranje, odkar je prišel k Applu. Potem je bruhnil v jok. Sculley je sedel in si grizel nohte.

“Upravi bom predlagal,” je izjavil Sculley, “da nisi več na čelu macintoshevega oddelka. Želim, da to veš.” Prosil je Jobsa, naj ne nasprotuje in naj raje sprejme nalogo razvoja novih tehnologij in izdelkov.

Jobs je skočil pokonci in se ostro zazrl v Sculleyja. “Ne verjamem, da boš to naredil,” je rekel. “Če to narediš, boš uničil podjetje.”

V naslednjih nekaj tednih je Jobsovo vedenje močno nihalo. V enem trenutku je govoril o tem, kako bo odšel in vodil AppleLabs, v naslednjem pa je novačil podporo, da bi odstranil Sculleyja. Skušal se je zbližati s Sculleyjem, potem pa je za njegovim hrbtom včasih še isti dan udaril po njem. Nekega dne je ob devetih zvečer poklical Applovega glavnega pravnika Ala Eisenstata, mu povedal, da nima več zaupanja v Sculleyja in potrebuje njegovo pomoč pri prepričevanju uprave, da ga odpusti. Ob lih zvečer je telefoniral Sculleyju in mu rekel: “Super si in želel sem ti samo povedati, da je res krasno delati zate.”

Na seji uprave 11. aprila je Sculley uradno poročal, da želi Jobsu predlagati, da odstopi s položaja vodje macintoshevega oddelka in se raje posveti razvoju izdelkov. Potem je spregovoril Arthur Rock, najbolj čemeren in samozavesten član uprave. Obeh je imel dovolj: Sculleyja zato, ker v zadnjem letu ni imel dovolj poguma, da bi prevzel vodenje, Jobsa pa zato, ker se vede kot ‘čemeren pobalin’. Uprava je morala ta spor razrešiti, to pa bi po njegovem najbolje storila tako, da bi se pogovorila z vsakim posebej.

Sculley je zapustil prostor, da bi se lahko najprej pogovorili z Jobsom. Jobs je trdil, da je težava v Sculleyju, ker ne razume računalnikov. Rock je odvrnil s tem, da je grajal Jobsa. S svojim renčečim glasom je izjavil, da se Jobs že vse leto vede neumno in nima nobene pravice, da bi vodil oddelek. Celo Jobsov največji zagovornik, Phil Schlein, ga je skušal prepričati, naj se častno umakne in prevzame raziskovalni laboratorij.

Ko je bil na vrsti Sculley, je upravi postavil ultimat: “Lahko me podprete in potem prevzamem odgovornost za vodenje družbe, lahko pa ne storite ničesar, potem pa morate poiskati novega izvršnega direktorja.” Če mu dajo moč, je dejal, ne bo ukrepal vihravo, temveč bo Jobsa počasi vpeljal v novo vlogo prek naslednjih nekaj mesecev. Uprava se je soglasno postavila na Sculleyjevo stran. Pooblastili so ga, da odstrani Jobsa, kadarkoli se mu zdi ustrezno. Ko je Jobs čakal zunaj, povsem na jasnem, da izgublja, je zagledal Dela Yocama, dolgoletnega kolega, in ga objel.

Ko se je uprava odločila, je Sculley skušal biti spravljiv. Jobs je prosil, da se prehod izvede počasi, v obdobju naslednjih nekaj mesecev, in Sculley se je strinjal. Pozneje zvečer je Sculleyjeva izvršna pomočnica, Nanette Buckhout, poklicala Jobsa, da bi videla, kako mu gre. Še vedno je bil v svoji pisarni, prizadet. Sculley je že odšel in Jobs je prišel k njej, da bi se pogovarjal. Spet je skakal z ene skrajnosti na drugo, ko je govoril o Sculleyju. “Zakaj mi je John to storil?” je rekel. “Izdal me je.” Potem se je zasukal na drugo stran. Morda bi si moral vzeti nekaj časa proč od dela in se posvetiti odnosu s Sculleyjem, je rekel. “Moje prijateljstvo z Johnom je pomembnejše od vsega drugega, in mislim, da bi mogoče moral to storiti, se posvetiti najinemu prijateljstvu.”

Načrtovanje prevrata

Jobsu nikoli ni šlo dobro, ko je bil zavrnjen. Na začetku maja 1985 je šel k Sculleyju in ga prosil, naj mu da več časa, da dokaže, kako lahko vodi macintoshev oddelek. Obljubil je, da se lahko izkaže kot operativec. Sculley ni popustil. Potem je Jobs poskusil z neposrednim izzivom: Sculley naj bi odstopil. “Mislim, da si resnično začel pešati,” mu je rekel. “Prvo leto si bil resnično dober, in vse je potekalo odlično. Potem pa se je nekaj zgodilo.” Sculley, ki je bil sicer praviloma blagega značaja, je udaril nazaj. Poudaril je, da Jobs ni uspel, da bi razvili programsko opremo za macintosh, izdelali nove modele in pridobili stranke. Sestanek se je razvil v glasno obkladanje glede tega, kdo je slabši menedžer. Potem, ko je Jobs odšel, se je Sculley obrnil stran od steklene stene pisarne, skozi katero so drugi opazovali sestanek, in se zjokal.

Zadeve so se začele razpletati v torek, 14. maja, ko je macintosheva ekipa Sculleyju in drugim voditeljem Appla podala četrtletno predstavitev. Jobs še vedno ni prepustil vodenja oddelka in je bil videti kljubovalen, ko je stopil v sejno sobo. S Sculleyjem sta se začela dajati o tem, kaj je poslanstvo oddelka. Jobs je trdil, da prodaja večjega števila macintoshev. Sculley je rekel, da služiti interesom družbe Apple kot celote. Kot navadno je bilo med oddelki le malo sodelovanja; macintosheva ekipa je na primer načrtovala nove disketne pogone, drugačne od tistih, ki so jih razvijali v oddelku za apple 11. Sodeč po zapisniku je razprava trajala celo uro.

Jobs je potem opisal projekte v delu: zmogljivejši mac, ki bi nadomestil liso, ki je niso več proizvajali, in programska oprema FileServer, ki bi omogočila uporabnikom macintosha, da si delijo datoteke po omrežju. Sculley je šele tedaj izvedel, da projekta zamujata. Hladno je kritiziral Murrayjevo trženje, Bellevillove inženirske zamude in Jobsovo upravljanje vsega skupaj. Kljub temu je Jobs ob koncu sestanka na Sculleyja pred vsemi drugimi naslovil prošnjo, da dobi še eno možnost vodenja oddelka. Sculley ga je zavrnil.

Ta večer je Jobs peljal svojo macintoshevo ekipo na večerjo v Nina’s Cafe v Woodsidu. Povabil je tudi JeanaLouisa Gasseeja, ki je bil tu, ker ga je Sculley želel pripraviti na prevzem macintoshevega oddelka. Belleville je nazdravil “tistim med nami, ki dejansko razumejo, kaj pomeni svet po viziji Steva Jobsa”. Temu izrazu, ‘svetu po viziji Steva Jobsa’, so se drugi pri Applu, tisti, ki jim ni bilo do njegove popačene stvarnosti, posmehovali. Ko so drugi odšli, je Belleville še nekaj časa z Jobsom sedel v njegovem mercedesu in ga nagovaijal, naj proti Sculleyju organizira boj do smrti.

Več mesecev prej je Apple dobil dovoljenje za izvoz računalnikov na Kitajsko in Jobsa so na spominski dan leta 1985 povabili, da v Veliki ljudski dvorani podpiše pogodbo. Povedal je Sculleyju in ta se je odločil, da želi iti tja sam. Jobsu je bilo to prav, med Sculleyjevo odsotnostjo pa se je odločil izpeljati prevrat. Ves teden pred spominskim dnevom j e veliko ljudi popeljal na sprehode, da se je z njimi pogovoril. “Proti Johnu bom izvedel prevrat, ko bo na Kitajskem,” je povedal Miku Murrayju.

Sedem majskih dni

Četrtek, 23. maja: Na rednem četrtkovem sestanku s svojimi glavnimi pomočniki v macintoshevem oddelku jim je Jobs zaupal svoj načrt o odstranitvi Sculleyja. Zaupal ga je tudi direktorju kadrovskega oddelka, Jayu Elliotu, ta pa mu je naravnost rekel, da predvideni upor ne bo deloval. Elliot se je pogovoril z nekaj člani uprave in jih nagovarjal, naj se potegnejo za Jobsa, odkril pa je, da večina uprave drži s Sculleyjem, prav tako pa tudi večina višjih uslužbencev družbe. Jobs pa je tiščal naprej. Svoje načrte je razkril celo Gasseeju, ko sta se sprehajala po parkirišču, čeprav je bil ta prispel iz Pariza prav zato, da bi prevzel njegovo delovno mesto. “Napako sem storil, ko sem povedal Gasseeju,” je več let pozneje razmišljal Jobs.

Tisti večer je Applov glavni pravnik Al Eisenstat na svojem domu za Sculleyja, Gasseeja in njuni ženi priredil skromno pogostitev z jedmi na žaru. Ko je Gassee povedal Eisenstatu, kaj snuje Jobs, mu je ta priporočil, naj obvesti Sculleyja. “Steve je koval spletko in skušal pripraviti prevrat, s katerim bi se znebil Johna,” se je spominjal Gassee. “V delovni sobi pri Alu Eisenstatu doma sem s kazalcem Johna dregnil v prsi in rekel: ‘Če greš jutri na Kitajsko, se lahko zgodi, da te odstavijo. Steve načrtuje, kako bi se te znebil.’”

Petek, 24. maja: Sculley je odpovedal pot in se odločil soočiti se z Jobsom na sestanku izvršnega vodstva v petek zjutraj. Jobs je zamudil in opazil, da je njegov običajni prostor ob Sculleyju na čelu mize zaseden. Zato se je usedel na nasprotni konec. Oblečen je bil v lepo krojeno obleko in je bil videti poln energije. Sculley je bil videti bled. Izjavil je, da se ne bo držal dnevnega reda in se bo lotil vprašanja, ki je vse težilo. “Opozorili so me, da si me želiš odstraniti iz podjetja,” je rekel in gledal naravnost proti Jobsu. “Rad bi te vprašal, ali to drži.”

Jobs tega ni bil pričakoval. Vendar se ni nikoli izogibal užitkom krute resnicoljubnosti. Oči so se mu zožile in z neustrašnim pogledom je zrl v Sculleyja. “Mislim, da škoduješ Applu, in mislim, da nisi pravi človek, ki bi lahko družbo vodil,” je odvrnil, hladno in počasi. “Resnično bi moral oditi. Ne veš, kako voditi in nikoli nisi vedel.” Obtožil je Sculleyja, da ne razume postopka razvoja izdelkov, potem pa je dodal še bolj osebno obtožbo: “Želel sem, da mi pomagaš razvijati se, pa si bil povsem neučinkovit.”

Vsi so negibno obsedeli, Sculley pa je končno izgubil živce. Spet se je pojavilo jecljanje iz otroštva, ki ga ni mučilo že dvajset let. “Ne zaupam ti in ne bom prenašal pomanjkanja zaupanja,” je zajecljal. Ko je Jobs zagotovil, da bi on sam bolje vodil podjetje od Sculleyja, se je ta odločil, da tvega, in je to vprašanje zastavil prisotnim. “Izvedel je to prebrisano zvijačo,” se je spominjal Jobs, še vedno prizadet po petintridesetih letih. “Na seji izvršnega odbora je zastavil vprašanje: ‘Gre zame ali za Steva, za koga torej glasujete?’ Vse skupaj je tako zastavil, da bi moral biti bebec, če bi glasoval zame.”

Nenadoma so se zaledeneli prisotni začeli premikati. Prvi je spregovoril Del Yocam. Rekel je, da ima zelo rad Jobsa in si želi, da obdrži določeno vlogo v družbi, zbral pa je dovolj poguma, da je kljub temu, da je Jobs strmel vanj, izjavil, da spoštuje Sculleyja in ga bo podprl glede vodenja družbe. Eisenstat je naravnost pogledal Jobsa in izjavil bolj ali manj isto: Imel je rad Jobsa, vendar bo podprl Sculleyja. Regis McKenna, ki je na teh sejah sodeloval kot zunanji svetovalec, je bil bolj neposreden. Pogledal je Jobsa in mu rekel, da še ni pripravljen za vodenje družbe, kar mu je bil povedal že prej. Tudi drugi so se postavili na Sculleyjevo stran. Posebej težavno je bilo za Billa Campbella. Rad je imel Jobsa, Sculleyja pa ne posebno. Njegov glas se je nekoliko tresel, ko je Jobsu povedal, da se je odločil podpreti Sculleyja, oba pa je pozval, da najdeta skupno rešitev in vlogo za Jobsa v podjetju. “Ne moreš pustiti Steva, da odide,” je rekel Sculleyju.

Jobs je bil videti potrt. “No, zdaj vem, kako stvari stojijo,” je rekel in zdrvel iz sobe. Nihče mu ni sledil.

Vrnil se je v svojo pisarno, zbral svoje zveste privržence na macintoshevi ekipi in se zjokal. Rekel je, da mora zapustiti Apple. Ko se je napotil proti vratom, ga je Debi Coleman zadržala. Skupaj z drugimi ga je pregovarjala, naj se umiri in ne stori česa prenagljenega. Rekla je, naj čez konec tedna vse skupaj še enkrat premisli. Morda pa leje kaka možnost, da družbe ne bi raztrgali.

Sculleyja je zmaga potrla. Kot ranjeni bojevnik se je vrnil v Eisenstatovo pisarno in prosil pravnika, da se z njim malo popelje naokoli. Ko sta sedla v Eisenstatov porsche, je Sculley potožil: “Ne vem, ali lahko to izpeljem do konca.” Ko ga je Eisenstat vprašal, kaj to pomeni, je Sculley odvrnil: “Mislim, da bom dal odpoved.”

“Ne moreš,” je nasprotoval Eisenstat. “Apple bo razpadel.”

“Dal bom odpoved,” je Sculley izjavil. “Mislim, da nisem pravi za to podjetje.”

“Mislim, da se izmikaš,” je odvrnil Eisenstat. “Moraš se mu postaviti po robu.” Potem je odpeljal Sculleyja domov.

Sculleyjeva žena je bila presenečena, ko je prišel domov sredi dneva. “Slabo je šlo,” ji je rekel nesrečno. Bila je vihrava ženska, Jobsa nikoli ni marala in motilo jo je, kako je njen mož tako zaslepljen od njega. Ko je torej slišala, kaj se je bilo zgodilo, je skočila v avto in odbrzela do Jobsove pisarne. Ko so ji povedali, da je šel v restavracijo Good Earth, je šla tja in se soočila z njim na parkirišču, ko je prišel ven s svojimi zvestimi iz macintosheve ekipe.

“Steve, se lahko pogovorim s teboj?” je rekla. Bil je presenečen. “Še sploh zavedaš, kakšna čast je že samo poznati nekoga tako odličnega, kot je John Sculley?” je vprašala. Odmaknil je pogled. “Me ne moreš pogledati v oči, ko govorim s teboj?” je vprašala. Ko pa jo je pogledal svojim izurjenim, negibnim pogledom, jo je zmrazilo. “Ah, nič, ni me treba gledati,” je rekla. “Ko pogledam v oči pri drugih ljudeh, vidim njihovo dušo.

Ko pogledam v tvoje, vidim brezdanje brezno, prazno jamo, mrtvo cono.” Potem je odšla.

Sobota, 25. maja: Mike Murray se je odpeljal do Jobsove hiše v Woodsidu, da bi mu podal nasvet: Moral bi razmisliti o ponudbi, da sprejme vlogo vizionarja novih izdelkov, požene AppleLabs, se umakne s sedeža podjetja. Videti je bilo, da je Jobs pripravljen to pretehtati. A najprej bi moral skleniti premirje s Sculleyjem. Zato ga je poklical po telefonu in ga presenetil z oljčno vejico. Vprašal ga je, ali se lahko naslednje popoldne sestaneta in se skupaj sprehodita po hribovju nad Stanfordovo univerzo. V srečnejši preteklosti sta se tam že bila sprehajala, in morda bi lahko tako zgladila nesporazum.

Jobs ni vedel, da je bil Sculley povedal Eisenstatu, da razmišlja o odpovedi, a tedaj to ni bilo več pomembno, saj se je medtem že premisli in je sklenil ostati. Kljub izbruhu prejšnjega dne si je še vedno želel, da bi ga Jobs maral. Zato je pristal na srečanje prihodnje popoldne.

Če se je Jobs pripravljal na spravo, pa to ni bilo razvidno iz izbora filma, ki si ga je tisti večer ogledal z Murrayjem. Odločil se je za junaški film Patton, o generalu, ki se ni za nobeno ceno predal. Vendar je svoj izvod posodil očetu, ki je bil nekoč za tega generala prevažal vojake, zato se je z Murrayjem odpeljal ponj do hiše svojega otroštva. Staršev ni bilo doma, ključa pa ni imel. Šla sta okoli hiše, preverila, ali je kje kaj odprto in se na koncu vdala. V videoizposojevalnici Pattona niso imeli, zato se je na koncu moral sprijazniti s filmsko priredbo Izdajstva Harolda Pinterja iz leta 1983.

Nedelja, 26. maja: Jobs in Sculley sta se v nedeljo popoldne dobila za Stanfordovo univerzo, tako kot sta bila dogovorjena, in se več ur sprehajala po blagih hribčkih in lepih pašnikih. Jobs je ponovil svojo prošnjo, da bi imel operativno vlogo pri Applu. Sculley ni popustil. Ponavljal je, da ne bi delovalo. Nagovarjal je Jobsa, naj sprejme vlogo produktnega vizionarja s svojim laboratorijem, vendar je Jobs to zavrnil, češ da bi tako postal le figura. Povsem nerealistično je sam predlagal, da Sculley prepusti vodenje družbe njemu. “Zakaj ne bi ti postal predsednik uprave, jaz pa predsednik družbe in izvršni direktor?” je rekel. Sculleyja je presunilo, kako iskren je videti.

“Steve, to nima smisla,” je odvrnil. Jobs je potem predlagal, da si delita dolžnosti vodenja družbe, s tem da bi on sam vodil zadeve v zvezi z izdelki, Sculley pa tržno in poslovno plat. Vendar je uprava ne le opogumila Sculleyja, tako rekoč zapovedala mu je, da ukroti Jobsa. “En človek mora voditi družbo,” je odvrnil. “Imam podporo, ti pa je nimaš.”

Na poti domov se je Jobs ustavil pri Miku Markkuli. Ni ga bilo doma, zato je pustil sporočilo, naj pride naslednji dan na večerjo. Povabiti je nameraval tudi jedro najbolj zvestih iz macintosheve ekipe. Upal je, da bo lahko prepričal Markkulo glede zmote, da se postavlja na Sculleyjevo stran.

Ponedeljek, 27. maja: Spominski dan je bil sončen in topel. Zvesti člani macintosheve ekipe - Debi Coleman, Mike Murray, Susan Barnes in Bob Belleville - so v Jobsovo hišo v Woodsidu prispeli uro pred dogovorjeno večerjo, da bi lahko načrtovali strategijo. Ko so v svetlobi zahajajočega sonca sedeli na verandi, je Debi Coleman rekla Jobsu, naj sprejme Sculleyjevo ponudbo, da postane produktni vizionar in pomaga vzpostaviti AppleLabs. Izmed vseh v najožjem krogu je bila najbolj realistična. Po novem organizacijskem načrtu ji je Sculley ponudil vodenje proizvodnega oddelka, saj je vedel, da je zvesta Applu in ne le Jobsu. Drugi so bili bolj ostri. Hoteli so nagovoriti Markkulo, da bi podprl načrt za reorganizacijo, po katerem bi Jobs prevzel vodstvo.

Ko je prišel Markkula, je pristal na to, da jih posluša, a pod pogojem, da je Jobs tiho. “Resnično sem si želel slišati, kaj ima povedati macintosheva ekipa, ne pa gledati, kako jih Jobs pridobiva za upor,” se je spominjal. Ko se je začelo ohlajati, so šli v notranjost skromno opremljene hiše in se posedli ob kamin. Markkula je poskrbel za to, da se ne bi prepustili negodovanju, in jih je usmeril na obravnavanje konkretnih vprašanj upravljanja, na primer tega, kaj je povzročilo problem v proizvodnji programske opreme FileServer in zakaj se distribucijski sistem za macintosh ni dobro odzval na spremembe v povpraševanju. Ko so končali, je Markkula gladko zavrnil podporo Jobsu. “Rekel sem, da ne bom podprl njegovega načrta in s tem je bilo končano,” se je spominjal. “Sculley je bil šef. Bili so besni in razburjeni in so se pripravljali na upor, vendar se tako ne dela.”

Torek, 28. maja: Sculleyja je zjezilo, ko je od Markkule slišal, kako je Jobs prejšnji večer skušal spodkopati njegov položaj, in je v torek zjutraj odšel k njemu. Rekel mu je, da se je pogovoril z upravo in ima njeno podporo. Želel si je, da Jobs odide. Potem se je odpeljal k Markkuli domov in mu predstavil svoje načrte reorganizacije. Markkula ga je podrobno spraševal in na koncu podal svojo odobritev. Ko se je Sculley vrnil v svojo pisarno, je poklical preostale člane uprave, da je preveril, ali ga še vedno podpirajo. Še vedno so ga.

Potem je poklical Jobsa, da bi preveril, ali razume. Uprava je dokončno potrdila njegov načrt za reorganizacijo, ki naj bi se začel ta teden. Gassee naj bi prevzel vodenje Jobsovega ljubega macintosha in tudi drugih izdelkov, za Jobsa tako ni bilo drugega oddelka, ki bi ga lahko vodil. Sculley je bil še vedno nekoliko spravljiv. Rekel je Jobsu, da lahko ostane z nazivom predsednika uprave in produktni vizionar brez operativnih obveznosti. Na tej točki pa ni bilo več niti ponudbe o ustanavljanju AppleLabs.

Končno je Jobs vendarle dojel, da ni več priziva, nobene možnosti, kako bi še popačil stvarnost. Zjokal se je in potem začel telefonariti - Billu Campbellu, Jayu Elliotu, Miku Murrayju in drugim. Murrayjeva žena Joyce je govorila s tujino, ko je Jobs telefoniral in jo je operater prekinil, rekoč, da gre za nujni klic. Odgovorila mu je, da resno upa, da je pomembno. “Je,” je zaslišala Jobsa. Ko je njen mož prišel na telefon, je Jobs jokal. “Konec je,” je rekel in odložil.

Murrayja je skrbelo, da bi Jobs zaradi potrtosti lahko storil kaj prenagljenega, in ga je poklical nazaj. Odgovora ni bilo, zato se je odpeljal v Woodside. Ko je potrkal, nihče ni prišel odpret vrat, zato je šel okoli hiše in se po zunanjem stopnišču povzpel navzgor in pogledal v spalnico. Jobs je ležal na žimnici v neopremljeni sobi. Spustil je Murrayja noter in potem sta se pogovarjala skoraj do jutra.

Sreda, 29. maja: Jobs je končno našel kaseto s Pattonom in si je film ogledal v sredo zvečer, vendar mu je Murray preprečil, da bi se spet začel pripravljati na spopad. Prepričeval je Jobsa, naj pride v petek, da bi slišal Sculleyjevo napoved načrta reorganizacije. Nobene druge možnosti ni bilo več, kot da je postal ubogljivi vojščak, ne pa odpadniški poveljnik.

Kotaleči se kamen

Jobs se je tiho usedel v zadnjo vrsto dvorane, da bi poslušal Sculleyja, kako vojski pojasnjuje novo usmeritev vojskovanja. Veliko je bilo pogledov proti njemu, le malokdo pa ga je odkrito pozdravil. Nihče ni stopil do njega ali mu javno izkazoval naklonjenost. Ne da bi trenil z očmi, je strmel v Sculleyja, ki se je še po več letih dobro spominjal “Stevovega prezirljivega pogleda”. “Neverjetno je prediren,” se je spominjal Sculley, “kot rentgenski žarki vrta skozi kosti, vse do tja, kjer si mehak in ranljiv.” Ko je stal na odru in se pretvarjal, da ni opazil Jobsa, se je za trenutek spomnil na prijateljski izlet pred letom dni, ko sta šla v Cambridge v Massachussettsu, da bi obiskala Jobsovega junaka Edwina Landa. Temu so odvzeli oblast nad družbo Polaroid, ki jo je bil sam ustvaril, in ob tem je Jobs Sculleyju zgroženo rekel: “Samo nekaj ubogih milijonov je zapravil in že so mu vzeli podjetje.” Zdaj, je razmišljal Sculley, pa on jemlje Jobsu njegovo podjetje.

Ko je Sculley prikazoval organizacijske diagrame, je predstavil Gasseeja kot novega vodjo združene produktne skupine za macintosh in apple II. Na diagramu je bil tudi okvirček z besedo predsednik uprave, a brez kakršnekoli povezave do katerega od imen. Sculley je omenil, da bi Jobs na tem položaju imel vlogo ‘globalnega vizionarja’. Ni pa nakazal, da se zaveda, da je Jobs prisoten. Nekaj ljudi je zadržano zaploskalo.

Naslednjih nekaj dni je Jobs ostal doma z zagrnjenimi zavesami, vklopljen je imel telefonski odzivnik, videval pa se ni z nikomer drugim razen z dekletom Tino Redse. Ure in ure si je predvajal posnetke Boba Dylana, še posebej “The Times They Are aChangin”’. Ko je pred šestnajstimi meseci Applovim delničarjem razkril macintosh, je recitiral drugi verz. Verz se je lepo končal: “Današnji poraženec / Bo jutri zmagovalec ...”

Reševalna ekipa njegovega nekdanjega macintoshevega moštva, ki sta jo vodila Andy Hertzfeld in Bill Atkinson, ga je obiskala, da bi razblinila mračnost nedeljskega večera. Trajalo je nekaj časa, preden se je Jobs odzval na trkanje, potem pa jih je popeljal v sobo poleg kuhinje, enega od prostorov, kjer je bilo kaj pohištva. S pomočjo Tine Redse jim je postregel z vegetarijansko hrano, ki jo je naročil. “Kaj se je torej zgodilo?” je vprašal Hertzfeld. “Je res tako slabo, kot je videti?”

“Ne, še huje je.” Jobs se je nakremžil. “Veliko huje je, kot si lahko predstavljate.” Krivil je Sculleyja, da ga je izdal, in trdil, da pri Applu ne bodo zmogli brez njega. Položaj predsednika uprave, ki naj bi ga dobil, je bil povsem ceremonialen. Izselili naj bi ga iz pisarne na Bandleyju 3 v majhno in skoraj prazno zgradbo, ki jo je poimenoval ‘Sibirija’. Hertzfeld je preusmeril pogovor na temo iz prijetnejših časov in začela sta kramljati o preteklosti.

Tisti teden nekaj dni prej je izšla Dylanova nova plošča Empire Burlesque in Hertzfeld jo je kupil, zdaj pa so jo predvajali na Jobsovem odličnem gramofonu. Najbolj zanimiva pesem “When the Night Comes Falling from the Sky” se je s svojim apokaliptičnim sporočilom zdela primerna za ta večer, vendar Jobsu ni bila všeč. Slišati je bila skoraj kot disko in čemerno je trdil, da gre Dylanu na slabše vse od albuma Blood on the Tracks. Hertzfeld je premaknil iglo do zadnje pesmi na plošči, “Dark Eyes”, preprostega akustičnega komada samo z Dylanom s kitaro in orglicami. Pesem je bila počasna in turobna in Hertzfeld je upal, da bo Jobsa spominjala na starejše Dylanove pesmi, ki jih je imel tako rad. A Jobs tudi te pesmi ni maral in si tudi preostalih na plošči ni želel poslušati.

Jobsova napetost je bila razumljiva. Sculley mu je bil nekoč kot oče. To je veljalo tudi za Mika Markkula. In za Arthurja Rocka. Ta teden so ga vsi zapustili. “Gre za ta občutek, da so ga zapustili že kot otroka,” je pozneje rekel njegov prijatelj in odvetnik George Riley. “To je pomemben del njegove lastne mitologije in ga določa.” Jobs se je več let pozneje tega spominjal: “Počutil sem se, kot da me je kdo udaril in mi je povsem vzelo sapo.”

Še posebej boleča je bila izguba podpore Arthurja Rocka. “Arthur mi je bil kot oče,” je rekel Jobs. “Vzel meje pod svoje okrilje.” Rock ga je vpeljal v poznavanje opere, z ženo Toni pa sta bila njegova gostitelja v San Franciscu in Aspnu. “Spominjam se, kako sem se nekoč pripeljal v San Francisco in mu rekel, ‘Moj bog, kako grda je ta zgradba Bank of America’, on pa je odvrnil, ‘Ne, krasna je,’ in potem mi je pojasnil, zakaj, in imel je seveda prav.” Več let pozneje so Jobsu v oči stopile solze, ko je obnavljal to zgodbo: “Odločil se je za Sculleyja, ne zame. To me je resnično prizadelo. Nikoli si ne bi mislil, da me bo zapustil.”

Vse skupaj je bilo še slabše, ker je bilo zdaj njegovo ljubo podjetje v rokah moža, ki ga je imel za bedaka. “Uprava je menila, da ne morem voditi podjetja, in imeli so pravico do take odločitve,” je rekel. “Storili pa so napako. Morali bi ločiti vprašanje, kaj storiti z menoj, od tega, kaj storiti s Sculleyjem. Morali bi ga odpustiti, tudi če so menili, da jaz sam ne morem voditi Appla.” Njegova osebna čemernost se je počasi razblinjala, ob tem pa sta se poglabljala njegova jeza na Sculleyja in občutek izdajstva, ki ga je doživel.

Stanje se je poslabšalo, ko je Sculley povedal skupini analitikov, da je po njegovem mnenju Jobs nepomemben za podjetje, kljub nazivu predsednik uprave. “Kar zadeva operacije, niti danes niti v prihodnosti Steve Jobs ne igra nobene vloge,” je rekel. “Ne vem, kaj bo počel.” Odkrita pripomba je skupino šokirala in v dvorani je bilo slišati osuple vzdihe.

Morda bi pomagalo, ko bi šel v Evropo, je razmišljal Jobs. Zato je junija odšel v Pariz, kjer je imel predavanje na Applovem promocijskem dogodku, in se udeležil večerje v čast ameriškega podpredsednika Georgea H. W. Busha. Odtod je šel v Italijo, kjer se je s Tino Redse vozil po hribovju Toskane, kupil pa si je tudi motocikel, da se je lahko okoli vozil sam. V Firencah je vsrkaval arhitekturo starega mesta in občudoval teksturo gradbenih materialov. Še posebej se mu je zdel zanimiv tlak iz kamnoloma II Casone blizu toskanskega mesta Firenzuola. Bil je pomirjujoče modrikasto sive barve. Dvajset let pozneje se je odločil, da bo večina pomembnih Applovih trgovin tlakovana s tem peščenjakom.

V Rusiji so pravkar začeli prodajati apple II, zato se je napotil tudi tja in se tam sestal z Alom Eisenstatom. Ker tedaj še ni bilo preprosto dobiti vseh izvoznih dovoljenj, sta šla k ameriškemu gospodarskemu atašeju na ameriški ambasadi, Miku Menvinu. Povedal jima je, da imajo strogo zakonodajo glede prodajanja tehnologije Sovjetski zvezi. Jobs je bil nejevoljen. Na pariški razstavi računalniške tehnologije ga je podpredsednik Bush spodbujal, naj spravi računalnike v Rusijo, da bi tako “podžgali revolucijo od spodaj”. Pri večerji v gruzijski restavraciji, ki je bila znamenita po ražnjičih, je Jobs negodoval naprej. “Kako lahko trdite, da je to proti ameriški zakonodaji, ko pa nam tako jasno koristi?” je vprašal Mervvina. “Ko bodo Rusi dobili mace v roke, bodo lahko natisnili vse svoje časopise.”

Jobs je v Moskvi pokazal tudi svojo izzivalno stran, tako da je vztrajno govoril o Trockem, karizmatičnem revolucionarju, ki je izgubil naklonjenost Stalina in ga je ta ukazal umoriti. Agent KGB, ki je Jobsa moral spremljati, mu je rekel, naj raje ne govori toliko o tem. “Bolje je, da ne govorite o Trockem,” je rekel. “Naši zgodovinarji so preučili zadevo in zdaj menimo, da ni bil tako velik človek.” To ni ničesar spremenilo. Ko je na državni univerzi v Moskvi predaval študentom računalništva, je začel s hvaljenjem Trockega. Jobs se je s tem revolucionarjem lahko poistovetil.

Jobs in Eisenstat sta se udeležila praznovanja četrtega julija na ameriški ambasadi, Eisenstat pa je v svojem zahvalnem pismu ambasadorju Arthurju Hartmanu omenil, da namerava Jobs naslednje leto še okrepiti Applov položaj v Rusiji. “Načrtujemo, da se bomo septembra vrnili v Moskvo.” Za trenutek je bilo videti, da se bodo morda le uresničili Sculleyjevi upi, kako bo Jobs postal ‘globalni vizionar’ podjetja. Vendar se to ni zgodilo. Septembra se je zgodilo nekaj povsem drugega.

OSEMNAJSTO POGLAVJE

NeXT

Osvobojeni Prometej

Gusarji zapuščajo ladjo

Ko se je Jobs avgusta leta 1985 vrnil s poti po Evropi, je poklical stanfordskega biokemika Paula Berga, da bi se z njim pogovoril o dosežkih pri genskem spajanju in rekombinantni DNK. Berg je opisal, kako težavni so poskusi v biološkem laboratoriju, saj je od priprav do končnega rezultata lahko trajalo več tednov. “Zakaj ne opravite simulacije z računalnikom?” je vprašal Jobs. Berg je odvrnil, da so dovolj zmogljivi računalniki predragi za univerzitetni laboratorij. “Nenadoma je bil razburjen glede možnosti, ki so se odpirale,” se je spominjal Berg. “Razmišljal je o ustanovitvi novega podjetja. Bil je mlad in bogat in moral je najti nekaj, kar bo počel do konca življenja.”

Jobs je že nekaj časa spraševal strokovnjake, kakšne delovne postaje bi potrebovali. To ga je zanimalo že od leta 1983, ko je bil na naravoslovni fakulteti univerze Brown, da bi jim pokazal macintosh, in so mu povedali, da bi za kakršnokoli koristno delo v laboratoriju potrebovali veliko zmogljivejšo napravo. Akademski raziskovalci so sanjali o delovni postaji, ki bi bila zmogljiva in hkrati osebna. Ko je Jobs še vodil macintoshev oddelek, je začel projekt ‘Big Mac’, s katerim bi napravili tak računalnik. Imel bi operacijski sistem Unix, hkrati pa prijazni macintoshev vmesnik. Ko pa so Jobsa odstranili, je njegov naslednik JeanLouis Gassee projekt ukinil.

Ko se je to zgodilo, je Rich Page, ki je razvijal nabor čipov za big maca, razburjeno poklical Jobsa. To je bila le zadnja v vrsti pritožb nezadovoljnih Applovih uslužbencev, ki so klicali Jobsa in ga rotili, naj ustanovi novo podjetje in jih reši. Načrti so se začeli ob koncu tedna pred praznikom dela, ko je Jobs govoril z Buddom Tribblom, prvotnim vodjem za programsko opremo macintosha, in prišel ven z zamislijo podjetja, ki bi izdelovalo zmogljivo, a osebno delovno postajo. Pridobil je še dva druga člana macintosheve ekipe, ki sta omenjala, da bi rada odšla od tam, inženirja Georgea Crowa in nadzornice Susan Bames.

Tako je ostalo še eno ključno prazno mesto: oseba, ki bi tržila izdelek univerzam. Očitni kandidat je bil Dan’l Lewin, ki je pri Applu ustanovil konzorcij univerz, ki bi kupovale večje število macintoshev. Poleg tega, da v imenu ni imel dveh črk, je bil zelo čednega videza in imel princetonsko uglajenost. Z Jobsom sta imela nekaj skupnega: Lewin je na Princetonu napisal disertacijo o Bobu Dylanu in karizmatičnem vodenju, Jobs pa je bil z obema tema temama dobro seznanjen.

Univerzitetni konzorcij je bil pravi blagoslov za macintoshevo ekipo, ko pa je Jobs odšel, je Lewin postal resno nezadovoljen in Bill Campbell je preuredil trženje tako, da je zmanjšal vlogo neposredne prodaje univerzam. Lewin je nameraval poklicati Jobsa, vendar ga je ta tisti konec tedna pred praznikom dela poklical prvi. Odpeljal se je do Jobsove neopremljene hiše in med sprehodom po posestvu sta se pogovarjala o možnosti ustanavljanja novega podjetja. Lewin je bil razburjen, a se še ni bil pripravljen obvezati. Naslednji teden naj bi šel s Campbellom v Austin in z odločitvijo je hotel dotlej počakati. Ko se je vrnil, je povedal, da sprejme. Novica je prišla ravno še pravi čas za sejo Applove uprave 13. septembra.

Čeprav je bil Jobs nominalno še vedno predsednik uprave, se sej ni udeleževal že vse odtlej, ko so mu vzeli oblast. Poklical je Sculleyja, mu povedal, da se bo tokrat se je udeležil, in ga prosil, da na koncu dnevnega reda doda točko za ‘poročilo predsednika uprave’. Ni mu povedal, za kaj gre, Sculley pa je predvideval, da bo podal kritiko nedavne reorganizacije. Ko pa je Jobs prišel na vrsto, je začel upravi opisovati svoje načrte o ustanavljanju novega podjetja. “Veliko sem razmišljal in čas je, da nadaljujem s svojim življenjem,” je začel. “Očitno je, da moram nekaj storiti. Star sem trideset let.” Potem je pogledal v svoje zapiske in opisal načrt razvoja računalnika za trg višjega šolstva. Novo podjetje po njegovih zagotovilih ne bi tekmovalo z Applom, s seboj pa naj bi vzel le nekaj ljudi in to ne ključnih. Ponudil je odstop s položaja predsednika uprave, izrazil pa je upanje, da bi lahko sodelovali. Morda bi Apple želel kupiti distribucijske pravice za njegov izdelek, je predlagal, ali pa licenciral macintoshevo programsko opremo zanj.

Miku Markkuli ni bilo prav, da bi Jobs zaposlil kogarkoli iz Appla. “Zakaj bi sploh koga vzel?” je vprašal.

“Ne razburjajte se,” je Jobs miril njega in preostale člane. “To so ljudje na nižjih položajih in jih sploh ne boste pogrešili, tako ali tako pa nameravajo zapustiti družbo.”

Sprava je bilo videti, da je uprava naklonjena Jobsovemu novemu podvigu. Po medsebojnem pogovoru so direktorji celo predlagali, da se Apple udeleži z 10 odstotki v novem podjetju in da Jobs ostane v upravi.

Tisti večer so se Jobs in njegovih pet odpadnikov spet sestali v njegovi hiši na večerji. Jobs je podpiral sprejetje Applovega vložka, preostali pa so ga prepričali, da to ni smotrno. Prav tako so se sporazumeli, da je najbolje, da vsi dajo odpoved sočasno in to nemudoma. Tako bi lahko gladko prekinili.

Jobs je zato Sculleyju napisal pismo in navedel peterico, ki naj bi odšla, se podpisal s svojim izpisanim podpisom z malimi začetnicami in se naslednje jutro odpeljala do Appla, da bi mu ga predal pred kolegijem ob pol osmih.

“Steve, tole pa niso ljudje na nižjih položajih,” je rekel Sculley.

“No, ampak vseeno bodo dali odpoved,” je odvrnil Jobs. “Danes do devetih bodo vsi prinesli pisno odpoved.”

Jobs je s svojega stališča menil, da je bil pošten. Nobeden izmed petih ni vodil oddelka ali bil v Sculleyjevi najožji ekipi. S Sculleyjevega stališča pa sta bila vsaj dva ključna sodelavca: Page je bil vrhunski strokovnjak s posebnim statusom, Lewin pa je bil ključen pri doseganju visokošolskega trga. Poleg tega so poznali načrte za big mac; kljub temu da so ta program zaenkrat ustavili, je šlo še vedno za lastniško informacijo. Sculley pa je bil vendarle spravljiv. Ni še naprej razpravljal o problemih, temveč je prosil Jobsa, naj ostane v upravi. Jobs je odvrnil, da bo o tem premislil.

Ko pa je Sculley ob 7:30 prišel na kolegij in svojim najvišjim pomočnikom povedal, kdo odhaja, so ti vzrojili. Večina je menila, da Jobs ni izpolnil svojih dolžnosti predsednika uprave, hkrati pa je izkazal neverjetno nezvestobo podjetju. “Moramo ga razkrinkati in pokazati, kakšen slepar je, tako da bi ga ljudje nehali imeti za preroka,” je po Sculleyjevem pripovedovanju zakričal Campbell.

Campbell je priznal, da je bil tisto jutro resnično jezen, čeprav je pozneje Jobsa nadvse ognjevito zagovarjal. “Bil sem besen, še posebej zato, ker je odpeljal Dan’la Lewina,” se je spominjal. “Dan’l je vzpostavil razmerje z univerzami. Vdano je mrmral, kako težko je delati za Steva, potem pa je odšel.” Bil je tako jezen, da je zapustil sestanek in poklical Lewina domov. Ko je njegova žena rekla, da se tušira, je Campbell odvrnil, da bo počakal. Nekaj minut pozneje je rekla, da se še vedno tušira, in on je ponovil, da bo počakal. Ko je Lewin končno prišel na telefon, ga je Campbell vprašal, ali je res. Lewin je potrdil. Campbell je odložil slušalko, ne da bi še karkoli rekel.

Potem ko je Sculley videl, kako jezni so njegovi najožji sodelavci, je preveril še pri upravi. Tudi ti so menili, da jih je Jobs prevaral s svojo obvezo, da ne bo speljal pomembnih ljudi. Še posebej jezen je bil Arthur Rock. Čeprav se je med spopadom na spominski dan postavil na Sculleyjevo stran, je uspel pokrpati svoj očetovski odnos do Jobsa. Ravno pretekli teden je rekel Jobsu, naj svoje dekle pripelje v San Francisco, da jo bosta z ženo spoznala, in skupaj so prijetno večerjali v Rockovi hiši v Pacific Heightsu. Jobs ni niti omenil podjetja, ki ga ustanavlja, zato se je Rock čutil prevaranega, ko je o tem izvedel od Sculleyja. “Prišel je na sejo in nam lagal,” je godrnjal pozneje. “Rekel nam je, da razmišlja o ustanovitvi novega podjetja, v resnici pa ga je že ustanovil. Rekel je, da bo vzel nekaj ljudi na srednje visokih položajih. Izkazalo se je, da je odpeljal pet nadvse pomembnih ljudi.” Markkulo je tudi prizadelo, čeprav zaradi svojega zadržanega značaja ni reagiral burno. “Pobral je nekaj najvišjih izvršnih ljudi, ki pa jih je pridobil že prej, predenje odšel. Tako se ne dela. To ni gentlemansko.”

Čez konec tedna sta tako uprava kot izvršni direktorji prepričali Sculleyja, da mora Apple svojemu soustanovitelju napovedati vojno. Markkula je napisal uradni dokument, v katerem je obtoževal Jobsa, da deluje “v jasnem nasprotju s svojimi izjavami, da za svoje podjetje ne bo novačil ključnih uslužbencev Appla”. Pomenljivo je dodal: “Odločamo se, kako ukrepati.” V Wall Street Journalu so navajali Campbella, češ da ga je Jobsovo vedenje “presunilo in šokiralo”.

Jobs je s sestanka s Sculleyjem odšel prepričan, da se bo vse nadaljevalo mimo, zato je molčal. Ko pa je prebral časopise, je menil, da se mora odzvati. Poklical je nekaj naklonjenih novinarjev in jih naslednji dan povabil k sebi domov, da jim poda pojasnila. Potem je poklical Andy Cunningham, ki je pri Regisu McKenna skrbela za njegove odnose z javnostjo. “Ko sem prišla do njegove neopremljene vile v Woodsidu,” se je spominjala, “je sedel v kuhinji s svojimi petimi kolegi, zunaj na vrtu pa je čakalo nekaj novinarjev.” Jobs ji je povedal, da prireja novinarsko konferenco, potem pa je naštel nekaj poniževalnih stvari, ki jim jih bo povedal. Cunninghamova je bila zaprepadena. “To tudi zate ne bo dobro,” mu je rekla. Na koncu je popustila. Jobs se je odločil, da bo dal novinarjem kopijo svoje pisne odpovedi, sicer pa se bo omejil le na nekaj suhoparnih izjav.

Jobs je sprva nameraval pisno odpoved poslati po pošti, vendar ga je Susan Bames prepričala, da bi bilo to preveč prezirljivo. Zato se je odpeljal domov k Markkuli, kjer je bil tudi Al Eisenstat. Kakih petnajst minut so se napeto pogovarjali, potem pa je Bamesova, ki je čakala zunaj, prišla k vratom, da bi ga odvedla, preden bo rekel kaj, kar bo obžaloval. Markkuli je pustil pisno odpoved, ki jo je bil napisal z macintoshem in jo natisnil z novim lasenvriterjem:

17. septembra, 1985 Dragi Mike!

Časopisi so danes objavili ugibanja, da pri Applu razmišljajo o tem, da bi me odstranili kot predsednika uprave. Ne vem, od kod izvirajo ta poročila, vendar zavajajo javnost, do mene pa so krivična.

Gotovo se spomniš, kako sem na seji uprave pretekli četrtek povedal, da sem se odločil ustanoviti novo podjetje in podal odstopno izjavo kot predsednik uprave.

Uprava mojega odstopa ni sprejela in me prosila, da počakam teden dni. S tem sem se strinjal, saj se je uprava spodbudno odzvala na predlagano novo podjetje in nakazala, da bi Apple lahko vložil vanj. V petek, potem ko sem Johnu Sculleyju povedal, kdo bo šel z menoj, je potrdil pripravljenost Appla, da preveri možne oblike sodelovanja z mojim novim podjetjem.

Zdaj pa kaže, da je Apple zavzel sovražen stav proti meni in novemu podjetju. Zato moram vztrajati pri takojšnjem sprejetju moje odpovedi ...

Kakor veš, sem po nedavni reorganizaciji družbe ostal brez kakršnegakoli dela in celo brez dostopa do rednih upravnih poročil. Sele 30 let sem star in si želim še kaj prispevati in doseči.

Po tem, kar sva skupaj dosegla, upam, da bo razhod tako prijateljski kot dostojanstven.

S spoštovanjem, števen p. jobs    .

Ko je nekdo iz strežnega osebja pospravljal Jobsovo pisarno, je na tleh zagledal uokvirjeno fotografijo. Na njej sta bila Jobs in Sculley med prijateljskim pogovorom, spodaj pa je Sculley pred sedmimi meseci napisal: “Še na veliko odličnih zamisli, odličnih dogodivščin in na odlično prijateljstvo! John.” Zaščitno steklo čez fotografijo je bilo razbito. Jobs jo je zalučal čez sobo, preden je odšel. Od tega dne naprej ni nikoli več spregovoril s Sculleyjem.

Po objavi Jobsovega odhoda so Applove delnice zrasle za celo točko ali skoraj 7 %. “Delničarji z vzhodne obale so vedno dvomili o tem, ali znajo kalifornijski veseljaki dobro voditi družbo,” je pojasnil urednik glasila, ki se je ukvarjalo s tehnološkimi delnicami. “Delničarjem je odleglo, ko ni bilo več ne Wozniaka ne Jobsa.” Nolan Bushnell, ustanovitelj Atarija, ki je pred desetletjem odigral vlogo mentorja, je za Time povedal, da bodo Jobsa zagotovo pogrešali. “Kdo pa bo navdihoval Apple? Bo Apple postal tako razburljiv kot nova vrsta Pepsija?”

Sculley se je z upravo Appla nekaj dni po neuspelem poskusu, da bi z Jobsom dosegli dogovor, odločil, da ga tožijo zaradi “kršitve zaupnega razmerja”. V obtožnici so bili navedeni njegovi prestopki:

Kljub zaupnemu razmerju do Appla v vlogi predsednika uprave in kljub njegovi izpovedani zvestobi Applu je Jobs ...

(a)    na skrivaj snoval ustanovitev podjetja, ki bi tekmovalo z Applom;

(b)    na skrivaj načrtoval, kako bo njegovo konkurenčno podjetje protizakonito izkoristilo in uporabilo Applove načrte, da razvije in trži izdelek naslednje generacije ...

(c)    na skrivaj zvabil proč ključne uslužbence Appla.

Jobs je bil tedaj lastnik 6,5 milijona Applovih delnic ali 11 % celotne družbe, kar je bilo vredno več kot 100 milijonov dolarjev. Začelje svoje delnice prodajati in je v petih mesecih vse razen ene prodal, to pa je obdržal zato, da bi se lahko udeleževal skupščin, če bi tako želel. Bil je besen in to se je odražalo v njegovi želji, da ustanovi konkurenčno podjetje, ne glede na to, kako je to predstavljal drugim. “Jezil se je na Apple,” je rekla Joanna Hoffman, ki se je za kratek čas zaposlila v novem podjetju. “S tem, ko je ciljal na univerzitetni trg, kjer je bil Apple močan, se je predajal maščevanju. Bil je vsekakor maščevalen.”

Jobs seveda na to ni gledal tako. “Nisem se hotel prepirati,” je povedal za Newsweek. Spet je povabil domov naklonjene novinarje, tokrat pa ob sebi ni imel Andy Cunningham ali koga drugega, ki bi ga držal nazaj. Zanikal je trditev, da je ravnal neprimerno, ko je pet kolegov zvabil stran od Appla. “Vsi so poklicali mene,” je povedal skupini novinarjev, ki so se renjali v njegovi neopremljeni dnevni sobi. “Tako ali tako so razmišljali tem, da dajo odpoved. Pri Applu se rado dogaja, da koga zanemarjajo.” Pristal je na intervju z Newsweekom, da bi lahko povedal svojo stran godbe. Intervjuje veliko povedal. “Kar znam najbolje, je to, da najdem <upino nadarjenih ljudi in z njimi kaj naredim,” je povedal za revijo, .ekel je, da bo vedno imel rad Apple. “Vedno se bom spominjal Appla, ot se vsak moški spominja prve ženske, v katero se je zaljubil.” Bil pa je ripravljen tudi boriti se z Applovim vodstvom, če je bilo treba. “Ko te do javno obtoži kraje, moraš odgovoriti.” Applova grožnja, da ga bodo tožili, je bila po njegovem močno pretirana in hkrati žalostna. Dokazovat je, da Apple ni nič več samozavestno, uporniško podjetje. “Težko si je redstavljati, da bi se podjetje s 4300 zaposlenimi, vredno 2 milijardi dotrjev, ne moglo kosati s šestimi ljudmi v kavbojkah.”

Sculley je poskusil onemogočiti Jobsov napad, tako da je poklical Wozniaka in ga skušal prepričati, da se oglasi. “Steve zna biti žaljiv in škodljiv,” je ta izjavil za Time. Razkril je, da ga je Jobs prosil, naj se priruži novemu podjetju - tako bi prebrisano zadal še en udarec trenutnem vodstvu Appla -, vendar ni želel sodelovati pri takih igricah in Jobsu i odgovoril. Za San Francisco Chronicle je povedal, kako je Jobs prerečil družbi frogdesign, da bi delala na njegovem daljincu, rekoč, da bi 3 lahko škodovalo Applovim izdelkom. “Pričakujem, da bo napravil dličen izdelek, in mu želim veliko uspehov, ne morem pa zaupati njegovi poštenosti,” je rekel.

Samostojnost

Najbolje, kar se je zgodilo Stevu, je bilo, da smo ga vrgli iz službe, mu skli, naj gre,” je pozneje povedal Arthur Rock. Po tej teoriji, ki so jo zaovarjali mnogi, je zaradi trde ljubezni postal modrejši in zrelejši. Vendar ni tako preprosto. V podjetju, ki ga je ustanovil po odhodu iz Appla, se je ihko predajal vsem svojim vzgibom, tako dobrim kot slabim. Ni bil klenjen. Nastala je vrsta odličnih izdelkov, tržno fenomenalno neuspenih. Šele to je bila prava izkušnja. Na velikanski uspeh v tretjem dejanju a ni pripravil odhod z Appla v prvem dejanju, temveč neverjetni neupeh v drugem.

Najprej se je vdal svoji strasti za oblikovanje. Za svoje novo podjetje je izbral razmeroma enostavno ime: Next. Da bi bilo vendarle nekaj posebnega, se je odločil za vpadljiv logotip. Zato je kontaktiral mojstra korporacijskih logotipov, Paula Randa. Enainsedemdesetletni grafični oblikovalec iz Brooklyna je ustvaril nekatere najbolj znane logotipe v poslovnem svetu, med drugim revije Esquire ter podjetij IBM, Westinghouse, ABC in UPS. Imel je pogodbo z IBMom in njegovi tamkajšnji nadzorniki so rekli, da bi šlo za očitno navzkrižje interesov, če bi izdelal logotip za drugo računalniško podjetje. Jobs je zato telefoniral glavnemu izvršnemu direktorju IBMa, Johnu Akersu. Akers je bil odsoten, Jobs pa je vztrajal tako dolgo, dokler ni na telefon dobil podpredsednika uprave Paula Rizza. Po dveh dnevih je Rizzo sklenil, da se Jobsu nima smisla upirati, in je Randu dovolil, da sprejme delo.

Rand je odletel v Palo Alto in se z Jobsom pogovarjal o njegovi viziji. Jobs je izjavil, da bo računalnik oblikovan kot kocka. Ljubil je to obliko. Bila je popolna in preprosta. Rand se je zato odločil, da naj bo tudi logotip videti kot kocka, nagnjena za 28°. Ko je Jobs želel videti več različnih možnosti, mu je Rand odvrnil, da za stranke ne pripravlja različnih možnosti. “Rešil bom vaš problem, in vi mi boste plačali,” je rekel. “Kar bom napravil, lahko uporabite ali ne, vendar ne pripravljam različnih možnosti, v vsakem primeru pa mi boste plačali.”

Jobs je cenil takšen pogled in se je odločil za tveganje. Družba naj bi za eno samo različico logotipa plačala neverjetnih 100.000 dolarjev. “Najino razmerje je bilo jasno,” je rekel Jobs. “Kot umetnik je bil pristen in nedolžen, pri poslovnih vprašanjih pa precej zvit. Videti je bil trd in je gojil podobo zopmeža, globoko v notranjosti pa je bil pravi mucek.” Za Jobsa je bila ena največjih pohval, če je za koga rekel, da je kot umetnik pristen in nedolžen.

Rand je že po dveh tednih prišel k Jobsu domov v Woodside in prinesel končani izdelek. Najprej sta večerjala, potem mu je Rand podal čedno knjižico, v kateri je opisoval svoje miselne postopke. Na zadnji strani je bil predstavljen logotip. “Oblika, barvna kombinacija in postavitev nakazujejo kontraste,” je pisalo v knjižici. “Logotip je hudomušno nagnjen, prekipeva pa od neformalnosti, prijaznosti in spontanosti dobrodelne znamke ter vzvišenosti uradne štampiljke. Beseda ‘next’ je bila razdeljena na dva dela, tako da je napolnila kvadratno stranico kocke, le ‘e’ pa je bil mali. Ta črka je bila poudarjena, ker je označevala “izobrazbo (education), odličnost (excellence)... e = mc^2.”

Ni bilo vedno lahko napovedati, kako bo Jobs reagiral. Včasih je kaj proglasil za navadno sranje, drugič za genialnost, nikoli pa ni bilo mogoče vedeti, kako se bo odločil. Pri tako slavnem oblikovalcu, kot je bil Rand, pa je bilo kaj verjetno, da bo Jobs predlog sprejel. Strmel je v risbo, pogledal Randa in ga potem objel. Le glede ene podrobnosti ni soglašal: Rand je za mali ‘e’ v logotipu uporabil temno rumeno barvo, Jobs pa si je želel svetlejšo in bolj običajno rumeno. Rand je s pestjo udaril po mizi in izjavil: “Tole delam že petdeset let in vem, kaj počnem.” Jobs je popustil.

Podjetje ni imelo le novega logotipa, temveč tudi novo ime. Ni bilo več le Next, temveč NeXT. Morda vsakdo ne bi razumel, zakaj bi se kdo toliko posvečal logotipu, kaj šele plačal 100.000 dolarjev zanj. Jobsu pa je to pomenilo, da bo podjetje NeXT začelo življenje s prvovrstno identiteto, tudi če ni razvilo še niti enega izdelka. Kot ga je bil naučil Markkula, mora prvovrstno podjetje že takoj na začetku izžarevati svoje odlike.

Rand je pristal na to, da za dodatek oblikuje osebno vizitko za Jobsa. Ustvaril je barvito pisavo, ki je bila Jobsu všeč, na koncu pa se nista strinjala glede tega, kam postaviti piko za črko ‘P’ v imenu Števen P. Jobs. Rand jo je postavil na desno od ‘P’, kakor bi ležala pri običajnem tisku. Steve je želel, da bi bila postavljena bolj na levo, pod ‘trebušček’ črke, kakor je mogoče storiti z digitalno tipografijo. “Precej resno sta se dajala glede nečesa razmeroma nepomembnega,” se je spominjala Susan Kare. Na končuje obveljala Jobsova.

Jobs je potreboval industrijskega oblikovalca^ ki bi mu zaupal, da bi lahko NeXTov logotip prevedli v videz resničnih izdelkov. Govoril je s številnimi, vendar nihče od njih ni napravil nanj tolikšnega vtisa kot Bavarec, ki ga je bil pripeljal v Apple, Hartmut Esslinger. Njegovo podjetje frogdesign v Palo Altu je imelo, zahvaljujoč Jobsu, donosno pogodbo z Applom. Za IBMovo dovoljenje, da lahko Paul Rand dela za NeXT, je bil potreben droben čudež, omogočilo pa ga je Jobsovo prepričanje, da je mogoče stvarnost popačiti. To pa je bila malenkost v primerjavi z verjetnostjo, da bi Jobs lahko prepričal Apple, naj dovolijo Esslingerju delati za NeXT.

Jobs pa je vendarle poskusil. Začetek novembra 1985, le pet tednov potem, ko je Apple vložil tožbo proti Jobsu, je ta pisal Eisenstatu in ga prosil za razveljavitev obveze. “Konec tedna sem govoril z Esslingerjem in predlagal je, naj ti pišem, zakaj si želim sodelovati z njim in frogdesignom pri novih izdelkih za NeXT,” je zapisal. Jobs je svoje razmišljanje podkrepil z neverjetno logiko. “NeXT ne ve, kako Apple trenutno oblikuje svoje izdelke in kako jih bo v prihodnosti, prav tako tega ne vedo niti druga oblikovalska podjetja, ki jih lahko najamemo, zato se lahko zgodi, da izdelke nehote podobno oblikujemo. Tako v Applovem kot v NeXTovem interesu je, da se zanašamo na Hartmutovo profesionalnost, da se kaj takega ne zgodi.” Eisenstat se je spominjal, kako ga je osupnila Jobsova predrznost. Odgovoril mu je na kratko. “Že prej sem bil izrazil svoje skrbi, da bi tvoja nova poslovna pot lahko škodovala Applu, ker izkoriščaš našo zaupno poslovno informacijo,” je zapisal. “S svojim pismom nisi niti malo razblinil mojih skrbi. Pravzaprav si jih le še okrepil, saj izjavljaš, da ‘NeXT ne ve, kako Apple trenutno oblikuje svoje izdelke in kako jih bo v prihodnosti’, kar seveda ne drži.” Želja je bila Eisenstatu videti še toliko bolj nenavadna, saj je prav Jobs še pred enim letom prisilil frogdesign, da so prenehali delati na Wozniakovem daljincu.

Jobs je ugotovil, da bo z Esslingerjem sodeloval le, če bo razrešil tožbo, ki jo je vložil Apple proti njemu (kar bi tudi sicer koristilo). Na srečo se je Sculley s tem strinjal. Januarja leta 1986 so prišli do zunajsodne poravnave brez finančnih posledic. V zameno za to, da Apple odstopi od tožbe, je NeXT pristal na vrsto omejitev: Njegov izdelek naj bi se tržil kot delovna postaja za zahtevne uporabnike, prodajali naj bi ga neposredno univerzam in drugim visokim šolam, a ne pred marcem leta 1987. Apple je tudi vztrajal na tem, da NeXT “ne uporablja operacijskega sistema, združljivega z macintoshem”, čeprav bi, gledano nazaj, morda bilo bolje, ko bi vztrajali prav pri nasprotnem.

Po poravnavi je Jobs še naprej snubil Esslingerja, dokler se ni oblikovalec resnično odločil, da preneha delati za Apple. Frogdesign je tako ob koncu leta 1986 lahko začel delati za NeXT. Tako kot pred njim Paul Rand je tudi Esslinger zahteval, da ima proste roke. “Včasih je treba s Stevom uporabiti veliko palico,” je rekel. Tako kot Rand je bil tudi Esslinger umetnik, zato mu je Jobs popuščal, medtem ko navadnim smrtnikom ni.

Jobs je odločil, naj bo računalnik v obliki popolne kocke s stranico, dolgo natančno en čevelj. Rad je imel kocke. Imele so določeno težo, hkrati pa so bile igrive. Kocka NeXT pa je bila odličen zgled, kako se Jobsove oblikovalske želje niso ujemale z inženirskimi zahtevami. Plošče tiskanega vezja so šle odlično v klasično obliko računalnikov, za kocko pa jih je bilo treba preoblikovati in preurediti.

Še huje je bilo to, da je popolno kocko težko izdelati. Večino delov oblikujejo s koti, malenkost večjimi od 90 stopinj, da jih je laže vzeti iz kalupa (tako kot je laže vzeti kolač iz pekača z nekoliko večjimi koti od 90 stopinj). Esslinger pa je zapovedal - in Jobs se je navdušeno strinjal -, da pri popolnosti kocke ne bodo trpeli nobenih približkov. Zato so morali stranice izdelati ločeno v posebni delavnici v Chicagu, kalupi pa so stali 650.000 dolarjev. Jobs je bil povsem obseden od obvladovanja. Ko je na ohišju opazil drobno črtico, ki so jo povzročili kalupi, nekaj, kar bi vsak drugi izdelovalec računalnikov sprejel kot neizbežno, je poletel v Chicago in prepričal izdelovalca kalupov, da začne od začetka in opravi brez napake. “Izdelovalci kalupov ne pričakujejo, da jih bo obiskala zvezda,” je pripomnil eden od inženirjev. Jobs je podjetje pripravil tudi do tega, da so za 150.000 dolarjev kupili napravo za brušenje, da bi lahko odstranili vse nepravilnosti, kjer se stikajo stranice. Vztrajal je tudi pri tem, da bo magnezijevo ohišje nesvetleče črno, kar je pomenilo, da se bodo na njem laže videli madeži.

Jobs je vedno vztrajal na tem, da morajo biti nevidni deli izdelka prav tako lepo izvedeni kot zunanjost, kakor ga je bil naučil oče, ko sta postavljala ograjo. Tudi glede tega je zašel v skrajnosti, ko ga pri NeXTu ni nič držalo nazaj. Zagotovil je, da so imeli vijaki.»v notranjosti drago prevleko. Vztrajal je celo na tem, da je tudi notranjost ohišja pobarvana z nesvetlečo črno barvo, čeprav bodo to videli le serviserji.

Joe Nocera, ki je tedaj pisal za Esquire, je opisal Jobsovo intenzivnost na naslednjem kolegiju:

Jobs obvladuje situacijo tudi z nenehnim gibanjem. Najprej kleči na stolu, naslednji trenutek sključen sedi na njem, potem se požene pokonci in piše po tabli. Grize si nohte in negibno strmi v sogovornika. Z rokami, ki so nekoliko rumenkaste, nenehno krili po zraku.

Nocero je še posebej presenetilo, kako brezobziren je Jobs. Ni šlo le za to, da ni znal prikriti svojega mnenja, ko so drugi rekli kaj, kar je imel za neumno, šlo je za zavestno pripravljenost, da žali ljudi, jih ponižuje in jim kaže, kako je pametnejši. Ko je na primer Dan’l Lewin razdelil organizacijski diagram, je Jobs zavil z očmi. “Ti diagrami so brezvezni,” je vskočil. Tako kot pri Applu pa je tudi tu njegovo razpoloženje močno nihalo. Med sestankom je prišel finančnik in Jobs ga je pohvalil za “resnično, resnično dobro opravljeno delo”, čeprav mu je prejšnji dan za isto stvar rekel, da je “navadno sranje”.

Eden od prvih desetih zaposlenih pri NeXTu je bil notranji arhitekt, ki je skrbel za postavljanje prvega sedeža podjetja v Palo Altu. Čeprav je Jobs najel novo in lepo postavljeno zgradbo, jo je dal povsem preurediti. Dal je napraviti steklene stene, namesto preprog je tla obložil z lesenim podom. Postopek je ponovil, ko se je leta 1989 podjetje preselilo v večje prostore v Redwood Cityju. Čeprav je bila zgradba povsem nova, je vztrajal na tem, da so prestavili dvigala, da bi bilo preddverje bolj veličastno. Najel je I. M. Peija, da je v njegovo sredino postavil mogočno stopnišče, za katero je bilo videti, da lebdi v zraku. Izvajalec je trdil, da tega ni mogoče zgraditi. Jobs je trdil, da je. In je res bilo. Veliko let pozneje je Jobs s tovrstnimi stopnišči opremil pomembne Applove trgovine.

Računalnik

V prvih mesecih obratovanja podjetja NeXT sta Jobs in Dan’l Lewis z nekaj kolegi hodila po univerzah, da bi ugotovila, kakšne so njihove želje. Na Harvardu sta se sestala z Mitchem Kaporjem, direktorjem podjetja Lotus software in šla z njim na večerjo v restavracijo Harvest. Ko si je Kapor namazal maslo na kos kruha, ga je Jobs vprašal: “Si že slišal za holesterol?” Kapor je odvrnil: “Dajva se nekaj zmenit. Ti se ne boš vtikal v moje prehranske navade, jaz pa ne v tvoje osebnostne poteze.” Pripomba je bila mišljena duhovito, vendar, kot je Kapor pripomnil pozneje, “Jobs ni bil ravno najboljši glede medčloveških odnosov.” Lotus je sprejel ponudbo, da napiše program za preglednice za NeXTov operacijski sistem.

Jobs si je želel računalnik ponuditi skupaj z uporabno vsebino, zato je Michael Hawley, eden od inženirjev, razvil digitalni slovar. Izvedel je, da eden od njegovih prijateljev pri založbi Oxford University Press sodeluje pri postavljanju nove izdaje Shakespearovih del. To je pomenilo, da bi verjetno lahko dobil računalniški magnetni trak in bi potem to vsebino pretočili v pomnilnik računalnika. “Poklical sem Steva, on je rekel, da bi bilo to čudovito, zato sva skupaj odletela v Oxford.” Lepega pomladnega dne leta 1986 so se sestali v veliki zgradbi založbe v središču Oxforda in Jobs jim je ponudil 2000 dolarjev ter 74 centov za vsak prodani računalnik, če lahko dobijo pravice za Oxfordovo izdajo Shakespeara. “Za vas bi bilo to odlično,” je rekel. “Pred vsemi drugimi boste. Še nikoli ni nihče storil česa takega.” Načelno so sklenili sporazum, potem pa so šli kegljat in pit pivo v bližnjo krčmo, kjer je nekoč popival lord Byron. Ko je bil računalnik next končan, je bil opremljen s slovarjem, tezavrom in Oxfordovim slovarjem citatov, in je tako utiral pot konceptu elektronskih knjig, po katerih je mogoče poljubno iskati.

Za next niso uporabili standardnih čipov, temveč je Jobs svojim inženirjem naročil, da izdelajo nove, pri katerih bi en sam čip združeval več funkcij. Že to bi bilo dovolj težko, Jobs pa je zadeve zapletel skoraj do nemogočega, tako da je nenehno spreminjal funkcije, ki naj bi jih računalnik opravljal. Po letu dni je bilo že jasno, da bo zaradi tega prišlo do resne zamude.

Vztrajal je tudi pri tem, da postavi svojo povsem avtomatizirano futuristično tovarno, tako kot je bil to storil za macintosh, a ga očitno ni izučilo. Ponovil je iste napake, le da še bolj pretirano. Stroje in robotske naprave so večkrat prebarvali, medtem ko je Jobs spreminjal svoje mnenje glede barvnih kombinacij. Stene so bile bele, kot so bile v macintoshevi tovarni, med opremo pa so bili tudi črni usnjeni fotelji po 20.000 dolarjev in ročno izdelano stopnišče kakor na sedežu podjetja. Zahteval je, da tekoči trak postavijo tako, da se bodo plošče tiskanega vezja pomikale z desne na levo in bodo obiskovalci z galerije postopek bolje videli. Na enem koncu so vstopale prazne plošče, dvajset minut pozneje pa so dokončane izstopale na drugem, ne da bi se jih vmes dotaknile človeške roke. Postopek je potekal po japonskem načelu kanban, pri katerem vsak stroj opravi nalogo šele potem, ko je sledeči stroj pripravljen, da sprejme naslednji del.

Jobs ni nič omilil svojega odnosa do zaposlenih. “Njegova uporaba očarljivosti in javnega poniževanja je bila v večini primerov precej učinkovita,” se je spominjal Tribble. Včasih pa tudi ni bila. Inženir David Paulsen je prvih deset mesecev pri NeXTu delal po devetdeset ur na teden. Dal je odpoved, ko je “Steve prišel neko petkovo popoldne in nam povedal, da ni prav nič navdušen nad tem, kar počnemo.” Ko so Jobsa za Business Week vprašali, zakaj je tako strog do zaposlenih, je odvrnil, da to pomaga podjetju. “Del moje odgovornosti je v tem, da sem merilo kakovosti. Nekateri ljudje niso vajeni okolja, v katerem se pričakuje odličnost.” Še vedno pa je imel duha in karizmo. Veliko je bilo pohodov v naravo, obiskov mojstrov aikidoja in umikov v odmaknjena letovišča. In še vedno je izžareval srčnost iz časov potegavščine z gusarsko zastavo. Ko so pri Applu prekinili s Chiat/Day, podjetjem, ki je ustvarilo spot ‘1984’ in objavilo časopisno reklamo, kjer je pisalo “Dobrodošel, IBM. Resno.”, je Jobs v Wall Street Journalu objavil celostranski oglas, v katerem je pisalo “Čestitamo, Chiat/Day. Resno ... Kajti zagotavljam vam: Tudi po Applu še obstaja življenje.”

Morda je bila največja podobnost s časi, ko je bil še pri Applu, v tem, da je svoje polje popačene stvarnosti prinesel s seboj. Jasno se je pokazalo na prvem oddihu podjetja v Pebble Beachu proti koncu leta 1985. Tam je Jobs izjavil, da bodo računalnik next imeli pripravljen že v osemnajstih mesecih. Bilo je jasno, da je to nemogoče, vendar je Jobs gladko zavrnil predlog enega od inženirjev, da bi morali biti realistični in računati na leto 1988. “Če tako storimo, svet ne stoji pri miru, tehnološka priložnost gre mimo nas in vse delo, ki smo ga opravili, gre po zlu,” je trdil.

Joanna Hoffman, nekdanja sodelavka iz macintosheve ekipe, ena od tistih, ki so se mu bili pripravljeni zoperstaviti, mu je ugovarjala tudi tokrat. “Popačitev stvarnosti ima motivacijsko vrednost in se mi zdi v redu,” je rekla Jobsu, ko je stal pri tabli. “Ko pa gre za takšno določanje datuma, ki lahko vpliva na uspešnost izdelka, smo resnično globoko v dreku.” Jobs se ni strinjal: “Mislim, da moramo nekje zakoličiti, in mislim, da ne smemo zamuditi priložnosti, ker se sicer naša kredibilnost začne krhati.” Ni pa izrekel nečesa, kar so sicer vsi slutili - da jim namreč lahko zmanjka denarja, če ne bodo dosegli rokov. Jobs je zastavil 7 milijonov dolarjev svojega lastnega denarja, pri sedanji porabi pa ga bo zmanjkalo čez osemnajst mesecev, če ne bo prihodkov od prodanih izdelkov.

Tri mesece pozneje, ko so se vrnili v Pebble Beach za naslednji delovni oddih, je Jobs kot prvo misel prikazal stavek: “Medenih tednov je konec”. Na tretjem oddihu v Sonorni septembra leta 1986 časovnega razporeda ni bilo več in kazalo je, da bo podjetje zadelo ob finančni zid.

Rešitelj Perot

V drugi polovici leta 1986 je Jobs investicijskim družbam s tveganim kapitalom poslal ponudbo za nakup 10 % deleža v NeXTu za 3 milijone dolarjev. Celotno družbo so ocenili na 30 milijonov, kar si je Jobs enostavno izmislil. Dotlej je bilo vloženih manj kot 7 milijonov dolarjev in razen lepega logotipa in prekrasnih pisarn niso imeli veliko pokazati. Niso imeli ne prihodkov, ne izdelkov, pa tudi na obzorju še ni bilo videti nobenega. Zato ni presenetilo, da nobena od investicijskih družb ni sprejela ponudbe.

Bil pa je neki kavboj, ki ga je zadeva očarala. Ross Perot, Teksašan drobne postave, ki je ustanovil Electronic Data Systems in ga potem prodal General Motorsu za 2,4 milijarde dolarjev, je po naključju novembra leta 1986 na televiziji gledal dokumentarno oddajo The Entrepreneurs, v kateri so pokazali tudi Jobsa in NeXT. Takoj se je poistovetil z Jobsom in njegovo skupino, celo do te mere, da je med gledanjem televizijskega programa končeval stavke, medtem ko so govorili. To je bilo nenavadno podobno tistemu, kar je Sculley pogosto trdil. Perot je naslednji dan poklical Jobsa in mu rekel: “Če kdaj potrebujete investitorja, me pokličite.”

Jobs ga je resnično potreboval, in to močno, vendar se je trudil, da tega ne bi pokazal. Počakal je teden dni, predenje poklical. Perot je poslal nekaj svojih analitikov, da bi ocenili NeXT, vendar je Jobs pazil, da je posloval neposredno s Perotom. Perot je pozneje pripovedoval, da je resno obžaloval, ko ni kupil Microsofta ali vsaj njegovega večjega dela, ko je leta 1979 še zelo mladi Bill Gates prišel k njemu v Dallas. Takrat, ko je Perot poklical Jobsa, so vrednost Microsofta pri javni ponudbi delnic ocenili na milijardo dolarjev. Perot je zamudil priložnost, da bi veliko zaslužil in pri tem doživel razburljivo pustolovščino. Ni si želel ponoviti napake.

Jobsova ponudba Perotu je bila trikrat višja od tega, kar je bil tiho ponudil vlagateljem pred nekaj meseci. Za 20 milijonov dolarjev bi Perot dobil 16 % delež v družbi, potem ko je Jobs vložil še dodatnih 5 milijonov. To je pomenilo, da bi bila družba vredna okoli 126 milijonov. Vendar denar Perotu ni bil najpomembnejši. Po sestanku z Jobsom je izjavil, da je zraven. “Jaz izbiram džokeje, džokeji pa izbirajo konje in jih jahajo,” je rekel Jobsu. “Na vas stavim, vi pa ugotovite, kaj boste storili.”

Perot je v NeXT vnesel nekaj, kar je bilo vredno skoraj toliko kot njegovih 20 milijonov dolarjev: Bil je srčen navijač za družbo in ji je lahko zagotovil kredibilnost v svetu odraslih. “Kar zadeva začetniška podjetja, je tole takšno z najmanjšim tveganjem, kar sem jih videl v vseh 25 letih računalništva,” je povedal za New York Times. “Nekaj zelo sposobnih ljudi si je ogledalo njihovo strojno opremo in bili so povsem prevzeti. Steve in njegova ekipa pri NeXTu so največji možni perfekcionisti, kar sem jih kdaj videl.”

Perot se je tudi gibal v visokih družbenih in poslovnih krogih, komplementarnih Jobsovim. Jobsa je popeljal na formalno večerjo s plesom v San Franciscu, ki sta jo priredila Gordon in Ann Getty v čast španskega kralja Juana Carlosa I. Ko je kralj vprašal Perota, koga je vredno spoznati, je ta nemudoma pripeljal Jobsa. Kmalu sta bila zatopljena v ‘napeti pogovor’, kakor je to pozneje opisal Perot. Jobs je kralju živahno opisoval naslednji val računalništva. Ob koncu pogovora je kralj nekaj napisal na list papirja in ga izročil Jobsu. “Kaj se je zgodilo?” je vprašal Perot. Jobs je odvrnil: “Prodal sem mu računalnik.”

Ta dogodek in drugi so bili vključeni v mitološko zgodbo o Jobsu, ki jo je Perot pripovedoval povsod, kamorkoli je šel. Na srečanju National Press Cluba v Washingtonu je Jobsovo življenjsko zgodbo že spletel v neverjetno pripoved o mladeniču, ki je bil tako reven, da ni mogel iti na univerzo in je ponoči delal v garaži, se igral z računalniškimi čipi, nekega dne pa pride njegov oče - videti je kot nekdo s slike Normana Rockwella - in reče: “Steve, naredi nekaj, kar lahko prodaš, ali pa si poišči službo.” Dva meseca pozneje je nastal prvi računalnik apple - z lesenim ohišjem, ki ga je napravil njegov oče. In tako je ta mož z gimnazijsko izobrazbo dobesedno spremenil svet.

Resničen je bil stavek o Paulu Jobsu kot nekom iz Rockvvellove slike. In mogoče še zadnji, o tem, kako je Jobs spremenil svet. Perot je bil vsekakor prepričan o tem. Tako kot Sculley se je tudi on videl v njem. “Steve je kot jaz,” je Perot rekel Davidu Remnicku iz Washington Posta. “Na enak način sva čudna. Sorodni duši sva.”

Gates in NeXT

Bill Gates ni bil sorodna duša. Jobs ga je bil prepričal, da izdela uporabniške programe za macintosh, kar se je za Microsoft izkazalo kot zelo donosno. Bil pa je tudi eden od tistih, ki so bili odporni proti Jobsovemu polju popačene stvarnosti, zato se je odločil, da za NeXT programske opreme ne napiše. Redno je hodil v Kalifornijo, da so mu kazali razvoj računalnika, vendar to nanj ni napravilo posebnega vtisa. “Macintosh je bil resnično nekaj posebnega, osebno pa ne vidim, kaj naj bi bilo tako posebnega na novem Stevovem računalniku,” je povedal za Fortune.

Delno je bila težava v tem, da velikana že po svoji naravi nista mogla imeti spoštovanja drug do drugega. Ko je Gates poleti leta 1987 prvič prišel na sedež podjetja NeXT v Palo Altu, ga je Jobs pustil čakati pol ure v preddverju, čeprav je Gates lahko skozi steklene stene videl, kako se Jobs sprehaja in se sproščeno pogovarja. “Sel sem dol do NeXTa in pil najdražji korenčkov sok ter videl najrazkošnejše pisarne tehnološkega podjetja, kar je mogoče,” se je spominjal Gates, ob tem pa zmajeval z glavo in se komaj opazno smehljal. “Steve pa je na sestanek prišel s polurno zamudo.”

Jobsova prodajna ponudba je bila po Gatesovi oceni preprosta. “Pri macu sva sodelovala,” je rekel Jobs. “Kako se ti je to izteklo? Zelo dobro. Zdaj bova sodelovala še s tem in to bo odlično.”

Gates pa je bil krut do Jobsa, prav tako kot je bil ta do drugih. “Ta mašina ni nič vredna,” je rekel. “Optični disk ima premajhno latenco, jebeno ohišje pa je predrago. Ta stvar je smešna.” Odločil se je, da ne bo preusmeril sredstev z drugih projektov, da bi izdelal programsko opremo za NeXT, na vseh poznejših obiskih pa je odločitev samo še potrdil. Še huje je bilo to, da je o tem javno govoril, zaradi cesarje postalo vse manj verjetno, da bi drugi želeli tratiti čas z razvojem za NeXT. “Razvijati zanj? Poščijem se nanj,” je povedal za InfoWorld.

Ko sta se naključno srečala na hodniku na neki konferenci, je Jobs začel grajati Gatesa, ker ni želel izdelati programske opreme za nexta. “Ko boš imel trg, bom še enkrat razmislil,”je odvrnil Gates. Jobs se je razjezil. “Kričala sta, kar tam, pred vsemi,” se je spominjala Adele Goldberg, inženirka pri Xerox PARC. Jobs je trdil, da next predstavlja naslednji val računalništva. Gatesov obraz jez naraščanjem vročičnosti, tako kot ponavadi, postajal vse manj izrazen. Končno je le zmajal z glavo in odšel.

Osebno rivalstvo - z občasnim izkazovanjem zadržanega spoštovanja -je temeljilo na globokih filozofskih razhajanjih. Jobs je bil prepričan o popolni integraciji strojne in programske opreme in je zato načrtoval računalnike, nezdružljive z vsemi drugimi. Gates je zagovarjal svet, v katerem različna podjetja izdelujejo medsebojno združljive računalnike, in je s tem tudi koval lepe dobičke. Strojno opremo teh različnih proizvajalcev je poganjal standardni operacijski sistem (Microsoftov Windows), uporabljala pa je lahko tudi enake uporabniške programe (na primer Microsoftova Word in Excel). “Njegov izdelek ima zanimivo lastnost, ki se imenuje nezdružljivost,” je Gates izjavil za Washington Post. “Z njim ne dela nobena obstoječa programska oprema. Mislim, da sam ne bi mogel opraviti bolje, če bi se lotil izdelovanja nezdružljivega računalnika.”

Na strokovnem srečanju v Cambridgeu v Massachussettsu leta 1989 sta Jobs in Gates govorila drug za drugim in predstavila vsak svoj pogled na svet. Jobs je povedal, da se po njegovem vsakih nekaj let v računalništvu pojavi nov val. Macintosh je sprožil revolucionarni pristop z grafičnim vmesnikom, next pa to počne s predmetnim programiranjem in novim računalnikom z optičnim diskom. Vsi pomembni izdelovalci programske opreme z izjemo Microsofta so po njegovem dojeli, da morajo sodelovati pri tem novem valu. Ko je nastopil Gates, je ponovil svoje prepričanje, da je Jobsovo popolno obvladovanje edinstvene programske in strojne opreme obsojeno na neuspeh, tako kot Apple ni uspel v tekmi s standardom Microsoftovega Windows. “Strojni trg je ločen od programskega,” je rekel. Ko so ga vprašali za mnenje o veličastnem oblikovanju Jobsovega izdelka, je pomignil proti prototipu nexta, ki je bil še vedno na odru, in posmehljivo rekel: “Če si želite črne, vam lahko dam pločevinko barve.”

IBM

Jobs se je domislil genialnega manevra proti Gatesu, ki bi lahko za vedno spremenil ravnotežje v računalniški industriji. Za to pa bi moral storiti dvoje, eno in drugo v nasprotju s svojo naravo: moral bi licencirati svojo programsko opremo drugemu izdelovalcu strojne opreme in moral bi skočiti v posteljo z IBMom. Ker je bilo v njem vendarle tudi nekaj pragmatičnega, čeprav res ne veliko, je uspešno premagal svoj lastni odpor. Nikoli pa ni bil pri tem z vsem srcem, zato je bilo zavezništvo obsojeno na kratko življenje.

Začelo se je junija leta 1987 v Washingtonu na veličastni zabavi v čast sedemdesetega rojstnega dne založnice Washington Posta, Katherine Graham. Prišlo je šeststo gostov, med njimi tudi predsednik ZDA Ronald Reagan. Jobs je priletel iz Kalifornije, direktor IBMa John Akers pa iz New Yorka. Tu sta se sploh prvič srečala. Jobs je izkoristil priložnost, da je črnil Microsoft in skušal IBM odvrniti od uporabe operacijskega sistema Windows. “Nisem si mogel kaj, da mu ne bi povedal, kako po mojem IBM neznansko veliko tvega, ko celotno svojo strategijo stavi na Microsoft, saj sem menil, da njihova programska oprema ni posebno dobra,” se je spominjal Jobs.

Na Jobsovo veliko navdušenje je Akers odvrnil: “Kaj, ko bi nam pomagali?” Že nekaj tednov pozneje se je Jobs skupaj s svojim inženirjem za programsko opremo Budom Tribblom pojavil na sedežu IBMa v Armonku v New Yorku. Predstavila sta next in na inženirje IBMa naredila velik vtis. Posebej pomemben je bil predmetni operacijski sistem NeXTSTEP. “NeXTSTEP je poskrbel za veliko trivialnih opravil programiranja, ki sicer upočasnjujejo razvoj programske opreme,” je rekel Andrevv Heller, glavni menedžer IBMove enote za delovne postaje. Na tega je Jobs napravil tako velik vtis, da je svojega novorojenca poimenoval po njem.

Pogajanja so trajala še do naslednjega leta, Jobs pa je postajal razdražen ob podrobnostih. Odhajal je s sestankov zaradi nestrinjanja glede barve in oblike, Tribble in Lewin pa sta ga mirila. Kazalo je, da mu ni jasno, koga se bolj boji, IBMa ali Microsofta. Aprila se je Perot odločil, da posreduje, in priredil srečanje na sedežu svojega podjetja v Dallasu. Sklenili so dogovor: IBM bo licenciral trenutno različico programske opreme NeXTSTEP, če pa bi jim ustrezalo, bi jo uporabili z nekaterimi svojih delovnih postaj. IBM je v Palo Alto poslal pogodbo na 125 straneh. Jobs jo je zavrgel, ne da bi jo prebral: “Enostavno ne razumete,” je rekel in odšel iz sobe. Zahteval je preprostejšo pogodbo na le nekaj straneh, in to je dobil v tednu dni.

Jobs je želel, da Bill Gates o dogovoru ne bi izvedel pred javno predstavitvijo računalnika next, kar naj bi se zgodilo oktobra. Pri IBM pa so vztrajali na odkritosti. Gates je bil besen. Jasno mu je bilo, da bi se tako IBM rešil odvisnosti od Microsoftovega operacijskega sistema. “NeXTSTEP ni združljiv z ničimer,” je besno govoril IBMovim vodilnim ljudem.

Sprva je kazalo, da je Jobsu uspelo uresničiti Gatesovo najhujšo moro. Drugi izdelovalci računalnikov, med njimi tudi Compaq in Dell, so prišli k Jobsu, da bi se dogovorili za pravice kloniranja računalnika next in licenciranja operacijskega sistema NeXTSTEP. Ponujali so mu še veliko več, če bi se NeXT sploh umaknil s področja strojne opreme.

To je bilo za Jobsa preveč, vsaj za takrat. Prekinil je razgovore o klonih, do IBMa pa se je začel ohlajati. Ohladitev je postala obojestranska. Ko je človek pri IBMu, ki je sklenil dogovor, zamenjal delovno mesto, je šel Jobs v Armonk, da bi se sestal z njegovim naslednikom, Jimom Cannavinom. Izpraznila sta sobo in se pogovarjala na štiri oči. Jobs je zahteval več denarja, da bi obdržali tekoče razmerje in za licenciranje novih različic NeXTSTEPa IBMu. Cannavino ni imel pripomb, pozneje pa se ni več odzival na Jobsove telefonske klice. Dogovor je propadel. Podjetje NeXT je sicer prejelo nekaj denarja za licenco, ni pa dobilo priložnosti, da bi spremenilo svet.

Lansiranje oktobra 1988

Jobs je lansiranje izdelkov do popolnosti izpilil v pompozne predstave, pri svetovni predstavitvi računalnika next 12. oktobra v Symphony Hallu v San Franciscu pa je želel preseči celo samega sebe. Med tedni pred prireditvijo se je skoraj vsak dan odpeljal v San Francisco do viktorijanske hiše Susan Kare, grafične oblikovalke pri NeXTu, ki je izdelala pisave in namizne ikone za macintosh. Pomagala mu je pripraviti posamezne diapozitive, Jobs pa se je mučil glede vsega od besedila do pravega odtenka zelene za ozadje. “Ta zelena mi je všeč,” je rekel ponosno, ko je šel skozi preizkusni prikaz pred nekaj sodelavci. “Čudovita zelena, čudovita zelena,” so vsi odobravajoče zamrmrali.

Nobena podrobnost mu ni bila premajhna. Pregledal je seznam povabljenih in celo jedilnik za kosilo (mineralna voda, rogljički, smetanov sir, sojini kalčki). Izbral je podjetje za videoprojekcije in jim plačal 60.000 dolarjev za pomoč, za režijo prireditve pa je najel postmodernističnega gledališkega producenta Georgea Coatesa. Skupaj sta se, predvidljivo, odločila za strogo in radikalno preprosto opremo odra. Razkritje črne popolne kocke naj bi se zgodilo na minimalističnem odru s črnim ozadjem, mizi, pregmjeni s črnim prtom, črnim pregrinjalom čez računalnik in vazo s preprostim šopkom. Ker niti strojna niti programska oprema še nista bili končani, so Jobsu predlagali, da izvede simulacijo, vendar je odklonil. Odločil se je za demonstracijo v živo,'čeprav je vedel, da bo to tako, kakor da bi hodil po cirkuški vrvi brez varnostne mreže pod njo.

Na dogodek je prišlo čez tri tisoč ljudi, čakali so že dve uri pred začetkom. Niso bili razočarani, vsej ne s predstavo. Jobs je bil na odru kar tri ure in je spet dokazal, da je “Andrew Lloyd Weber predstavitve izdelkov, mojster odrskega nastopa in posebnih učinkov,” je zapisal Andrew Pollack v New York Timesu. Wes Smith iz Chicago Tribuna je trdil, da je bilo lansiranje nexta “za demonstracijo izdelka to, kar je drugi vatikanski koncil za cerkvene zbore”.

Jobs je občinstvo pripravil do vzklikanja že s prvo izjavo: “Veseli me, da sem spet nazaj.” Začel je z obnovo zgodovine arhitekture osebnega računalništva in jim zagotovil, da bodo zdaj priča dogodku, “ki se pripeti le enkrat ali dvakrat na desetletje, ko se pojavi nova arhitektura, ki bo spremenila podobo računalništva.” Povedal jim je, da so programsko in strojno opremo za next razvili po treh letih pogovorov z univerzami po vsej državi. “Ugotovili smo, da višješolsko izobraževanje potrebuje zmogljiv osebni računalnik.”

Kot ponavadi ni skoparil s presežniki. Izdelek je bil po njegovih izjavah “neverjeten, najboljše, kar smo si lahko predstavljali.” Hvalil je celo lepoto nevidnih delov. S konicami prstov je držal ploščo tiskanega vezja, veliko kvadratni čevelj, ki bo čepela znotraj kocke s prostornino kubičnega čevlja, in navdušeno nagovoril občinstvo: “Upam, da si boste tole uspeli malo pozneje ogledati. Ta plošča tiskanega vezja je najlepša, kar sem jih kdajkoli videl.” Potem je pokazal, kako računalnik lahko predvaja govore - predvajal jim je Kingov “Imam sanje” in Kennedyjev “Ne vprašaj” - in pošilja elektronska sporočila s pripetimi zvočnimi dokumenti. Sklonil se je k mikrofonu računalnika, da bi napravil posnetek. “Zdravo, Steve tukaj, pošiljam pa sporočilo v tem zgodovinskem trenutku.” Potem je prosil občinstvo, da posnetku prispeva aplavz, in res so ga.

Jobs je bil med drugim prepričan, da je vsake toliko časa ključno, da staviš vse na novo zamisel ali tehnologijo. Z nextom se je odločil za tveganje, ki se ni izkazalo za modro: računalnik je imel zmogljiv (vendar počasen) bralno/pisalni optični disk. “Pred dvema letoma smo sprejeli odločitev,” je rekel. “Videli smo novo tehnologijo in smo se odločili tvegati podjetje zanjo.”

Potem je predstavil odliko računalnika, ki se je izkazala za bolj daljnovidno. “Pripravili smo prve prave digitalne knjige,” je rekel in povedal občinstvu o Oxfordovi izdaji Shakespeara in drugih knjigah. “Tehnologija tiskanih knjig ni napredovala že od časov Gutenberga.”

Včasih je bilo očitno, da se zaveda svojih šibkih točk, saj se je ponorčeval sam iz sebe. Tako se je zgodilo tudi pri elektronskih knjigah, ko je v slovarju poiskal razlago za izraz ‘mercurial’ (nemiren, spremenljiv), ki naj bi opisoval njegov značaj, pa tudi, ko se je šalil glede polja popačene stvarnosti. Izbral je navedek iz Skozi zrcalo Lewisa Carrolla. Ko Aliča potoži, da nikakor ne more verjeti v kaj nemogočega, ji Bela kraljica odvrne: “Ah, meni pa se zgodi, da še pred zajtrkom verjamem v šest nemogočih stvari.” Občinstvo se je iskreno zasmejalo, posebej tisti v prvih vrstah.

Vsa dobra volja pa je le olepševala in odvračala pozornost od slabe situacije. Ko je prišel čas, da Jobs pove ceno novega računalnika, je storil to, kar je pogosto počel pri demonstracijah izdelkov: navedel je značilnosti, opisal, kako so “vredne tisoče in tisoče dolarjev” in prepustil občinstvu, da si je predstavljalo, koliko bi moralo biti to v resnici vredno. Potem je povedal ceno, za katero je upal, da se ne bo zdela visoka: “Visokemu šolstvu bomo zaračunavali enotno ceno 6500 dolarjev.” Zvesti privrženci so zaploskali. Njegovi svetovalci pa so zagovarjali ceno med 2000 in 3000 dolarjev in živeli so v prepričanju, da se je Jobs temu zavezal. Razlika je postala še bolj očitna, ko so ugotovili, da bo tiskalnik, ki bi ga bilo treba kupiti posebej, stal dodatnih 2000 dolarjev, zaradi počasnosti optičnega diska pa bo priporočljiva tudi nabava zunanjega diska za 2500 dolarjev.

Še eno razočaranje je skušal prikazati kot nepomembno. “Na začetku naslednjega leta bomo imeli izdajo 0.9 za razvijalce programske opreme in naprednejše uporabnike.” Slišati je bilo nekaj napetega smeha. Razumeli so, da jim poroča, da resnična izdaja računalnika in programske opreme, kar so označevali kot 1.0, na začetku leta 1989 še ne bo na voljo. Pravzaprav sploh ni podal določenega roka. Le nakazal je, da se bo to zgodilo v drugem četrtletju. Na prvem delovnem oddihu pri NeXTu proti koncu leta 1985 se kljub svarilom Joanne Hoffman ni dal pregovoriti glede zavezanosti, da konča računalnik do začetka leta 1987. Zdaj je bilo jasno, da bodo zamudili več kot dve leti.

Prireditev se je dobesedno končala na bolj prijetni noti. Jobs je pripeljal violinista iz sanfranciškega simfoničnega orkestra in ta je na odru v duetu z računalnikom next zaigral Bachov violinski koncert v amolu. Občinstvo se je odzvalo z navdušenim ploskanjem. Ko ga je neki novinar takoj zatem vprašal, zakaj računalnik toliko zamuja, je Jobs odvrnil: “Saj ne zamuja. Pet let pred časom je.”

Jobs je, kot je postalo standardno, ponudil ‘ekskluzivne’ intervjuje privilegiranim revijam in časopisom, če so se zavezali k temu, da bodo članek postavili na naslovnico. Tokrat je dal enega ‘ekskluzivca’ preveč, čeprav to v resnici niti ni škodovalo. Pristal je na željo novinarke Business Weeka Katie Hafner, da ima ekskluzivni dostop do njega pred lansiranjem, vendar se je enako dogovoril tudi zNewsweekom in potem še Fortune. Ni pa vedel, da je Susan Fraker, ena od pomembnih novinark pri Fortune, poročena z           urednikom  Newsweeka Maynardom Parkerjem.

Ko so na sestanku pri Fortunerazburjeno razpravljali o ekskluzivnem dostopu, je omenila, da je Jobs tudi Newsweeku obljubil ekskluzivnost, revija pa naj bi izšla dva dneva pred Fortune. Tako se je Jobs tisti teden znašel le na naslovnici dveh revij. Pri Newsweeku so na naslovnici objavili fotografijo, kako se sklanja nad čudoviti računalnik next. Na naslovnici so ga poimenovali ‘g. Čipi’, ob računalniku pa zapisali, da gre za “najbolj razburljivi računalnik zadnjih časov”. Na naslovnici Business Weeka je bil Jobs v temni obleki, s sklenjenimi prsti kot pridigar ali profesor. Katie Hafner pa je poročala tudi o manipulaciji okoli ekskluzivnosti, ki ji je bila zagotovljena. “NeXT je natančno razdeljeval intervjuje s svojim osebjem in dobavitelji ter jih cenzorsko nadzoroval,” je zapisala. “Strategija je delovala, vendar so za to plačali ceno: Tak neizprosen prijem, ki je služil le njim samim, je pokazal stran Steva Jobsa, ki ga je toliko stala pri Applu. Njegova najbolj izstopajoča lastnost je ta, da mora vse obvladovati.”

Prvotno razburjenje okoli novega računalnika se je kmalu poleglo in odnos do njega je postal bolj zadržan, saj, konec koncev, sploh še ni bil na voljo. Bill Joy, briljantni in čudaški vodja raziskav pri konkurenčnem podjetju Sun Microsystems, je rekel, da gre za “prvo japijsko delovno postajo”, kar ni bil čisti kompliment. Kot je bilo pričakovati, je Bill Gates novost še vedno javno omalovaževal. “Sem kar precej razočaran,” je povedal za Wall Street Journal. “Leta 1981 smo bili navdušeni nad macintoshem, ko nam ga je Steve pokazal, ker je šlo za resnično za računalnik, kakršnega še nihče ni bil videl.” Next pa po njegovem ni bil takšen. “Če pogledaš širše, je večina značilnosti prav trivialnih.” Rekel je, da se bo Microsoft držal načrtov, da ne napiše programske opreme za next. Takoj po dogodku s predstavitvijo je Gates svojemu osebju poslal šaljivo elektronsko sporočilo. “Vsa stvarnost je bila razveljavljena,” je začel. Ko se je tega pozneje spominjal, je rekel: “To je bilo morda najboljše elektronsko sporočilo, kar sem jih napisal.”

Ko je računalnik next sredi leta 1989 končno prišel na trg, je bila tovarna pripravljena na proizvodnjo deset tisoč kosov na mesec. Prodaja pa je dosegala le okoli štiristo na mesec. Prekrasni, lepo pobarvani proizvo

dni roboti so ostajali pretežno brez dela, podjetju pa so finančna sredstva še naprej le odtekala.

DEVETNAJSTO POGLAVJE

PIXAR

Tehnologija v sodelovanju z umetnostjo Računalniški oddelek Lucasfilma

Ko je Jobs poleti leta 1985 pri Applu izgubljal tla pod nogami, je šel na sprehod z Alanom Kayem, ki je nekoč delal pri Xerox PARC, tedaj pa je bil med pomembnejšimi računalniškimi strokovnjaki pri Applu. Kay je vedel, da Jobsa zanima presek med ustvarjalnostjo in tehnologijo in mu je predlagal, da se sestaneta z Edom Catmullom, vodjo računalniškega oddelka pri filmskem studiu Georgea Lucasa. Najela sta limuzino in se odpeljala v okrožje Marin do roba Lucasovega ranča Skywalker, kjer je bil nameščen Catmullov mali računalniški oddelek. “Navdušen sem bil in pozneje sem skušal Sculleyja prepričati, da Apple kupi ta oddelek,” se je spominjal Jobs. “Vodilnih pri Applu pa to ni zanimalo, poleg tega so bili zaposleni s tem, da se me znebijo.”

Računalniški oddelek pri Lucasfilmu je izdeloval strojno in programsko opremo za digitalno upodabljanje, imeli pa so tudi skupino animatorjev. Ti so z računalniki izdelovali kratke risane filme, vodil pa jih je John Lasseter. Lucas je tedaj že končal prvo trilogijo Vojne zvezd, zaposlen pa je bil z neprijetnim ločitvenim postopkom in je nameraval prodati računalniški oddelek. Rekel je Catmullu, naj čimprej najde kupca.

Ko si je nekaj potencialnih kupcev jeseni leta 1985 premislilo, sta se Catmull in njegov kolega Alvy Ray Smith odločila, da skušata najti vlagatelje in oddelek kupita sama. Poklicala sta Jobsa, se spet dogovorila za sestanek in se odpeljala do njegove hiše v Woodsidu. Jobs je najprej nekaj časa kritiziral Sculleyjeve zahrbtnosti in idiotizme, potem pa jima je ponudil, da oddelek kupi on. Catmull in Smith sta oklevala, saj sta želela pridobiti vlagatelja, ne novega lastnika. Kmalu pa jim je postalo jasno, da je lahko še tretja pot: Jobs bi lahko kupil večji delež in bi postal predsednik uprave, Catmull in Smith pa bi oddelek lahko še naprej vodila.

“Želel sem si ga kupiti, ker me je računalniška grafika resnično zanimala,” se je spominjal Jobs. “Videl sem, da so pri spajanju umetnosti in tehnologije daleč naprej od drugih, to pa me je vedno zanimalo.” Lucasu je ponudil pet milijonov dolarjev in še vložek dodatnih pet,'s katerimi bi kapitaliziral oddelek v samostojno podjetje. To je bilo veliko manj, kot je zahteval Lucas, vendar je bilo tempiranje ustrezno. Sklenili so dogovor.

Finančni direktor Lucasfilma je imel Jobsa za arogantnega in sitnega, zato je med načrtovanjem sestanka vseh vpletenih rekel Catmullu: “Moramo že takoj na začetku jasno določiti, kdo je glavni.” Dogovorili so se torej, da se skupaj z Jobsom vsi zberejo v sobi, finančni direktor pa pride nekaj minut pozneje in tako da jasno vedeti, da on vodi zadevo. “Zgodilo pa se je nekaj smešnega,” se je spominjal Catmull. “Steve je odprl sestanek kar brez finančnega in ko je ta prišel, je že vse obvladoval.”

Jobs se je z Georgeem Lucasom srečal le enkrat in takrat ga je ta posvaril, da je ljudem na oddelku več do risank kot do računalnikov. “Ti ljudje so obsedeni od animacije,” mu je povedal. Lucas se je pozneje spominjal: “Posvaril sem ga, da Eda in Johna zanima predvsem to. Mislim pa, da je kupil podjetje zato, ker je to najbolj zanimalo tudi njega.”

Končni dogovor so sprejeli januarja leta 1986» V njem so zapisali, da bo Jobs za vložek 10 milijonov dolarjev lastnik 70 % družbe, preostale delnice pa si bodo delili Ed Catmull, Alvy Ray Smith in osemintrideset drugih ustanoviteljev, vse do receptorja. Najpomembnejši kos strojne opreme oddelka se je imenoval pixar image Computer, odtod je družba dobila ime.

Nekaj časa je Jobs brez pretiranega vmešavanja pustil, da sta Pixar vodila Catmull in Smith. Približno enkrat na mesec se je sestala uprava, navadno na sedežu podjetja NeXT, in takrat se je Jobs osredotočal na finance in strategijo. Vendar pa je zaradi svoje narave in želje po obvladovanju že kmalu začel igrati večjo vlogo. Iz njega so začele bruhati zamisli, tako razumljive kot nesmiselne, o tem, kakšno strojno in programsko opremo bi lahko razvijali pri Pixarju. Kadarkoli je prišel v podjetje, je bil inspiracija za druge. “Odraščal sem kot južni baptist in sem se v mladosti udeleževal srečanj za preporod, ki so jih prirejali prepričljivi, a pokvarjeni pridigarji,” se je spominjal Alvy Ray Smith. “Steve je imel tako moč, moč govora in mreže besed, v katero se ljudje ujamejo. Tega smo se na sejah uprave zavedali, zato smo si izmislili sporazumevalne znake, na primer praskanje po nosu ali prijemanje ušesa, ko je koga potegnilo v Stevovo popačitveno polje in ga je bilo treba potegniti nazaj v resničnost.”

Jobs je vedno zagovarjal prednosti integriranja strojne in programske opreme, prav to pa so počeli tudi pri Pixarju s svojim Image Computerjem in programsko opremo za upodabljanje. Njihovo delo je bilo tudi ustvarjalno, na primer pri animiranih filmih in grafiki. Vsi trije elementi so pridobili zaradi Jobsove kombinacije umetniške ustvarjalnosti in zagrizenosti do tehnologije. “Ljudje iz Silicijeve doline nimajo posebnega spoštovanja do ustvarjalnih ljudi iz Hollywooda, ljudje v Hollywoodu pa so prepričani, da tehnološke ljudi najameš za določene potrebe, a se ni treba z njimi sestajati,” je Jobs povedal pozneje. “Pri Pixarju pa smo spoštovali obe strani.”

Prvotno so načrtovali prihodke predvsem od strojnega dela podjetja. Pixar image Computer se je prodajal za 125.000 dolarjev. Glavni kupci so bili animatorji in grafični oblikovalci, kmalu pa so za napravo našli uporabo tudi na specializiranih trgih medicinske panoge (izsledke računalniške tomografije so lahko upodobili s tridimenzionalno grafiko) in vohunstva (za upodabljanje podatkov s poletov vohunskih letal in iz satelitov). Zaradi prodaje državni varnostni službi so Jobsa varnostno preverili, kar je moralo biti zabavno za agenta FBI, ki mu je bil dodeljen. Eden od vodilnih pri Pixarju se je spominjal, kako je preiskovalec spraševal Jobsa o njegovi uporabi drog, Jobs pa mu je odgovarjal povsem brez zadržkov. “Nazadnje sem to uporabljal ...,” je rekel, včasih pa je tudi odgovoril, da določene vrste mamila ni niti poizkusil.

Jobs je usmeril Pixar v razvoj cenejše različice računalnika, ki bi se prodajala za okoli 30.000 dolarjev. Želel je, da ga oblikuje Hartmut Esslinger, čeprav sta Catmull in Smith temu nasprotovala, češ da bi bilo predrago. Na koncu je bil ta računalnik videti povsem tak kot izvirni pixar image Computer, torej kocka z okroglo jamico v sredini, le da je bil opremljen s tankimi režami, značilnimi za Esslingerja.

Jobs je bil prepričan, da bodo ustvarjalni ljudje kmalu odkrili vrsto načinov, kako uporabiti Pixarjeve računalnike, zato jih je želel prodajati na množičnem trgu. V večjih mestih je dal odpreti prodajne pisarne in sam odobril njihov videz. “Po mojem prepričanju so ljudje ustvarjalna bitja in bodo odkrili domiselne nove vrste rabe orodja, ki si jih izumitelj morda nikoli ni zamislil,” je rekel pozneje. “Menil sem, da se bo to zgodilo s Pixarjevim računalnikom, tako kot se je z macom.” Vendar tega računalnika nikoli niso tako sprejeli. Bil je predrag, zanj pa tudi ni bilo veliko programske opreme.

Pixar je bil opremljen s programom Reyes za tridimenzionalno grafiko in slike. Potem ko je Jobs postal direktor, so razvili nov programski jezik in vmesnik, RenderMan, za katerega so upali, da bo postal standarden za tridimenzionalno upodabljanje, tako kot je Adobov PostScript postal za lasersko tiskanje.

Jobs se je odločil, da bi morali za programsko opremo najti splošni trg, tako kot za strojno, ne le specializiranega. Ni se zadovoljil s tem, da bi ciljali le na poslovne ali specializirane trge. “Predajal se je vizijam, kako bi RenderMana lahko uporabljal vsakdo,” se je spominjala Pam Kerwin, tržna direktorica pri Pixarju. “Nenehno je dobival zamisli, kako bi navadni ljudje z njim ustvarjali neverjetno tridimenzionalno grafiko in fotorealistične podobe.” Ekipa pri Pixarju ga je skušala od tega odvrniti, češ da RenderMana ni tako lahko uporabljati kot na primer Excel ali Adobov Illustrator. Tedaj je Jobs stopil do table in jim ka^al, kako naj ga napravijo preprostejšega in prijaznejšega za uporabo. “Kimali smo, zanimalo nas je in smo govorili: Ja, ja, to bi bilo super!” se je spominjala Kenvinova. “Potem pa je odšel, mi smo še malo razmišljali in si potem rekli: Eh, kaj si sploh predstavlja! Tako neverjetno karizmatičen je bil, da si se moral skoraj nanovo programirati, potem ko si z njim govoril.” Izkazalo se je, da povprečni uporabniki ne hrepenijo po dragi programski opremi, s katero bi lahko upodabljali realistične slike. RenderMan ni uspel.

Eno podjetje pa si je zelo želelo avtomatizirati upodabljanje risb risarjev kot barvnih sličic na filmu. Ko je Roy Disney izvedel upravno revolucijo v podjetju, ki ga je bil ustvaril njegov stric Walt, ga je novi direktor Michael Eisner vprašal, kakšno vlogo si želi. Disney je rekel, da bi rad obudil častivredni, vendar pešajoči animacijski oddelek. Pri eni od prvih iniciativ so iskali načine, kako računalniško voditi postopek, in naročilo je dobil Pixar. Razvili so strojno in programsko opremo z oznako CAPS (Computer Animation Production System). Prvič so sistem uporabili leta 1998 za zadnji prizor Male morske deklice, v katerem kralj Triton maha v slovo Arieli. CAPS je postal neločljivi del proizvodnje pri Disneyju in ti so kupili na ducate sistemov CAPS.

Animacija

Prvotno je bila skupina pri Pixarju, ki je ustvarjala kratke animirane filme, le stranska dejavnost, njena glavna naloga pa je bila, da je razkazovala zmogljivosti strojne in programske opreme podjetja. Skupino je vodil John Lasseter, mož, čigar otroški obraz in vedenje sta prikrivala umetniški perfekcionizem, enakovreden Jobsovemu. Rodil se je v Hollywoodu, kot otrok pa je ljubil televizijske risanke ob nedeljah dopoldne. V devetem razredu je napisal spis o zgodovini Disney Studios in tedaj se je odločil, kaj želi početi v življenju.

Ko je maturiral na gimnaziji, se je vpisal na smer animacije na Kalifornijski umetniški visoki šoli, ki jo je ustanovil Walt Disney. Poleti in v prostem času je raziskoval po Disneyjevih arhivih in delal kot vodič po džungli v Disneylandu. Pri slednjem je spoznal, kakšen je pomen časovnega koordiniranja in pravilnega podajanja zgodbe, kar je nadvse pomembno pri ustvarjanju posameznih posnetkov animiranega filma, hkrati pa se je to nadvse težko naučiti. V drugem letniku je prejel študentsko nagrado za kratki film Dama in potepuh, v katerem se je poznal vpliv Disneyjevih filmov in v katerem je že pokazal svoj dar za vdihovanje človeških osebnosti neživim predmetom, na primer namiznim svetilkam. Po diplomi se je zaposlil pri delu, ki mu je bilo usojeno: kot animator v Disney Studios.

Ni pa se dobro izteklo. “Nekaj nas mlajših si je želelo umetnost animacije dvigniti na raven Vojne zvezd, vendar so nad zadrževali,” se je spominjal Lasseter. “To me je streznilo, potem sem se pa še znašel sredi spora med dvema šefoma in vodja animacij meje odpustil.” Leta 1984 sta ga tako lahko Ed Catmull in Alvy Ray Smith zaposlila pri Lucasfilmu, kjer so verjeli v kakovost na ravni Vojne zvezd. Nista bila prepričana, da bi George Lucas, ki so ga že skrbeli vsi stroški računalniškega oddelka, odobril zaposlitev animatorja, zato so Lasseterju podelili naziv ‘razvijalec vmesnika’.

Ko je stopil na sceno Jobs, sta z Lasseterjem našla skupno točko v ljubezni do grafičnega oblikovanja. “Bil sem edini z umetniško podlago, zato sva se s Stevom in njegovim občutkom za oblikovanje dobro ujela,” je rekel Lasseter. Bil je živahen, igriv in prijeten človek, oblačil se je v pisanje havajske srajce, po svoji pisarni je imel polno starinskih igrač in je ljubil hamburgerje s sirom. Jobs je bil siten, skoraj koščen vegetarijanec, ki je imel rad strogo in nenatrpano okolje. Vendar sta bila kljub temu zelo primerna drug za drugega. Lasseter je bil umetnik, zato je bil Jobs do njega popustljiv, Lasseter pa je na Jobsa - pravilno - gledal kot na pokrovitelja, ki je cenil umetnost in jo je znal vplesti v tehnologijo in poslovnost.

Jobs in Catmull sta se odločila, da bi moral Lasseter za letno konferenco računalniške grafike SIGGRAPH leta 1986 pripraviti nov kratki animirani film, s katerim bi lahko predstavljali svojo strojno in programsko opremo. V tistem času je Lasseter uporabljal svetilko Luxo kot model pri grafičnem upodabljanju, in odločil se je, dajo spremeni v filmskega junaka. Majhen otrok njegovega prijatelja ga je navdihnil, da je dodal še Luxa ml. Nekaj sličic je pokazal drugemu animatorju in ta mu je svetoval, naj ne pozabi na fabulo. Lasseter je odvrnil, da gre 1? za nekaj povsem kratkega, ta animator pa mu je rekel, da je mogoče tudi v nekaj sekundah podati zgodbo. Lasseter je pripombe vzel resno. Filmček Luxo ml. je bil na koncu dolg le malenkost več od dveh minut. Prikazoval je svetilki, mamo in otroka, kako si podajata žogo, dokler se žoga ne razpoči, kar otroka razžalosti.

Jobs je bil tako vznemirjen, da si je vzel čas od vsega dogajanja v NeXTu in z Lasseterjem avgusta poletel v Dallas na SIGGRAPH. “Bilo je tako vroče in soparno, da te je zrak kar udaril v obraz, ko si stopil ven,” se je spominjal Lasseter. Na prireditvi je bilo deset tisoč ljudi in Jobs je užival. Umetniška ustvarjalnost mu je vlivala moči, še posebej, ko je bila povezana s tehnologijo.

Pred dvorano, kjer so prikazovali filme, je bila dolga vrsta čakajočih, ker pa Jobs ni rad čakal, da pride na vrsto, si je izgovoril vstop med prvimi. Po predvajanju Luxa ml. je občinstvo stoje ploskalo in filmček so proglasili za najboljšega od vseh prikazanih. “Tole resnično dojemam, razumem, za kaj gre,” je rekel po koncu. Pozneje je pojasnil: “Le v našem filmu je bila tudi umetniška stran, ne le tehnološka. Pixar je to dvoje združeval, tako kot macintosh pred njim.”

Luxa ml. so predlagali za oskarja in Jobs je poletel v Los Angeles na slovesnost. Nagrade na koncu ni prejel, Jobs pa je kljub temu vsako leto naredil nekaj kratkih risank, za kar sicer ni bilo nobenega poslovnega opravičila. Ko je Pixar zašel v finančne težave, je Jobs na upravnih sejah brez milosti krčil proračunske izdatke. Ko pa ga je Lasseter prosil, da bi privarčevani denar porabili za njegov naslednji film, je na to takoj pristal.

Pločevinasta igračka

Z vsemi pri Pixarju se Jobs ni tako dobro razumel. Do največjega nesoglasja je prišlo med njim in soustanoviteljem Alvyjem Rayem Smithom. Taje prihajal z baptističnega podeželja na severu Teksasa, razvil pa se je v svobodomiselnega hipijevskega inženirja računalniškega upodabljanja. Bil je velike rasti, rad se je glasno smejal in je bil nadvse veselega in samozavestnega značaja. “Alvy kar žari, vedno je dobre volje, na konferencah ga ljudje vedno obletavajo,” je povedala Pam Kerwin. “Bilo je kaj verjetno, da s svojim značajem Stevu ne bo ravno všeč. Oba sta vizionarja z veliko energije in močno osebnostjo. Alvy se ne sprijazni s stvarmi tako hitro kot Ed.”

Smith je Jobsa videl kot nekoga, ki s karizmatičnostjo in močjo osebnosti izkorišča druge. “Bil je kot televizijski pridigar,” je rekel. “Želel si je obvladovati ljudi, sam pa nisem imel niti najmanjšega namena, da bi bil njegov suženj, zato sva se sporekla. Ed je bil veliko bolj pripravljen vse sprejeti.” Jobs je včasih na sestankih uveljavljal svojo voljo kar tako, da je izrekel kaj nezaslišanega in neresničnega. Smith je užival v tem, da ga je izzval k utemeljevanju izrečenega, to pa je počel smeje in z muzanjem. Jobsu se s tem nikakor ni priljubil.

Nekega dne je Jobs na seji uprave začel grajati Smitha in druge vodilne pri Pixarju zaradi zamujanja pri izgotavljanju plošč tiskanega vezja za novo različico pixar image computerja. V tistem času so tudi pri NeXTu zamujali s svojimi ploščami in Smith je na to opozoril: “Hej, s ploščami za next še bolj zamujaš, zato nam nehaj težiti.” Jobs je znorel, oziroma, kot je to opisal Smith, “je postal povsem nelinearen”. Smith je takrat, ko se je čutil napadenega ali izzvanega, praviloma začel govoriti s svojim jugozahodnim naglasom. Jobs se je začel temu posmehovati. “Slo je za taktiko ustrahovanja, in povsem sem eksplodiral,” se je spominjal Smith. “Skočila sva drug v drugega in kričala na ves glas, odmaknjena le nekaj centimetrov drug od drugega.”

Jobs je med sestanki želel imeti popoln nadzor nad tablo, na katero je pisal, zdaj pa je Smith stopil mimo njega in začel pisati po njej. “Ne moreš tega!” je zakričal Jobs.

“Kaj?” je odvrnil Smith. “Ne morem pisati po tvoji tabli? Pa kaj še!” V tem trenutku je Jobs odvihral ven.

Smith je pozneje dal odpoved in ustanovil lastno podjetje za programsko opremo za digitalno risanje in obdelovanje podob. Jobs je zavrnil njegovo prošnjo, da v novem podjetju uporabi nekaj kode, ki jo je bil napisal med službovanjem pri Pixarju, kar je še podžgalo njuno sovraštvo. “Alvy je sčasoma dobil, kar je želel,” je povedal Catmull, “vendar je bil kakšno leto zelo razrvan in je staknil vnetje pljuč.” Končalo se je vse dovolj dobro. Microsoft je kupil Smithovo podjetje, tako da se je ta zapisal v zgodovino računalništva kot mož, ki je eno od družb, ki jih je ustanovil, prodal Jobsu, drugo pa Gatesu.

Jobs je bil vedno zlovoljen, še bolj pa je postal, ko je postalo jasno, da vse tri dejavnosti Pixarja - strojna in programska oprema ter animirana vsebina - prinašajo izgubo. “Imel sem take načrte, na koncu pa sem moral vložiti še več denarja,” se je spominjal. Besnel je, a je le razvezal mošnjiček. Potem ko so ga odpustili iz Appla in se je s težavami otepal pri NeXTu, si ni mogel privoščiti, da bi mu tudi tu spodletelo.

Da bi omejil izgube, je zapovedal vrsto odpuščanj, ta pa je izvedel z značilnim pomanjkanjem sočutja. Pam Kerwin je povedala: “Ni imel niti čustvene sposobnosti niti finančnih možnosti, da bi z ljudmi, ki jih je odpuščal, lepo ravnal.” Jobs je želel, da se odpuščanja izpeljejo takoj in to brez odpravnine. Pam Kerwin je Jobsa peljala na sprehod po parkirišču in ga moledovala, naj zaposlenim da vsaj dva tedna odpovednega roka. “Prav,” je odvrnil, “vendar je rok retroaktiven in je začel teči pred dvema tednoma.” Catmull je bil tedaj v Moskvi in Pam Kenvin ga je večkrat nujno klicala. Ko se je vrnil, je uspel doseči skromno odpravnino in stvari malenkost umiriti.

Nekoč so člani Pixarjeve animacijske ekipe skušali prepričati Intel, da bi zanj naredili nekaj reklam, in Jobs je postal nestrpen. Na enem od sestankov je medtem, ko je grajal Intelovega direktorja trženja, dvignil telefon in poklical neposredno generalnega direktorja Intela, Andyja Grova. Grove se je še vedno počutil kot Jobsov mentor, ki ga poskuša kaj naučiti, in je podprl Intelovega menedžerja. “Stal sem ob strani svojemu zaposlenemu,” se je spominjal. “Steve ne mara, če ga obravnavaš kot dobavitelja.”

Grove se je vedel kot mentor tudi, ko je Jobs predlagal, da Pixar Intelu da nekaj nasvetov, kako izboljšati zmogljivost svojih procesorjev pri upodabljanju tridimenzionalne grafike. Ko so inženirji ponudbo sprejeli, jim je Jobs poslal elektronsko sporočilo, rekoč, da bi Pixarju za svetovanje morali plačati. Intelov glavni inženir je odgovoril: “Nikoli še nismo sklenili nikakršnega finančnega dogovora o izmenjavi za dobre zamisli glede naših mikroprocesorjev in ga tudi v prihodnosti ne nameravamo.” Jobs je odgovor posredoval Grovu, rekoč, da je inženirjev odgovor “nadvse aroganten”, še posebej ob upoštevanju Intelovega slabega dojemanja računalniške grafike. Grove mu je odgovoril ostro, češ da si “prijateljske družbe in prijatelji izmenjujejo zamisli”. Dodal je, da je sam pogosto z Jobsom delil zamisli in da naj ne bo tako koristoljuben. Jobs je popustil. “Imam slabosti, vendar nehvaležnosti ni med njimi,” je odvrnil. “Zato sem spremenil svojo držo za 180 stopinj in bomo pomagali brezplačno. Hvala za pomoč pri razjasnjevanju.”

Pri Pixarju so ustvarili nekaj zelo zmogljive programske opreme, namenjene povprečnim uporabnikom ali vsaj tistim povprečnim uporabnikom, ki so z Jobsom delili strast do oblikovanja. Jobs je še vedno upal, da bo možnost ustvarjanja nadvse realističnih tridimenzionalnih podob doma postala del navdušenja za namizno založništvo. S programom Showplace so lahko, na primer, uporabniki spremenili odtenke obarvanosti tridimenzionalnih teles, ki so jih ustvarili, da so jih lahko z različnih kotov prikazali z ustreznimi sencami. Jobs je menil, da bo uporabnikom neverjetno privlačen, vendar je bila večina povsem zadovoljna brez njega. Sloje za primer, kjer ga je njegova strast zavedla: Programska oprema je imela toliko odličnih zmogljivosti, da enostavno ni dosegala enostavnosti, ki jo je Jobs navadno zahteval. Pixar ni mogel tekmovati z Adobom, ki je izdeloval manj zmogljivo, a veliko preprostejšo in cenejšo programsko opremo.

Medtem ko sta liniji strojne in programske opreme pri Pixarju propadali, pa je Jobs varoval skupino za animacije. Imel jo je za nekakšen otok čarobne umetnosti, ki mu je dajal velikanski užitek, in bil ga je voljan gojiti in nanj staviti. Spomladi leta 1988 so bili z denarjem že tako na tesnem, da je sklical sestanek in določil obsežne varčevalne ukrepe. Ko je bilo sestanka konec, si Lasseter in njegova ekipa skoraj niso upali prositi Jobsa, naj odobri nekaj dodatnih sredstev za še en kratki film. Končno so vendarle prišli na dan z besedo in Jobs je tiho obsedel in dvomeče gledal. Iz svojega žepa bi moral prispevati dodatnih 300.000 dolarjev. Po nekaj minutah je vprašal, ali imajo kaj pripravljeno. Catmull ga je popeljal do prostorov za animacijo in čim je Lasseter začel s svojo predstavo, mu pokazal osnovne sličice, oponašal glasove, izkazoval svojo ljubezen do stvaritve, se je Jobs začel ogrevati.

Film naj bi pripovedoval o Lasseterjevi veliki ljubezni, igračkah. Pripoved je tekla z zornega kota igračke Tinny, ta se spozna z dojenčkom, ki ga hkrati očara in ustrahuje. Tinny se skrije pod kavč, tam so še druge prestrašene igrače, ko pa se dojenček udari v glavo, Tinny zleze ven in ga skuša potolažiti.

Jobs je izjavil, da bo zagotovil potrebna sredstva. “Verjel sem v to, kar je počel John,” je povedal pozneje. “To je bila umetnost. Ni mu bilo vseeno, meni pa tudi ne. Vedno sem pritrdil.” Na koncu Lasseterjeve predstavitve je rekel le: “Vse, kar si želim od tebe, John, je to, da napraviš stvar odlično.”

Pločevinasta igračka je leta 1988 kot prvi računalniško ustvarjeni kratki risani film prejel oskaija. Jobs je Lasseterja in njegovo ekipo popeljal v Greens, vegetarijansko restavracijo v San Franciscu, da bi proslavili. Lasseter je zlati kipec dvignil visoko v zrak in nazdravil Jobsu: “Naročil si nam, da napravimo odličen film.”

Nova ekipa pri Disneyju - izvršni direktor Michael Eisner in vodja oddelka za film, Jeffrey Katzenberg - je začela razmišljati, kako bi Lasseterja dobila nazaj. Pločevinasta igračka jima je bil všeč in bila sta prepričana, da je mogoče z animiranimi filmi o igračkah, ki oživijo in imajo človeška čustva, storiti še kaj več. Lasseter, ki je bil Jobsu hvaležen za njegovo zaupanje vanj, pa je menil, da lahko novi svet računalniške animacije ustvari le pri Pixarju. Catmullu je rekel: “Lahko grem k Disneyju in postanem direktor, lahko pa ostanem tu in ustvarjam zgodovino.” Zato se je Disney začel s Pixarjem dogovarjati o produkcijskem sodelovanju. “Lasseterjevi kratki filmi so bili resnično čudoviti, tako glede zgodbe kot uporabe tehnologije,” se je spominjal Katzenberg. “Močno sem se trudil, da bi ga dobil k Disneyju, vendar je bil zvest Stevu in Pixarju. Kogar pa ne moreš premagati, se mu pridruži, pravi stara modrost. Sklenili smo, da najdemo način, kako bi sodelovali s Pixarjem in bi oni za nas napravili film o igračah.”

Jobs je bil za Pixar potrošil že skoraj 50 milijonov dolarjev svojega denarja, več kot polovico zneska, ki ga je prejel, ko so ga izplačali pri Applu, NeXT pa je še vedno izgubljal denar. Prisilil je zaposlene pri Pixarju, da so se odrekli svojim opcijam na delnice, šele potem je pristal na to, da spet poskuša pridobiti zasebne vlagatelje. Bil pa je tudi romantična duša in je ljubil to, kar lahko umetniška ustvarjalnost in tehnologija dosežeta skupaj. Motil se je glede tega, da se bodo navadni potrošniki navdušili nad tridimenzionalnim modeliranjem s Pixarjevo programsko opremo, za pravilno pa se je izkazalo njegovo prepričanje, da bo spajanje umetnosti in digitalne tehnologije preoblikovalo animirane filme bolj od česarkoli od leta 1937, ko je luč sveta ugledala Sneguljčica Walta Disneyja.

Jobs je pozneje rekel, da bi se že prej bolj posvetil animaciji, če bi vedel več, ne pa toliko strojni in programski opremi. Po drugi strani pa sploh ne bi prevzel Pixarja, če bi že prej vedel, da strojna in programska oprema ne bosta donosni. “Življenje meje v to nekako potegnilo in morda je bilo tako še najbolje.”

DVAJSETO POGLAVJE

VSAKDANJI ČLOVEK

Ljubezen je samo beseda

Mona Simpson in njen zaročenec, Richard Appel, leta 1991

Joan Baez

Jobs je leta 1982, ko je še delal na macintoshu,« spoznal slavno pevko Joan Baez; njena sestra je vodila dobrodelno ustanovo, ki je skušala dobiti računalnike za opremljanje zaporov. Nekaj tednov pozneje sta Jobs in Joan Baez sedela pri kosilu v Cupertinu. “Nisem pričakoval nič posebnega, vendar je bila resnično pametna in duhovita,” se je spominjal. V tistem času se je končevalo njegovo razmerje z Barbaro Jasinski, s katero je bil hodil na počitnice na Havaje, si delil hišo v gorovju Santa Cruz in šel celo na enega od koncertov Joan Baez. Ko se je njuna zveza ohlajala, je začel postajati resnejši glede Joan Baez. Star je bil sedemindvajset let, ona pa enainštirideset, vendar sta nekaj let imela ljubezensko razmerje.

“Iz naključnega prijateljstva se je razvilo resno razmerje in potem sva postala ljubimca,” se je Jobs spominjal nekoliko koprneče.

Elizabeth Holmes, Jobsova prijateljica z Reed Collegea, je bila prepričana, da je eden od razlogov, zakaj je hodil z Joan Baez - ob tem, da je bila lepa in zabavna in nadarjena ta, da je bila nekoč ljubica Boba Dylana. “Stevu je bila všeč povezava z Dylanom,” je pozneje povedala. Joan Baez in Bob Dylan sta bila ljubimca na začetku šestdesetih let, pozneje pa sta bila skupaj na turnejah, med drugim tudi na Rolling Thunder Revue leta 1975. (Jobs je imel piratske izvode teh koncertov.)

Ko se je Joan Baez spoznala z Jobsom, je imela štirinajstletnega sina Gabriela iz zakona s protivojnim aktivistom Davidom Harrisom. Med kosilom je povedala Jobsu, da ga skuša naučiti tipkati. “Misliš s pisalnim strojem?” je vprašal Jobs. Ko je pritrdila, je odvrnil: “Ampak pisalni stroj je zastarel.”

“Če je pisalni stroj zastarel, kaj sem torej jaz?” je vprašala. Sledil je neroden premolk. Pozneje se je spominjala: “Čim sem to rekla, sem spoznala, da je odgovor očiten. Vprašanje je obviselo v zraku. Zgrozila sem se.”

Na veliko presenečenje ekipe macintosha je Jobs nekega dne na delovno mesto prišel z Joan Baez in ji pokazal prototip macintosha. Osupli so bili nad tem, da bi računalnik pokazal človeku od zunaj, saj je bil tako obseden z molčečnostjo, še bolj pa jih je vznemirilo, da so se znašli v bližini velike Joan Baez. Jobs je Gabrielu dal apple II, pozneje pa je Joan podaril macintosha. Ko je hodil k njej na obisk, ji je razkazoval, kaj vse računalnik zmore. “Bil je prijeten in potrpežljiv, vendar je vedel toliko več, da meje le težko učil.”

Jobs je bil večkratni milijonar, ki je zelo hitro obogatel; Joan Baez je bila svetovno znana pevka, vendar je bila presenetljivo preprosta in niti ne posebno premožna. Tedaj ni vedela, kaj naj si o njem misli, begal pa jo je tudi še trideset let pozneje, ko je pripovedovala o njem. Med večerjo kmalu na začetku njunega razmerja je Jobs začel govoriti o Ralphu Laurenu in njegovi trgovini Polo, za katero je priznala, da ni bila še nikoli v njej. “Imajo prekrasno rdečo obleko, ki bi ti pristajala,” je rekel in jo potem odpeljal do trgovine v stanfordskem nakupovalnem središču. Joan Baez se je spominjala: “Rekla sem si, super, tu sem z enim najbogatejših ljudi na svetu in želi mi kupiti lepo obleko.” Ko sta prišla do trgovine, si je Jobs kupil nekaj srajc in ji pokazal rdečo obleko. “Morala bi si jo kupiti,” je rekel. Bila je nekoliko presenečena in mu rekla, da si je v resnici ne more privoščiti. On ni rekel nič in odšla sta. “Človek bi mislil, da ti nekdo, ki ti vse popoldne tako govori, namerava obleko kupiti, kajne?” me je vprašala in videti je bilo, da jo je ta dogodek resnično zbegal. “Predajam vam skrivnost rdeče obleke. Meni je bilo precej čudno.” Dajal ji je računalnike, ne pa tudi obleke. Ko ji je dal cvetlice, ji je vedno povedal, da so ostale po kaki prireditvi na delovnem mestu. “Bil je romantičen, hkrati pa se je bal, da bi to pokazal,”je rekla.

Ko je delal na računalniku next, je hodil k Joan domov v Woodside in ji kazal, kako je mogoče z računalnikom delati glasbo. “Z računalnikom je predvajal Brahmsov kvartet in mi pravil, da bodo sčasoma stroji igrali bolje od ljudi, z vsemi intonacijami,” se je spominjala. To se ji močno upiralo. “Bil je povsem prevzet od te zamisli, mene pa je jezilo in sem si mislila: Kako lahko glasbo tako omalovažuješ?”

Jobs je Debi Coleman in Joanni Hoffman zaupal, da ima razmerje z Joan Baez, pa tudi o svojih skrbeh, ali se lahko poroči z žensko, ki ima najstniškega sina in si verjetno ne želi več otrok. “Včasih je o njej govoril podcenjujoče, češ da poje o manj pomembnih temah od Dylana, namreč ne toliko političnih,” je rekla Joanna. “Imela je močno osebnost in želel ji je dokazati, da je on glavni. Poleg tega je vedno govoril, da si želi imeti družino, in je vedel, da je z njo ne bo imel'”

Zato sta po treh letih prekinila ljubezensko razmerje in postala le prijatelja. “Mislil sem, da jo ljubim, vendar mi je bila v resnici le zelo všeč,” je pozneje povedal. “Ni nama bilo usojeno, da bi,bila skupaj. Želel sem si otroke, ona pa si jih ni več želela.” Joan Baez je v spominih leta 1989 napisala o ločitvi od svojega moža in zakaj se nikoli ni še enkrat poročila: “Ustrezalo mi je, da sem sama, z občasnimi prekinitvami, a le za zabavo.” Na koncu knjige je dodala prijazno zahvalo “Stevu Jobsu, ki me je naučil uporabljati urejevalnik besedil, tako da je računalnik posadil v mojo kuhinjo.”

Odkritje Joanne in Mone

Eno leto potem, ko so Jobsa izrinili iz Appla, bilo mu je enaintrideset let, je njegova mama Clara, ki je bila kadilka, zbolela za rakom pljuč. Precej časa je preživel ob njeni smrtni postelji, se pogovarjal z njo tudi drugače kot kdajkoli prej in ji zastavljal vprašanja, pri katerih se je prej zadrževal. “Si bila nedolžna, ko sta se poročila z očetom?” jo je na primer vprašal. Težko je govorila, vendar se je nasmehnila. Povedala mu je, da je bila poročena že prej, z nekom, ki je padel med vojno. Povedala mu je tudi nekaj podrobnosti o tem, kako sta ga s Paulom Jobsom posvojila.

Kmalu zatem je Jobsu uspelo izslediti žensko, ki ga je dala v posvojitev. Potiho je začel iskati že na začetku osemdesetih let, ko je najel detektiva, vendar ta ni ničesar odkril. Potem je na svojem rojstnem listu videl ime zdravnika iz San Francisca. “Poiskal sem njegovo številko v telefonskem imeniku in ga poklical,” se je spominjal. A tudi zdravnik ni ničesar razjasnil. Trdil je, da so bili njegovi arhivi uničeni v požaru. To pa ni držalo. Zdravnik je takoj potem, ko ga je Jobs poklical, napisal pismo, ga zalepil v kuverto in nanj napisal: “V primeru moje smrti predajte Stevu Jobsu.” Ko je kmalu zatem umrl, je njegova vdova Jobsu poslala pismo.

V njem je zdravnik zapisal, da je bila Jobsova mati Joanne Schieble, podiplomska študentka iz Wisconsina.

Trajalo je še nekaj tednov in dodatno raziskovanje drugega detektiva, da jo je izsledil. Joanne se je potem, ko je dala Steva v posvojitev, poročila z njegovim rodnim očetom, Abdulfattahom ‘Johnom’ Jandalijem, in potem sta imela še enega otroka, hčer Mono. Pet let pozneje ju je Jandali zapustil in Joanne se je poročila z zanimivim inštruktorjem drsanja, Georgeem Simpsonom. Tudi ta zakon ni trajal dolgo, in leta 1970 se je z Mono (obe sta se zdaj pisali Simpson) podala na dolgo in zavito pot, ki se je končala v Los Angelesu.

Jobsu ni bilo do tega, da bi Paul in Clara, ki ju je imel za svoja prava starša, vedela, da išče rodno mater. Skrbelo ga je, da bi ju prizadel, pri tem pa je izkazal zanj neznačilno občutljivost in globoko ljubezen do svojih staršev. Zato z Joanne Simpson ni navezal stikov, dokler Clara Jobs ni umrla na začetku leta 1986. “Nisem si želel, da bi čutila, da ju nimam za svoja starša, saj sta to bila,” se je spominjal. “Ker sem ju imel tako zelo rad, si nisem želel, da bi izvedela za moje iskanje. Dosegel sem celo, da so novinarji, če so prišli na sled resnici, o tem molčali.” Ko je Clara umrla, pa se je odločil, da pove Paulu Jobsu. Temu je bilo povsem prav, če Steve vzpostavi stik z rodno materjo.

Nekega dne je tako Jobs telefoniral Joanne Simpson, ji povedal, kdo je, in se dogovoril, da pride k njej v Los Angeles, da se spoznata. Pozneje je trdil, da je šlo pretežno za radovednost. “Menim, da okolje bolj določa človekov značaj kakor dednost, vendar te vseeno lahko zanima, od kod izhajaš,” je rekel. Želel si je Joanne tudi potrditi, da se je bila pravilno odločila. “Želel sem si spoznati svojo rodno mater predvsem zato, da bi ji povedal, da je vse v redu in da bi se ji zahvalil, ker me ni odpravila s splavom. Takrat je bila stara tründvajset let in gotovo ji ni bilo lahko.”

Ko je Jobs prispel k njej v Los Angeles, so jo prevzela čustva. Vedela je, da je njen sin slaven in bogat, ne pa prav dobro, zaradi česa. Takoj se je začela predajati čustvom. Povedala mu je, da so nanjo pritiskali, naj podpiše posvojilne listine, vendar je to odlagala, dokler ji niso zagotovili, da je srečen pri novih starših. Nikoli ga ni nehala pogrešati in je trpela zaradi svojega dejanja. Spet in spet se mu je opravičevala, Jobs pa jo je tolažil, češ da povsem razume in da se je vse odvilo lepo in prav.

Ko se je pomirila, mu je povedala, da ima pravo sestro, Mono Simpson, obetavno pisateljico, ki živi na Manhattnu. Moni nikoli ni bila povedala, da ima brata, zdaj pa ji je to zaupala po telefonu. “Imaš brata, čudovit je, znamenit je, in pripeljala ga bom v‘New York, da se spoznata,” je rekla. Mona se je prav tedaj mučila s koncem romana Anywhere but Here o svoji in materini dolgi poti od Wisconsina do Los Angelesa. Tistim, ki so roman prebrali, je jasno, zakaj je Joanne hčpri nekoliko skrivnostno povedala o bratu. Rekla je le, da je bil reven in je potem obogatel, da je čeden in slaven, ima dolge lase in živi v Kaliforniji. Mona je tedaj delala pri Pariš Review, literarnem glasilu Georgea Plimptona s sedežem v pritličju njegove hiše blizu Vzhodne reke na Manhattnu. Skupaj s sodelavci je takoj začela ugibati, kdo bi lahko bil. Morda John Travolta? Ta je bil med favoriti. Predlagali so še druge igralce. Nekdo je celo omenil, da je “morda eden od tistih, ki so ustanovili Apple”, vendar se niso mogli spomniti, kako se imenujejo.

Do srečanja je prišlo v preddverju hotela St. Regis. “Bil je povsem naraven in krasen, čisto običajen in prijeten človek,” se je spominjala Mona. Sedeli so in se nekaj časa pogovarjali, potem sta brat in sestra šla sama na dolg sprehod. Jobs je bil navdušen nad tem, da ima sestro, ki mu je tako podobna. Oba sta imela močno umetniško žilico, močno sta se odzivala na okolico ter sta bila občutljiva, vendar z močno voljo. Ko sta šla pozneje na večerjo, sta opazila iste arhitekturne podrobnosti in se o njih potem razburjeno menila. “Moja sestra je pisateljica!” je navdušeno povedal kolegom pri Applu, ko je to izvedel.

Ko je Plimpton ob izidu romana Anywhere but Here proti koncu leta 1986 priredil zabavo, je Jobs odletel v New York, da bi bil s sestro. Postajala sta si vse bližja, čeprav je bilo njuno prijateljstvo tudi zapleteno, kar bi lahko pričakovali, glede na to, kakšna sta bila in kako sta se spoznala. “Mona sprva ni bila povsem navdušena nad tem, da sem prišel v njeno življenje in da mi njena mati izkazuje tolikšno ljubezen,” je pozneje pripovedoval. “Ko sva se bolje spoznala, sva postala resnična prijatelja in zdaj je del moje družine. Ne vem, kako bi živel brez nje. Ne morem si predstavljati boljše sestre. S sestro po posvojitvi, Patty, si nikoli nisva bila blizu.” Tudi Mona ga je vzljubila in je bila včasih do njega zelo zaščitniška, res pa je, da je pozneje o njem napisala roman, A Regular Guy (Vsakdanji človek), v katerem je pronicljivo opisala tudi njegove neprijetne posebnosti.

Ena od stvari, o katerih se nista strinjala, je bila njena obleka. Oblačila se je kot perspektivna pisateljica, on pa jo je ošteval, češ da bi se morala napraviti v bolj privlačna oblačila. Njegove pripombe so jo tako motile, da mu je nekoč napisala v pismu: “Sem mlada pisateljica in to je moje življenje, poleg tega pa ne skušam biti fotomodel.” Ni ji odgovoril. Kmalu zatem pa je prispel paket iz trgovine Isseyja Miyakeja, japonskega modnega oblikovalca, ki je bil zaradi svojega strogega sloga Jobsu posebej všeč. “Šel je kupovat zame,” je pozneje rekla, “in izbral mi je krasne obleke, pravo številko in v pristajajočih barvah.” Posebej mu je bil všeč hlačni kostim in poslal ji je kar tri enake. “Še vedno se spominjam teh prvih kostimov, ki sem jih poslal Moni,” je rekel. “Bili so iz bledo sivkasto zelenega platna in so odlično pristajali njenim rdečkastim lasem.”

Izgubljeni oče

Mona Simpson je ves čas skušala najti svojega očeta, ki je odšel, ko ji je bilo pet let. Ken Auletta in Nick Pillegi, uspešna pisatelja iz Manhattna, stajo spoznala z upokojenim newyorškim policistom, ki je imel detektivsko agencijo. “Plačala sem mu, kolikor sem pač lahko,” se je spominjala Mona, iskanje pa ni obrodilo sadov. Potem je v Kaliforniji spoznala drugega zasebnega detektiva in ta je z brskanjem po podatkih o registraciji vozil uspel priti do naslova Abdulfattaha Jandalija v Sacramentu. Mona je povedala svojemu bratu in poletela iz New Yorka, da bi poiskala moža, ki je bil očitno njun oče.

Jobsa to ni zanimalo. “Ni lepo ravnal z menoj,” je pozneje pojasnil. “Nič nimam proti njemu, saj sem vesel, da sem na svetu. Najbolj pa me moti, da ni bil dober do Mone. Zapustil jo je.” Jobs sam je bil zapustil svojo nezakonsko hčer Liso. Zdaj se je trudil, da bi obnovil stike, vendar do Jandalija zaradi tega ni bil nič bolj popustljiv. Mona je šla v Sacramento sama.

“Bilo je močno doživetje,” se je spominjala. Njen oče je delal v majhni restavraciji. Bil je videti vesel, da je prišla, hkrati pa nenavadno nezainteresiran glede celotne situacije. Nekaj ur sta se pogovarjala in povedal ji je, da je potem, ko je odšel iz Wisconsina, opustil poučevanje in se lotil dela v gostinstvu.

Jobs je prosil Mono, da ga ne omenja, ip res ga ni. Med pogovorom pa je njen oče mimogrede omenil, da sta z njeno mamo pred njo imela še enega otroka, dečka. “Kaj se je zgodilo z njim?” je vprašala. Odvrnil je: “Nikoli več ga ne bomo videli. Tega otroka ni več.” Mono je zmrazilo, rekla pa ni ničesar.

Do še bolj presenetljivega razkritja je prišlo, ko je Jandali opisoval, katere restavracije je vodil v preteklosti. Rekel je, da je bilo nekaj precej imenitnih, veliko bolj od te v Sacramentu, kjer sta se pogovarjala. Precej občuteno je rekel, kako si želi, da bi ga bila videla, ko je vodil sredozemsko restavracijo severno od San Joseja. “To je bila čudovita restavracija,” je rekel. “Vsi uspešni ljudje iz tehnološke industrije so hodili tja. Celo Steve Jobs." Mona je osupnila. “Ja, prihajal je tja, bil je zelo prijeten in je dajal veliko napitnino,” je dodal oče. Mona se je uspela zadržati, da ni izbruhnila: Steve Jobs je vendar tvoj sin!

Ko se je razšla z očetom, je iz restavracije poklicala Jobsa in se dogovorila, da se dobita v kavami Espresso Roma v Berkeleyju. S seboj je pripeljal Liso, ki je zdaj hodila v osnovno šolo in živela s svojo materjo, Chrisann, in je tako še podkrepil družinsko in osebno dramo. V kavarno so prišli okoli desetih in sestra mu je povedala o očetu. Jobs je bil presunjen, ko je omenila restavracijo blizu San Joseja. Spomnil se je, da je hodil tja in celo tega, da je srečal človeka, za katerega se je zdaj izkazalo, da je njegov rodni oče. “Bilo je neverjetno,” je pozneje komentiral to spoznanje. “Nekajkrat sem bil v tisti restavraciji in spominjam se, da sem spoznal lastnika. Bil je Sirec, nekoliko plešast. Rokovala sva se.”

In vendar si ga Jobs še vedno ni želel videti. “Tedaj sem bil že premožen in nisem mu zaupal, da me ne bo skušal izsiljevati ali povedal novinarjem,” se je spominjal, kar je bilo nekoliko krivično, saj Jandalija ni poznal. “Prosil sem Mono, da mu ne pove zame.”

Res mu nikoli ni, vendar je Jandali več let pozneje v internetu videl objavo o njegovi zvezi z Jobsom. (Neki bloger je videl, da je Mona Simpson nekje navedla Jandalija kot svojega očeta in je sklepal, da je torej ta tudi Jobsov oče.) Jandali je bil tedaj poročen že četrtič in je delal kot upravnik za hrano in pijačo pri Boomtown Resort and Casino malo zahodno od Rena v Nevadi. Ko je leta 2006 svojo novo ženo, Roscille, peljal na obisk k Moni, je hčer vprašal: “Kaj je to s Stevom Jobsom?” Potrdila mu je navedbo, vendar je dodala, da se Jobs ne želi sestati z njim. Videti je bilo, da Jandali to sprejema. “Moj oče je razmišljujoč človek in odličen pripovedovalec, vendar je zelo, zelo ravnodušen,” je rekla Mona Simpson. “S Stevom ni nikoli stopil v stik.”

Mona je na temeljih svojega iskanja očeta napisala svoj drugi roman, The Lost Father, ki je izšel leta 1992. (Jobs je prepričal Paula Randa, oblikovalca NeXTovega logotipa, da zanj oblikuje naslovnico, vendar je Mona pozneje povedala: “Bila je obupna in je nismo uporabili.”) Izsledila je tudi nekatere druge člane Jandalijeve družine, tako v Homsu kot v Ameriki, in leta 2011 je pisala roman o svojem sirskem poreklu. Sirski ambasador v Washingtonu je njej na časa priredil večerjo, na katero sta prišla tudi njen bratranec in njegova žena, ki sta tedaj živela na Floridi in sta priletela v Washington samo zaradi tega.

Mona je predpostavljala, da se bo Jobs prej ali slej sestal z Jandalijem, vendar je postopno kazal le še manj zanimanja za to. Leta 2010, ko je Jobs s svojim sinom Reedom prišel v Los Angeles na Monino rojstnodnevno večerjo, si je Reed tam ogledoval fotografije svojega biološkega dedka, Jobs pa jih ni niti pogledal. Prav tako ni bilo videti, da ga zanima sirsko poreklo. Kadar je pogovor nanesel na situacijo na Bližnjem vzhodu, ni o tem imel nobenega izrazitega mnenja, celo potem ne, ko je tudi čez Sirijo leta 2011 pljusnil val arabske vstaje. “Mislim, da nihče ne ve, kaj bi morali tam narediti,” mi je rekel, ko sem ga pobaral, ali naj bi po njegovem Obama močneje posredoval v Egiptu, Libiji in Siriji. “Slabo je v vsakem primeru, pa če kaj narediš ali ne.”

Jobs je ohranil toplo razmerje s svojo rodno materjo, Joanne Simpson. Mati in sestra Mona sta pogosto preživeli božič pri Jobsu doma. Obiski so bili prijetni, a hkrati čustveno izčrpavajoči. Joanne je včasih bruhnila v jok in je govorila, kako rada ga ima ter se mu opravičevala, da ga je oddala. Jobs jo je tolažil, da se je vse odvilo dobro. Nekega božiča ji je rekel: “Ne skrbi. Imel sem prekrasno otroštvo in vse se je dobro odvilo.”

Lisa

Lisa Brennan pa ni imela srečnega otroštva. Ko je bila še otrok, je njen oče ni skoraj nikoli obiskal. “Nisem si želel biti oče in zato tudi nisem bil,” je Jobs pozneje rekel in skoraj bi bilo mogoče slišati nekaj obžalovanja v njegovem glasu. Občasno pa je le čutil, da ga nekaj vleče. Nekega dne, ko je bila Lisa stara tri leta, se je peljal mimo hiše, ki jo je kupil zanjo in za Chrisann, in se je ustavil. Lisa ga ni poznala. Sedel je na stopnišču pred vrati in se pogovarjal s Chrisann. To je ponavljal enkrat ali dvakrat na leto. Prihajal je brez napovedi, se pogovarjal o Lisini šoli in drugih vprašanjih ter se potem s svojim mercedesom spet odpeljal.

Ko je bila Lisa stara osem let, so bili obiski že pogostejši. Jobs ni bil več vpleten v naporni razvoj macintosha in prerekanja s Sculleyjem glede vodenja. Zdaj je bil pri NeXTu, kjer je bilo mirneje in prijetneje, sedež pa je bil v Palo Altu, bliže doma Chrisann in Lise. V tretjem razredu je bilo tudi že jasno, da je Lisa bistra in ima umetniško žilico, učitelji pa so jo že izpostavili zaradi njene nadarjenosti pri pisanju. Bila je odločna in ognjevita, imela pa je tudi nekaj očetove upornosti. Bila mu je tudi nekoliko podobna - imela je obočene obrvi in nekaj malega bližnjevzhodne koščenosti. Nekega dne je presenetil kolege in jo pripeljal v službo. Tedaj je po hodniku delala kolesa in veselo klicala: “Glej, kaj znam!”

Avie Tevanian, vitek, družaben inženir pri NeXTu, ki je postal Jobsov prijatelj, se spominja, kako sta se tu in tam, ko sta šla na večerjo, ustavila pri Chrisannini hiši, da bi pobrala še Liso. “Bil je zelo prijeten do nje,” se je spominjal. “On sam je bil vegetarijanec, prav tako tudi Chrisann, Lisa pa ne. To ga ni motilo. Predlagal je, da naroči piščanca, in ga je res.” Piščančje jedi so postale njena razvada, ko je hodila od enega starša do drugega, čeprav sta bila oba vegetarijanca in sta imela duhovni odnos do naravne hrane. “Hrano - radič, kvinojo, zeleno, oreške z rožičevo prevleko - sva nakupovali v trgovinicah, ki so dišale po kvasu in kjer si ženske niso barvale las,” je pozneje opisovala čas z mamo. “Včasih pa sva si privoščili tudi kaj drugačnega. Nekajkrat sva kupili vročega, začinjenega piščanca v trgovini, kjer se je na ražnju vrtela množica takih piščancev, in ga jedli s prsti kar iz vrečke.” Njen oče, ki ga je obsedenost s prehrano prevzemala v fanatičnih valovih, je bil bolj natančen glede tega, kar je pojedel. Nekega dne je videla, kako je izpljunil juho, ko je ugotovil, da je v njej maslo. Potem ko se je pri Applu spet nekoliko sprostil, je postal spet strogi veganec. Lišaje že kot otrok razumela, da njegova obsedenost s prehrano odseva življenjsko filozofijo, pri kateri asketizem in minimalizem lahko okrepita poznejše občutke. “Verjel je, da suha tla porodijo odličen pridelek, da vzdržnost prinaša zadovoljstvo,” je zapisala. “Poznal je enačbe, ki so bile večini neznane: Stvari vodijo v svoje nasprotje.”

Na podoben način so bili občasni trenutki topline njenega očeta zaradi njegove odsotnosti in hladnosti toliko bolj zadovoljivi. “Nisem živela z njim, vendar se je včasih oglasil pri nas doma, kot božanstvo, ki se prikaže za nekaj svetlečih trenutkov ali nekaj ur,” se je spominjala. Lisa je kmalu postala dovolj zanimiva, da je hodil z njo na sprehode. Hodila sta tudi rolkat po mirnih ulicah starega središča Palo Alta in se pogosto ustavljala pri Joanni Hoffman in Andyju Hertzfeldu. Ko jo je prvič pripeljal k Joanni Hoffman, je kar potrkal na vrata in potem najavil: “Tole je Lisa.” Joanni je bilo takoj jasno. “Bilo je očitno, da je njegova hči,” mi je povedala. “Nihče nima take brade. To je nekaj posebnega.” Joanna, ki vse do svojega desetega leta ni poznala očeta, ki se je ločil od njene mame, je spodbujala Jobsa, naj bo boljši oče. Ubogal je njen nasvet in seji pozneje zahvalil zanj.

Nekoč je Liso vzel s seboj na poslovno pot v Tokio, kjer sta stanovala v elegantnem hotelu Okura. V restavraciji v pritličju je naročil velik pladenj unagi sušija. Jed iz tople, kuhane jegulje je imel tako rad, da jo je proglasil za vegetarijansko jed. Koščki ribe so bil prekriti s fino soljo ali tankim prelivom sladke omake, in Lisa se je pozneje spominjala, kako so se prijetno raztopili v ustih. Podobno se je topila tudi razdalja med njima. Pozneje je zapisala: “Ob tistem obilju ribjega mesa sem se z njim prvič počutila resnično sproščeno in zadovoljno. To obilje, predajanje toploti po vseh tistih hladnih solatah, je pomenilo, da se je odprl neki dotlej zaprt prostor. V tistem prostoru z visokimi stropi in majhnimi stoli je bil manj tog s seboj, do prehrane in tudi do mene.”

Ni pa bilo vedno vse lepo in prijetno. Jobs je bil tudi z Liso tako spremenljiv kot skoraj z vsemi drugimi, in je nihal med popolnim sprejetjem in zapustitvijo. Medtem ko je bil med enim od obiskov vesel in razposajen, je bil na naslednjem ves hladen; pogosto pa ga sploh ni bilo. “Nikoli ni zagotovo vedela, kakšno je njuno razmerje,” je povedal Hertzfeld. “Nekoč sem šel na praznovanje njenega rojstnega dne, prišel naj bi tudi Steve, a je prišel zelo, zelo pozno. Zelo je bila zaskrbljena in razočarana. Ko pa je končno prišel, je vsa zažarela.”

Tudi Lišaje z leti postajala bolj muhašta. Njuno razmerje je postajalo podobno vožnji po toboganu, zaradi trme enega in drugega pa sta na najnižjih točkah ostajala še dlje. Ko sta se sporekla, je lahko trajalo več mesecev, ko nista govorila drug z drugim. Nobedep od njiju ni bil posebno dober pri opravičevanju ali pri tem, da bi se potrudil stvari spraviti na bolje, tudi tedaj ne, ko se je Jobs že otepal s ponavljajočimi se zdravstvenimi težavami. Ko sva nekega dne jeseni leta 2010 pregledovala stare fotografije, ki jih je imel v škatli, se je ustavil ob posnetku z njegovega obiska, ko je bila Lisa še majhna. “Verjetno je nisem obiskal dovolj pogosto,” je rekel. Ker vse to leto ni bil govoril z njo, sem ga vprašal, ali jo je vsaj poklical ali ji poslal elektronsko sporočilo. Nekaj trenutkov meje srepo gledal, potem se je vrnil k brskanju po fotografijah.

Romantik

Z ženskami je znal biti Jobs nadvse romantičen. Zaljubljal se je teatralno, s prijatelji delil vse dobre in slabe trenutke zveze ter javno tožil, ko je bil proč od ljubljene osebe. Poleti leta 1983 je z Joan Baez šel na majhno zabavo z večerjo v Silicijevi dolini. Sedel je poleg študentke s Pensilvanske univerze, Jennifer Egan, ki ni prav dobro vedela, za koga gre. Tedaj sta se on in Joan Baez že zavedala, da jima ni usojeno, da bi večno ostala skupaj mlada, Jobsa pa je prevzela Jennifer, ki je med poletnimi počitnicami delala pri sanfranciškem tedniku. Izsledil jo je, jo poklical in povabil v Cafe Jacqueline, majhno restavracijo blizu Telegraph Hilla, kjer so pripravljali vegetarijanski sufle.

Leto dni sta hodila in Jobs je pogosto odletel k njej na vzhod države. Na prireditvi Macworld v Bostonu je zbranemu občinstvu povedal, kako zaljubljen je in kako mora z letalom pohiteti k svojemu dekletu v Filadelfijo. Občinstvo je bilo očarano. Kadar je prišel v New York, je ona z vlakom prišla k njemu, kjer sta potem stanovala v hotelu Carlyle ali stanovanju Jaya Chiata na Upper East Sidu. Jest sta hodila v Cafe Luxembourg, pogosto šla do stanovanja v San Remu, ki ga je nameraval na novo opremiti, pa tudi v kino in vsaj enkrat v opero.

Marsikateri večer sta se z Jennifer ure in ure pogovarjala po telefonu. Eno od vprašanj, s katerim sta se ukvarjala, je bilo njegovo prepričanje, da se je treba varovati navezanosti do materialnih predmetov, kar se je bil naučil od budizma. Govoril ji je, da je naše potrošniško poželenje nezdravo, razsvetljenje pa je mogoče doseči le z nematerialističnim življenjem brez navezanosti. Poslal ji je celo videoposnetek Kobuna China, kako govori o težavah, ki jih povzročata poželenje in sprejemanje predmetov. Jennifer ga je spraševala, ali ne zanika tega pogleda s tem, ko proizvaja računalnike in druge izdelke, ki si jih ljudje želijo. “Ta dvojnost ga je begala in o tem sva veliko razpravljala,” se je spominjala.

Na koncu je Jobsov ponos nad stvarmi, ki jih je izdeloval, premagal prepričanje, da naj bi se ljudje varovali navezanosti do takšne lastnine. Ko je macintosh januarja 1984 ugledal luč sveta, je bila Jennifer na zimskih počitnicah in je živela v maminem stanovanju v San Franciscu. Nekega večera je Jobs presenetil mamo in njene goste pri večerji, ko se je na vratih pojavil s škatlo z novim macintoshem in ga nesel v spalnico k Jennifer, da bi ga namestil.

Tako kot nekaterim drugim prijateljem je Jobs tudi Jennifer povedal o svojih slutnjah, da ne bo dolgo živel. Zaupal ji je, da je zato nemiren in nestrpen. “Čutil je nekakšno nujo glede vsega, kar si je še želel storiti,” je pozneje povedala. Njuno razmerje se je počasi ohladilo jeseni leta 1984, ko mu je Jennifer jasno povedala, da je še premlada za poroko.

Kmalu zatem, ravno v času, ko je na začetku leta 1985 pri Applu začelo vreti med njim in Sculleyjem, se je Jobs na poti na sestanek ustavil ob delovnem mestu moža, ki je delal pri Applovi fundaciji za posredovanje računalnikov neprofitnim organizacijam. Pri njem je sedela mlada svetlolaska, pri kateri se je hipijevska naravna lepota zlivala z občutljivostjo svetovalca za računalništvo. Ime ji je bilo Tina Redse. “Bila je najlepša ženska, kar sem jih kdaj videl,” se je spominjal Jobs.

Naslednji dan jo je poklical in jo povabil na večerjo. Odklonila je, češ da živi s fantom. Nekaj dni pozneje jo je popeljal na sprehod in jo spet povabil ven; tokrat je svojemu fantu rekla, da si želi iti. Bila je zelo poštena in odkrita. Po večerji je zajokala, saj je vedela, da se bo njeno življenje močno spremenilo. In res se je. Že po nekaj mesecih se je preselila v neopremljeno vilo v Woodsidu. “Bila je prva ženska, ki sem jo resnično ljubil,” je Jobs povedal pozneje. “Povezovala naju je zelo močna vez. Mislim, da je ne bo nihče razumel bolje, kot sem jo jaz.”

Tina je izhajala iz nesrečnega družinskega okolja, tako da sta z Jobsom, ki je trpel zaradi posvojitve, imela nekaj skupnega. “Oba sva v sebi nosila bolečino iz otroštva,” se je spominjala. “Rekel mi je, da sva neprilagojena in zato sodiva skupaj.” Bila sta telesno strastna in sta tudi v javnosti redno izkazovala čustva drug do drugega. Zaposleni pri NeXTu se dobro spominjajo njunega ljubimkanja v preddverju podjetja. Spominjali pa so se tudi njunih prepirov, do katerih je prihajalo celo v kinodvoranah in v vili v Woodsidu, tudi pred gosti. Vendar je Jobs nenehno hvalil njeno pristnost in naravnost. Ko je razumna Joanna Hoffman razpravljala o Jobsovi slepi ljubezni do nezemeljske Tine Redse, je rekla: “Steve je slabosti in napake videl po svoje in jih je rad prikazoval kot duhovne odlike.”

Ko so Jobsa leta 1985 izrinili iz Appla, je šla Tina z njim v Evropo, kjer si je celil rane. Ko sta nekega večera stala na mostu čez reko Seno, sta premlevala tudi nekoliko romantično zamisel, da bi kar ostala v Franciji, se tam naselila, morda za vedno. Tina si je to močno želela, Jobs pa ne. Bil je ranjen, vendar ga je še vedno gnalo. “Sem odsev tega, kar počnem,” ji je rekel. Njunega trenutka v Parizu se je spominjala še petindvajset let pozneje, ko sta živela vsak svoje življenje, a sta ohranjala duhovno vez. V elektronskem sporočilu mu je pisala:

Poleti leta 1985 sva stala na pariškem mostu. Bilo je oblačno. Naslanjala sva se na gladko kamnito ograjo in zrla v zelene vode, ki so se valile pod nama. Tvoj svet se je razklal in se potem ustavil ter čakal, da se spet preuredi okoli tega, kar boš storil. Želela sem si zbežati od tega, kar je prišlo prej. Skušala sem te prepričati, da bi z menoj začel novo življenje v Parizu, da bi odvrgla svoj prejšnji jaz in se prepustila novim tokovom. Želela sem si, da bi skupaj zlezla skozi tisto črno razpoko tvojega razbitega sveta in prišla ven na drugi strani nepoznana in prenovljena, in bi živela preprosto življenje. Jaz bi ti kuhala preprosto večerjo, vsak dan bi bila lahko skupaj in bi se kot otroka igrala sladko igro, v kateri ni drugega pomena kot sama igra. Rada si zamišljam, da si o tem razmislil, preden si se zasmejal in rekel: “Kaj pa bi lahko delal? Dosegel sem, da me nihče ne bo zaposlil.” Verjamem, da sva v hipu oklevanja, preden naju je spet objela prihodnost, živela tisto preprosto skupno življenje vse do mirne starosti, s kopico vnukov okoli naju na kmetiji na jugu Francije, mimo preživljala dneve, tople in popolne kot hlebci svežega kruha, najin drobni svet pa je bil napolnjen z vonjem potrpežljivosti in domačnosti.

Njuna zveza je pet let doživljala vzpone in padce. Tina ni marala živeti v njegovi skromno opremljeni vili v Woodsidu. Jobs je najel mlad par, ki je nekoč delal pri Chez Panisse, da sta skrbela za hišo in kuhala vegetarijansko hrano, in ob njiju se je počutila kot vsiljivka. Občasno je šla živet v svoje lastno stanovanje v Palo Alto, še posebej po viharnih sporih z Jobsom. “Zapostavljanje je oblika nasilja,” je nekoč napisala na steno veže pred njuno spalnico. Očaral jo je, hkrati pa jo je begalo, ker je bil tako brezbrižen. Pozneje je pripovedovala, kako neverjetno težko je bilo ljubiti nekoga tako zavzetega s samim seboj. Rekla je, da je posebna vrsta pekla, če imaš rad nekoga, ki je tako nesposoben vračanja ljubezni, in da tega ne privošči nikomur.

V marsičem sta se razlikovala, “Na spektru od krutega do prijaznega sta bila bolj ali manj na nasprotnih polih,” je pozneje rekel Hertzfeld. Tina je svojo prijaznost izkazovala tako pri majhnih kot velikih dejanjih. Dajala je denar brezdomcem, prostovoljno je pomagala umsko prizadetim ljudem, kakršen je bil tudi njen oče, potrudila se je, da bi jo sprejela Lisa in celo Chrisann. Jobsa je bolj od kogarkoli drugega prepričevala, naj več časa preživi z Liso. Ni pa imela Jobsove ambicije in energije. Zaradi njenih lastnosti, ki so se Jobsu zdele tako poduhovljene, je težko ostajala na isti valovni dolžini z njim. “Njuna zveza je bila neverjetno razburkana,” je rekel Hertzfeld. “Imela sta taka značaja, da sta bila tako rekoč obsojena na nenehno prerekanje.”

Različno sta gledala tudi na filozofsko vpraša nje o tem, ali je estetski okus pretežno stvar posameznika, kakor je menila Tina, ali pa je splošen in ga je mogoče učiti, kakor je bil prepričan Jobs. Obtoževala ga je, da je preveč pod vplivom gibanja Bauhaus. “Steve je bil prepričan, da imamo nalogo, učiti ljudi estetiko, jih učiti, kaj naj jim bo všeč,” se je spominjala. “Sama nisem tega mnenja. Verjamem, da lahko iz naših globin pride, kar je prirojeno in pristno, če si le prisluhnemo dovolj globoko, tako samim sebi kot med seboj.”

Kadar sta bila daljši čas skupaj, sta neizbežno zašla v težave drug z drugim. Ko pa sta bila narazen, je Jobs hrepenel po njej. Končno jo je poleti leta 1989 zasnubil. Ni mogla sprejeti. Prijateljem je povedala, da bi ob tem znorela. Odraščala je v nemimi družini itv v razmerju z Jobsom je bilo preveč podobnosti s tistim okoljem. Bila sta nasprotna pola, ki se privlačita, je dejala, vendar je bila skupnost preveč vnetljiva. “Ne bi mogla biti dobra žena ‘Stevu Jobsu’, ikoni,” je pozneje pojasnjevala. “Na več ravneh bi bilo slabo. Na osebni ravni nisem prenašala njegove neprijaznosti. Nisem si ga želela prizadeti, vendar tudi nisem želela stati ob strani in gledati, kako on prizadeja bolečine drugim. Bilo je boleče in utrudljivo.”

Potem ko sta se razšla, je Tina sodelovala pri ustanovitvi OpenMind, organizaciji za pomoč duševno bolnim v Kaliforniji. Po naključju je v psihiatričnem priročniku prebrala o osebnostni motnji narcisizma in ugotovila, da Jobs odlično ustreza merilom. “Vse se odlično ujema in pojasni veliko tega, skozi kar sva se prebijala, tako da sem spoznala, da bi bilo od njega pričakovati, naj bo prijaznejši ali manj egoističen, enako nesmiselno, kot bi pričakovala, da bo slepec spregledal,” je rekla. “Pojasnilo je tudi nekaj njegovih odločitev glede Lise v tistem času. Mislim, da gre za vprašanje empatije. Njemu enostavno manjka sposobnost empatije.”

Tina Redse se je pozneje poročila, imela dva otroka, in se spet ločila. Vsake toliko časa se je Jobsu odkrito tožilo po njej, celo potem, ko je že bil srečno poročen. Ko je zbolel za rakom, je spet vzpostavila stik z njim, da bi mu bila v oporo. Kadarkoli se je spominjala njunega razmerja, sojo prevzela čustva. “Čeprav sva imela različne vrednote in zato nisva mogla imeti zveze, katere sva se nekoč nadejala,” mi je povedala, “ga imam tudi po desetletjih rada.” Podobno se je godilo Jobsu, in ko je nekega popoldne sedel v dnevni sobi in obujal spomine nanjo, je nenadoma začel jokati. “Bila je eden od najpopolnejših ljudi, kar sem jih kdaj poznal,” je rekel, medtem ko so mu po licih tekle solze. “Nekaj duhovnega je bilo na njej, prav tako pa tudi na povezavi med nama.” Rekel je, da je vedno obžaloval, da nista mogla živeti skupaj, vedel pa je, da je tudi njej glede tega žal. Vendar jima to pač ni bilo usojeno. O tem sta se oba strinjala.

ENAINDVAJSETO POGLAVJE

DRUŽINSKI MOŽ

Doma pri Jobsovih

z Laurene Powell leta 1991

Laurene Powell    J

Na osnovi Jobsovih dotedanjih romantičnih zvez bi bilo mogoče napraviti sestavljeno podobo ženske, kakršna bi bila primerna zanj. Pametna, vendar ne domišljava. Dovolj trdna, da bi se mu znala zoperstaviti, hkrati pa tudi tako mirna, da je ne bi potegnilo v vrtinec. Morala bi imeti solidno izobrazbo in biti neodvisna, hkrati pa bi se morala biti pripravljena žrtvovati zanj in za družino. Stvarna, a s pridihom poduhovljenega. Dovolj iznajdljiva, da bi ga znala obvladati, hkrati pa toliko samozavestna, da ji tega ne bi bilo vedno treba. In ne bi bilo slabo, ko bi bila lepa, vitka

blondinka z lahkotnim smislom za humor in bi imela rada vegetarijansko hrano. Oktobra leta 1989 je v Jobsovo življenje, potem ko se je razšel s Tino Redse, prišla prav taka ženska.

Natančneje, prišla je na njegovo predavanje. Jobs je sprejel povabilo, da za neki četrtek popoldne pripravi predavanje v seriji ‘Pogled z vrha’ na Stanfordovi poslovni šoli. Laurene Povvell se je bila pravkar vpisala na podiplomski študij na to poslovno šolo, kolega pa jo je prepričal, da bi šla z njim na predavanje. Zamudila sta, vsi sedeži so bili že zasedeni, tako da sta sedla kar na tla. Ko jima je redar rekel, da se morata umakniti, je Laurene peljala prijatelja dol do prve vrste in tam sta sedla na dva od rezerviranih sedežev. Ko je Jobs prišel, so ga popeljali do sedeža poleg nje. “Pogledal sem na desno in poleg sebe zagledal prelepo dekle,” se je spominjal. “Medtem, ko sem čakal, da me najavijo, sva klepetala.” Laurene se je pošalila, da tam sedi zato, ker je zadela na tomboli, nagrada pa naj bi bila, da jo on povabi na večerjo. “Bil je tako krasen,” je rekla pozneje.

Po predavanju se je Jobs zadržal ob robu odra in klepetal s študenti. Videl je, kako je Laurene odšla, prišla nazaj in stala ob robu množice, potem spet odšla. Planil je za njo in se pri tem zrinil mimo dekana, ki ga je skušal zadržati, da bi se z njim nekaj pogovoril. Ko jo je na parkirišču ujel, je rekel: “Oprostite, ali niste rekli nekaj o tomboli, kjer ste zadeli, in da naj bi vas povabil na večerjo?” Zasmejala se je. “Kaj pravite na soboto?” je vprašal. Pristala je in mu dala svojo telefonsko številko. Jobs je šel do svojega avta, da bi se odpeljal do viname ThOmasa Fogartyja v gorovju Santa Cruz nad Woodsidom, kjer je NeXTova skupina za prodajo šolstvu prirejala večerjo. Potem se je nenadoma ustavil in obrnil. “Rekel sem si, ej, raje bi šel na večerjo z njo kot to šolsko skupino, zato sem stekel nazaj k njenemu avtomobilu in ji rekel: ‘Kaj pa, če bi šla na večerjo danes?’” Strinjala se je. Bil je prekrasen jesenski večer in sprehodila sta se do prijetne vegetarijanske restavracije St. Michael’s Alley v Palo Altu in tam ostala kar štiri ure. “Odtlej se nisva več ločila,” je rekel.

Avie Tevanian je sedel v restavraciji viname in čakal na preostale iz NeXTove šolske skupine. “Steve ni bil vedno povsem zanesljiv, a ko sem govoril z njim, mi je postalo jasno, da se je zgodilo nekaj posebnega,” je rekel. Ko je Laurene po polnoči prišla domov, je poklicala svojo dobro prijateljico Kathryn (Kat) Smith, ki je hodila na Berkeley, in ji na odzivniku pustila sporočilo: “Ne boš verjela, kaj se mi je ravnokar zgodilo!” je povedala. “Ne boš verjela, koga sem spoznala!” Kathryn jo je naslednje jutro poklicala in vse izvedela. “Vedeli sva za Steva in bil nama je zanimiv, saj sva študirali poslovno smer.”

Andy Hertzfeld in nekateri drugi so pozneje razmišljali o možnosti, da je Laurene svoje srečanje z Jobsom načrtovala. “Laurene je prijetna, vendar je lahko tudi preračunljiva in mislim, da si ga je od vsega začetka vzela na piko,” je rekel Hertzfeld. “Njena sostanovalka na univerzi mi je povedala, da ima Laurene revijalne naslovnice s Stevovo sliko in da je prisegala, da ga bo spoznala. Če drži, da je z manipulacijo dobila Steva, gre za primemo ironijo.” Laurene je pozneje trdila, da to nikakor ne drži. Šla naj bi samo na željo svojega prijatelja in naj bi celo nekoliko pomešala, koga gresta poslušat. “Vedela sem, da bo govoril Steve Jobs, vendar sem ime povezovala z obrazom Billa Gatesa,” se je spominjala. “Zamešala sem ju. Pisalo se je leto 1989. Delal je pri NeXTu in ni mi bil tako zelo zanimiv. Nisem bila posebno zagreta za predavanje, moj prijatelj pa je bil, zato sem šla zraven.”

“V življenju sem resnično ljubil le dve ženski, Tino in Laurene,” je pozneje povedal Jobs. “Mislil sem, da sem zaljubljen v Joan Baez, vendar mi je bila le zelo všeč. Le s Tino in potem Laurene je bila resnična ljubezen.”

Laurene Powell se je leta 1963 rodila v New Jerseyju in se je že zgodaj naučila poskrbeti sama zase. Njen oče, pilot pri marincih, je umrl junaške smrti, ko se je njegovo letalo zrušilo v Santa Arji v Kaliforniji. Usmerjal je okvarjeno letalo proti pristanku, in ko se je to zadelo ob njegovo letalo, je letel naprej in ni katapultiral na varno, da je tako preprečil, da bi se letalo zrušilo na naselje. Drugi zakon njene matere se je izkazal za polomijo, vendar moža ni mogla zapustiti, ker sama ni mogla vzdrževati velike družine. Laurene in njeni trije bratje so deset let trpeli v napetem družinskem okolju, se lepo vedli in se s težavami spopadali po delih. Šlo ji je dobro od rok. “Nedvoumno sem spoznala, da želim biti v življenju neodvisna,” je rekla. “Na to sem bila ponosna. Moj odnos do denarja je, da je to orodje za doseganje neodvisnosti, ni pa del tega, kar sem.”

Potem ko je diplomirala s Pensilvanske univerze, je nekaj časa delala za Goldman Sachs kot strateg za trgovanje, pri tem pa je trgovala z velikanskimi vsotami denarja. Njen šef, Jon Corzine, jo je skušal prepričati, da bi ostala pri Goldmanu, vendar je sklenila, da je to delo ne zadovoljuje. “Lahko si postal resnično uspešen,” je rekla, “vendar si le prispeval k tvorjenju kapitala.” Zato je po treh letih dala odpoved, šla v Firence v Italiji in je tam ostala osem mesecev, potem pa se je vpisala na Stanfordovo poslovno šolo.

Po četrtkovi večerji z Jobsom ga je v soboto povabila v svoje stanovanje v Palo Altu. Kat Smith se je pripeljala z Berkeleyja in se pretvarjala za njeno sostanovalko, da bi ga lahko spoznala še ona. Razmerje je postalo zelo strastno. “Poljubljala sta se in se ljubkovala,” je povedala Kat. “Povsem ga je očarala. Poklical me je po telefonu in me vprašal: ‘Kaj misliš, me ima rada?’ Znašla sem se v smešni situaciji, ko meje klical ta slavni človek.”

Na silvestrovo leta 1989 so vsi trije skupaj z Liso, ki je bila tedaj stara enajst let, šli v Chez Panisse, znamenito restavracijo Aliče Waters v Berkeleyju. Med večerjo se je zgodilo nekaj, zaradi česar sta se začela Jobs in Laurene prerekati. Domov sta odšla vsak po svoje in Laurene je potem noč prebila pri Kat Smith. Ob devetih naslednje jutro je nekdo potrkal. Ko je Kat odprla vrata, je zagledala Jobsa, kako stoji na rahlem dežju in drži šopek travniških cvetlic, ki jih je spotoma nabral. “Lahko pridem noter in govorim z Laurene?” je rekel. Ker je še spala, je šel k njej v spalnico. Minilo je nekaj ur, medtem pa je Kat čakala v dnevni sobi in ni mogla niti po svoje obleke v spalnico. Na koncu si je čez spalno srajco nadela plašč in šla v Peet’s Coffee po nekaj hrane. Jobs se ni prikazal pred poldnevom. “Kat, lahko prideš sem za trenutek,” je rekel. Pridružila se jima je v spalnici. “Kot veš, je Laurenin oče mrtev, mame pa ni tukaj, in ker si ti njena najboljša prijateljica, te bom nekaj vprašal,” je rekel. “Rad bi se poročil z Laurene. Nama daš svoj blagoslov?”

Katje sedla na posteljo in pomislila. Vprašala je Laurene: “Ti se s tem strinjaš?” Ko je ta prikimala, je Kat rekla: “No, to je torej odgovor.”

Odgovor pa le ni bil povsem dokončen. Jobs se je pogosto na kaj za nekaj časa osredotočil z neznansko močjo, potem pa je njegovo zanimanje nenadoma popustilo. Pri delu se je osredotočil na to, kar je želel storiti, na vse drago pa se ni odzival, ne glede na to, koliko se je kdo trudil, da bi ga pritegnil. Tak je bil tudi v osebnem življenju. Z Laurene sta si včasih v javnosti tako strastno izkazovala ljubezen, da je bilo nerodno vsem, ki so bili z njima, vključno s Kat Smith in Laurenino materjo. Ko je bila Laurene z njim v njegovi vili v Woodsidu, jo je zjutraj zbudil s predvajanjem pesmi ‘She Drives Me Crazy’ skupine Fine Young Cannibals. Spet drugič pa se ni zmenil zanjo. “Steve je nihal med izjemno osredotočenostjo z njo v središču vesolja, in hladno odmaknjenostjo, ko se je osredotočal le na delo,” je rekla Kat. “Osredotočati se je znal z ostrino laserskega žarka in ko te je žarek obsijal, si užival v svetlobi njegove pozornosti. Ko se je žarek usmeril na kaj dragega, si se znašel v popolni temi. Laurene je to zelo begalo.”

Potem ko je na prvi dan leta 1990 sprejela njegovo snubitev, tega več mesecev ni več omenjal. Končno ga je Kat vprašala, kaj se dogaja, ko sta sedela na robu peskovnika v Palo Altu. Odvrnil je, da je želel biti prepričan, da je Laurene sposobna sprejeti njegovo življenje in to, kakšen človek je. Septembra se je naveličala čakanja in se izselila. Naslednji mesec ji je podaril diamantni prstan in spet se je preselila k njemu.

Decembra jo je Jobs peljal v svoj najljubši počitniški kraj, Kona Village na Havajih. Tja je začel zahajati pred devetimi leti, ko je prosil svojo tajnico, naj mu izbere kraj, kjer bi se lahko znebil nekaj napetosti. Ko je prišel tja, ni bil navdušen nad gručo s slamo kritih bungalovov na obali največjega havajskega otoka. Šlo je za letovišče, namenjeno družinam, jedilnica je bila skupna. Že po nekaj urah tam pa se je počutil kot v raju. Neizumetničenost in preprosta lepota sta ga očarali in vračal se je tja, kadarkoli se je le lahko. Še posebej pa je užival, ko je bil decembra tam z Laurene. Njuna ljubezen je že zelo dozorela. Na božični večerjo je spet zasnubil, tokrat še resneje. Kmalu je še dragi dejavnik vplival na dokončno odločitev. Na Havajih je zanosila. “Veva natančno, kje se je to zgodilo,” je pozneje smeje dejal Jobs.

Poroka, 18. marca, 1991

Nosečnost ni povsem razrešila vprašanja. Jobsa je misel na poroko spet začela begati, čeprav je Laurene zasnubil tako na začetku kot povsem na koncu leta 1990. Besna se je spet izselila iz njegove hiše in se vrnila v svoje stanovanje. Potem je pomislil na to, da je morda še vedno zaljubljen v Tino Redse. Poslal ji je šopek vrtnic in jo skušal prepričati, naj se vrne k njemu, morda se celo poroči z njim. Ni točno vedel, kaj si želi, in veliko prijateljev in celo znancev je presenetil, ko jih je spraševal, kaj naj stori. Spraševal jih je, katera je lepša, Tina ali Laurene. Katera j im je bolj všeč? S katero naj se poroči? Mona Simpson jev romanu A Regular Guy Jobsovemu liku pripisala, da je več kot sto ljudi vprašal, katera je lepša. A pri tem gre za leposlovje, v resnici je bilo število verjetno manjše od sto.

Na koncu se je pravilno odločil. Tina je pripovedovala prijateljicam, da ne bi preživela, če bi se vrnila k Jobsu, pa tudi njun zakon ne bi. Čeprav se mu je tožilo po duhovni povezavi z njo, je bila njegova zveza z Laurene veliko trdnejša. Imel jo je rad, ljubil jo je, spoštoval jo je in prijetno mu je bilo z njo. Morda je ni imel za nekaj mističnega, bila pa je trdno sidro v njegovem življenju. “Imel je neverjetno srečo, da je dobil Laurene, ki je pametna in se lahko intelektualno kosa z njim, prenese pa lahko tudi njegove vzpone in padce ter vihamo osebnost,” je rekla Joanna Hoffman. “Ker ni nevrotična, Steve morda misli, da ni tako poduhovljena kot Tina ali nekaj takega. Ampak to je seVeda neumno.” Andy Hertzfeld se je strinjal. “Laurene je po videzu precej podobna Tini, vendar je v resnici povsem dmgačna, ker je trdnejša in ima trden oklep. Zato njun zakon deluje.”

Jobs je to dobro vedel. Kljub njegovim čustvenim izbruhom in občasni nizkotnosti je zakon trajal, obdarjen z vdanostjo in zvestobo, in je tako premagoval vzpone in padce ter moteče čustvene zaplete na poti.

Avie Tevanian je sklenil, da je treba Jobsu prirediti fantovščino. To pa ni bilo tako lahko, kot se sliši. Jobs ni maral zabav in ni imel velikega števila moških prijateljev. Ni imel niti poročne priče. Na fantovščini sta bila tako le Tevanian in Richard Crandall, profesor računalniških ved na Reedu, ki si je vzel daljši dopust, da je delal pri NeXTu. Tevanian je najel limuzino, in ko so prispeli do Jobsove vile, je vrata odprla Laurene z lažnimi brki, rekoč, da bi rada šla zraven kot eden od fantov. A šlo je le za šalo in kmalu so se trije samci, nobeden od njih pivec, peljali v San Francisco, da bi si priredili svojo skromno različico fantovščine.

Tevanianu ni uspelo rezervirati prostora v vegetarijanski restavraciji Greens v Fort Masonu, ki jo je Jobs rad obiskoval, in je namesto tega rezerviral prostor v ugledni restavraciji v hotelu. “Ne želim jesti tu,” je rekel Jobs, čim so na mizo prinesli kruh. Morali so oditi, kar je šokiralo Tevaniana, ki še ni poznal Jobsovega vedenja v restavracijah. Odšli so v Cafe Jacqueline v North Beach, restavracijo z odličnim suflejem, kamor je rad zahajal, in res je bilo tu bolje. Pozneje so se z limuzino odpeljali čez most Golden Gate v bar v Sausalitu, kjer so si vsi trije naročili tekilo, a so je le malo srknili. “Ni bila ravno tipična fantovščina, bilo pa je najbolje, kar smo lahko pripravili za nekoga takega, kakršen je Steve, nihče drug pa se ni ponudil, da bi jo pripravil,” se je spominjal Tevanian. Jobs mu je bil hvaležen. Izrazil je željo, da se Tevanian poroči z njegovo sestro, Mono Simpson. Čeprav se to ni zgodilo, je šlo za znak naklonjenosti.

Laurene je bila dovolj dobro posvarjena, v kaj se podaja. Ko je načrtovala poroko, je oseba, ki je pripravljala kaligrafijo na vabilih, prišla z nekaj predlogi k njima na dom. Nobene opreme ni bilo, kamor bi lahko sedla, zato je sedla kar na tla in razprostrla vzorce. Jobs si jih je nekaj minut ogledoval, potem je vstal in odšel iz sobe. Čakali sta, da bi se vrnil, vendar se ni. Čez čas ga je šla Laurene iskat in ga našla v njegovi sobi. “Znebi se je,” je rekel. “Ne morem gledati tega, kar je prinesla. Navadno sranjeje.”

18. marca 1991 se je Števen Paul Jobs, star šestintrideset let, poročil z Laurene Powell, staro sedemindvajset, v zatočišču Ahwanee v narodnem parku Yosemite. Zatočišče je bilo v dvajsetih letih 20. stoletja zgrajeno iz kamna, betona in lesa v slogu, ki je bil nekakšna mešanica art decoja, gibanja umetne obrti in ljubezni oskrbnikov parka do velikanskih ognjišč. Njegova največja odlika je razgled. Skozi okna, ki segajo od tal do stropa, je mogoče lepo videti Half Dome in slap Yosemite.

Prišlo je približno petdeset ljudi, med njimi tudi Stevov oče Paul Jobs in sestra Mona Simpson. Mona je pripeljala svojega zaročenca, Richarda Appela, odvetnika, ki je pozneje postal pisec televizijskih komedij. (Kot pisec za Simpsonove je Homerjevo mamo poimenoval po svoji ženi.) Jobs je vztrajal pri tem, da se vsi pripeljejo z najetim avtobusom, saj je želel obvladovati vse vidike dogodka.

Svečanost je potekala v zimskem vrtu, zunaj je močno naletaval sneg, Glacier Point je bil ravno še viden v daljavi. Svečanost je vodil Jobsov dolgoletni učitelj soto zena, Kobun Chino, ki je pomahal s palico, udaril na gong, prižgal kadilo in momljajoče žebral, tako da ga večina ni razumela. “Zdelo se mi je, da je pijan,” je rekel Tevanian. A ni bil. Poročna torta je bila oblikovana kot Half Dome, čokata granitna gora na koncu doline Yosemite, ker pa je bila strogo veganska - brez jajc, mleka in vseh prečiščenih surovin - se je marsikomu od prisotnih zdela neužitna. Po slovesnosti so vsi šli na pohod. Laurenini trije postavni bratje so sprožili vsesplošno kepanje, prerivanje in spopadanje. “Vidiš, Mona,” je Jobs rekel svoji sestri, “Laurene je potomka Joeja Namatha, midva pa Johna Muira.”

Družinski dom

Laurene je z možem delila zanimanje za naravno prehrano. Ko je hodila v poslovno šolo, je honorarno delala v Odwalli, proizvajalcu sokov, in jim pomagala razviti prvi marketinški načrt. Potem ko se je poročila z Jobsom, je menila, da bi morala imeti kariero, saj je bila že od otroštva prepričana, da mora biti človek neodvisen. Ustanovila je lastno družbo Terravera za proizvajanje vnaprej pripravljenih jedi iz ekoloških pridelkov, razpečevala pa jih je trgovinam po vsej severni Kaliforniji.

Novoporočenca nista šla živet v osamljeno in nekoliko grozljivo neopremljeno vilo v Woodsidu, temveč sta se vselila v prijetno in preprosto hišo na vogalu v družinskem okolju v starem delu Palo Alta. Soseščina je bila namenjena višjemu razredu - pozneje so tam živeli tudi vizionarski investitor tveganega kapitala John Doerr, ustanovitelj Googla Larry Page in ustanovitelj Facebooka Mark Zuckerberg, pa tudi Andv Hertzfeld in

Joanna Hoffman - vendar hiše niso bile bahave, niso bile obdane z visokimi ograjami, ki bi jih skrivale pred radovednimi pogledi, in do njih niso vodili dolgi dovozi. Bile so ugnezdene druga ob drugi na parcelah ob ravnih, mirnih ulicah s širokimi pločniki. “Želela sva živeti v soseščini, kjer bi se otroci lahko varno sprehodili do prijateljev,” je Jobs povedal pozneje.

Hiša ni bila minimalistična in modernistična, kakršno bi si dal postaviti Jobs, če bi začel iz nič. Prav tako ni bila velika in vpadljiva vila, zaradi katere bi se ljudje ustavljali med vožnjo po tej ulici. V tridesetih letih 20. stoletja jo je zgradil arhitekt Carr Jones, čigar specialnost so bile hiše v ‘pravljičnem slogu’ angleškega ali francoskega podeželja.

Enonadstropno opečnato hišo so krasili izpostavljeni leseni tramovi, skodlasta streha je imela mehke linije, tako da je spominjala na pravljično hiško, morda dom kakega premožnejšega Hobita. Kalifornijski pridih je dajalo le veliko dvorišče. Dnevna soba je imela zelo visok strop, tla so bila prekrita s tlakovci iz žgane gline. Na eni strani je bilo veliko trikotno okno, ki se je vzpenjalo vse do stropa. Ko je Jobs hišo kupil, je bilo v oknu pobarvano steklo, Jobs pa je dal vanj vstaviti navadno, prozorno. Predelala sta tudi kuhinjo, jo razširila, tako da sta v njej lahko postavila krušno peč za peko pice in dolgo leseno mizo, ob kateri je družina največ sedela. Prenova naj bi trajala štiri mesece, ker pa je Jobs nenehno kaj spreminjal, je vse skupaj trajalo štirikrat dlje. Kupila sta tudi malo hišo poleg njune in jo podrla, da je lahko tam Laurene uredila prekrasen vrt in na njem gojila čudovite cvetlice ter zelenjavo in zelišča.

Jobsa je navdušila arhitektura Carra Jonesa, pri kateri je uporabil stare materiale, na primer rabljeno opeko in les telefopskih drogov, ter tako izdelal preprosto in trdno zgradbo. Tramove v kuhinji so dobili z gradbišča mosta Golden Gate, kjer so jih bili uporabili pri polaganju temeljev. “Bil je odličen obrtni mojster samouk,” je rekel Jobs in izpostavljal podrobnosti. “Več mu je bilo do tega, da je napravil kaj izvirnega, kakor da bi veliko zaslužil, in nikoli ni obogatel. Nikoli ni zapustil Kalifornije. Zamisli je dobival iz knjig v knjižnici in iz revije Arhitectural Digest.”

Svoje hiše v Woodsidu Jobs nikoli ni opremil, z izjemo nekaj najosnovnejših kosov: predalnika in žimnice v spalnici, mizice in nekaj zložljivih stolov v prostoru, ki naj bi bil dnevna soba. Ob sebi si je želel imeti le stvari, ki jih je lahko občudoval, zato ni mogel kar preprosto kupiti kupa pohištva. Zdaj pa, ko je živel v običajni soseščini z ženo in otrokom na poti, se je moral prilagoditi, kar pa ni bilo lahko. Nabavila sta postelje, omare in glasbeni sistem za dnevno sobo, nabavljanje zof in podobnih kosov pohištva pa je bilo težavnejše. “O pohištvu sva se pogovarjala kar osem let,” se je spominjala Laurene. “Pogosto sva se spraševala, kakšen naj bi bil namen zofe.” Tudi nabavljanje gospodinjske opreme se je izkazalo za pravi filozofski problem in ne za nakup po navdihu. Nekaj let pozneje je Jobs v revijiWired opisal, kakšen postopek je bil potreben pri nakupu pralnega stroja:

V Ameriki povsem napačno izdelujejo pralne in sušilne stroje. Evropejci so v tem veliko spretnejši, vendar njihovi stroji perejo dvakrat dlje. Pri tem uporabijo približno štirikrat manj vode, na obleki pa po pranju ostane manj detergenta. Še pomembneje je, da ne uničujejo perila. Veliko manj detergenta uporabljajo in veliko manj vode, vendar je perilo čistejše, veliko mehkejše in manj obrabljeno. V naši družini smo veliko govorili o tem, koliko smo pripravljeni popustiti. Na koncu sva veliko razpravljala o oblikovanju, pa tudi o vrednotah najine družine. Je bilo pomembneje, da se perilo opere v eni uri, namesto v uri in pol? Ali pa nama je bilo več do tega, da so obleke resnično mehke in da trajajo dlje? Nama je bilo pomembno, da uporabiva le četrtino vode? Dva tedna sva se vsak večer pogovarjala o tem.

Na koncu sta kupila nemški Mielejev pralni stroj. “Ti stroji so me navdušili, kot me kaka visokotehnološka oprema že dolgo ni,” je rekel Jobs.

Za v veliko dnevno sobo je Jobs kupil en sam umetniški izdelek, fotografijo Ansela Adamsa. Zimski sončni vzhod v Sierri Nevadi je posnel s pogledom od Lone Pina v Kaliforniji. Delo je podaril hčeri, ta pa ga pozneje prodala. Jobsova hišna pomočnica jo je nekoč obrisala z vlažno krpo in jo poškodovala. Jobs je izsledil človeka, ki je delal z Adamsom, da je prišel odstranit eno plast in je potem sliko obnovil.

Hiša je bila tako skromna, da je bil Bill Gates nekoliko presenečen, ko je z ženo prišel na obisk. “Ali vsi živite tu?” je vprašal. Sam si je v bližini Seattla ravno postavljal palačo s površino okoli 6000 kvadratnih metrov.

Iz albuma Diane WaiKer

Diane Walker je bila več kot trideset let Jobsova fotografinja in prijateljica

''

Leta 1982 v svoji hiši v Cupertinu; bil je tolikšen perfekcionist, da se je le s težavo odločal za nakup opreme.

V kuhinji: “Ko sem se vrnil po sedmih mesecih v indijskih vaseh, sem jasno videl norost zahodnega sveta, pa tudi njegovo sposobnost za racionalno razmišljanje. ”

Ato Stanfordu leta 1982; “Koliko med vami je še nedolžnih?

Koliko med vami vas je že jemalo LSD? ”

“Picasso je rekel, da dobri umetniki kopirajo, veliki pa kradejo. Nikoli nas ni bilo strah krasti najboljših zamisli. ”

Portret Jobsa v domači hiši v Palo Altu leta 2004, ki ga je posnela Diana Walker.

Tudi potem, ko se je Jobs vrnil k Applu in postal svetovno znani milijarder, ni imel ne varnostnikov ne strežnega osebja, ki bi živelo v hiši, podnevi pa je stranska vrata celo puščal odklenjena.

Do edinega varnostnega problema je žal prišlo zaradi Burrella Smitha, fantovskega programskega inženirja pri macintoshu, pomočnika Andyja Hertzfelda. Potem ko je zapustil Apple, je zbolel za shizofrenijo. Živel je nedaleč od Hertzfelda. Ko se je njegovo stanje slabšalo, se je včasih sprehajal naokoli gol ter razbijal stekla na avtomobilih in cerkvena okna. Dobival je močna zdravila, ki pa jih ni bilo lahko odmerjati. Ko ga je spet obsedlo, je začel zvečer zahajati k Jobsovi hiši, metati kamne v okna in puščati pisma z nerazumljivo vsebino. Nekoč je v hišo vrgel prižgano petardo. Aretirali so ga in ga spet poslali na zdravljenje. “Burrell je bil tako zabaven in nedolžen, potem pa se je nekega aprilskega dne v njem nenadoma nekaj zlomilo,” se je spominjal Jobs. “Bilo je res čudno in nadvse žalostno.”

Jobsa je prevzemalo sočutje in je Hertzfelda pogosto spraševal, kako bi lahko pomagal. Nekoč so Smitha zaprli, pri tem pa ni želel povedati, kako mu je ime. Ko je tri dni pozneje o tem izvedel Hertzfeld, je prosil Jobsa za pomoč. Jobs je res pomagal, Hertzfelda pa je presenetil z vprašanjem: “Če bi se kaj takega pripetilo meni, bi zame prav tako poskrbel, kot si za Burrella?”

Jobs je obdržal svojo vilo v Woodsidu, ki je ležala na hribovju okoli petnajst kilometrov iz Palo Alta. Namesto hiše s šestnajstimi sobami, zgrajene leta 1925 v španskem kolonialnem slogu, je nameraval postaviti nadvse preprosto, trikrat manjšo modernistično hišo po japonskem vzoru. Zaradi pomena hiše za kulturno dediščino pa je trajalo več kot dvajset let, da je dobil ustrezno dovoljenje. Ko je leta 2011 končno uspel, pa ni več imel nobene želje, da bi si postavil, še eno hišo.

Občasno je v na pol opuščeni hiši v Woodsidu prirejal zabave, še posebej zaradi tamkajšnjega bazena. Ko je bil Bill Clinton predsednik, sta s Hillary Clinton med obiski svoje hčere, ki je hodila na Stanford, stanovala v kmečki hiši iz petdesetih let na posestvu. Ker sta bili tako glavna vila kot kmečka hiša neopremljeni, je Laurene pred njunimi obiski poklicala posrednike pohištva in umetniških del, da so hiši začasno opremili. Nekoč. ko ie ravno izbruhnila afera z Monico Levvinskv, ie pregledovala opremo in ugotovila, da ena od stenskih slik manjka. Zaskrbljena je povprašala predsedniško spremstvo in agente tajne službe, ki so prišli že prej, kaj se je zgodilo. Eden od njih jo je potegnil na stran in ji pojasnil, da je šlo za sliko obleke na obešalniku, zaradi problemov z modro obleko v aferi Lewinsky pa so se odločili, da jo raje skrijejo. (Med enim od telefonskih pogovorov z Jobsom pozno ponoči ga je Clinton vprašal, kako naj ravna v primeru Lewinsky. “Ne vem, ali ste to res storili, če pa ste, morate javnosti povedati,” je Jobs rekel predsedniku. Na drugi strani je bila le tišina.)

Lisa se vseli

Ko je bila Lisa v osmem razredu, so njeni učitelji poklicali Jobsa. Rekli so, da ima resne težave in da bi bilo zanjo najbolje, da se odseli od matere. Jobs se je šel pogovorit z Liso, jo vprašal, kaj se dogaja, in ji ponudil, da se preseli k njemu. Bila je zrela štirinajstletnica in si je vzela dva dni za razmislek. Potem je privolila. Že vnaprej je vedela, da si želi sobo poleg očetove. Ko je bila nekoč tam in nikogar ni bilo doma, jo je preizkusila, tako da je ležala na golih tleh.

Bilo je težavno obdobje. Chrisann Brennan je včasih prišla peš od svoje hiše, ki je bila le nekaj sto metrov daleč, in klicala z dvorišča. Ko sem jo nedavno vprašal o njenem tedanjem vedenju in navedbah, zakaj se je Lisa odselila od nje, je rekla, da še niti sama pri sebi ni predelala, kaj se je tedaj dogajalo. Potem pa mi je poslala dolgo elektronsko sporočilo, ki naj bi vsaj delno razjasnilo situacijo:

Ali veste, kako je Steve dosegel, da mu je mestna uprava v Woodsidu izdala dovoljenje, da podre hišo? Veliko ljudi si je želelo ohraniti to dediščino, Steve pa jo je želel porušiti, da bi postavil novo hišo in nasadil sadovnjak. Skozi vsa leta jo je pustil propadati do te mere, da je ni bilo več mogoče popraviti. Uporabil je strategijo kar se da majhne vpletenosti in upora. Ker za hišo ni storil ničesar, morda je celo več let pustil odprta okna, je počasi propadla. Genialno, kajne? Na povsem podoben način je spodkopaval mojo učinkovitost in ugodje, ko je bila Lista stara 13 in 14 let, da bi se prešelila k njemu. Začel je z eno strategijo, potem pa prešel na enostavnejšo in še bolj uničujočo zame in problematično za Liso. Morda ni bilo najbolj pošteno, dobil pa je, kar je hotel.

Lišaje pri Jobsu živela vsa štiri leta, ko je hodila na gimnazijo v Palo Altu, in je tedaj uporabljala ime Lisa BrennanJobs. Skušal ji je biti dober oče, včasih pa je bil hladen in odmaknjen. Ko se je Lisi zdelo, da mora temu pobegniti, se je zatekla k prijazni družini v bližini. Laurene ji je skušala biti v oporo in ona je bila tista, ki je hodila na večino prireditev in obveznosti v šoli.

V    zadnjem razredu gimnazije je Lisi šlo veliko bolje. Sodelovala je pri šolskem časopisu in postala celo sourednica. S sošolcem Benom Hevvlettom, vnukom moža, pri katerem je Jobs opravljal prvo službo, sta razkrila skrivna povišanja plač, ki jih je uprava dodelila upraviteljem. Ko je prišel čas, da gre na univerzo, se je odločila, da gre na vzhod države. Prijavila se je na Harvard - na prijavnici je ponaredila očetov podpis, ker ga prav tedaj ni bilo - in je bila sprejeta za leto 1996.

Na Harvardu je sodelovala pri univerzitetnem časopisu, The Crimson, in potem pri literarni reviji, The Advocate. Ko se je razšla s fantom, je leto dni študirala na King’s Collegeu v Londonu. Njen odnos z očetom je ves čas študija ostajal vihrav. Ko je prihajala domov, sta se prerekala zaradi malenkosti - na primer glede tega, kaj bo za večerjo, in ali je dovolj pozorna do drugih otrok v družini - in potem včasih nista govorila več tednov, celo mesecev. Prepir se je včasih tako zaostril, da jo je Jobs nehal vzdrževati in si je izposojala denar od Andyja Hertzfelda in drugih. Hertzfeld ji je nekoč posodil 20.000 dolarjev, k>o je kazalo, da ji oče ne bo plačal šolnine. “Bil je besen, da sem ji posodil denar,” se je spominjal Hertzfeld, “vendar je naslednje jutro poklical in potem naročil računovodji, da mi je denar nakazal.” Jobs ni šel na Harvard ob svečanosti Lisine diplome leta 2000. “Saj me niti povabila ni,” je rekel.

V    tistih letih pa tudi ni manjkalo prijetnih trenutkov. Tako je bilo tudi neko poletje, ko je prišla domov in je nastopila na dobrodelnem koncertu za Electronic Frontier Foundation, organizacijo, ki podpira dostop do tehnologije. Koncert so priredili v dvorani Fillmore v San Franciscu, ki je bila znana po tem, da so tam nastopali že Greatful Dead, Jefferson Airplane in Jimi Hendrix. Zapela je pesem Tracy Chapman ‘Talkin’ bout a Revolution’, medtem ko je njen oče stal daleč zadaj in v naročju držal svojo leto dni staro hčerko Erin.

Jobsov nestanovitni odnos z Liso se je nadaljeval tudi še potem, ko je šla živet na Manhattan kot samostojna pisateljica. Težave so se še zaostrile zaradi napetosti med Jobsom in Chrisann. Za 700.000 dolarjev je kupil hišo, da bi Chrisann v njej živela, a jo je napisal na Lisino ime. Lisa jo je prepisala na Chrisann, ta pa jo je prodala in denar porabila za potovanja z duhovnim svetovalcem in za bivanje v Parizu. Ko ji je denar pošel, se je vrnila v San Francisco, kjer je ustvarjala ‘svetlobne slike’ in budistične mandale. “Sem ‘povezovalec’ ter vizionarsko prispevam k prihodnosti razvoja človeštva in vzpona Zemlje,” je zapisala na svoji spletni strani (ki jo je zanjo vzdrževal Hertzfeld). “Ko ustvarjam slike in z njimi živim, doživljam oblike, barve in duhovne frekvence svetih vibracij.” Ko je potrebovala denar za zdravljenje hudega vnetja sinusov in za zobozdravstvene težave, ji ga Jobs ni dal, zaradi česar Lisa spet več let ni govorila z njim. In tako se je ta vzorec nadaljeval.

Mona Simpson je vse to, ob tem pa še nekaj lastne domišljije, uporabila kot osnovo za svoj tretji roman, A Regular Guy, ki je izšel leta 1996. Glavni lik v knjigi se naslanja na Jobsa in do neke mere ustreza resničnosti. Opisuje njegovo radodarnost do briljantnega prijatelja z degenerativno boleznijo kosti, ki mu je kupil posebej prirejen avtomobil, pa tudi številne ne ravno laskave vidike njegovega odnosa z Liso, vključno s tem, kako je prvotno sploh ni priznal za svojega otroka. Številni drugi deli knjige pa so izmišljeni. Chrisann je sicer res Liso že zelo zgodaj naučila voziti, vendar je pripoved o tem, kako se je ‘Jane’ pri petih letih sama vozila po hribih, da bi našla očeta, povsem neresnična. Poleg tega je v romanu vse polno podrobnosti, ki jih ni mogoče preveriti. To velja tudi že za prvi stavek v knjigi: “Bil je preveč vihrav in nemiren, da bi potegnil vodo v stranišču.”

Na prvi pogled se zdi opis Jobsa v romanu pretirano strog. Mona ga opisuje kot človeka, ki ni videl nobene potrebe, da bi ugodil željam drugih. Opisuje tudi njegove posebnosti v zvezi z osebno higieno: “Ni verjel v dezodorante in je celo trdil, da se ob primerni prehrani in z uporabo mentolovega mila niti ne potiš niti ne zaudarjaš.” Na mnogih ravneh pa je roman poetičen in zamotan, tako da na koncu dobimo popolnejšo podobo moža, ki izgubi nadzor nad družbo, ki jo je bil ustanovil, in se trdneje naveže na hčer, ki jo je bil zapustil. V zadnjem prizoru zapleše s svojo hčerjo.

Jobs je pozneje trdil, da romana ni prebral. “Slišal sem, da piše o meni,” mi je povedal, “in če je o meni, bi se gotovo močno razjezil, nisem pa se želel jeziti na svojo sestro, zato ga nisem prebral.” Nekaj mesecev po izidu knjige pa je za New York Times povedal, da jo je prebral in da v glavnem liku vidi odsev sebe samega. “Okoli 25 % je povsem mojih, vse do najmanjše podrobnosti,” je povedal novinarju Stevu Lohru. “Seveda pa vam ne bom povedal, katerih 25 %.” Njegova žena pa je povedala, da je knjigo le ošvrknil in potem prosil njo, naj jo prebere, da bo vedel, kaj naj si o njej misli.

Mona Simpson je še pred objavo rokopis poslala Lisi, vendar je ta sprva prebrala le začetek. “Na prvih nekaj straneh sem se soočila s svojo družino, svojimi anekdotami, stvarmi, mislimi - s seboj kot likom z imenom Jane,” je omenila. “Med nekaj resničnosti pa so bile vstavljene izmišljotine - laži, ki so bile še toliko bolj očitne zaradi podobnosti resnici.” Lisa je bila prizadeta in je za harvardski časopisAdvocate napisala članek, v katerem je pojasnila, zakaj. Ko ga je napisala, je bil zelo grenak, a ga je pred objavo še precej predelala. Čutila je, da je Mona izdala njuno prijateljstvo. “Tistih šest let nisem vedela, da Mona zbira podatke,” je zapisala. “Nisem vedela, da medtem ko si jaz prizadevam za njeno tolažbo in sprejemam njene nasvete, tudi ona jemlje.” Sčasoma sta se pobotali. Šli sta v kavarno, da bi se pogovarjali o knjigi, in Lišaji je priznala, da romana ni mogla prebrati do konca. Mona ji je rekla, da ji bo konec všeč. V nadaljnjih letih je njuno prijateljstvo doživljalo vzpone in padce, v marsičem pa je bilo tesnejše kakor Lisin odnos z njenim očetom.

Otroci

Ko je Laurene leta 1991, nekaj mesecev po poroki z Jobsom, rodila, so otroka še dva tedna imenovali le ‘dojenček Jobs’, kajti izbira imena se je izkazala le nekoliko manj zahtevna od izbire pralnega stroja. Končno sta ga imenovala Reed Paul Jobs. Srednje ime je dobil po Jobsovem očetu, prvega pa zato - tako sta zagotavljala oba -, ker lepo zveni, in ne zato, ker se tako imenuje univerza, kamor je bil hodil Jobs.

Reed se je izkazal v marsičem podoben svojemu očetu: bil je oster in pameten, imel je predirne oči in hipnotično očarljivost. Za razliko od svojega očeta pa je bil prijeten in skromen. Bil je ustvarjalen - kot otrok se je rad oblačil v kostume in igral vloge - in odličen učenec z močnim zanimanjem za znanost. Znal je strmeti kot njegov oče, vendar je bil odprto ljubeč in videti je bilo, da v njegovi naravi ni niti za ščepec krutosti.

Erin Jobs se je rodila leta 1995. Bila je nekoliko mirnejša in je včasih trpela, ker seji oče ni dovolj posvečal. Od očeta je podedovala zanimanje za oblikovanje in arhitekturo, naučila pa se je tudi nekaj čustvene zadržanosti, da je njegova nezainteresiranost ne bi preveč prizadela.

Najmlajša, Eve, se je rodila leta 1998. Bila je odločna, zabavna in živahna, neodvisna in trdna, ter je znala ravnati z očetom, se z njim pogajati (in včasih zmagati), tu in tam se je iz njega celo ponorčevala. Njen oče se je rad šalil, da bo nekega dne vodila Apple, če ne bo raje postala predsednica Združenih držav.

Jobs je navezal tesne vezi z Reedom, od hčera pa je bil bolj odmaknjen. Tako kot je to počel z drugimi, se je občasno osredotočil nanju, prav tako pogosto pa se sploh ni menil zanju, ko se je posvečal čemu drugemu. “Osredotoča se na delo in včasih ni bil veliko z dekletoma,” je dejala Laurene. Nekoč je Jobs zadovoljno rekel svoji ženi, kako se otroci lepo razvijajo, “še posebej, če upoštevaš, da se jim ne posvečava ves čas”. To se je Laurene zdelo zabavno, nekoliko pa jo je tudi vznejevoljilo, saj je sama pustila službo, ko je bil Reed star dve leti in se je odločila, da si želi še več otrok.

Leta 1995 je izvršni direktor Oracla Larry Ellison za Jobsov štirideseti rojstni dan priredil zabavo, na kateri je bilo polno zvezd in mogotcev tehnološkega sveta. Z Ellisonom sta postala dobra prijatelja in pogosto je Jobsove jemal s seboj na eno od svojih številnih razkošnih jaht. Reed je začel o njem govoriti kot o “našem bogatem prijatelju”, kar je bil zabaven dokaz o tem, kako se je njegov oče izogibal bahavemu izkazovanju premoženja. Jobs se je v času, ko se je posvečal budizmu, naučil, da so materialne dobrine pogosto le navlaka, ki življenja ne obogati, temveč ga zaduši. “Vsi izvršni direktorji, ki jih poznam, imajo varnostnike,” je rekel, “celo doma. Tako življenje je noro. Midva sva se odločila, da ne želiva, da bi najini otroci odraščali v takem okolju.”

DVAINDVAJSETO POGLAVJE

SVET IGRAČ

Jelko in Ken Kozmoblisk prideta na pomoč

Jeffrej Katzenberg

“Zabavno je, napraviti nekaj nemogočega,” je nekoč rekel Walt Disney. Tovrstni pogled je bil Jobsu blizu. Občudoval je Disneyjevo obsedenost s podrobnostmi in oblikovanjem. Čutil je nekakšno naravno povezanost med Pixarjem in filmskim studiem, ki ga je ustanovil Disney.

Walt Disney Company je licencirala Pixarjev Computer Animation Production System in tako postala največja stranka Pixarjevih računalnikov. Nekega dne je Jeffrey Katzenberg, vodja Disneyjevega filmskega oddelka, povabil Jobsa v studie v Burbanku, da bi mu razkazal, kako ta tehnologija deluje. Ko so Disneyjevi ljudje vodili Jobsa naokoli, se je obrnil h Katzenbergu in vprašal: “Je Disney zadovoljen s Pixarjem?” Katzenberg mu je veselo odvrnil, da je. Potem je Jobs vprašal: “Mislite, da smo mi pri Pixarju zadovoljni z Disneyjem?” Katzenberg je odvrnil, da misli, da so. “Ne, nismo,” je rekel Jobs. “Radi bi z vami naredili film. Potem bi bili zadovoljni.”

Katzenberg je bil za. Občudoval je animirane kratke filme Johna Lasseterja in ga je neuspešno skušal zvabiti nazaj k Disneyju. Povabil je Pixarjevo ekipo, da bi se pomenili o partnerstvu pri filmu. Ko so Catmull, Jobs in Lasseter sedeli za konferenčno mizo, je bil Katzenberg odkrit. “John, glede na to, da ne želiš priti delat zame,” je rekel in ob tem gledal Lasseterja, “bom na ta način uredil, da bo bomo vseeno sodelovali.”

Tako kot je družba Disney imela nekaj skupnih lastnosti s Pixarjem, je tudi Katzenberg delil nekaj lastnosti z Jobsom. Oba sta znala biti očarljiva, ko sta si to želela, in napadalna (ali še huje), ko je to ustrezalo njunemu razpoloženju ali interesom. Na sestanku je bil tudi Alvy Ray Smith, ki je razmišljal o odhodu iz Pixarja. “Opazil sem, da sta si Katzenberg in Jobs zelo podobna,” se je spominjal. “Tirana z neverjetnim darom prepričevanja. Katzenberg se je tega dobro zavedal in ga je to zabavalo. “Vsi mislijo, da sem tiran,” je rekel Pixarjevi ekipi. “Res sem tiran. Vendar imam ponavadi prav.” Kaj takega bi lahko izjavil tudi Jobs.

Kakor se spodobi pri dveh možeh podobnih temperamentov, so pogajanja med Katzenbergom in Jobsom trajala več mesecev. Katzenberg je želel, da Disney dobi pravice do Pixarjeve lastniške tehnologije za proizvajanje tridimenzionalne animacije. Jobs je to zavrnil in na koncu zmagal. Tudi on je imel svojo zahtevo: Pixar naj bi dobil delno lastništvo filma in likov v njem in bi si z Disneyjem delil nadzor pravic za video in morebitnih nadaljevanj. “Če si to želite,” je rekel Katzenberg, “se lahko kar nehamo pogovarjati in lahko greste.” Jobs je ostal in na tej točki popustil.

Lasseter je kot uročen stremel v oba žilava in napeta nasprotnika, kako se spopadata. “Bil sem očaran, ko sem gledal Steva in Jeffreyja,” se je spominjal. “Bilo je kot mečevanje. Oba sta bila resnična mojstra.” Vendar se je Katzenberg boril s sabljo, Jobs pa le z rapirjem. Pixar je bil na robu bankrota in je potreboval pogodbo z Disneyjem veliko bolj, kot jo je Disney potreboval s Pixarjem. Poleg tega bi Disney lahko sam financiral celotni podvig, Pixar pa ne. Pogodbo so podpisali maja leta 1991, po njej pa naj bi Disney imel pravice do filma in likov,v njem, imel naj bi kreativni nadzor, Pixarju pa bi izplačal 12,5 % prihodkov od prodaje vstopnic. Disney je imel tudi možnost (ne pa tudi obveze), da napravi naslednja dva Pixarjeva filma, in pravice, da (s Pixarjem ali brez njega) posname nadaljevanja z istimi liki. Lahko je tudi kadarkoli preklical film in bi pri tem utrpel le majhno kazen.

Lasseter je svojo zamisel imenoval ‘Svet igrač’. Izhajal je iz prepričanja, tega je z njim delil tudi Jobs, da imajo izdelki neko bistvo, namen, zaradi katerega so bili narejeni. Če bi predmet imel čustva, bi ta temeljila na njegovem stremljenju, da izpolni svoje bistvo. Namen kozarca je, na primer, da vanj natočimo pijačo. Če bi imel čustva, bi bil zadovoljen, ko bi bil poln, in nezadovoljen, ko bi bil prazen. Bistvo računalniškega zaslona je, da je vmesnik med računalnikom in človekom. Bistvo enokolesa je, da se z njim vozijo v cirkusu. Namen igrač je, da se otroci z njimi igrajo, živijo pa v eksistencialnem strahu, da jih bodo zavrgli ali zamenjali za novejše igrače. S postavitvijo priljubljene stare igrače ob svetlečo novo bi bilo poskrbljeno za osnovni zaplet, še posebej, ko bi šlo za ločitev igrač od njunega otroka. Osnovni opis zamisli za film se je začel: “Vsakdo je imel kakšno travmatično izkušnjo, ko je kot otrok izgubil igračo. Naša pripoved zavzame stališče igrače, ki izgubi to, kar ji je najpomembnejše - da se z njo igrajo otroci -, potem pa si skuša to priboriti nazaj. To je razlog za obstoj pri vseh igračah. To je čustveni temelj njihove eksistence.”

Oba glavna junaka sta šla skozi veliko sprememb, preden sta se dokončno razvila v Kena Kozmobliska in Jelka. Vsakih nekaj tednov je Lasseter s svojo ekipo pripravil najnovejše zaporedje prizorov, da bi jih pokazal ljudem pri Disneyju. Pri prvih posnetkih je Pixar razkazoval svojo neverjetno tehnologijo, na primer s prizorom Jelka na vrhu omarice, svetloba, ki prodira skozi žaluzije, pa meče igro senc na njegovo karirasto srajco, ki bi jo bilo skoraj nemogoče narisati z roko. Z zgodbo pa ni bilo tako lahko napraviti vtis na Disneyja. Pri vsakem prikazovanju Pixaijevega dela je Katzenberg marsikaj kritiziral ter podajal ostre pripombe in pomisleke. Vedno je bila pri roki tudi skupina lakajev, ki si je zapisovala vsak Katzenbergov predlog ali pomislek, da bi tako zagotovili, da se bo vse uresničilo.

Katzenbergu je bilo predvsem veliko do tega, da bi glavnima junakoma dodali več ostrine. Že prav, da gre za animiran film z naslovom Svet igrač, vendar to še ne pomeni, da bi moral biti namenjen samo otrokom. “Sprva ni bilo nobenega dramaturškega zapleta, nobene zgodbe, nobenega konflikta,” se je spominjal Katzenberg. Predlagal je Lasseterju, da si ogleda nekaj klasičnih filmov o prijateljih, na primerBeg v verigah in 48 ur, v katerih se zelo različna junaka znajdeta v skupnih okoliščinah in se morata zbližati. Poleg tega je skušal doseči, da bi Jelkov lik postal bolj ljubosumen, zloben in bojevit proti Kenu Kozmoblisku, temu novincu med igračami. “V tem svetu vsaka igrača poskrbi zase,” Jelko reče v prizoru, ko potisne Kena skozi okno.

Po številnih pripombah Katzenberga in drugih vodilnih ljudi pri Disneyju je Jelko ostal skoraj povsem brez kanca miline. V enem od prizorov vse druge igrače vrže s postelje in ukaže Zvitemu, naj mu pomaga. Ko se Zviti obotavlja, Jelko bevskne: “Kdo ti je rekel, da razmišljaj, ti vzmetna klobasa?” Zviti potem postavi vprašanje, ki si ga bodo tudi člani Pixarjeve ekipe kmalu zastavljali: “Zakaj je kavboj tako strašljiv?” Tom Hanks, ki je prispeval Jelkov glas, je nekoč pripomnil: “Ta tip je resnično neprijeten!”

Rez!

Lasseter in njegova ekipa pri Pixarju so prvo polovico filma pripravili do novembra leta 1993 in jo prinesli v Burbank, da bi jo predvajali Katzenbergu in drugim vodilnim pri Disneyju. Peter Schneider, vodja celovečernih animiranih filmov, nikoli ni podpiral Katzenbergovega pristopa, da animacijo delajo zunanji izvajalci, zdaj pa je izjavil, da je vse skupaj ena godlja in da je treba produkcijo ustaviti. Katzenberg se je strinjal. “Zakaj je to tako grozno?” je vprašal kolega, Toma Schumacherja. “Ker ni več njihov film,” je Schumacher odgovoril naravnost. Pozneje je pojasnil: “Sledili so Katzenbergovim pripombam in projekt je povsem zašel.”

Lasseter je spoznal, da ima Schumacher prav. “Sedel sem tam in mi je bilo precej nerodno zaradi tistega, kar snio gledali na platnu,” se je spominjal. “V zgodbi so nastopali najbolj nezadovoljni in zlobni junaki, kar sem jih kdaj videl.” Disneyjeve je prosil za možnost, da se vrnejo k Pixarju in prenovijo scenarij. Katzenberg se je strinjal.

Jobs se ni veliko poglabljal v ustvarjalno delo. Glede na njegovo potrebo, da vse obvladuje, ta zadržanost priča o njegovem spoštovanju do Lasseterja in drugih ustvarjalcev pri Pixarju, prav tako pa tudi o tem, da sta ga Lasseter in Catmull uspela zadrževati. Pomagal pa je pri odnosih z Disneyjem in Pixarjeva ekipa je to cenila. Ko sta Katzenberg in Schneider ustavila produkcijo Sveta igrač, je Jobs omogočil nadaljevanje s svojim zasebnim financiranjem. Postavil se je tudi na njihovo stran proti Katzenbergu. “Iz Sveta igrač je napravil pravo zmešnjavo,” je pozneje rekel. “Hotel je, da je Jelko negativec, in ko je zadevo ustavil, smo ga vrgli ven in si rekli: ‘To ni tako, kot smo si želeli,’ in smo potem naredili po

svoje.”

Pixarjeva ekipa je v treh mesecih pripravila nov scenarij. Jelkov lik se je preoblikoval iz tiranskega vladarja Andyjevih preostalih igrač v njihovega modrega voditelja. Njegovo ljubosumnost po prihodu Kena Kozmobliska so prikazali v milejši luči, za podlago pa so predvajali skladbo ‘Strange Things’ Randyja Newmana. Prizor, v katerem je prej Jelko potisnil Kena skozi okno, so napisali na novo, tako da je zdaj po nesreči prišlo do padca zaradi Jelkove potegavščine, pri kateri je bila udeležena tudi svetilka Luxo. Katzenberg in njegovi so odobrili novi pristop in februarja leta 1994 je bil film spet v produkciji.

Na Katzenberga je Jobsova osredotočenost na obvladovanje stroškov naredila velik vtis. “Celo na začetku se je Steve trudil, da bi vse naredil kar se da učinkovito,” je rekel. Izkazalo pa se je, da je produkcijski proračun 17 milijonov dolarjev nezadosten, še posebej po temeljiti prenovi, potem ko je Katzenberg zahteval, da naredijo Jelka ostrejšega. Jobs je zato zahteval več sredstev, da bi lahko film ustrezno izgotovili. “Poslušajte, sklenili smo dogovor,” mu je rekel Katzenberg. “Dali smo vam poslovno odločanje in strinjali ste se s ponujenim zneskom.” Jobs je bil besen. Katzenberga je klical po telefonu ali poletel neposredno k njemu in je bil, po Katzenbergovih besedah, “divje neizprosen, kot je lahko le Steve”. Jobs je trdil, da je Disney odgovoren za preseganje načrtovanih stroškov, ker je Katzenberg tako izmaličil prvotni koncept, da je bilo potrebnega veliko dodatnega dela, če so želeli zadevo popraviti. “Čakajte malo!” je Katzenberg ustrelil nazaj. “Saj smo vam pomagali. Dobili ste našo kreativno pomoč, zdaj pa želite, da za to še plačamo.” Šlo je za spor dveh mož, obsedenih od nadvlade, ki se prerekata o tem, kdo je komu naredil uslugo.

Ed Catmull je bil bolj diplomatski od Jobsa in se je uspel dogovoriti za nov proračun. “Veliko bolj pozitivno sem gledal na Jeffreyja kot nekateri drugi pri filmu,” je rekel. Jobs pa je zaradi tega dogodka začel naklepati, kako bi si v prihodnosti pridobil vzvod, ki bi mu omogočal večji vpliv v odnosih z Disneyjem. Ni si želel biti le izvajalec, želel je odločati. To je pomenilo, da bi moral v prihodnosti Pixar sam prispevati sredstva, z Disneyjem pa bi bilo treba skleniti novo pogodbo.

Ko se je delo na filmu nadaljevalo, je bil Jobs vse bolj vzburjen. S številnimi družbami, od Hallmarka do Microsofta, se je bil pogovarjal o prodaji Pixarja, ko pa je opazoval postopno oživljanje Jelka in Kena, je spoznal, da ima morda možnost, da spremeni značaj filmske industrije. Vsak končani prizor si je ničkolikokrat ogledal, kazal pa jih je tudi vsem prijateljem, ko so ga obiskali na domu. “Ne morem vam povedati, koliko različic filma Svet igrač sem si ogledal, preden je končno ugledal luč sveta,” je rekel Larry Ellison. “Sčasoma je postalo kot nekakšno mučenje. Kadar sem prišel k njemu, sem moral gledati zadnjih 10 % izboljšav. Steve je obseden od tega, da vse naredi prav - tako zgodbo kot tehnično izvedbo -, in je zadovoljen šele, ko je vse popolno.”

Jobsov občutek, da se bo njegov vložek v Pixar vendarle izplačal, se je okrepil, potem ko so ga pri Disneyju povabili, da se januarja leta 1995 udeleži svečane novinarske predpremiere prizorov iz filmaPocahontas v šotoru v Centralnem parku na Manhattnu. Ob tej priložnosti je izvršni direktor Disneyja, Michael Eisner, najavil, da bodo Pocahontas premierno prikazali 100.000 gledalcem na 24 metrov visokih platnih na velikem travniku Centralnega parka. Jobs je bil mojster nastopa in je vedel, kako pripraviti veličastno premiero, ta načrt pa je presunil celo njega. Nenadoma se je zdelo, da gre poziv Kena Kozmobliska - “Do neskončnosti in nazaj!”jemati resno.

Jobs se je odločil, da bo novembra, ko bo na platna prišel film Svet igrač, pravi trenutek, da gredo s Pixarjem na borzo. Celo običajno zagreti investicijski bankirji so izražali dvom, da bi do tega lahko prišlo. Pixar je zadnjih pet let denar le trošil. Vendar je bil Jobs odločen. “Skrbelo meje in sem rekel, da bi morali počakati do drugega filma,” se je spominjal Lasseter. “Steve me je preglasil, rekoč, da potrebujemo denar, da bi ga lahko polovico porabili za filme in sklenili dogovor z Disneyjem.”

Do neskončnosti!

Novembra leta 1995 sta bili dve premieri filma Svet igrač. Disney je priredil eno v El Capitanu, imenitni stari kinodvorani v Los Angelesu, poleg kina pa so postavili zabavišče z glavnimi junaki filma. Pri Pixarju so dobili veliko vstopnic, vendar je večer potekel pod taktirko Disneyja, prav tako pa so pri Disneyju sestavili seznam povabljencev. Jobs sploh ni prišel. Namesto tega je za naslednji večer zakupil Regency, podobno kinodvorano v San Franciscu, in priredil lastno premiero. Namesto Toma Hanksa in Steva Martina so bili tu gostje različni imenitniki iz Silicijeve doline, na primer Larry Ellison in Andy Grove. Predstava je bila povsem Jobsova. On je tudi z odra najavil film, ne pa Lasseter.

Dvoboj premierje izpostavljal neprijetno vprašanje: Je Svet igrač Disneyjev ali Pixarjev film? Je Pixar le izvajalec animacij, ki pomaga Disneyju pri proizvajanju filmov? Ali pa je Disney le distributer in tržnik, ki pomaga Pixarju njegove filme spraviti v javnost? Odgovor je ležal nekje vmes. Vprašanje je le bilo, ali lahko močne osebnosti, predvsem Michael Eisner in Steve Jobs, pridejo do takega partnerstva.

Še bolj zanimivo je postalo, ko je Svet igrač že takoj na začetku doživel velikanski finančni in kritiški uspeh. Stroški so se povrnili že prvi konec tedna, ko je samo na platnih v ZDA film zaslužil 30 milijonov dolarjev, pozneje pa se je zapisal kot najuspešnejši film tistega leta, saj je z zaslužkom 192 milijonov dolarjev v ZDA in 362 milijonov po vsem svetu prekosil celo Batman za vedno in Apollo 13.Na spletni strani Rotten Tomatoes so zapisali, da so prav vse kritike, ki so jih pregledali, film ocenile pozitivno. Richard Corliss je v reviji Time zapisal, da gre za “najbolj domiselno komedijo leta”, David Ansen ga je v reviji Newsweek proglasil za “čudež”, Janet Maslin iz New York Timesa pa ga je priporočala tako otrokom kot odraslim in ga opisala kot “neverjetno domiselno stvaritev v žlahtni dvonivojski Disneyjevi tradiciji”.

Jobsa je motilo le to, da so kritiki, kakršna je bila Maslinova, pisali o “Disneyjevi tradiciji”, ne pa o vzponu Pixarja. Ko je prebral njeno oceno, se je odločil, da mora poskrbeti za izboljšanje ugleda Pixarja. Ko sta se z Lasseterjem udeležila televizijske oddaje Charlieja Rosa, je Jobs poudarjal, da je Svet igrač Pixarjev film, skušal je celo poudariti zgodovinski pomen nastanka novega studia. “Vse od Sneguljčicevsi veliki studü skušajo snemati komercialno zanimive animirane filme, vendar je doslej uspelo le Disneyju,” je povedal na oddaji. “Pixar je zdaj postal drugi.”

Jobs je vztrajno prikazoval Disney kot distributerja Pixarjevega filma. “Ves čas je govoril: ‘Mi pri Pixarju smo prava stvar, vi pri Disneyju pa ste nule’,” se je spominjal Michael Eisner. “Vendar smo mi tisti, ki smo omogočili Svet igrač. Pomagali smo oblikovati film, zaposlili smo vse oddelke, da bi naredili uspešnico, od tržnikov do Disneyjevega televizijskega kanala.” Jobs je prišel do sklepa, da je treba temeljno vprašanje - Čigav je film? - razrešiti pogodbeno in ne z besedno vojno. “Po uspehu filma Svet igrač” je rekel, “sem spoznal, da moramo z Disneyjem skleniti novo pogodbo, če želimo biti pravi studio in ne le najeta delovna sila.” Da pa bi se z Disneyjem lahko enakovredno pogovarjali, so morali najprej imeti dovolj sredstev, za to pa so potrebovali uspešno prvo javno ponudbo delnic.

Javna ponudba se je zgodila natančno teden dni po otvoritvi Sveta igrač. Jobs je stavil na to, da bo film uspešen, in tveganje se je nadvse izplačalo. Tako kot pri Applovi ponudbi delnic so v sanfranciški pisarni glavne zavarovalnice načrtovali slovesnost za ob sedmih zjutraj, ko so se delnice začele prodajati. Sprva so načrtovali, da bi prve delnice ponudili po okoli 14 dolarjev, da bi tako zagotovili prodajo. Jobs je vztrajal, da bi morala cena biti 22 dolarjev, s čimer bi družba dobila več denarja, če bi ponudba uspela. Uspeh pa je presegel celo njegove najbolj optimistične ocene. Šlo je celo bolje od Netscapove prodaje, najuspešnejše prve ponudbe tisto leto. Že po pol ure je vrednost delnice dosegla 45 dolarjev, trgovanje pa so morali odložiti, ker je bilo preveč kupcev. Potem se je še zvišala, na 49 dolarjev, nato pa se je do konca dneva ustalila na 39 dolarjih.

Še ne tako davno je Jobs skušal najti koga, ki bi kupil Pixar, da bi si lahko vsaj povrnil tistih 50 milijonov dolarjev, ki jih je sam vložil. Ob koncu prvega dne javne prodaje so bile delnice, ki jih je obdržal - 80 % družbe - vredne več kot dvajsetkrat toliko, kar neverjetnih 1,2 milijarde dolarjev. To je bilo približno petkrat toliko, kot je zaslužil, ko je Apple šel na borzo leta 1980. Johnu Markoffu pri New York Timesu pa je Jobs povedal, da mu denar ne pomeni veliko. “Jahte niso zame,” je rekel. “Nikoli nisem tega počel zaradi denarja.”

Zaradi uspešne javne prodaje Pixar za financiranje svojih filmov ni bil več odvisen od Disneyja. Prav to je bil vzvod, ki si ga je Jobs želel. “Ker smo sedaj lahko krili polovico stroškov za film, bi lahko zahtevali polovico dobičkov,” se je spominjal. “Še pomembneje pa je, da smo si želeli, da se naše ime enakovredno upošteva. Filmi bi morali biti tudi Pixarjevi, ne le Disneyjevi.”

Jobs je šel na kosilo z Eisnerjem in ta je bil nadvse presenečen nad njegovo drznostjo. Imeli so pogodbo za tri filme, Pixar pa je doslej naredil le enega. Obe strani sta imeli močno orožje. Katzenberg je potem, ko se je sporekel z Eisnerjem, zapustil Disney ter s Stevenom Spielbergom in Davidom Geffenom ustanovil DreamWorks SKG. Jobs je Eisnerju dejal, da bo šel Pixar potem, ko bo pogodba o treh filmih izpolnjena, k drugemu studiu, na primer Katzenbergovemu, če ne bo pristal na nov dogovor. Eisnerjev adut pa je bil, da lahko Disney v tem primeru sam napravi nadaljevanja filma Svet igrač, z Jelkom in Kenom ter vsemi drugimi junaki, ki jih je ustvaril Lasseter. “To bi bilo tako, kot da nadlegujejo naše otroke,” se je Jobs pozneje spominjal. “John se je zjokal, ko je razmišljal o tej možnosti.”

Sklenili so nov dogovor. Eisner je pristal na to, da Pixar vloži polovico denarja pri prihodnjih filmih, v zameno pa pobere polovico dobičkov. “Prepričanje bil, da ne bo veliko uspešnic, in je mislil, da bo tako privarčeval nekaj denarja,” je rekel Jobs. “Na koncu je bilo to zelo dobro za nas, saj je Pixar ustvaril deset velikih uspešnic drugo za drugo.” Dogovorila sta se tudi glede enakovredne uporabe imen, čeprav sta se o tem kar dolgo pogajala. “Zavzel sem stališče, da gre za Disneyjev film, vendar sem na koncu popustil,” se je spominjal Elsner. “Začela sva se pogajati, s kako velikimi črkami bo napisano Disney in kako velik bo Pixar, kot kaka štiriletnika.” Na začetku leta 1997 sta sklenila dokončni dogovor o petih filmih v naslednjih desetih letih in se, vsaj začasno, razšla prijateljsko. “Eisner je bil razumen in pošten do mene,” je Jobs rekel pozneje. “Sčasoma, v toku naslednjega desetletja, pa sem spoznal, da je mrakoben človek.”

Jobs je s pismom delničarjem Pixarja pojasnil, da je najpomembnejši vidik dogovora enakovredna uporaba imen Pixarja in Disneyja pri vseh filmih. “Želimo si, da ime Pixar sčasoma pomeni toliko kot Disney in vzbuja prav tolikšno zaupanje pri gledalcih,” je zapisal. “Da pa bi si priborili to zaupanje, se morajo potrošniki zavedati, da filme ustvarja Pixar.” Jobs je vse svoje poklicno življenje slovel po ustvarjanju odličnih izdelkov. Prav tako pomembna pa je njegova sposobnost ustvarjanja odličnih družb z velikimi imeni. Ustvaril je dve izmed najpomembnejših v tistem času: Apple in Pixar.

TRIINDVAJSETO POGLAVJE

DRUGI PRIHOD

Kakšna groba zver, ki njen čas je le prišel...

Steve Jobs leta 1996 Stvari razpadejo

Ko je Jobs leta 1988 prikazal računalnik next, je povzročil nemalo razburjenja. Ko pa so ga naslednje leto končno začeli prodajati, se je razburjenje poleglo. Jobsu ni uspevalo z njegovo sposobnostjo očaranja, zastraševanja in prepričevanja novinarjev in objavljenih je bilo število člankov o težavah družbe. “Next ni združljiv z drugimi računalniki, in to v času, ko se celotna industrija pomika proti izmenljivim sistemom,” je poročal Bart Ziegler iz agencije Associated Press. “Ker je le malo programske opreme, ki bi delovala z računalnikom next, potrošniki niso ravno navdušeni nad njim.”

Next so skušali predstaviti kot vodilnega v novi kategoriji osebnih de

lovnih postaj, namenjenih ljudem, ki si želijo zmogljivost delovne postaje in enostavnost osebnega računalnika. Vendar so ti potrošniki tovrstne naprave že kupovali od hitro rastočega podjetja Sun Microsystems. Leta 1990 so NeXTovi prihodki znašali 28 milijonov dolarjev, prihodki Suna pa so bili tisto leto kar 2,5 milijarde dolarjev. IBM je prekinil dogovore o licenciranju NeXTove programske opreme in Jobs je bil primoran storiti nekaj, kar je bilo proti njegovi naravi: Kljub globokemu prepričanju, da naj bosta strojna in programska oprema integrirani, je januarja leta 1992 sprejel odločitev, da licencira operacijski sistem NeXTSTEP za uporabo

v drugih računalnikih.

Eden od zagovornikov Jobsa je bil, presenetljivo, JeanLouis Gassee, ki je pri Applu zasedel njegov položaj, ko so ga izrinili, pozneje pa je tudi sam izgubil službo. Napisal je članek, v katerem je hvalil ustvarjalnost NeXTovih izdelkov. “NeXT morda ni Apple,” je zapisal, “Steve pa je še vedno Steve.” Nekaj dni pozneje se je njegova žena odzvala na trkanje pri vratih in potem pritekla po stopnicah navzgor ter mu povedala, da je Jobs. Jobs se je Gasseeju zahvalil za članek in ga povabil na prireditev, na kateri naj bi Andy Grove iz Intela skupaj z Jobsom najavil NeXTSTEP na platformi IBM/Intel. “Sedel sem poleg dostojanstvenega moža - Stevovega očeta, Paula Jobsa,” se je spominjal Gassee. “Vzgojil je bil težavnega sina, vendar je bil ponosen in vesel, ko ga je videl na odru skupaj z Andyjem Grovom.”

Leto dni pozneje je Jobs storil neizbežni naslednji korak: Opustil je iz- . delovanje strojne opreme. Odločitev je bila težavna, prav tako kot tista, ko se je odločil opustiti izdelovanje strojne opreme pri Pixarju. Rad je imel vse svoje izdelke, do strojne opreme pa je čutil posebno nagnjenost. Navdihovalo ga je odlično oblikovanje, navdušenje bil nad proizvodnimi podrobnostmi, ure in ure je lahko opazoval robote, ko so izdelovali njegove popolne naprave. Zdaj pa je moral odpustiti več kot polovico delovne sile, prodati svojo ljubljeno tovarno Canonu (ti so na licitaciji potem prodali razkošno pohištvo) in se zadovoljiti s podjetjem, ki je skušalo licencirati operacijski sistem izdelovalcem nenavdahnjenih računalnikov.

Sredi devetdesetih let je Jobs užival v svojem novem družinskem življenju in v neverjetnem uspehu v filmski industriji, obupoval pa je nad indu

strijo osebnega računalništva. “Inovativnosti skoraj ni bilo več,” je konec leta 1995 povedal Garyju Wolfu iz revije Wired. “Microsoft prevladuje kljub nadvse skromni inovativnosti. Apple je izgubil. Trg namiznih računalnikov je vstopil v temni vek.”

Črnogled je bil tudi v intervjuju s Tonyjem Perkinsom in uredniki Red Herringa. Najprej jim je pokazal grdo stran svoje osebnosti. Kmalu potem, ko je prišel Perkins s kolegi, je Jobs smuknil ven skozi stranska vrata, češ da gre na sprehod, in se ni vrnil celih petinštirideset minut. Ko je fotografinja pri reviji začela fotografirati, ji je jedko bevsknil, naj neha. Perkins je pozneje povedal: “Manipulacija, sebičnost ali preprosto neotesanost. Nismo mogli ugotoviti, kaj tiči za njegovo norostjo.” Ko so se končno lahko lotili intervjuja, je Jobs rekel, da celo svetovni splet ne bo dosti spremenil Microsoftove prevlade. “Windows je zmagal,” je rekel. “Premagal je maca, žal pa tudi UNIX in OS/2. Zmagal je slabši izdelek.”

Padajoče jabolko

Še nekaj let po tem, ko je Jobs zapustil Apple, je podjetje udobno živelo od dobička zaradi začasne prevlade pri namiznem založništvu. John Sculley se je leta 1987 počutil kot genij, vrsta njegovih izjav iž tistega časa pa danes zveni kaj nerodno. Jobs naj bi si bil želel, da Apple “postane podjetje s čudovitimi potrošniškimi izdelki”, je zapisal Sculley. “To je bil načrt blazneža ... Apple nikoli ne more biti podjetje s potrošniškimi izdelki ... Ne moremo stvarnosti prirediti vsem svojim sanjam o drugačnem svetu ... Visoka tehnologija ne more biti izdelana kot potrošniški izdelek in je ni mogoče potrošnikom množično prodajati.”

Jobs je bil zaprepaden, postal je jezen in zaničevalen, ko je Sculley na začetku devetdesetih let vodil podjetje k vse manjšemu tržnemu deležu. “Sculley je Apple uničil, ko je pripeljal pokvarjene ljudi in vpeljal pokvarjene vrednote,” je pozneje potožil. “Bilo jim je do zaslužka - predvsem zase, pa tudi za Apple -, ne pa do vrhunskih izdelkov.” Menil je, da je Sculleyjevo željo po dobičku podjetje plačalo z manjšim tržnim deležem. “Macintosh je izgubil proti Microsoftu, ker je Sculley izmolzel ves dobiček, namesto da bi izboljšal izdelek in ga napravil bolj dosegljivega kupcem.” Dobiček je zaradi tega sčasoma uplahnil.

Pri Microsoftu so potrebovali nekaj let, da so reproducirali macintoshev grafični uporabniški vmesnik, leta 1990 pa so izdali Windows 3.0, s katerim se je začel pohod tega podjetja k prevladi nad trgom namizja. Windows 95, ki so ga izdali leta 1995, je postal najuspešnejši operacijski sistem vseh časov in prodaja macintosha je začela strmo padati. “Microsoft je enostavno kradel, kar so storili drugi,” je Jobs rekel pozneje. “Apple si je to zaslužil. Potem ko sem odšel, niso izumili več ničesar novega. Mac se je komaj kaj izboljšal. Microsoft ga je zlahka povozil.” Njegova jeza nad stanjem pri Applu se je jasno pokazala, ko je za klub Stanfordove poslovne šole imel predavanje na domu enega od študentov. Ta ga je prosil, ali se lahko podpiše na macintoshevo tipkovnico. Pristal je, a le pod pogojem, da prej odstrani tipke, ki so jih dodali po njegovem odhodu. Iz žepa je vzel avtomobilske ključe in odstranil vse štiri tipke za premikanje kazalca, ki jih je bil nekoč prepovedal, prav tako pa tudi najbolj zgornjo vrstico funkcijskih tipk Fl, F2, F3 ... “Spreminjam svet po eno tipkovnico naenkrat,” je rekel brez posebnega izraza. Potem se je podpisal na okrnjeno tipkovnico.

Med božičnimi počitnicami v Kona Villageu na Havajih leta 1995 se je Jobs sprehajal po obali s prijateljem Larryjem Ellisonom, neukrotljivim direktorjem Oracla. Pogovarjala sta se o prevzemu Appla in o tem, da bi Jobsa spet postavila na vodilni položaj. Ellison je rekel, da lahko zagoto

vi 3 milijarde finančnih sredstev. “Kupil bom Apple, ti pa dobiš 25 % takoj kot izvršni direktor, in potem mu lahko povrneva nekdanjo slavo.” Vendar je Jobs okleval. “Odločil sem se, da mi ni do nasilnega prevzema,” je pojasnil. “Ko bi me bili povabili nazaj, bi bilo morda drugače.” Od poznih osemdesetih let do leta 1996 je Applov tržni delež padel s 16 % na uboge 4 %. Michael Špindler, po rodu Nemec in vodja Applovih dejavnosti v Evropi, je kot glavni direktor zamenjal Sculleyja in skušal podjetje prodati Sunu, IBMu in HewlettPackardu. Ni mu uspelo in februarja leta 1996 so ga odslovili, na njegovo mesto pa je prišel Gil Amelio, raziskovalni inženir, ki je bil prej izvršni direktor pri National Semiconductorju. Med njegovim prvim letom je Apple izgubil milijardo dolarjev, vrednost delnic, ki so se še leta 1991 prodajale po 70 dolarjev, pa je padla na 14 dolarjev, in to v času, ko je tehnološki mehurček napihoval druge delnice čez vse razumne meje.

Amelio ni posebno cenil Jobsa. Prvič sta se sestala leta 1994, kmalu potem, ko so Amelia izvolili v upravo Appla. Jobs ga je poklical in izjavil: “Želim priti tja in se sestati z vami.” Amelio ga je povabil k sebi v National Semiconductor in pozneje se je spominjal, kako ga je med prihodom gledal skozi zastekljeno steno pisarne: “Bil je videti nekako napadalen in izmuzljivo eleganten, kot boksar ali vitka džungelska mačka, pripravljena, da skoči na plen.” Jobs je po nekaj minutah prijaznega pogovora - veliko več, kot je bilo običajno zanj - povedal, zakaj je prišel. Želel si je, da mu Amelio pomaga pri vrnitvi na vodilni položaj v Applu. “Le ena oseba lahko resnično vodi ljudi pri Applu,” je rekel, “in spravi podjetje na pravi tir.” Rekel je, da je doba macintosha končana, zdaj pa je čas, da Apple ustvari nekaj novega, prav tako inovativnega.

“Če je mac resnično mrtev, kaj ga bo potemtakem nadomestilo?” je vprašal Amelio. Jobsov odgovor ga ni prepričal. “Ni kazalo, da ima Steve jasen odgovor,” je pozneje povedal Amelio, “le nekakšna domiselna ugibanja.” Čutil je, da ga obdaja Jobsovo polje popačene stvarnosti, in je bil zadovoljen, ker je bil zanj neobčutljiv. Jobsa je precej na hitro odslovil.

Poleti leta 1996 pa mu je bilo že jasno, da se sooča z resnimi težavami. Apple je stavil na izdelavo novega operacijskega sistema z delovnim imenom Copland, vendar je Amelio kmalu potem, ko je prevzel vodstvo, ugotovil, da gre za napihnjeno, nedodelano programsko opremo, ki ne bo rešila Applovih potreb po boljšem povezovanju v omrežje in zaščiti pomnilnika, prav tako pa ne bo dokončno pripravljena do predvidenega roka leta 1997. Javno je obljubil, da bo hitro našel alternativo. Vendar alternative ni imel.

Apple je torej potreboval partnerja, ki bi lahkp pripravil stabilni operacijski sistem, po možnosti podobnega Unixu, s predmetno aplikacijsko plastjo. NeXT je bil očitno družba, ki bi lahko zagotovila takšno programsko opremo, vendar je trajalo precej dolgo, preden so se pri Applu tega zavedeli.

Najprej so se začeli meniti s podjetjem Be, ki ga je ustanovil JeanLouis Gassee. Gassee se je začel dogovarjati o prodaji Beja Applu, vendar je na sestanku z Ameliem avgusta leta 1996 na Havajih pretiraval. Rekel je, da želi svojo petnajstčlansko ekipo pripeljati v Apple, dobiti pa je želel 15 % podjetja, kar je veljalo okoli 500 milijonov dolarjev. Amelio je osupnil. Pri Applu so ocenili, da je Be vreden okoli 50 milijonov dolarjev. Po nekaj ponudbah in protiponudbah je Gassee pristal na številki 275 milijonov, od te pa ni več odstopal. Menil je, da Apple nima drugih možnosti. Amelio je izvedel, da je Gassee dejal: “Držim jih za jajca in stisnil jih bom tako, da bo bolelo.” Ameliu to ni bilo ravno všeč.

Applova direktorica za tehnologijo, Ellen Hancock, je navijala za Solaris, Sunov operacijski sistem na osnovi Unixa, čeprav ta še ni imel prijaznega uporabniškega vmesnika. Amelio se je začel nagibati celo k Microsoftovemu Windows NT, za katerega je menil, da bi ga bilo mogoče na površini predelati, tako da bi bil videti kot macov sistem in bi bilo tudi delo z njim enako, hkrati pa bi bil združljiv z velikim naborom programske opreme za Windows. Billu Gatesu je bilo veliko do tega dogovora, zato je začel osebno telefonariti Ameliu.

Seveda pa je bila še ena možnost. Pred dvema letoma je Guy Kawasaki, kolumnist pri reviji Macworld in nekdanji veliki zagovornik Applove programske opreme, objavil parodijo, v kateri je zapisal, da Apple kupuje NeXT, Jobs pa naj bi postal glavni direktor. V tem izmišljenem prispevku je Mike Markkula vprašal Jobsa: “Si želiš ves preostanek življenja prodajati Unix s sladkim oblivom ali pa bi raje spremenil svet?” Jobs je odvrnil: “Ker imam zdaj družino, potrebujem bolj stalen vir zaslužka.” Prispevek je omenjal, da zaradi bridke izkušnje pri NeXTu pričakujejo, da se bo v Apple vrnil z novim občutkom za ponižnost. Parodični članek je navajal tudi Billa Gatesa, češ da bo zdaj spet več Jobsovih inovacij, ki jih bo Microsoft lahko posnemal. Vse skupaj je bilo seveda mišljeno kot šala. Resničnost pa se včasih prav nenavadno približa satiri.

Počasni koraki proti Cupertinu

“Ali kdo dovolj dobro pozna Steva, da bi ga glede tega pobaral?” je Amelio vprašal sodelavce. Zaradi neprijetnega pogovora pred dvema letoma ga sam ni želel poklicati. Izkazalo pa se je, da to sploh ni potrebno, saj je NeXT že začel stopati v stik z Applom. Garrett Rice, produktni tržnik na srednji ravni, je preprosto dvignil telefonsko slušalko in, ne da bi se posvetoval z Jobsom, poklical Ellen Hancock ter jo pobaral, ali bi jo zanimalo, da si ogleda njihovo programsko opremo. Poslala je nekoga, da se je z njim sestal.

Do dneva zahvalnosti sta se družbi začeli pogajati na srednji ravni odločanja, potem pa je Jobs poklical Amelia neposredno. “Sem na poti na Japonsko, vendar se čez teden dni vračam in bi se rad takoj potem sestal z vami,” je rekel. “Ne odločite se ničesar, dokler se ne vidiva.” Kljub njunemu predhodnemu neprijetnemu srečanju je bil Amelio navdušen, da ga je Jobs poklical, in se je veselil možnosti, da bi z njim sodeloval. “Pri tem telefonskem pogovoru z Jobsom sem se počutil, kot bi vdihnil vonjave iz steklenice žlahtnega vina,” se je spominjal. Zagotovil je Jobsu, da ne bo sklenil nobenega dogovora z Bejem ali komerkoli drugem, dokler se ne vrne.

Za Jobsa je bil boj z Bejem tako profesionalna kot osebna preizkušnja. NeXT je pešal, obet, da bi ga Apple kupil, pa je bil nadvse mamljiv. Poleg tega je bil Jobs zamerljiv, pogosto pretirano, prav na vrhu seznama ljudi, ki jim je kaj zameril, pa je bil Gassee, kljub temu da je bilo videti, da sta se bila pobotala, ko je bil Jobs pri NeXTu. “Gassee je eden od maloštevilnih ljudi v mojem življenju, za katerega lahko resnično rečem, da je grozen,” je Jobs trdil pozneje, a neupravičeno. “Leta 1985 mi je zarinil nož v hrbet.” Sculleyjuje treba priznati, da je bil vsaj toliko džentelmena, da mu ga je zarinil v prsi.

2. decembra 1996 je Jobs stopil na Applovo zemljišče v Cupertinu, prvič, odkar so ga enajst let pred tem izrinili. V konferenčni sobi se je sestal z Ameliem in Ellen Hancock, da bi jima predstavil ponudbo NeXTa. Spet je pisal po svoji priljubljeni tabli in govoril o štirih valovih računalniških sistemov, ki so, vsaj po njegovem pripovedovanju, dosegli vrhunec z NeXTom. Bil je nadvse prepričljiv, čeprav je govoril osebama, ki ju ni spoštoval. Posebno dobro mu je šlo od rok hlinjenje skromnosti. “Verjetno je to povsem noro,” je rekel, “če pa vam je všeč, bom pripravil kakršenkoli dogovor si želite - vam licenciral programsko opremo, prodal računalnik, karkoli.” Bilo mu je veliko do tega, da karkoli proda, in ju je o tem prepričeval. “Če dobro pogledate, boste videli, da si želite več kot le mojo programsko opremo,” jima je rekel. “Kupiti bi morali celotno podjetje in vzeti tudi vse ljudi.”

Nekaj tednov pozneje je Jobs s svojo družino odšel na Havaje za božične počitnice. Tudi Larry Ellison je bil tam, tako kot preteklo leto.

“Veš, Larry, mislim, da sem našel način, kako lahko pridem nazaj v Apple in prevzamem nadzor, ne da bi ga ti moral kupiti,” je rekel Jobs, ko sta se sprehajala vzdolž obale. Ellison se je spominjal: “Razložil mi je svojo strategijo, kako bo pripravil Apple do tega, da kupi NeXT, potem bo prišel v upravo in bo le še en korak od položaja glavnega izvršnega direktorja. Ellison je menil, da Jobs ne dojema glavne poante. “Ampak Steve, nečesa pa ne razumem,” je rekel. “Če družbe ne kupiva, kako lahko kaj zasluživa?” To je bil opomin glede tega, kako sta se razlikovala. Jobs je položil roko na Ellisonovo levo ramo, ga potegnil tako blizu k sebi, da sta se skoraj dotikala z nosovi, in rekel: “Vidiš, Larry, prav zato je tako pomembno, da me imaš za prijatelja. Saj ne potrebuješ več denarja.” Ellison se je spominjal, da je bil njegov odgovor podoben jadikovanju: “No, mogoče res ne potrebujem več denarja, a zakaj neki bi ga dobil kdo drugi? Zakaj ga ne bi midva?”

“Menim, da bi imel moralno prednost, če grem nazaj k Applu, a ga nimam nič v lasti, ti pa tudi ne,” je odvrnil Jobs.

“Steve, to o moralni prednosti je zelo draga zadeva,” je odvrnil Ellison. “Glej, si moj najboljši prijatelj, Apple pa je tvoje podjetje. Naredil bom, karkoli si želiš.” Čeprav je Jobs pozneje izjavil, da tedaj ni naklepal prevzema Appla, je Ellison menil, da je to neizbežno. “Vsakomur, ki je več kot pol ure preživel z Ameliem, je bilo jasno, da ne more storiti drugega, kakor da se uniči,” je povedal pozneje.

Odločilni spopad med NeXTom in Bejem se je odvil 10. decembra v hotelu Garden Court v Palo Altu, gledalci pa so bili Amelio, Ellen Hancock in še šest vodilnih ljudi pri Applu. Najprej se je predstavil NeXT. Avie Tevanian je prikazoval programsko opremo, Jobs pa ga je podpiral s svojim mojstrskim prodajalskim nastopom. Pokazala sta, kako lahko programska oprema na zaslonu prikazuje hkrati štiri videoposnetke, ustvarja večpredstavnost in se povezuje z internetom. “Stevovo prikazovanje NeXTovega operacijskega sistema je bilo briljantno,” se je spominjal Amelio. “Odlike in zmogljivosti je hvalil, kot da opisuje vrhunsko vlogo Olivierja kot Macbetha.”

Zatem je nastopil Gassee, vendar se je vedel, kakor da ima posel že v žepu. Rekel je le, da pri Applu poznajo zmogljivosti Be OS, in vprašal, ali koga še kaj zanima. Vse je šlo hitro mimo. Medtem ko je Gassee govoril, sta šla Jobs in Tevanian na sprehod po ulicah Palo Alta. Čez nekaj časa sta srečala enega od Applovih vodilnih ljudi, ki je bil na sestanku. “Zmagali boste,” jima je rekel.

Tevanian je pozneje povedal, da jih to ni presenetilo. “Imeli smo boljšo tehnologijo, imeli smo kompletno rešitev in imeli smo Steva.” Amelio se je zavedal, da bo prihod Jobsa nazaj v Apple dvorezni meč, vendar bi to veljalo tudi, ko bi se vrnil Gassee. Larry Tesler, eden od veteranov iz starih časov macintosha, mu je svetoval, naj se odloči za NeXT, dodal pa je: “Katerokoli podjetje boš že izbral, boš s tem dobil tudi nekoga, ki te bo spravil ob službo, pa naj bo to Steve ali JeanLouis.”

Amelio se je odločil za Jobsa. Poklical ga je in mu povedal, da bo predlagal upravi Appla, da ga pooblasti za pogajanja pri kupovanju NeXTa. Vprašal ga je, ali si želi biti na sestanku; Jobs je odvrnil, da si želi. Ob njegovem prihodu je bilo nekoliko vroče, ko je zagledal Mika Markkulo. Odkar se je bil Markkula, ki je bil nekoč njegov mentor in očetovska figura, leta 1985 postavil na Sculleyjevo stran, nista več spregovorila. Jobs je stopil k njemu in se z njim rokoval.

Jobs je pozneje povabil Amelia k sebi na dom v Palo Alto, da bi se pogajala v bolj sproščenem okolju. Amelio se je pripeljal z mercedesom iz leta 1973 in na Jobsa s tem napravil velik vtis. V kuhinji, ki sojo končno le uspeli obnoviti, je Jobs pristavil kotliček za čaj, potem sta sedla za leseno mizo pri odprti krušni peči. Finančni del dogovarjanj je šel gladko. Jobs je pazil, da ne bi storil iste napake kot Gassee, tako da bi zahteval preveč. Predlagal je, da Apple NeXTove delnice kupi po 12 dolarjev, kar bi skupno zneslo okoli 500 milijonov dolarjev, ^.melio je menil, da je to preveč, in je sam predlagal 10 dolarjev na delnico ali skupaj okoli 400 milijonov. Za razliko od podjetja Be so pri NeXTu imeli resnični izdelek, resnične prihodke in odlično ekipo, Jobs pa je bil vendarle prijetno presenečen nad višino ponudbe z nasprotne strani in je takoj sprejel.

Nekoliko se je zataknilo, ko je Jobs želel, da mu plačajo z gotovino. Amelio je vztrajal pri tem, da dobi delnice, ki pa jih ne sme prodati vsaj eno leto. Jobs se je temu uprl. Na koncu sta sklenila kompromis: Jobs naj bi dobil 120 milijonov dolarjev v gotovini in 37 milijonov v obliki delnic, teh pa ne bi prodal vsaj pol leta.

Kot ponavadi se je Jobs želel vsaj nekaj časa pogovarjati med sprehodom. Ko sta križarila po Palo Altu, je Ameliu predlagal, da bi ga postavil v upravo. Amelio se je trudil, da ne bi popustil, rekoč, da je preteklost preveč zapletena, da bi kaj takega lahko hitro delovalo. “Gil, to res boli,” je rekel Jobs. “To je bilo moje podjetje. Zunaj sem od tistega grozljivega dne s Sculleyjem.” Amelio je rekel, da razume, vendar ni prepričan, da bi uprava to odobrila. Ko se je pripravljal na pogajanja z Jobsom, si je rekel, da se mora držati logike in se paziti Jobsove očarljive prepričljivosti. Na sprehodu pa se je, tako kot mnogi pred njim, ujel v Jobsovo vplivno polje. “Stevova energija in navdušenje sta me omrežila,” se je spominjal.

Potem ko sta se nekaj časa sprehajala, sta se vrnila v hišo, ravno ko je domov prihajala Laurene z otroki. Proslavili so uspešen dogovor, potem se je Amelio s svojim mercedesom odpeljal. “Dosegel je, da sem se ob njem počutil, kot da sva že vse življenje prijatelja,” se je spominjal Amelio. Jobs je dejansko tako učinkoval na ljudi. Pozneje, ko je uspel Amelia izriniti, se je ta spominjal Jobsove prijaznosti tistega dne in zamišljeno dejal: “Kot sem boleče odkril, je bila to le ena stran nadvse kompleksne osebnosti.”

Amelia je potem, ko je obvestil Gasseeja, da Apple kupuje NeXT, čakala še manj prijetna naloga: moral je povedati še Billu Gatesu. “Vzrojil je,” se je spominjal Amelio. Gatesu se je zdelo smešno, a niti ne presenetljivo, da je Jobsu uspel ta manever. “Ali resnično verjamete, da ima Steve Jobs kaj vrednega?” je vprašal Amelia. “Poznam to tehnologijo, nič drugega ni kot pogret Unix, in nikoli ne bo delovala na vaših računalnikih.” Gates se je pogosto razburil, tako kot Jobs. “Ali ne razumete, da Steve ničesar ne ve o tehnologiji?” je rekel. “Samo izvrsten prodajalec je. Ne morem verjeti, da ste se tako neumno odločili ... Ničesar ne ve o računalništvu, 99 % tega, kar govori in misli, je zgrešeno. Zakaj za vraga kupujte tisto nesnago?”

Ko sem se več let pozneje o tem spet pogovarjal z Gatesom, se ni spominjal, da bi bil tako razburjen. Apple s tem, ko je kupil NeXT, po njegovem ni dobil novega operacijskega sistema. “Amelio je veliko plačal za NeXT, a bodimo odkriti, NeXTovega operacijskega sistema dejansko nikoli niso uporabili.” Z nakupom so v resnici dobili Avieja Tevaniana, ki bi lahko obstoječi Applov operacijski sistem preoblikoval tako, da bi vseboval jedro NeXTove tehnologije. Gates je vedel, da je z dogovorom postalo tako rekoč gotovo, da bo Jobs prišel nazaj na vodilno mesto. “A taka je pač igra usode,” je rekel. “Na koncu so plačali za človeka, za katerega večina ljudi ni verjela, da bi bil lahko dober direktor, saj s tem ni imel veliko izkušenj, res pa je, da je bil nadvse bistroumen in je imel odličen okus za oblikovanje in izdelavo. Svojo norost je ravno dovolj potlačil, da so ga določili za direktorja.”

Ne glede na to, kaj sta menila tako Ellison kot Gates, je Jobsa vprašanje, ali naj se vrne v aktivno vlogo pri Applu, precej preganjalo, vsaj dokler je bil Amelio še tam. Nekaj dni pred javno proglasitvijo nakupa NeXTa je Amelio ponudil Jobsu, da se spet zaposli pri Applu in prevzame vodenje razvoja operacijskega sistema. Jobs pa se je nenehno izmikal odgovoru.

Končno ga je Amelio na dan, ko naj bi prišlo do velike najave, poklical k sebi. Rekel mu je, da potrebuje odgovor. “Steve, si želiš le vzeti denar in oditi?” ga je vprašal. “Tudi prav, če si to želiš.” Jobs ni odgovoril, le nepremično ga je gledal. “Si želiš biti na plačilnem seznamu? Želiš biti svetovalec?” Jobs tudi na to ni odgovoril. Amelio je šel ven, zgrabil Jobsovega odvetnika, Larryja Sonsinija, in ga vprašal, kaj si po njegovem mnenju želi Jobs. “Nimam pojma,” je odvrnil Sonsini. Amelio se je vrnil v sobo k Jobsu in še enkrat poskusil. “Steve, kaj imaš v mislih? Kaj meniš o vsem tem? Prosim, morava priti do odločitve.”

“Včeraj nisem nič spal,” je odvrnil Jobs.

“Kako to? Kaj te muči?”

“Razmišljal sem o vsem, kar je treba narediti in o dogovoru, ki ga sklepamo, in vse se mi nekako zliva. Zdajle sem resnično utrujen in ne razmišljam povsem jasno. Ne želim se več ukvarjati s temi vprašanji.”

Amelio je rekel, da to ni mogoče. Moral je nekaj odgovoriti.

Končno je Jobs rekel: “Glej, če jim moraš kaj povedati, reci, da bom svetovalec predsedniku uprave.” Amelio je dejansko tako storil.

Še tisti večer - 20. decembra 1996 - so novico objavili 250 navdušenim zaposlenim na sedežu Appla. Amelio je storil tako, kot je želel Jobs, in je njegovo vlogo opisal kot honorarni svetovalec. Jobs ni stopil na oder s strani, temveč je vstopil iz ozadja dvorane in se sprehodil proti odru. Amelio je bil zbranim povedal, da je Jobs preveč utrujen, da bi jih nagovoril, vendar je tega ploskanje že navdalo z novo energijo. “Zelo sem vzburjen,” je rekel. “Veselim se, da bom spet delal z nekaterimi nekdanjimi kolegi.” Louise Kehoe iz časnika Financial Times je pozneje prišla do odra in Jobsa vprašala, ali namerava prevzeti Apple, vprašanje pa se je slišalo skoraj kot obtožba. “Ne, kje pa, Louise,” je rekel. “V mojem življenju se trenutno toliko dogaja. Imam družino. Vpleten sem pri Pixarju. Imam omejeno mnogo časa, upam pa, da bom lahko prispeval kako zamisel.”

Naslednji dan se je Jobs odpeljal do Pixarja. Vse bolj je imel rad to družbo in želel si je povedati ekipi, da bo ostal predsednik in bo še naprej povsem pri stvari. Vendar je bilo ljudem pri Pixarju prav, da gre honorarno delat za Apple; nekoliko zmanjšana pozornost z njegove strani nikakor ne bi mogla škoditi. Bil je koristen, ko je šlo za pomembna pogajanja, ko pa je imel preveč časa na razpolago, je bil lahko nevaren. Ko je tistega dne prišel v Pixar, je šel k Lasseterju in mu pojasnil, da mu bo delo pri Applu vzelo precej časa, tudi če bo samo svetovalec. Rekel mu je, da si želi njegov blagoslov. “Nenehno razmišljam o tem, koliko bom proč od družine zaradi tega, pa tudi proč od moje druge družine pri Pixarju,” je rekel. “Edini razlog, zakaj to želim storiti, pa je v tem, da bo z Applom svet boljši.”

Lasseter se je blago nasmehnil. “Imaš moj blagoslov,” je rekel.

ŠTIRIINDVAJSETO POGLAVJE

OBNOVA

Današnji poraženec bo jutri zmagovalec

Omahovanje v ozadju

“Ne vidimo pogosto umetnika, ki pri tridesetih ali štiridesetih resno prispeva kaj čudovitega,” je Jobs izjavil tik pred svojim tridesetim rojstnim dnem.

To je vsekakor držalo za Jobsa v četrtem desetletju njegovega življenja, ki se je začelo z njegovim odhodom iz Appla leta 1985. Ko pa je leta 1995 dopolnil štirideset let, je vzcvetel. Tistega leta so začeli predvajati Svet igrač, naslednje leto pa mu je Applov nakup NeXTa omogočil vrnitev v družbo, ki jo je bil ustanovil. Ko je spet prišel k Applu, je dokazal, da so lahko tudi starejši od štirideset veliki inovatorji. Potem ko je v svojih dvajsetih letih preoblikoval osebno računalništvo, se je zdaj pripravljal, da enako stori za predvajalnike glasbe, poslovni model glasbene industrije, mobilne telefone, dodatne programčke, tablične računalnike, knjige in novinarstvo.

Larryju Ellisonu je bil povedal, da je njegova strategija, prodati NeXT Applu, priti v upravo in biti pripravljen na trenutek, ko bo direktorju Gilu Ameliu spodletelo. Morda je bil Ellison presenečen, ko je Jobs trdil, da ga ne žene denar, vendar je bilo to deloma res. Ni imel niti Ellisonovih potreb po potrošnji niti Gatesove želje po filantropiji, prav tako pa ga tudi ni zanimalo, kako visoko na Forbesovem seznamu naj premožnejših bi se lahko povzpel. Njegove potrebe in vzgibi so ga gnali k ustvarjanju zapuščine, ki jo bodo ljudje občudovali. Pravzaprav dvojne zapuščine: ustvarjanju inovativnih izdelkov in vzpostavljanju zdržljivega podjetja. Želel se je zapisati v zgodovino in stati ob boku ljudem, kakršni so bili Edwin Land, Bill Hewlett in David Packard, ali pa še raje malo nad njimi. To pa bi najlaže dosegel tako, da bi se vrnil k Applu in si vzel nazaj svoje kraljestvo.

Ko pa se je kupa oblasti približala njegovim ustnicam, se je nenavadno obotavljal, postal celo nekako plašen.

V Apple se je uradno vrnil januarja leta 1997 kot honorarni svetovalec, kakor je bil rekel Ameliu. Začel se je uveljavljati na nekaterih kadrovskih področjih, posebej glede varovanja ljudi, ki so z njim prišli iz NeXTa. Glede vsega drugega pa je bil nenavadno nevpleten. Prizadela ga je odločitev, da ga niso povabili v upravo, zaradi predloga, naj vodi oddelek za operacijski sistem, pa se je čutil ponižanega. Amelio je tako ustvaril situacijo, s katero je bil Jobs tako znotraj kot zunaj, kar ni ravno pogojevalo spokojnosti. Jobs se je spominjal:

Gil si me ni želel v bližini. Jaz pa sem ga imel za bebca. To sem vedel, še preden sem mu prodal podjetje. Mislil sem, da me bodo tu in tam uporabljali za prireditve, kakršna je Macworld, predvsem za razkazovanje. To mi je bilo prav, saj sem delal pri Pixarju. Najel sem pisarno v središču Palo Alta, kjer sem lahko delal nekaj dni na teden, v Pixar pa sem se peljal za dan ali dva. Tako življenje ni bilo slabo. Lahko sem živel počasneje in več časa prebil z družino.

Jobsa so dejansko porabili za Macworld že na začetku januarja, in tu se je potrdilo njegovo prepričanje, da je Amelio bebec. Skoraj štiri tisoč zvestih se je potegovalo za sedeže v dvorani v hotelu Marriott v San Franciscu, da bi lahko poslušali Ameliev uvodni govor. Amelia je napovedal igralec Jeff Goldblum. “V filmu Jurski park 2: Izgubljeni svet igram strokovnjaka za teorijo kaosa,” je rekel. “Mislim, da mi to da je pravico, da govorim na Applovi prireditvi.” Oder je potem prepustil Ameliu. Ta je prišel oblečen v športni jopič in do vrha zapeti srajci, zaradi česar je novinar Wall Street Journala Jim Carlton zapisal, da je videti kot “komik iz

Las Vegasa”, strokovni pisec Michael Malone pa, da spominja na “na novo ločenega strica na prvem zmenku”.

Večja težava je bila v tem, da je Amelio šel na dopust, se resno sporekel s pisci govora in ni hotel vaditi. Ko je Jobs prišel v zakulisje, se je znašel sredi zmešnjave, močno pa ga je razburilo, ko je poslušal nepovezano in dolgovezno Amelievo bebljanje. Amelio se ni znašel s poudarki, ki so se prikazovali na teleprompterju, in je skušal govoriti na pamet. Spet in spet je izgubljal sled miselnega toka. Po več kot eni uri je bilo občinstvo že na robu potrpljenja. K sreči je bilo nekaj prijetnejših vložkov, na primer, ko je na oder prišel pevec Peter Gabriel, da je prikazal novi glasbeni program. Amelio je tudi pokazal na Muhammada Alija v prvi vrsti; slavni boksar naj bi nastopil s promocijo spletne strani o parkinsonovi bolezni, vendar ga Amelio ni povabil na oder, niti ni pojasnil, zakaj je boksar sploh tam.

Amelio je dolgovezil več kot dve uri, predenje na oder povabil človeka, ki so si ga vsi želeli videti. “Jobs je, ko je stopil na oder, izžareval samozavest, slog in čisto privlačnost, in je bil popolno nasprotje nerodnemu Ameliu,” je zapisal Carlton. “Večjega navdušenja ne bi bilo, niti če bi se spet pojavil Elvis.” Občinstvo je skočilo pokonci in mu več kot minuto ploskalo in vzklikalo. Desetletje brezvladja se je končevalo. Končno jim je Jobs nakazal, naj se umirijo, in potem prešel na bistvo. “Moramo dobiti nazaj iskro ustvarjalnosti,” je rekel. “Mac se v zadnjih desetih letih ni kaj dosti razvijal in Windows nas je ujel.Zato moramo napraviti operacijski sistem, ki bo še boljši.”

Jobsov vzpodbudni govor bi lahko popravil Ameliev grozljivi nastop. Žal pa se je Amelio vrnil na oder in bebljal še eno uro. Končno je po več kot treh urah od otvoritve sklenil predstavo, tako da je na oder spet poklical Jobsa, potem pa je vse presenetil, ko se je na odru prikazal še Steve Wozniak. Občinstvo se je spet vznemirilo. Jobs pa je bil očitno nejevoljen. Izognil se je zmagoslavnemu dviganju rok v troje in se počasi pomaknil proti ozadju odra. “Brezobzirno je uničil vrhunec, ki sem ga načrtovanje Amelio pozneje potožil. “Svoje počutje je imel za pomembnejše od tega, kako bodo novinarji pisali o Applu.” Šele sedem dni novega leta za Apple je minilo, pa je že bilo jasno, da se obetajo spremembe.

Jobs je na ključne položaje pri Applu takoj postavil ljudi, ki jim je zaupal. “Moral sem zagotoviti, da resnično sposobnih ljudi, ki so prišli iz NeXTa, ne bodo onemogočili manj sposobni ljudje, ki so tedaj držali pomembne položaje pri Applu,” se je spominjal. Ellen Hancock, ki je zagovarjala nabavo Sunovega Solarisa in ne NeXTa, je bila na vrhu njegovega seznama bebcev, še posebej potem, ko je še naprej želela uporabiti jedro Solarisa pri novem Applovem operacijskem sistemu. Na novinarsko vprašanje o Jobsovi vlogi pri tem odločanju je kratko odvrnila, da nima nobene vloge. Motila se je. Jobs je s svojo prvo potezo dosegel, da sta dva od njegovih prijateljev iz NeXTa prevzela njene dolžnosti.

Svojega prijatelja Avieja Tevaniana je nastavil kot vodjo tehnologije programske opreme. Strojni del je prevzel Jon Rubinstein, ki je opravljal enako delo pri NeXTu, ko so se še ukvarjali s strojno opremo. Rubinstein je počitnikoval na otoku Skye, ko ga je Jobs poklical. “Apple potrebuje nekaj pomoči,” je rekel. “Bi se nam pridružil?” Rubinstein je takoj pristal. Prišel je nazaj ravno še pravočasno, da se je udeležil prireditve Macworld in videl, kako se je Amelio osmešil na odru. Slabše je bilo, kakor je pričakoval. S Tevanianom sta se na sestankih spogledovala, kakor da sta se znašla med samimi norci, ki se predajajo povsem zmedenim izjavam, medtem ko je Amelio sedel na koncu mize in je bil videti kar odsoten.

Jobs ni redno prihajal na delovno mesto, pogosto pa se je z Ameliem pogovarjal po telefonu. Ko je zagotovil, da so bili Tevanian, Rubinstein in drugi, ki jim je zaupal, na najvišjih položajih, se je osredotočil na široko produktno linijo. Eden od izdelkov, ki ga je vedno jezil, je bil newton, ročni osebni pripomoček, ki je omogočal prepoznavanje ročne pisave. Naprava ni bila ravno tako nemogoča, kot sojo predstavljali v stripu Doonesbury, vendar jo je Jobs prav sovražil. Zaničeval je zamisel o pisanju po zaslonu s posebnim pisalom. “Bog nas je obdaril z desetimi pisali,” je rekel in pomigal s prsti. “Ne izumljajmo nečesa novega.” Poleg tega je na newtona gledal kot na Sculleyjevo največjo inovacijo, tako rekoč njegov osebni projekt. Že to je bilo dovolj, da ga je pri Jobsu pokopalo.

“Nevvtona moraš pokončati,” je nekega dne po telefonu rekel Ameliu.

“Predlog je prišel kot strela z jasnega in Amelio se je upiral. “Kako to misliš, pokončati?” je rekel. “Steve, se sploh zavedaš, kako drago bi to bilo?”

“Ukini ga, odpiši ga, znebi se ga,” je rekel Jobs. “Ni pomembno, koliko stane. Ljudje ti bodo nazdravljali, če se ga znebiš.”

“Preučil sem nevvtona in mislim, da bomo z njim lepo zaslužili,” je izjavil Amelio. “Ne podpiram tega, da se ga znebimo.” Že maja pa je najavil načrte, da odcepijo oddelek za nevvtona in tako začel leto dni dolgo naporno pot do konca tega izdelka.

Tevanian in Rubinstein sta prihajala k Jobsu domov, da bi ga obveščala, in kmalu je velik del Silicijeve doline že vedel, da Jobs potihoma trga oblast iz Amelievih rok. Ni šlo toliko za makiavelističen boj za prevlado, temveč za to, da je bil Jobs pač Jobs. Želja po obvladovanju je bila del njegove narave. Louise Kehoe, novinarka pri Financial Timesu, ki je bila to predvidela, ko se je z Jobsom in Ameliem pogovarjala ob priložnosti decembrske najave, je prva o tem napisala članek. “G. Jobs je postal vplivni človek za prestolom,” je zapisala konec februarja. “Govori se, da odloča o tem, katere Applove operacije naj se ustavijo. G. Jobs je pozval vrsto nekdanjih kolegov iz Appla, da se vrnejo, in jim, kakor so povedali, resno nakazal, da namerava prevzeti vodstvo. Sodeč po navedbah enega od Jobsovih zaupnikov, se je odločil, da Amelio in njegovi pomočniki najverjetneje ne bodo uspeli oživiti Appla, zato je sklenil, da jih zamenja in tako zagotovi preživetje “svojega podjetja”.

Tisti mesec se je moral Amelio soočiti z letno skupščino delničarjev in jim pojasniti, zakaj je prodaja v zadnjem četrtletju leta 1996 padla za 30 % v primerjavi s preteklim letom. Delničarji so si kar podajali mikrofon, da so dajali duška svoji jezi. Ameliu pa se ni niti sanjalo, kako slabo je potekla skupščina. “Predstavitev so ocenili kot eno najboljših, kar sem jih kdaj imel,” je pozneje zapisal. Toda Ed Woolard, nekdanji izvršni direktor DuPonta, ki je bil zdaj predsednik uprave Appla (Markkulo so degradirali v podpredsednika), je bil zaprepaden. “To je katastrofa,” mu je pošepnila njegova žena sredi skupščine. Woolard se je strinjal. “Gil je prišel zelo lepo oblečen, vendar je bil videti smešen, še bolj neumno pa je bilo, ko je spregovoril,” se je spominjal. “Ni znal odgovoriti na vprašanja, ni se mu sanjalo, o čem govori in ni navdajal z nikakršnim zaupanjem.”

Woolard je po telefonu poklical Jobsa, s katerim se ni bil še nikoli srečal. Povabil ga je v Delaware, da bi tam govoril vodilnim ljudem pri DuPontu. Jobs je odklonil. “Povabilo pa je bilo le pretveza,” se je spominjal

Woolard, “da bi se lahko z njim pogovoril o Gilu.” Pogovor je preusmeril na to temo in Jobsa naravnost vprašal, kaj si misli o Ameliu. Spominja se, da se je Jobs nekoliko obotavljal in rekel le, da Amelio ni pravi človek za ta položaj. Jobs se spominja, da je bil bolj neposreden:

Rekel sem si, lahko mu povem po pravici, da je Gil bebec, če pa bom molčal, bom s tem lagal. V Applovem upravnem odboru je, zato sem mu dolžan povedati, kar si dejansko mislim. Po drugi strani bo on potem povedal Gilu in v tem primeru me Gil ne bo nikoli več poslušal. Vse to se je odvilo v moji glavi prej kot v tridesetih sekundah. Na koncu sem se odločil, da mu povem po resnici. Zelo veliko mi je bilo do Appla, zato sem mu kar povedal. Rekel sem, da je ta tip najslabši direktor, kar sem jih kdaj videl.

Če bi bilo treba za direktorja imeti licenco, sem rekel, je ta človek ne bi dobil. Ko sem odložil, sem sam pri sebi rekel, da sem verjetno storil nekaj zelo neumnega.

Tisto pomlad je Larry Ellison srečal Amelia na zabavi in ga spoznal z Gino Smith, novinarko za tehnološko področje, in ta ga je vprašala, kako stojijo stvari pri Applu. “Veste, Gina, Apple je kot ladja,” je odvrnil Amelio. “Ladja je otovorjena z zakladom, vendar je trup ladje naluknjan. Moja naloga pa je, da vse pripravim do tega, da veslajo v pravi smeri.” Smith je bila videti zmedena. Vprašala je: “Že, ampak kaj je to z luknjo?” Odtlej sta se Ellison in Jobs rada šalila na rovaš pripovedi o luknji. “Ko mi je Larry o tem povedal, sva bila v restavraciji s sušiji, in dobesedno padel sem s stola,” se je spominjal Jobs. “Bil je popoln blefer, a se je jemal tako resno. Vztrajal je pri tem, da ga vsi naslavljajo kot dr. Amelia. To je vedno slabo znamenje.”

Brent Schlender, novinar za tehnologijo pri Fortune, ki je imel odlične vire, je poznal Jobsa in je vedel, kako razmišlja. Marca je objavil članek s podrobnostmi zmešnjave. “Apple Computer, vzor slabega vodenja in ponesrečenih tehnoloških sanj v Silicijevi dolini, je spet v kriznem načinu in se spet žalostno otepa s pešajočo prodajo, obnemoglo tehnološko strategijo in zbledelo blagovno znamko,” je zapisal. “Vse tako kaže, da Jobs kljub mamljivosti Hollywooda - zadnje čase vodi Pixar, podjetje, ki je ustvarilo Svet igrač in druge računalniško animirane filme - naklepa prevzem Appla.”

Ellison je spet v javnost spravil informacijo o morebitnem sovražnem prevzemu, po katerem bi svojega “najboljšega prijatelja”, Jobsa, namestil kot glavnega izvršnega direktorja. “Le Steve lahko reši Apple,” je povedal novinarjem. “Pripravljen sem mu pomagati takoj, ko mi bo rekel.” Tako kot v zgodbi o dečku, ki je prevečkrat svaril pred volkom, tudi zadnje Ellisonovo razmišljanje o prevzemu ni zbudilo veliko zanimanja. Pozneje ta mesec pa je novinarju Danu Gillmoru iz časnika San Jose Mercury News povedal, da ustanavlja vlagateljsko skupino, da bi zbral milijardo dolarjev za nakup večinskega deleža v Applu. (Tržna vrednost družbe je bila tedaj okoli 2,3 milijarde dolarjev.) Na dan objave članka je vrednost Applove delnice ob močnem trgovanju poskočila za 11 %. S še nekoliko bolj objestno gesto je Ellison vzpostavil elektronski naslov savapple@us.oracle. com, in pozval splošno javnost, da glasuje, ali naj načrte izpelje ali ne.

Jobsa je nekoliko zabavalo, kako se je Ellison sam postavil v pomembno vlogo. “Larry to vsake toliko časa omeni,” je povedal novinarju. “Skušam mu pojasniti, da sem pri Applu v vlogi svetovalca.” Amelio pa je besnel. Poklical je Ellisona, da bi mu bral levite, vendar Ellison ni sprejel klica. Zato je Amelio poklical Jobsa; njegov odgovor je bil dvoumen, a delno tudi odkrit. “Resnično ne razumem, kaj se dogaja,” je rekel Ameliu. “Mislim, da je vse skupaj malo noro.” Potem je dodal zagotovilo, ki pa ni bilo povsem iskreno: “Ti in jaz sva v dobrih odnosih.” Jobs bi bil lahko ustavil ugibanja, tako da bi ovrgel Ellisonove trditve, na veliko Amelievo nezadovoljstvo pa tega ni storil. Ostal je vzvišen, kar je bilo tako v njegovih interesih kakor po njegovi naravi.

Potem so se mediji obrnili proti Ameliu. V Business Weeku so objavili članek z naslovom “Je z Applom konec?”; v RedHerringu so v uvodniku pozivali: “Gil Amelio, odstopite, prosim!” v reviji Wired pa so na naslovnici prikazali Applov logotip na križu in s trnovo krono, poleg pa pripis “Molite”. Mike Bamacle iz Boston Globa, ki je že leta pisaril o slabem vodenju v Applu, je zapisal: “Kako je mogoče, da ti ljudje še prejemajo plačo, ko pa so edini računalnik, ki se ga ljudje niso bali, potisnili na tehnološki stranski tir?”

Ko sta Jobs in Amelio februarja podpisala pogodbo, je Jobs začel živahno poskakovati in je izjavil: “Morava iti ven in proslaviti s steklenico odličnega vina!” Amelio je predlagal, da prinese vino iz svoje kleti in da povabita še ženi. Glede datuma sta se dogovorila šele junija, kljub vse večji napetosti pa sta se uspela lepo zabavati. Hrana in pijača, ki stajo izbrala, je bila prav tako različna, kot onadva sama. Amelio je prinesel steklenici cheval blanca iz leta 1964 in montracheta, cena enega in drugega je bila okoli 300 dolarjev; Jobs je izbral vegetarijansko restavracijo, kjer je vsa hrana skupaj stala 72 dolarjev. Amelieva žena je pozneje pripomnila: “Zelo šarmanten je, njegova žena pa tudi.”

Jobs je lahko očaral in zapeljal ljudi, če je le hotel, in pogosto je to tudi počel. Ljudje, kakršna sta Amelio in Sculley, so sami pri sebi verjeli, da to pomeni, da jih ima rad in jih spoštuje. Tudi sam je ta vtis pogosto podkrepil, tako da je laskal ljudem, željnim laskanja. Z enako lahkoto pa je bil očarljiv do tistih, ki jih je sovražil, kot žaljiv do onih, ki jih je imel rad. Amelio tega ni videl, ker si je, enako kot Sculley, želel Jobsove topline. Svojo potrebo po dobrih odnosih z Jobsom je opisoval skoraj z enakimi besedami kot Sculley pred njim. “Ko sem se soočal s problemom, sem šel z njim skozi vse točke,” se je spominjal. “V devetdeset odstotkih primerov sva se strinjala.” Nekako je sam sebe prepričal, da ga Jobs dejansko spoštuje: “Občudoval sem način, kako se Steve v glavi loteva problemov, in imel sem občutek, da postopno gradiva vzajemno spoštljivo razmerje.” Razočaranje je prišlo le nekaj dni po njuni večerji. Med pogajanjem je Amelio zahteval, da Jobs Applovih delnic, ki jih bo prejel, najmanj pol leta ne proda, po možnosti pa še dlje. Tistega pol leta se je junija izteklo. Ko je bil prodan lot 1,5 milijona delnic, je Amelio poklical Jobsa. “Ljudem govorim, da delnice niso bile tvoje,” je rekel. “Spomni se, kako sva se dogovorila, da ne boš prodajal, ne da bi nam pred tem povedal.”

“Res je,” je odvrnil Jobs. Amelio je to razumel, kot da Jobs delnic ni prodal, in to je tudi objavil. Ko pa je SEC, agencija za trg vrednostnih papirjev, objavila podatke, je postalo jasno, da jih je vendarle prodal. “Zaboga, Steve, naravnost sem te vendar vprašal in ti si zanikal.” Jobs mu je povedal, da je delnice prodal v “napadu depresije” glede tega, kam gre Apple, ni pa želel tega priznati, ker mu je bilo nerodno. Ko sem ga o tem vprašal deset let pozneje, je preprosto rekel: “Nisem mislil, da bi moral Gilu o tem povedati.”

Zakaj Jobs Ameliu ni povedal resnice glede prodaje delnic? Eden od možnih razlogov je nadvse preprost: Včasih se je pač izmikal resnici. Helmut Sonnenfeldt je nekoč rekel o Henryju Kissingerju: “Ne laže zato, ker bi bilo to v njegovih interesih, temveč zato, ker je taka njegova narava.” V Jobsovi naravi je bilo, da je zavajal in je bil skrivnosten, ko je imel občutek, da je to potrebno. Včasih pa je bil tudi kruto resnicoljuben in je izrekel povsem naravnost tudi kaj, kar drugi olepšamo ali potlačimo. Tako prikrivanje kot izrekanje resnice sta bila le različna vidika njegovega nietzschejanskega pogleda, da navadna pravila zanj ne veljajo.

Odide, sledi mu medved

Jobs ni želel utišati Ellisonovih govoric o prevzemu, prav tako pa je na skrivaj prodal svoje delnice in o tem dajal zavajajoče odgovore. Amelio je tako končno vendarle dojel, da ga ima Jobs na muhi. “Končno mi je prodrlo do zavesti, da sem bil naiven, ker sem si premočno želel verjeti, da je na moj strani,” se je spominjal Amelio. “Stevovi načrti, da bi z manipulacijo dosegel moj odhod, so drveli naprej.”

Jobs je o Ameliu grdo govoril, kadarkoli je le lahko. Pri tem si ni mogel pomagati. Obstajal pa je še pomembnejši razlog, zakaj je skušal upravo obrniti proti Ameliu. Finančni direktor Fred Anderson je imel za svojo dolžnost, da Eda Woolarda in upravo obvešča o slabem stanju Appla. “Fred mi je pravil, kako denar kopni, ljudje odhajajo, še več pomembnih ljudi pa se na to pripravlja,” je rekel Woolard. “Jasno mi je dal vedeti, da bo ladja kmalu nasedla in da celo sam razmišlja o tem, da bi odšel.” To je le še okrepilo Woolardove skrbi, ki so ga preganjale, odkar je bil priča Amelievemu nerodnemu vodenju skupščine delničarjev.

Na junijskem sestanku izvršnega vodstva, ko Amelia ni bilo v sobi, je Woolard direktorjem opisal, kakšne naj bi bile po njegovem možnosti. “Če obdržimo Gila kot glavnega direktorja, je po moji oceni samo 10 % možnosti, da se izognemo stečaju,” je rekel. “Če pa ga odpustimo in prepričamo Steva, da prevzame vodenje, imamo 60 % možnosti preživetja. Če odpustimo Gila, a ne pridobimo Steva in moramo poiskati drugega kandidata, imamo 40 % možnosti preživetja.” Uprava ga je pooblastila, da skuša prepričati Jobsa, da se vrne.

Woolard je z ženo poletel v London, kjer sta si nameravala ogledati teniški turnir v Wimbledonu. Podnevi je gledal tekme, zvečer pa je iz apartmaja v Inn on the Park telefonaril ljudem v Ameriki, kjer je bil tedaj dan. Ob koncu bivanja v Londonu si je pridelal telefonskih stroškov za 2000 dolarjev.

Najprej je poklical Jobsa. Povedal mu je, da bo uprava odpustila Amelia in si želijo, da bi se Jobs vrnil na položaj glavnega izvršnega direktorja. Jobs je pogosto zasmehoval Amelia in skušal uveljaviti svoje zamisli, kako naj se Apple razvija. Zdaj pa, ko je prejel konkretno ponudbo, je začel omahovati. “Pomagal bom,” je odvrnil.

“Kot direktor?” je vprašal Woolard.

Jobs je dejal, da ne. Woolard je pritiskal nanj, naj postane vsaj začasni direktor. Jobs je tudi to odklonil. “Bom svetovalec,” je rekel. “Neplačani svetovalec.” Pristal je tudi na to, da postane član uprave - to si je bil vedno želel - ni pa želel postati predsednik uprave. “Samo na toliko lahko pristanem,” je rekel. Ko so začele krožiti govorice, je zaposlenim pri Pixarju poslal elektronsko sporočilo, v katerem jim je zagotavljal, da jih ne zapušča. “Pred tremi tedni so me poklicali iz Applove uprave in me prosili, da bi se vrnil v Apple kot glavni direktor,” je zapisal. “Odklonil sem. Potem so me prosili, da bi postal predsednik uprave, in tudi to sem odklonil. Zato naj vas ne skrbi - čudne govorice so pač le govorice. Nimam nobenih načrtov, da bi zapustil Pixar. Ne boste se me znebili.”

Zakaj torej Jobs ni zgrabil vajeti? Zakaj se je obotavljal sprejeti položaj, za katerega je dve desetletji kazalo, da si ga želi? Ko sem ga o tem vprašal, je rekel:

Pixar smo ravno pripeljali na borzo in bil sem zadovoljen s svojim položajem direktorja tam. Nikogar nisem poznal, ki bi bil glavni direktor dveh delniških družb, niti začasno ne, pravzaprav nisem bil niti prepričan, da je to zakonito. Všeč mi je bilo, da sem lahko več časa prebil s svojo družino. Vedel sem, da je Apple v težavah, zato sem razmišljal: Mi je kaj do tega, da se odpovem prijetnemu življenju, kakršno živim? Kaj si bodo mislili vsi delničarji Pixarja? Pogovoril sem se z ljudmi, ki sem jih spoštoval. Na koncu sem ob osmih zjutraj neko nedeljo - vsekakor prezgodaj - poklical Andyja Grova. Naštel sem mu pluse in minuse, a me je sredi naštevanja

ustavil in rekel: “Steve, za Apple mi ni niti najmanj mar.” To meje šokira

lo. Potem sem se zavedel, da pa meni je mar za Apple. Ustanovil sem to podjetje in dobro je, da obstaja. Takrat sem se odločil, da bom šel začasno nazaj in jim pomagal najti novega direktorja.

Trditev, kako mu je bilo všeč, da lahko več časa prebije z družino, ni bila ravno prepričljiva. Ni bil ravno idealen oče, tudi ko je imel časa na pretek. Vse bolje mu je uspevalo, da je bil do otrok pozoren, še posebej do Reeda, vendar je bil osredotočen predvsem na delo. Do svojih mlajših hčera je bil pogosto nekako odmaknjen, z Liso sta si bila spet odtujena, kot možje bil pogosto neljubeč.

Kakšen je bil torej resnični razlog, da se je obotavljal prevzeti Apple? Kljub njegovi odločnosti in nenasitni želji, da stvari obvladuje, je bil neodločen in zadržan, ko o čem ni bil povsem prepričan. Stremel je k popolnosti in mu ni vedno uspevalo, da bi se sprijaznil s čim, kar je bilo manj kot to. Ni se maral boriti s kompleksnostmi ali se prilagajati. To je veljalo tako za izdelke in oblikovanje kot za pohištveno opremo v hiši. Prav tako je veljalo pri osebnih obvezah. Če je zagotovo vedel, da je določen pristop pravilen, je bil neustavljiv. Ko pa je imel dvome, se je včasih umaknil in raje ni razmišljal o stvareh, ki mu niso povsem odgovarjale. V situacijah, v katerih se je počutil neugodno, je umolknil in se zanje sploh ni zmenil. Tako je bilo na primer tudi tedaj, ko ga je Amelio vprašal, kakšno vlogo bi želel imeti.

Tak odnos je bil delno posledica njegove težnje, da svet vidi dvojiško. Oseba je bila ali junak ali bebec, izdelek je bil ali čudovit ali sranje. Bolj kompleksne stvari, stvari z barvami in odtenki, pa so ga begale: na primer poroka, nakup prave zofe, zaveza, da bo vodil podjetje. Za povrh se je bal možnosti, da mu ne bi uspelo. “Mislim, da si je Steve želel oceniti, ali je mogoče Apple rešiti,” je rekel Fred Anderson.

Woolard z upravo se je odločil, da Ameliu vendarle da odpoved, čeprav se Jobs še ni izjasnil, kako resna bo njegova vloga svetovalca. Amelio se je ravno pripravljal, da gre z ženo, otroki in vnuki na piknik, ko je prejel Woolardov klic iz Londona. “Želimo, da greš,” je Woolard rekel preprosto. Amelio je odvrnil, da ni ravno najboljši čas za pogovor, vendar je Woolard vztrajal. “Objavili bomo, da te bomo zamenjali.”

Amelio se je upiral. “Ed, spomni se, da sem upravi povedal, da bo trajalo tri leta, da podjetje spet spravim na noge,” je rekel. “Še niti na polovici nisem.”

“Uprava je v stanju, ko o tem ne želimo več razpravljati,” je odvrnil Woolard. Amelio ga je vprašal, kdo je vse s tem seznanjen, in Woolard mu je odgovoril po resnici: preostali člani uprave in pa Jobs. “S Stevom smo se o tem pogovorili,” je rekel. “Meni, da si resnično v redu človek, da pa ne veš veliko o računalniški industriji.”

“Zakaj neki pa ste vpletli Steva v to odločitev?” je jezno odvrnil Amelio. “Saj niti ni član uprave, zakaj bi torej kakorkoli sodeloval v teh pogovorih?” Woolard pa ni popustil in Amelio je odložil slušalko ter šel na piknik, še preden bi povedal svoji ženi.

Jobs je včasih izkazoval nenavadno mešanico neprijetnosti in potrebe po zbližanju. Navadno mu ni bilo niti najmanj mar, kaj si kdo misli o njem. Sposoben je bil koga odrezati sredi stavka in se potem nikoli več ne pogovarjati z njim. Včasih pa je tudi čutil potrebo, da bi se opravičil. Tistega večera je presenečeni Amelio prejel njegov klic. “Glej, Gil, hotel sem ti povedati, da sem o tem danes govoril z Edom in mi je resnično hudo,” je rekel. “Moram ti povedati, da nisem imel nič opraviti s tem, kako se je obrnilo, o tem se je odločala uprava, so me pa prosili za nasvet.” Ameliu je rekel, da ga spoštuje, ker da je “najbolj pošten od vseh ljudi, kar jih pozna”, potem pa mu je ponudil nekaj nasvetov, čeprav ga Amelio ni prosil zanje. “Vzemi si pol leta dopusta,” je rekel. “Ko so mene vrgli iz Appla, sem takoj šel spet delat in sem to obžaloval.” Rekel mu je tudi, da ga lahko pokliče kadarkoli, če bi si želel še kakšen nasvet.

Amelia je vse skupaj presenetilo, a je vseeno uspel zamomljati nekaj v zahvalo. Obrnil se je k svoji ženi in ji obnovil Jobsove besede. “Na neki način ga imam še vedno rad, vendar mu ne verjamem,” ji je rekel.

“Steve me je bil povsem prevzel,” je rekla, “in zdaj se počutim prav neumno.”

“No, v tem vsekakor nisi sama,” ji je odvrnil mož.

Steve Wozniak, ki je bil tudi sam neuradni svetovalec pri Applu, je bil navdušen nad Jobsovo vrnitvijo. (Bil je človek, ki je zlahka odpuščal.) “Prav to smo potrebovali,” je rekel, “saj zna prav Steve spet vnesti čarovnijo, karkoli si že sicer mislite o njem.” Prav tako ga ni presenetila Jobsova zmaga nad Ameliem. Za Wired je kmalu potem, ko se je zgodilo, izjavil: “Gil Amelio proti Stevu Jobsu - ‘game over’.”

Tisti ponedeljek so zaposlene na najvišjih položajih pri Applu pozvali na srečanje v dvorano. Amelio je bil videti miren in sproščen, ko je prišel. “Z žalostjo vam moram sporočiti, da se poslavljam,” je rekel. Fred Anderson, ki je prevzel vlogo začasnega glavnega direktorja, je spregovoril za njim. Nedvoumno je povedal, da bo sprejemal namige od Jobsa. Za njim pa je na oder stopil Jobs - natančno dvanajst let potem, ko je med sporom ob koncu tedna okoli 4. julija izgubil oblast.

Takoj je bilo jasno, da bo prevzel nadzor in ne bo le svetovalec, pa naj je to želel javno (in celo sebi) priznati ali ne. Takoj ko je tistega dne stopil na oder - oblečen v kratke hlače, športne copate in črn puli z visokim ovratnikom -, se je lotil oživljanja svoje ljube družbe. “No, pa mi povejte, kaj je narobe s tole organizacijo,” je rekel. Nekateri so nekaj zamrmra

li, a jih je Jobs preglasil. “Izdelki!” je rekel. “In kaj je narobe z izdelki?” Spet je bilo nekaj poskusov, da bi našli odgovor, potem pa je Jobs zaklical pravi odgovor: “Zanič so! Prav nič seksi niso več!”

Woolard je uspel Jobsa prepričati, da je sprejel vlogo zelo dejavnega svetovalca. Jobs je privolil v izjavo, s katero je “pristal na povečano vpletenost v Applu za do 90 dni, da bi jim v tem času pomagal najti novega direktorja”. Woolard je izjavo spretno oblikoval, tako da je v njej Jobsa imenoval kot “svetovalca, ki vodi celotno ekipo”.

Jobs je zasedel majhno pisarno poleg sejne sobe v upravnem nadstropju in se tako zelo očitno odrekel veliki Amelievi vogalni pisarni. Vpletel se je v vse yidike poslovanja: načrtovanje izdelkov, varčevanje stroškov, pogajanje z dobavitelji in preverjanje reklamnifi agencij. Menil je, da mora ustaviti odhajanje višjih zaposlenih, da pa bi to dosegel, je želel spremeniti vrednost njihovih opcij na delnice. Applove delnice so toliko padle, da njihove opcije niso imele več nobene vrednosti. Jobs je želel znižati vnaprej določeno ceno, da bi spet dobile vrednost. V tistem času je bilo to zakonito mogoče, ni pa veljalo za dobro poslovno prakso. Jobs je prvi četrtek, ko je bil spet pri Applu, sklical telefonsko sejo uprave in orisal problem. Direktorji so se zgrozili. Zahtevali so dovolj časa, da preučijo eventualne spremembe s pravne in finančne plati. “Ukrepati moramo hitro,” jim je rekel Jobs. “Izgubljamo odlične ljudi.”

Nasprotoval je celo Ed Woolard, ki je vodil odbor za kompenzacije. “Pri DuPontu nikoli nismo počeli česa takega,” je rekel.

“Privedli ste me sem, da bi vse skupaj uredil, ljudje pa so ključni,” je svoje sklepe utemeljeval Jobs. Ko so predlagali ekspertizo, ki bi lahko trajala dva meseca, je izbruhnil: “Ste znoreli?!?” Za daljši hip je premolknil, potem nadaljeval. “Fantje, če tega nočete narediti, se v ponedeljek ne vrnem. Sprejeti bom moral še na tisoče ključnih odločitev, veliko zahtevnejših od te, in če me pri tem ne morete podpreti, ne bom uspel. Če torej tega ne morete storiti, me ni več, in lahko mimo rečete, da nisem bil sposoben opravljati dela.”

Naslednji dan je Woolard, potem ko se je posvetoval z upravo, poklical Jobsa nazaj. “To bomo odobrili,” je rekel. “Vendar nekaterim članom uprave to ni prav. Imajo občutek, da si jim nastavil pištolo na sence.” Vrednost opcij za zaposlene na najvišjih položajih (Jobs jih ni imel) so nastavili na 13,25 dolarja, kolikršna je bila vrednost delnic na dan, ko je odšel Amelio.

Jobs ni slavil zmage in se ni zahvalil upravi, temveč se je še naprej razburjal, ker je bil odgovoren upravi, ki je ni spoštoval. “Ustavi vlak, to ne bo delovalo,” je rekel Woolardu. “To podjetje je sesuto in nimam časa, da bi ujčkal upravo. Zato želim, da vsi daste odpoved. Ali pa bom dal odpoved jaz in se v ponedeljek ne bom več vrnil.” Le Woolard lahko ostane, je rekel.

Večina članov uprave je bila zaprepadena. Jobs se še vedno ni zavezal temu, da bi prišel delat s polnim delovnim časom ali na kakšnem odgovornejšem položaju od svetovalca, in vendar je imel občutek, da ima moč, s katero jih lahko odslovi. Kruta resnica je bila, da je resnično imel oblast nad njimi. Niso si mogli privoščiti, da bi ga pustili besno oditi, prav tako pa se tedaj ni več zdelo posebno privlačno ostati član uprave. “Po vsem tem, kar so prestali, jih je večina z veseljem odšla,” se je spominjal Woolard.

Tudi tokrat je uprava popustila. Le eno željo so imeli: Ali bi dovolil, da ostane še en član, poleg Woolarda? Bilo bi lepše videti. Jobs se je strinjal. “Bili so grozna, nemogoča uprava,” je dejal pozneje. “Strinjal sem se, da ostaneta Ed Woolard in še en mož, Gareth Chang, ki se je izkazal za nulo. Ni bil grozen, le nula. Woolard pa je bil, po drugi strani, eden najboljših članov uprave, kar sem jih kdaj videl. Bil je pravi princ, eden najbolj podpornih in modrih ljudi, kar sem jih kdaj poznal.”

Med tistimi, ki naj bi odšli, je bil tudi Mike Markkula, ki je kot mlad investitor tveganega kapitala leta 1976 prišel v garažo pri Jobsovih, se zaljubil v porajajoči se računalnik na delovni mizi, zagotovil za 250.000 dolarjev kredita in postal tretji družbenik s tretjinskim deležem v novi družbi. V naslednjih dveh desetletjih je bil stalnica na upravi ter je sprejel in odpustil številne glavne direktorje. Včasih je podpiral Jobsa, včasih pa se je z njim tudi sporekel. Do najpomembnejšega spora je prišlo leta 1985, ko se je postavil na Sculleyjevo stran. Z Jobsovo vrnitvijo mu je postalo jasno, da je čas, da se poslovi.

Jobs je znal biti oster in hladen, posebno do ljudi, ki so mu kaj onemogočili, znal pa je biti tudi topel do tistih, ki so bili z njim že od začetkov. Wozniak je seveda sodil v to kategorijo, čeprav so se njune poti ločile, prav tako tudi Andy Hertzfeld in drugi iz macintosheve ekipe. Na koncu je enako veljalo za Mika Markkulo. “Čutil sem, da meje izdal, vendar mi je bil vedno kot oče in vedno sem ga imel rad,” se je Jobs pozneje spominjal. Ko je torej prišel čas, da odstopi z Applove uprave, se je Jobs odpeljal do njegove kot palača velike vile v hribih Woodside, da bi to opravila osebno. Kot ponavadi, se je Jobs želel pogovarjati med sprehodom, in odšla sta do borovega gozdička z mizo za piknike. “Povedal mi je, da želi imeti novo upravo, ker hoče začeti nanovo,” je rekel Markkula. “Skrbelo ga je, da tega ne bom dobro prenesel, in mu je odleglo, ko sem.”

Preostali čas sta se pogovarjala o tem, na kaj naj se Apple osredotoči v prihodnje. Jobs si je želel vzpostaviti zdržljivo podjetje in je vprašal Markkulo, kako naj bi po njegovem to dosegel. Markkula je odvrnil, da se znajo zdržljiva podjetja na novo izumljati. Pri HevvlettPackardu so to storili večkrat. Začeli so kot podjetje, ki je izdelovalo merilne inštrumente, potem so se preoblikovali v podjetje za računala, na koncu pa v računalniško podjetje. “Apple je na področju osebnih računalnikov odrinil Microsoft,” je dejal Markkula. “Moraš podjetje na novo izumiti, tako da bo izdelovalo kaj drugega, na primer druge potrošniške izdelke ali naprave. Moraš biti kot metulj in se preobraziti.” Jobs ni veliko rekel, vendar se je strinjal.

Stara uprava se je sestala proti koncu julija, da je potrdila prehod.

Woolard, ki je bil mila duša, je bil rahlo presenečen, ko je Jobs prišel oblečen v kavbojke in obut v športne copate, in ga je zaskrbelo, da bo začel stare člane uprave oštevati, da so naredili kaj narobe. Vendar je Jobs le prijazno pozdravil. Lotili so se glasovanja o sprejetju odstopov, izvolitve Jobsa v upravo ter pooblaščanja Woolarda in Jobsa, da poiščeta nove člane.

Ne preseneča, da je Jobs najprej izbral Larryja Ellisona. Taje rekel, da se bo z veseljem pridružil, vendar se sej ne udeležuje rad. Jobs je dejal, da ne bo nič narobe, če se bo udeležil le polovice sej. (Sčasoma se jih je udeleževal le tretjino. Jobs je njegovo fotografijo, ki so jo objavili na naslovnici Business Weeka, povečal do naravne velikosti, jo nalepil na karton in posadil na njegov sedež.)

Jobs je pripeljal tudi Billa Campbella, ki je v osemdesetih letih vodil trženje pri Applu in se je znašel sredi spora med Sculleyjem in Jobsom. Na koncu je potegnil s Sculleyjem, vendar mu je ta pozneje postal tako neljub, da mu je Jobs oprostil. Zdaj je bil izvršni direktor družbe Intuit in se je pogosto sprehajal z Jobsom. “Sedela sva na vrtu za njegovo hišo,” se je spominjal Campbell, ki je stanoval le nekaj sto metrov od Jobsa v Palo Altu, “ko mi je rekel, da se vrača k Applu in bi me rad imel v upravi. Rekel sem mu, da z veseljem pridem.” Campbell je bil trener ameriškega nogometa na univerzi Columbia, neverjetno pa je bil nadarjen za to, tako je trdil Jobs, da je “drugorazredne igralce pripravil do prvorazredne igre”. Jobs mu je rekel, da bo pri Applu delal s prvorazrednimi igralci.

Woolardje pripeljal Jerryja Yorka, ki je bil finančni direktor Chryslerja in pozneje IBMa. Razmišljala sta še o drugih, ki pa jih je Jobs zavrnil, na primer Meg Whitman, ki je bila tedaj vodja oddelka Playskool pri Hasbru in je bila nekoč odgovorna za strateško načrtovanje pri Disneyju. (Leta 1998 je postala glavna izvršna direktorica eBaya, pozneje pa je neuspešno kandidirala za guvernerko Kalifornije.) Preko let je Jobs v upravo Appla pripeljal še nekaj vodilnih ljudi, med njimi Ala Gora, Eriča Schmidta iz Googla, Arta Levinsona iz Genentecha, Mickeyja Drexlerja iz Gapa in J. Crew ter Andreo Jung iz Avona. Vedno pa je zagotovil, da so zvesti. Kljub njihovim pomembnim položajem v poslovnem in družbenem življenju se je včasih zdelo, da Jobsa občudujejo ali se ga bojijo, in jim je bilo veliko do tega, da je zadovoljen.

Nekoč je v upravo povabil tudi Arthurja Levitta, nekdanjega direktorja SEC. Levitt si je svojega prvega maca kupil leta 1984 in je pravil, da je “odvisen” od Applovih računalnikov, tako da je bil nad tem navdušen. Z veseljem je prišel v Cupertino, da bi se o tem pogovarjal z Jobsom. Ko pa je Jobs prebral Levittov govor o poslovnem upravljanju v korporacijah, v katerem je ta zagovarjal odločilno in neodvisno vlogo uprav, je povabilo umaknil. “Arthur, mislim, da v naši upravi ne bi bil zadovoljen, zato je najbolje, da te ne povabimo,” mu je rekel. “Nekateri pogledi, ki si jih izpostavil, so morda primerni za nekatera podjetja, ne skladajo pa se z Applovo kulturo.” Levitt je pozneje zapisal: “Bil sem presenečen in potrt... Očitno naj bi Applova uprava ne delovala neodvisno od glavnega izvršnega direktorja.”

Mactvorld v Bostonu, avgusta leta 1997

Interno sporočilo o povečanju Applovih opcij na delnice je bilo podpisano s “Steve in izvršna ekipa” in kmalu se je v javnosti izvedelo, da Jobs vodi vse produktne sestanke. Po tem in še drugih kazalcih je postalo jasno, da je zdaj globoko vpleten v delovanje Appla, in vrednost Applovih delnic je julija zrasla s 13 dolarjev na 20. Razburjenje se je stopnjevalo, še posebej med Applovimi privrženci, ki so se avgusta leta 1997 v Bostonu zbrali na prireditvi Macworld. Več kot pčt tisoč se jih je še predčasno zbralo, da bi se zgnetli v veliko dvorano v hotelu Park Plaza in poslušali Jobsov uvodni govor. Prišli so, da bi videli vrnitev svojega junaka in da bi izvedeli, ali se je res vrnil, da bi jih spet vodil. ,

Ko se je na velikem platnu prikazala fotografija Jobsa iz leta 1984, je množica navdušeno izbruhnila. “Steve! Steve! Steve!” so vzklikali, še preden je stopil na oder. Ko je končno prišel - v črnem jopiču, beli srajci brez ovratnika in kavbojkah ter s premetenim nasmehom na ustih -, se je razleglo vpitje in so zasvetile bliskavice, kot da gre za rokovsko zvezdo. Sprva jih je skušal pomiriti in jih je opominjal na to, kje je uradno v službi. “Ime mi je Steve Jobs in sem predsednik uprave in glavni direktor Pixarja,” se je predstavil, medtem ko se je na platnu pojavil napis s temi podatki. Potem jim je pojasnil svojo vlogo pri Applu: “Tako kot še mnogi drugi tudi jaz prispevam k temu, da Apple spet spravimo na pravo pot.”

Ko se je sprehajal po odru gor in dol in z daljincem v roki preklapljal med diapozitivi na platnu, pa je postalo jasno, da prav on vodi Apple in ga bo tudi v prihodnje. V dobro pripravljenem govoru je, ne da bi si pomagal z zapiski, občinstvu pojasnil, zakaj je prodaja pri Applu v zadnjih dveh letih padla za 30 %. “Veliko sposobnih ljudi je pri Applu, vendar delajo napačne stvari, ker je načrt napačen,” je rekel. “Vidim ljudi, ki komaj čakajo, da začnejo izvajati dobro strategijo, vendar te sploh ni bilo.” Množica je spet izbruhnila z vzkliki, žvižgi in nazdravljanjem.

Njegovo govorjenje je postajalo vse bolj zagreto in začelje uporabljati izraza “mi” in “jaz” namesto “oni”, ko je omenjal, kaj vse se bo dogajalo pri Applu. “Mislim, da moraš še vedno razmišljati drugače, da kupiš Applov računalnik,” je rekel. “Ljudje, ki jih kupujejo, dejansko razmišljajo drugače. To so kreativni duhovi tega sveta in ti bodo spremenili svet. Mi pa ustvarjamo orodje za tovrstne ljudi.” Ko je poudaril besedico “mi” v tem stavku, se je s konicami prstov na rokah dotaknil svojih prsi.

V sklepu govora, ko je razpravljal o prihodnosti Appla, je še naprej govoril v prvi osebi. “Tudi mi bomo razmišljali drugače in zadovoljevali potrebe ljudi, ki naše izdelke kupujejo od samega začetka. Marsikdo misli, da so nori, mi pa v tej norosti vidimo genialnost.” Množica je skočila na noge ter mu dolgo ploskala in vzklikala; drug drugega so pogledovali z očaranimi pogledi, nekateri so si brisali solze. Jobs jim je zelo jasno dal vedeti, da sta on in “mi” pri Applu eno in isto.

Pakt z Microsoftom

Vrhunec Jobsovega nastopa na Macworldu avgusta leta 1997 je odjeknil kot eksplozija, prišel pa je tako na naslovnico revije Time kot Newsweek. Ob koncu govora je premolknil, da je popil požirek vode, potem pa je nadaljeval bolj umirjeno. “Apple živi v našem ekosistemu,” je rekel. “Potrebuje pomoč drugih partnerjev. Destruktivni odnosi ne koristijo nikomur.” Da bi dosegel dodatni poudarek, je spet prestal in potem pojasnil: “Danes bi rad najavil eno od naših prvih novih partnerstev, zelo pomembno partnerstvo - in to z Microsoftom.” Občinstvo je osuplo zajelo sapo, na platnu pa sta se drug ob drugem pojavila logotipa Appla in Microsofta.

Apple in Microsoft sta se že več kot desetletje dajala glede številnih vprašanj okoli zaščitenih imen in patentnih pravic, do najbolj znamenitega spora pa je prišlo, ko je Microsoft ukradel videz in način uporabe Applovega grafičnega uporabniškega vmesnika. Ravno ko so Jobsa leta 1985 izrivali iz Appla, je Sculley sklenil dogovor, ki je bil tudi nekakšna predaja: Microsoftu so dovolili licenčno uporabo Applovega vmesnika za Windows 1.0, v zameno pa naj bi Microsoft dve leti razvijal Excel izključno za maca. Ko je leta 1988 Microsoft izdal Windows 2.0, so ga pri Applu tožili. Sculley je trdil, da dogovor iz leta 1985 ne velja za Windows 2.0, zaradi dodatnih izboljšav Windows (na primer trika Billa Atkinsona s prekrivanjem oken) pa naj bi bila kršitev še toliko očitnejša. Apple je do leta 1997 izgubil tožbo in vrsto pritožb, posledice tega postopka in grožnje novih tožb pa so ves čas viseli v zraku. Poleg tega je pod predsednikom Clintonom pravosodno ministrstvo proti Microsoftu pripravljalo velikansko protimonopolno tožbo. Jobs je vodilnega tožilca, Joela Kleina, povabil v Palo Alto. Pri kavi mu je rekel, naj si ne dela skrbi s tem, kako bi Microsoft prisilil v resne spremembe. Zadostovalo bi, da bi ga temeljito zaposlili s pravdanjem. Tako bi Apple dobil priložnost, da bi, kakor je pojasnil Jobs, lahko “smuknil mimo Microsofta” in začel ponujati konkurenčne izdelke.

Pod Ameliem je bil spor že zelo resen. Pri Microsoftu se niso želeli zavezati k temu, da bi razvijali Word in Excel za prihodnje macintosheve operacijske sisteme, to pa bi lahko Apple pokopalo. Billu Gatesu je treba priznati, da ni šlo le za maščevanje. Bilo je razurpljivo, da se ne želi zavezati razvoju za prihodnji macintoshev operacijski sistem, ko pa ni bilo videti, da bi kdorkoli, vključno z nenehno spreminjajočim se vodstvom Appla, vedel, kakšen naj bi bil novi operacijski sistem. Takoj potem, ko je Apple kupil NeXT, sta Amelio in Jobs skupaj poletela na obisk k Microsoftu, vendar Gatesu ni bilo čisto jasno, kateri od njiju naj bi bil glavni. Nekaj dni pozneje je telefoniral Jobsu. “Ej, kaj je zdaj to, naj svoje uporabniške programe stavim na naslednji NeXTov operacijski sistem?” je vprašal Gates. Jobs je odvrnil “s smešno pripombo na rovaš Gila”, se je spominjal Gates, namignil pa je tudi, da se bo situacija kmalu razjasnila.

Ko je bilo vprašanje vodenja z odhodom Amelia delno razrešeno, je Jobs med prvimi poklical Gatesa. Spominjal se je tega:

Poklical sem Billa in rekel: “Vse skupaj bom preobrnil.” Bill je bil vedno pristranski do Appla. Vpeljali smo ga v posel z uporabniško programsko opremo. Prva Microsoftova uporabniška programa sta bila Excel in Word za maca. Zato sem ga poklical in mu rekel: “Potrebujem pomoč.” Microsoft je ignoriral Applove patente. Rekel sem: “Če vztrajamo s tožbami, lahko čez nekaj let v patentnem sporu dobimo milijardo dolarjev. To veš tudi ti. Vendar Apple ne bo preživel tako dolgo, če bomo imeli vojno, to vem tudi jaz. Dajva zato takoj ugotoviti, kako lahko to razrešimo. Potrebujem le zagotovilo, da bo Microsoft še naprej razvijal za maca, in pa Microsoftov vložek v Apple, tako da boste udeleženi pri našem uspehu.”

Ko sem Gatesu ponovil, kar je povedal Jobs, je potrdil, da to drži. “Imeli smo skupino ljudi, ki je rada delala opremo za maca, in imeli smo radi ta sistem,” se je spominjal Gates. Z Ameliem se je pogajal že šest mesecev, predlogi pa so postajali vse daljši in bolj zapleteni. “Potem pa pride Steve in reče: ‘Hej, pogodba je preveč zapletena. Želim si preprost dogovor. Želim si zagotovilo in želim si vložek.’ In potem sva to sestavila v štirih tednih.”

Gates se je s svojim finančnim direktorjem, Gregom Maffeijem, podal v Palo Alto, da bi se dogovorili o okvirjih pogodbe, potem pa se je Maffei naslednjo nedeljo vrnil sam, da bi poskrbel, še za podrobnosti. Ko je prišel k Jobsu na dom, je Jobs pograbil dve plastenki vode iz hladilnika in peljal Maffeija na sprehod po soseščini Palo Alta. Oba sta bila oblečena v kratke hlače, Jobs je hodil bosonog. Ko sta sedla pred baptistično cerkev, je Jobs izpostavil ključni vprašanji. “Želimo si zagotovilo, da boste izdelovali programsko opremo za maca, in pa investicijski vložek.”

Čeprav so pogajanja stekla hitro, so se glede zadnjih podrobnosti uspeli dogovoriti šele nekaj ur pred Jobsovim govorom na Macworldu v Bostonu. Na govor se je pripravljal v Park Plaza Castlu, ko je zazvonil njegov mobilni telefon. “Zdravo, Bill,” je rekel in besedi sta odmevali po velikem preddverju. Stopil je v kot in govoril tiše, da drugi ne bi slišali. Pogovarjala sta se celo uro. Končno so bile razrešene še preostale točke pogodbe. “Bill, hvala za tvojo podporo tega podjetja,” je rekel Jobs, čepeč v kotu preddverja v kratkih hlačah. “Mislim, da je svet tako boljši.”

Jobs jev govoru opisal podrobnosti dogovora z Microsoftom. Najprej so najbolj zvesti zasikali in zastokali. Še posebej jih je motila Jobsova napoved, da je v skladu z dogovorom “Apple odločil napraviti Internet Explorer privzeti brskalnik v macintoshu”. Občinstvo se je odzvalo z glasnim neodobravanjem, Jobs pa je hitro dodal: “Ker verjamemo v možnost izbire, bomo računalnik opremili tudi z drugimi internetnimi brskalniki, uporabnik pa bo seveda lahko spremenil privzetega, če bo tako želel.” Slišati je bilo nekaj smeha in ploskanja. Občinstvo se je počasi mehčalo, še bolj pa potem, ko je povedal, da bo Microsoft v Apple vložil 150 milijonov in za to prejel delnice brez glasovalne pravice.

Prijetnejše vzdušje pa se je za hip spet razblinilo, ko je Jobs napravil enega od svojih redkih spodrsljajev pri javnem nastopanju. “Danes imam posebnega gosta, ki se nam bo pridružil prek satelitske povezave,” je rekel, in tedaj se je na velikanskem platnu pojavil obraz Billa Gatesa in zakraljeval nad njim in nad občinstvom. Gates se je prav narahlo smehljal in skoraj je bilo videti, kot da se posmehuje. Občinstvo je v grozi onemelo, sledilo je nekaj klicev in žvižgov neodobravanja. Prizor je tako močno spominjal na oglas z Velikim bratom iz leta 1984, da si skoraj pričakoval (in upal?), da bo ženska z atletsko postavo nenadoma pritekla v dvorano in z natančnim metom kladiva uničila sliko na platnu.

Žal pa je bilo vse resnično in Gates je žačel po satelitski zvezi govoriti z Microsoftovega sedeža, ne da bi se zavedal negodovanja. “Med najbolj razburljivimi, dosežki v mojem življenju je bilo to, kar sem delal s Stevom za macintosh,” je povedal s svojim visokirp glasom. Nadaljeval je z opisovanjem nove različice Microsoftovega Officea, ki da ga pripravljajo za macintosh, in občinstvo se je pomirilo ter nato počasi sprejelo novo svetovno ureditev. Gates si je prislužil celo nekaj ploskanja, ko je rekel, da bosta novi različici Worda in Excela “v marsičem boljši od tega, kar smo storili za platformo Windows”.

Jobs je spoznal, da je bila velikanska podoba Gatesa, ki se je vzpenjala nad njim in občinstvom, napaka. “Želel sem, da pride v Boston,” je pozneje rekel. “To je bila moja največja napaka na kateremkoli nastopu, ki sem ga imel. Obupno je bilo, ker sem bil videti majhen, kakor da je vse v

Billovih rokah.” Tudi Gatesu je bilo nerodno, ko je videl posnetek dogodka. “Nisem vedel, da bodo moj obraz predvajali na tako velikanskem platnu,” je rekel.

Jobs je skušal občinstvo pomiriti z vzpodbudnimi besedami, ki si jih ni bil vnaprej pripravil. “Če želimo iti naprej in doseči, da bo Apple spet uspeval, moramo nekaj stvari opustiti,” jim je povedal. “Moramo se odreči prepričanju, da Apple lahko zmaga le tako, da Microsoft izgubi ... Če želimo imeti Microsoftov Office na macintoshu, moramo po mojem prepričanju podjetju, ki Office izdeluje, izkazati nekaj več hvaležnosti.”

Najava o Microsoftu je skupaj z Jobsovim vnovičnim polnokrvnim angažmajem zagotovila toliko potrebno vzburjenje za poživitev Appla. Tega dne se je vrednost Applove delnice povečala za 6,56 dolarja ali 33 odstotkov, in je končala na vrednosti 26,31 dolarja, dvakrat toliko kot na dan, ko je Amelio dal odpoved. S tem enodnevnim skokom se je Applova tržna vrednost povečala za 830 milijonov dolarjev. Družba se je tako vendarle izognila prezgodnji smrti.

PETINDVAJSETO POGLAVJE

RAZMIŠLJAJ DRUGAČE

Jobs kot začasni direktor

Živeli norci

Lee Clow, kreativni direktor pri Chiat/Day, ki je ustvaril odlični videospot ‘1984’ ob lansiranju macintosha, se je na začetku julija leta 1997 vozil po Los Angelesu, ko je zazvonil njegov avtomobilski telefon. Klical je Jobs. “Zdravo, Lee, Steve tukaj,” je rekel. “Veš kaj, Amelio je pravkar dal odpoved. Lahko prideš sem gor?”

Apple je bil v postopku, da izbere novo agencijo, in Jobs ni bil zadovoljen s tem, kar je bil videl. Zato si je želel, da bi pri izbiri upoštevali tudi Clowa in njegovo družbo, ki se je tedaj imenovala TBWA\Chiat\Day. “Moramo dokazati, da Apple še živi,” je rekel Jobs, “in da še vedno pomeni nekaj posebnega.”

Clow mu je rekel, da se ne poteguje za stranke. “Poznaš naše delo,” je rekel. Jobs pa ga je rotil. Težko bi bilo odkloniti vse druge agencije, ki so se potegovale za posel, vključno z BBDO in Arnold Worldwide, ter pripeljati nazaj “stare znance”, kot je rekel Jobs. Clow je pristal na to, da prileti v Cupertino in prinese s seboj nekaj materiala, da bi si ga ogledali. Ko se je Jobs pozneje tega spominjal, je začel jokati.

Ob tem se raznežim, resnično raznežim. Jasno je bilo, da ima Lee Apple neizmerno rad. Nihče ni delal boljših reklam. Že deset let se ni trudil, da bi pridobil nove stranke. In vendar se je zdaj potrudil, da bi nas prepričal, ker je imel Apple tako rad. S svojo ekipo je prišel na briljantno zamisel, “Razmišljaj drugače”. Bilo je desetkrat bolje od česarkoli, kar so pokazale druge agencije. Ob tem se raznežim in se kar zjokam, ko se tega spominjam, tako zaradi tega, ker je bilo Leeju toliko do tega, kakor zaradi briljantnosti njegove zamisli o ‘drugačnem razmišljanju’. Vsake toliko časa se znajdem v polju čiste nedolžnosti, tako duha kot ljubezni, in vedno se razjokam. Vedno me prevzame. To je bil eden takih trenutkov. Tisto je bilo tako pristno in nedolžno, da tega ne bom nikoli pozabil. Zjokal sem se v svoji pisarni, ko mi je kazal zamisel, in še vedno jokam, ko se tega spomnim.

Jobs in Clow sta se strinjala, da je Apple ena najodličnejših blagovnih znamk, kar jih je, verjetno med petimi najboljšimi, kar zadeva čustveno navezanost, vendar so morali ljudi opomniti, kaj je na njej tako posebnega. Zato so si želeli reklamno kampanjo za blagovno znamko, ne za izdelke. Poudarjala naj ne bi tega, kaj zmorejo računalniki, temveč to, kaj zmorejo ustvarjalni ljudje z njimi postoriti. “Tu ni šlo za hitrost procesorja ali velikost pomnilnika,” se je spominjal Jobs. “Sloje za ustvarjalnost.” Kampanja ni ciljala le na potencialne kupce, temveč tudi na Applove lastne zaposlene: “Mi sami smo pozabili, kdo smo. En način, kako lahko spet ugotoviš, kdo si, je ta, da se spomniš, kdo so tvoji junaki. Tak je bil izvor tiste kampanje.”

Clow in njegova ekipa so poizkusili številne pristope, ki so poveličevali “norce”, ki “razmišljajo drugače”. Napravili so videospot s Sealovo pesmijo ‘Crazy’ (“We’re never gonna survive unless we get a little crazy”), vendar niso mogli dobiti pravic zanjo. Potem so poskušali s posnetkom Roberta Frosta, ki bere ‘Opuščeno pot’, in govori Robina Williamsa iz Društva mrtvih pesnikov. Na koncu so sklenili, da sami napišejo besedilo. Začelo se je z: “Živeli norci.”

Jobs je bil tako zahteven kot vedno. Ko je Clow priletel z različico besedila, je vzrojil nad mladim tekstopiscem: “To je sranje!” je zakričal. “To je agencijsko reklamno sranje. Sovražim to!” Mladi tekstopisec se je prvič srečal z Jobsom in je obnemel. Nikoli ni več prišel tja. Tisti pa, ki so uspeli Jobsa prenašati, vključno s Clovvom in njegovima sodelavcema Kenom Segallom in Craigom Tanimotom, pa so v sodelovanju z njim uspeli izdelati pesem, ki mu je ugajala. Izvirna, šestdeset sekund dolga različica se je glasila:

Živeli norci. Posebneži. Uporniki. Nemimeži. Okrogli čepi in kvadratne luknje. Tisti, ki gledajo drugače. Nimajo radi pravil. In ne spoštujejo zatečenega stanja. Lahko jih navajaš, se z njimi ne strinjaš, jih poveličuješ ali zaničuješ. Le ignorirati jih ne moreš. Kajti oni so tisti, ki poskrbijo za spremembe. Človeštvo potiskajo naprej. In medtem ko nekateri v njih vidijo norce, mi vidimo genialnost. Svet spreminjajo ljudje, ki so dovolj nori, da verjamejo, da to lahko storijo.

Jobs je v vseh teh proglasih videl nekaj sebe, nekaj vrstic je celo sam napisal, na primer “človeštvo potiskajo naprej”. V času bostonskega Macworlda na začetku avgusta so že imeli grobo različico. Strinjali so se, da še ni dokončna, vendar je Jobs v svojem govoru uporabil nekatere koncepte, na primer ‘razmišljaj drugače’. “Tu tiči zametek briljantne ideje,” je tedaj izjavil. “Pri Applu gre za ljudi, ki razmišljajo zunaj okvirov in želijo uporabljati računalnike pri spreminjanju sveta.”

Da bi ujeli duha filma Društvo mrtvih pesnikov, sta Jobs in Clow želela pridobiti Robina Williamsa, da bi bral spremno besedo. Njegov agent je dejal, da Williams ne sodeluje pri reklamah, zato ga je Jobs skušal dobiti neposredno. Uspel je priklicati njegovo ženo, ta pa igralca ni hotela poklicati na telefon, saj je vedela, kako prepričljiv je Jobs. Razmišljala sta tudi o Mayi Angelou in Tomu Hanksu. Na večerji, prirejeni za zbiranje sredstev za Billa Clintona, je Jobs prosil predsednika, naj pokliče Hanksa in ga pregovori, vendar ta ni pristal. Na koncu so se odločili za Richarda Dreyfussa, predanega ljubitelja Appla.    .»

Poleg televizijskih spotov so pripravili tudi nadvse odmevne časopisne in revijalne oglase. Šlo je za preproste čmobele portrete znamenitih zgodovinskih osebnosti in le Applovim logotipom ter besedama ‘Razmišljaj drugače’ v vogalu. Zanimiva posebnost je bila, da pri slikah ni pisalo, za koga gre. Nekatere - Einstein, Gandi, Lennon, Dylan, Picasso, Edison, Chaplin, King - je bilo lahko prepoznati. Pri drugih pa ni bilo tako očitno in ljudje so ugibali ali morda koga vprašali: Martha Graham, Ansel Adams, Richard Feynman, Maria Callas, Frank Lloyd Wright, James Watson, Amelia Earhart.

Pri večini je šlo za osebe, ki jih je Jobs občudoval. Praviloma so bili to ustvarjalni ljudje, ki so kaj tvegali, kljubovali porazu in stavili svojo prihodnost na drugačen pristop. Glede na to, da je bil tudi sam ljubiteljski fotograf, se je potrudil, da so izbrali ustrezne, v javnosti poznane fotografije. “To ni prava fotografija Gandija,” je nekoč rekel Clowu. Clow mu je pojasnil, da je znamenita fotografija Gandija za kolovratom, ki jo je posnela Margaret BourkeWhite, v lasti TimeLife Pictures in ni na voljo za komercialne namene. Jobs je zato poklical Normana Pearlstina, glavnega urednika Time Inc., in ga prepričal, da napravijo izjemo. Poklical je tudi Eunice Shriver, da bi prepričala družino, naj mu da na voljo fotografijo njenega brata Bobbyja Kennedyja na turneji po Apalačih, ki jo je imel tako rad, govoril pa je tudi osebno z otroki Jima Hensona, da bi dobil ustrezni posnetek pokojnega očeta Muppetov.

Yoko Ono je klical glede fotografije njenega pokojnega moža, Johna Lennona. Eno mu je poslala, vendar ta ni bila Jobsova najljubša. “Preden smo jo objavili, sem bil v New Yorku, in sem tam šel v majhno japonsko restavracijo, ki jo imam rad, ter ji sporočil, da bom tam,” se je spominjal. Prišla je k njegovi mizi. “Tale je boljša,” je rekla in mu podala kuverto. “Sem si mislila, da vas bom videla in sem jo prinesla s seboj.” Šlo je za znano fotografijo nje in Johna v postelji, s cvetlicami v roki. Pri Applu so potem uporabili to. “Jasno mi je, zakaj se je John zaljubil vanjo,” se je Jobs spominjal.

Spremna beseda, ki jo je bral Richard Dreyfuss, je bila v redu, vendar se je potem Lee Clow domislil nečesa drugega: Kaj, ko bi bral sam Jobs? “Ti to resnično verjameš,” mu je rekel Clow, “zato bi moral to pripovedovati ti.” Jobs je torej sedel v studio, napravili so nekaj posnetkov, in kmalu so imeli rezultat, ki je bil vsem všeč. Niso nameravali izdati, kdo govori, tako kot pri fotografijah niso napisali, za koga gre. Sčasoma naj bi ljudje sami ugotovili, da gre za Jobsa. “Zelo učinkovito bo s tvojim glasom,” je odločitev utemeljeval Clow. “Tako boš utrdil blagovno znamko.”

Jobs se ni mogel odločiti, ali bi uporabil različico z lastnim glasom ali Dreyfussovim. Prišel je večer, ko so morali reklamo poslati. Predvajali naj bi jo med televizijsko premiero Sveta igrač. Kot se je pogosto dogajalo, Jobs ni maral, da je prisiljen v neko odločitev. Clowu je naročil, naj

pošlje obe različici; tako je imel časa še do jutra, da se odloči. Zjutraj je telefonsko sporočil, naj uporabijo različico z Dreyfussom. “Če uporabimo moj glas, bodo ljudje mislili, da je reklama o meni,” je rekel Crowu. “Kar pa ni res. O Applu je.”

Odkar je bil Jobs odšel s komune z jablanovim nasadom, se je imel za otroka protikulture, podobno pa je gledal tudi na Apple. V reklamah, kot sta ‘Razmišljaj drugače’ in ‘1984’, je skušal Applovo blagovno znamko predstaviti tako, da je utrjevala njegovo uporništvo, celo potem, ko je bil že milijarder, ljudje njegove generacije in njihovi otroci pa so se s tem prav tako lahko identificirali. “Od takrat, ko sem ga spoznal še kot mladeniča, je vedno imel neverjeten občutek za to, kako si želi s svojo blagovno znamko vplivati na ljudi,” je rekel Clow.

Zelo malo drugih podjetij in korporacijskih voditeljev - morda pa sploh nobeden - je ne bi odneslo z neverjetno predrznostjo, da svojo blagovno znamko enačijo z Gandijem, Einsteinom, Picassom in dalajlamo. Jobs je znal ljudi spodbujati k temu, da so se imeli za protikorporacijske, ustvarjalne, inovativne upornike že samo zaradi tega, ker uporabljajo določeno vrsto računalnika. “Steve je ustvaril edino blagovno znamko v računalniški panogi, povezani z življenjskim slogom,” je rekel Larry Ellison. “Ljudje se ponašajo z nekaterimi znamkami avtomobilov, ki jih posedujejo, na primer porschejem, ferrarijem, priusom, kajti veljalo naj bi, da to, kakšen avto vozijo, pove nekaj o njih samih. Podoben odnos imajo lastniki Applovih izdelkov do svojih računalnikov.”

Jobs je od začetka kampanje o ‘drugačnem razmišljanju’ pa vse do takrat, ko je .nehal delati pri Applu, vsako sredo popoldne prirejal tri ure dolge sestanke s svojimi vodilnimi sodelavci iz reklamne agencije, trženja in odnosov z javnostjo. “Na vsem svetu ni direktorja, ki bi se toliko ukvarjal s trženjem kot Steve,” je rekel Clow. “Vsako sredo odobri vsako novo reklamo, oglas in reklamni pano.” Ob koncu sestanka je Clowa in njegova kolega iz agencije, Duncana Milnerja in Jamesa Vincenta, pogosto peljal v dobro varovani oblikovalski studio, da so videli, kakšne izdelke razvijajo. “Zelo se zagreje, ko nam razkazuje, kaj je novega,” je rekel Vincent. Ko je tako z mojstri za trženje delil svojo ljubezen do izdelkov že med samim nastajanjem, je zagotovil, da je bil skoraj vsak oglas, ki so ga izdelali, prežet z njegovimi čustvi.

iCEO

Medtem ko so pripravljali oglas o ‘drugačnem razmišljanju’, si je tudi Jobs vzel nekaj časa za drugačno razmišljanje. Odločil se je, da bo uradno prevzel vodenje podjetja, vsaj začasno. Dejansko je bil glavni vse od Amelievega odhoda pred desetimi tedni, vendar uradno le kot svetovalec, naziv začasnega direktorja pa je imel Fred Anderson. 16. septembra 1997 je Jobs najavil, da bo poskusno prevzel položaj začasnega direktorja -‘interim CEO’, oziroma, kot so seveda to začeli pisati, iCEO. Ni imel niti plače, niti ni podpisal pogodbe. Pri njegovih dejanjih pa ni bilo prav nič poskusnega. Vodil je, in to kot absolutist.

Še isti teden je v veliki dvorani zbral pomembnejše ljudi pri Applu ter priredil piknik s pivom in vegansko hrano, da bi proslavili njegov novi položaj in nove oglase. Imel je kratko bradico in je hodil bos, oblečen pa je bil v kratke hlače. “Okoli deset tednov sem spet pri Applu in sem medtem trdo delal,” je dejal. Videti je bil utrujen, vendar odločen. “Kar skušamo storiti, ni nepomembno. Skušamo se vrniti k temelju odličnih izdelkov, odličnemu trženju in odlični distribuciji. Apple se je žal odmaknil od dobrih temeljev.”

Jobs in uprava sta še nekaj nadaljnjih tednov iskala stalnega direktorja. Pojavila so se različna imena - George M. Fischer iz Kodaka, Sam Palmisano iz IBMa, Ed Zander iz Sun Microsystems -, vendar večina ni želela resno razmišljati o tem, da bi prevzela položaj direktorja, če bi Jobs ostal dejavni član uprave. V časniku San Francisco Chronicle so poročali, da je Zander odklonil, ker ni želel, da bi mu “Steve gledal čez ramo in spreminjal njegove odločitve”. Nekoč sta Jobs in Ellison grdo naplahtala svetovalca za računalništvo, ki se je prijavljal za položaj. Poslala sta mu sporočilo, češ da so ga izbrali, kar je povzročilo tako smeh kot zadrego, ko se je v časopisih pojavila novica, da sta se le poigravala z njim.

Decembra je že bilo jasno, da se je Jobsov položaj kot iCEO spremenil iz začasnega (interim) v trajnega (indefinite). Nemoteno je še naprej vodil podjetje, uprava pa je potihoma nehala iskati. “Vrnil sem se k Applu in skoraj štiri mesece skušal s pomočjo agencije najti direktorja,” se je spominjal. “Vendar niso našli pravega človeka in zato sem na koncu ostal. Apple tedaj ni bil v takem položaju, da bi zanimal koga resnično dobrega.”

Jobs se je potem soočil s težavnostjo vodenja dveh podjetij. Ko se je tega spominjal, je svoje zdravstvene težave pripisal prav tistim napornim časom:

Bilo je naporno, resnično naporno, najtežji čas mojega življenja. Imel sem mlado družino in imel sem še Pixar. Na delo sem odhajal ob sedmih zjutraj in se vračal ob devetih zvečer, ko so bili otroci že v postelji. Bil sem tako utrujen, da se dobesedno nisem mogel niti pogovarjati. Nisem se mogel pogovarjati z Laurene. Lahko sem le pol ure gledal televizijo in ob tem vegetiral. Zaradi tega me je skoraj pobralo. S črnim Porschejevim kabrioletom sem se vozil v Apple in Pixar in sem dobil ledvične kamne. Pohitel sem v bolnišnico, tam so mi v zadnjico dali injekcijo demerola in sčasoma sem jih izločil.

Čim bolj se je Jobs poglabljal v Apple, tem bolj je spoznaval, da se ne bo mogel umakniti. Ko so Michaela Della na neki računalniški razstavi vprašali, kako bi ukrepal, če bi bil Steve Jobs in bi prevzemal Apple, je odvrnil: “Zaprl bi firmo in vrnil denar delničarjem.” Jobs mu je poslal elektronsko sporočilo: “Direktorji bi morali imeti nekaj sloga,” je napisal. “Vidim, da vi niste tega mnenja.” Rad je podpihoval rivalstvo in s tem krepil samozavest svojih ljudi. Tako je bil storil z IBMom in Microsoftom in zdaj tudi z Dellom. Ko je sklical svoje vodilne sodelavce, da bi vzpostavil boljši sistem proizvodnje in distribucije, je v sejno sobo postavil povečano sliko Michaela Della s tarčo na obrazu. “Pazi se nas, Michael,” je rekel in iz sodelavcev izvabil vzklike odobravanja.

Ena od Jobsovih strasti je bila vzpostavljanje močnega, dolgoživega podjetja. Ko je bil star dvanajst let in je poleti delal pri HevvlettPackardu, je spoznal, da se v dobro vodenem podjetju inovacije porajajo hitreje kot pri še tako ustvarjalnem posamezniku. “Odkril sem, da je najboljša inovacija lahko tudi podjetje oz. način, kako je organizirano,” se je spominjal. “Organizacija podjetja je nekaj veličastnega. Ko sem dobil priložnost, da se vrnem k Applu, sem spoznal, da brez podjetja ne morem nič, zato sem sklenil ostati in ga na novo vzpostaviti.”

Uničevanje klonov

Eno od nenehnih vprašanj okoli Appla je bilo, ali naj licencira operacijski sistem drugim podjetjem, tako kot je to počel Microsoft s svojim Windows. Wozniak je tak pristop zagovarjal vse od začetka. “Imeli smo najbolj prekrasen operacijski sistem,” je rekel, “a če si ga želel imeti, si moral kupiti našo strojno opremo za dvojno ceno. To je bilo narobe. Morali bi bili izračunati primemo ceno za licenciranje operacijskega sistema.” Alan Kay, zvezdnik iz Xerox PARC, ki je v Apple prišel leta 1984, je prav tako navijal za licenciranje macovega operacijskega sistema. “Ljudje, ki se ukvarjajo s programsko opremo, vedno delajo z več platformami, ker si želiš, da bi delovalo na vsem,” se je spominjal. “S Stevom sva se o tem veliko prepirala in to je bil verjetno moj največji spor, v katerem sem izgubil pri Applu.”

Bill Gates, ki si je nabiral velikansko premoženje z licenciranjem Microsoftovega operacijskega sistema, je leta 1985, prav takrat, ko so tam odstavljali Jobsa, pozval Apple, da tudi oni tako storijo. Gates je menil, da bi Microsoft lahko zaslužil z uporabniško programsko opremo, na primer Wordom in Excelom, za uporabnike macintosha in njegovih klonov, tudi če bi Apple Microsoftu odvzel nekaj kupcev operacijskega sistema. “Resno sem se trudil, da bi jih prepričal, naj se posvetijo licenciranju,” se je spominjal. Sculleyju je na to temo poslal uradno elektronsko sporočilo. “Računalniška industrija se je znašla na točki, ko je nemogoče, da bi Apple iz svoje inovativne tehnologije napravil standard brez podpore drugih izdelovalcev osebnih računalnikov, s čimer bi dosegli tudi ustrezno kredibilnost,” je zapisal. “Apple bi moral licencirati macintoshevo tehnologijo trem ali petim pomembnim izdelovalcem, da bi lahko proizvajali z macom združljive računalnike.” Odgovora ni prejel, zato je napisal še eno sporočilo, v katerem je navedel nekaj podjetij, za katera je menil, da bi lahko klonirala maca, in dodal: “Pri licenciranju bi rad pomagal, kolikor lahko. Prosim, pokličite me.”

Apple se je do leta 1994 upiral licenciranju macintoshevega operacijskega sistema, potem pa je tedanji direktor, Michael Špindler, dovolil dvema majhnima družbama, Power Computing in Radius, da začneta izdelovati klone macintosha. Ko je Apple prevzel Amelio, je dodal še Motorolo. Poteza se je izkazala za poslovno močno vprašljivo. Apple je za vsak prodani računalnik dobil 80 dolarjev licenčnine, vendar s tem niso uspeli razširiti trga, temveč so kloni najedli prodajo Applovih zmogljivejših računalnikov, pri katerih so imeli do 500 dolarjev dobička.

Jobsovo nasprotovanje klonom pa ni bilo le poslovno, do tega je imel še globlji odpor. Po enem od njegovih temeljnih načel naj bi bili strojna in programska oprema tesno povezani. Rad je obvladoval vse vidike svojega življenja, pri računalnikih pa je to lahko dosegel le tako, da je prevzel odgovornost za prav vse podrobnosti uporabniškega doživetja.

Ko se je torej vrnil k Applu, je bila ena od njegovih prioritet, da ustavi kloniranje macintoshev. Ko so julija 1997, nekaj tednov po tem, ko je Jobs pomagal izriniti Amelia, končali novo različico macovega operacijskega sistema, Jobs ni dovolil izdelovalcem klonov, da bi svoje računalnike nadgradili na ta sistem. Šef podjetja Power Computing, Stephen ‘King’ Kahng, je organiziral proteste v podporo kloniranju, ko se je tistega avgusta Jobs pojavil na bostonskem Macvvorldu, in je javno svaril, da bo macintoshev operacijski sistem propadel, če ga Jobs ne bo več licenciral. “Če se platforma zapre, je z njo konec,” je rekel Kahng. “Popolno uničenje. Zaprtost je poljub smrti.”

Jobs se s tem ni strinjal. Telefoniral je Edu Woolardu in mu povedal, da se Apple umika iz licenčnega posla. Uprava je pristala in septembra so se s Power Computingom uspeli dogovoriti, da se ti za plačilo 100 milijonov dolarjev odrečejo licenci, Apple pa je dobil tudi dostop do podatkov njihovih kupcev. Kmalu zatem je Jobs odpovedal licenčne pravice tudi vsem .drugim izdelovalcev klonov. “Ničesar ni bilo bolj neumnega, kakor da smo pustili drugim podjetjem, da izdelujejo slabšo strojno opremo, z našim lastnim operacijskim sistemom pa nam zmanjšujejo prodajo,” je rekel pozneje.

Krčenje produktnih linij

Ena od Jobsovih pomembnih odlik je bila, da se je znal zbrati. “Prav tako pomembno se je znati odločiti, kaj storiti, kakor to, česa ne,” je rekel. “To velja za podjetja, velja pa tudi za izdelke.”

Temu načelu je začel slediti, čim se je vrnil k Applu. Nekega dne je med sprehodom po hodnikih srečal mladega diplomanta Wharton School, ki je bil Ameliev pomočnik, in ta mu je rekel, da končuje s svojim delom. “Odlično, kajti potrebujem nekoga, ki bo opravljal težaška dela,” mu je rekel Jobs. Njegova nova naloga je bila, da je delal zapiske, ko se je Jobs sestajal z ducati produktnih ekip pri Applu, si dal pojasniti, kaj počnejo in jih primoral v zagovarjanje odločitve, zakaj naj bi nadaljevali z njihovim projektom ali razvojem izdelka.

Pridobil je tudi prijatelja, Phila Schillerja, ki je bil nekoč delal pri Applu, zdaj pa je bil pri podjetju za grafično programsko opremo, Macromedia. “Steve je v konferenčni sobi, kjer je bilo prostora za dvajset ljudi, skliceval sestanke ekip. Te so prišle s tridesetimi ljudmi in predvajale prikaze s PovverPointom, česar pa Steve ni maral,” se je spominjal Schiller. Ena od prvih stvari, ki jih je Jobs storil pri produktnih sestankih, je bila prepoved PowerPointa. “Sovražim to, kako ljudje uporabljajo prikaze z diapozitivi, namesto da bi razmišljali,” se je Jobs pozneje spominjal. “Ljudje so se soočali s problemom, tako da so pripravili lepo predstavitev. Želel sem, da se poglobijo, predelajo stvari za mizo, ne pa da prikazujejo množico lepih sličic. Ljudje, ki jim je jasno, o čem govorijo, ne potrebujejo PowerPointa.”

Na sestankih se je pokazalo, kako neosredotočen je postal Apple. Podjetje je izdelovalo številne različice vsakega izdelka zgolj zaradi birokratske vztrajnosti in pa zato, da je zadovoljilo muhe prodajalcev v trgovinah. “Bilo je noro,” se je spominjal Schiller. “Zaslepljene ekipe so izdelovale na tone izdelkov, večinoma ničvrednih.” Imeli so ducat različic macintosha, vsako z drugo begajočo številko, od 1400 do 9600. “Tri tedne so mi vse to pojasnjevali,” je rekel Jobs. “Ni mi bilo jasno.” Na koncu je začel zastavljati preprosta vprašanja, na primer: “Za katero različico naj rečem prijateljem, naj si jo kupijo?”

Ko ni prejel preprostih odgovorov, je začel ukinjati modele in izdelke. Kmalu jih je ukinil kar 70 %.”Ste pametni fantje,” je rekel eni od skupin. “Ne bi smeli izgubljati časa s tako ničvrednimi izdelki.” Številne inženirje je jezila ta taktika krčenja, zaradi katere so tudi odpustili veliko zaposlenih. Jobs pa je pozneje zatrjeval, da so dobri inženirji, tudi nekateri taki, ki so jim ukinili projekte, to cenili. Septembra 1997 je na enem od kolegijev rekel: “Prišel sem s sestanka z ljudmi, ki smo jim pravkar ukinili izdelek in so bili naravnost srečni, saj so končno dojeli, kam za vraga gremo.”

Po nekaj tednih je imel Jobs končno dovolj. “Stojte!” je zavpil med pomembno sejo produktne strategije. “To je noro.” Zgrabil je pisalo, odkorakal do table ter potegnil vodoravno in navpično črto, da je belino razdelil na štiri kvadrate. “Tole potrebujemo,” je nadaljeval. V vrhnja kvadrata je napisal ‘potrošniško’ in ‘profesionalno’, v spodnja pa ‘namizno’ in ‘prenosno’. Njihova naloga je, tako je rekel, da napravijo štiri odlične izdelke, enega za vsak kvadrant. “V prostoru je zavladala popolna tišina,” se je spominjal Schiller.

Tudi na septembrski seji uprave je zavladala tišina, ko je Jobs predstavil svoj načrt. “Gil nas je na vsaki seji nagovarjal k večjemu in večjemu številu izdelkov,” se je spominjal Woolard. “Trdil je, da potrebujemo več izdelkov. Steve pa je zdaj rekel, da jih potrebujemo manj. Narisal je štiri kvadrate in nam rekel, da se moramo osredotočiti nanje.” Uprava se je sprva upirala. Rekli so mu, da je tvegano. “Lahko to naredim,” je rekel. Uprava glede nove strategije sploh ni glasovala. Jobs je imel vajeti v rokah in je drvel neustavljivo naprej.

Inženirji in menedžerji pri Applu so se tako nenadoma močno osredotočili le na štiri področja. Za profesionalni namizni kvadrant so se ubadali z izdelovanjem power macintosha G3, za profesionalno prenosno področje je bil powerbook G3. Za potrošniški namizni računalnik se je pričelo delo na napravi, ki se bo razvila v imac. Za potrošniško prenosno napravo pa se bodo posvetili temu, kar bo postalo ibook. Mali ‘i’ v imenih naj bi po Jobsovi razlagi poudarjal, da bodo naprave integrirane z internetom.

Večje osredotočenje je pomenilo, da se je podjetje umaknilo z drugih področij, na primer tiskalnikov in strežnikov. Leta 1997 je Apple prodajal barvne tiskalnike stylewriter, ki so bili v temelju različica HewlettPackardovega deskjeta. HP je največ zaslužil s prodajo kaset z barvilom. “Ne razumem,” je Jobs dejal na produktni seji. “Prodate jih milijon in s tem ne zaslužite? To je smešno.” Zapustil je sejno sobo in poklical vodjo HPja. Predlagal je, da prekinejo dogovor, Apple se umakne iz posla s tiskalniki in ga prepusti le HPju. Potem se je vrnil v sejno sobo in najavil svojo odločitev. “Steve je preučil situacijo in je takoj spoznal, da moramo stopiti ven iz okvirov,” se je spominjal Schiller.

Najbolj vidna odločitev je bila, da je dokončno ukinil newtona, osebni digitalni pripomoček s skoraj dobrim prepoznavanjem ročne pisave. Jobs ga je sovražil, ker je šlo za Sculleyjev projekt, ker naprava ni bila popolna in ker je na splošno sovražil naprave s pisalom. Že na začetku leta 1997 je skušal prepričati Amelia, da ga ukine, vendar je Amelio le skušal odcepiti oddelek. Konec leta 1997 je bil newton še vedno prisoten. Pozneje je opisal, kaj je razmišljal:

Če bi bil Apple v boljšem stanju, bi se pripravil do tega, da ugotovim, kako newton spraviti v red. Nisem zaupal ljudem, ki so ga vodili. Čutil sem, da tehnologija ni samo slaba, vendar je bila napačno vodena. Ko sem ga ukinil, sem sprostil nekaj dobrih inženirjev, ti pa so lahko potem šli delat na nove mobilne naprave. In sčasoma nam je uspelo, ko smo se lotili iphonov in ipada.

Boljše osredotočanje je rešilo Apple. Jobs je v prvem letu, ko je bil spet nazaj, odpustil več kot tri tisoč ljudi, kar se je ugodno poznalo na bilanci podjetja. V fiskalnem letu, ki se je končalo, ko je Jobs septembra leta 1997 postal začasni direktor, je Applova izguba znašala 1,04 milijarde dolarjev. “Še kakih devetdeset dni, pa bi bili plačilno nesposobni,” se je spominjal. Na Macworldu januarja leta 1998 v San Franciscu je Jobs stopil na oder, kjer se je Amelio osmešil leto dni poprej, in govoril o novi produktni strategiji. Imel je košato brado, nosil je usnjen jopič. Ob tej priložnosti je prvič končal govor s stavkom, ki je potem zanj postal tako značilen: “Za konec pa še nekaj ...” Tokrat je bilo to ‘še nekaj’ “Razmišljaj dobiček”. Ko je to izrekel, je množica izbruhnila s ploskanjem. Po dveh letih hudih izgub je bil Apple v zadnjem četrtletju spet pozitiven, z dobičkom 45 milijonov dolarjev. V celotnem fiskalnem letu 1998 je dobiček znašal 309 milijonov. Jobs se je tako vrnil, Apple pa tudi.

ŠESTINDVAJSETO POGLAVJE

OBLIKOVALSKA NAČELA

Studio Jobsa in Iva

Jony Ive

Ko je Jobs takoj potem, ko je septembra leta 1997 postal začasni direktor, zbral svoje vodilne ljudi, da bi jih spodbudno nagovoril, je bil med poslušalci tudi energičen tridesetletni Britanec, ki je vodil Applovo oblikovalsko ekipo. Jonathan Ive, vsi so ga klicali Jony, je nameraval dati odpoved. Sit je bil obsedenosti podjetja z dobičkom, namesto da bi se menili za oblikovanje izdelkov. Potem, ko je poslušal Jobsa, si je premislil. “Zelo jasno se spominjam, kako je Steve najavil, da naš cilj ni samo zaslužiti, temveč izdelovanje odličnih izdelkov,” se je spominjal. “Odločitve, ki jih sprejemašna osnovi te filozofije, so povsem drugačne od teh, ki smo jih bili sprejemali pri Applu.” Med Ivom in Jobsom je kmalu zrasla vez, iz katere se je potem razvilo najbolj neverjetno partnerstvo industrijskega oblikovanja v tistih časih.

Ive je odraščal v Chingfordu, kraju na severovzhodnem konpu Londona. Njegov oče je bil srebrar, poučeval pa je na krajevni višji šoli. “Odličen mojster je,” se je spominjal Ive. “Vsak božič mi je podaril en dan svojega časa v šolski delavnici med božičnimi počitnicami, ko ni bilo nikogar tam, in mi pomagal izdelati, karkoli sem si zaželel.” Edini pogoj je bil, da je moral sam narisati, kar je nameraval izdelati. “Vedno sem imel občutek za lepoto tistega, kar je ročno izdelano. Spoznal sem, da je najpomembnejša skrb, ki jo v to vložimo. Resnično čutim le prezir, ko vidim, da je kaj napravljeno brez prave pozornosti.”

Ive se je vpisal na tehniško šolo v Nevvcastlu, posti čas in poletja pa je prebil pri oblikovalcih. Ena od njegovih stvaritev je bila pisalo s kroglico na vrhu, s katero se je bilo zabavno igrati. Lastnik je bil s peresom tako dobil lahkotno čustveno povezavo. Za diplomsko nalogo je iz povsem bele plastične mase oblikoval mikrofon in slušalko za sporazumevanje s slušno prizadetimi otroki. Oblikoval je tudi bankomat in zaobljen telefon; oba izdelka sta prejela nagrado Royal Society of Arts. Za razliko od nekaterih drugih oblikovalcev ni le pripravljal lepih skic, temveč se je posvetil tudi tehnični plati in delovanju sestavnih delov. Med študijem je prišel do pomembnega spoznanja, ko je imel priložnost oblikovati z macintoshem. “Odkril sem maca in sem čutil povezavo z ljudmi, ki so izdelovali to napravo,” se je spominjal. “Nenadoma sem dojel, kaj je podjetje oziroma kaj naj bi bilo.”

Po diplomi je v Londonu sodeloval pri ustanovitvi oblikovalske firme Tangerine, ta pa je potem dobila svetovalni posel pri Applu. Leta 1992 se je preselil v Cupertino in se zaposlil v oblikovalskem oddelku Appla. Leta 1996, leto dni pred vrnitvijo Jobsa, je postal vodja oddelka, vendar ni bil zadovoljen. Amelio ni bil posebno zagret za oblikovanje. “Izdelkom nismo posvečali dovolj pozornosti, ker smo skušali kar se da veliko zaslužiti,” je rekel Ive. “Od nas oblikovalcev so zahtevali le model tega, kakršen naj bi bil izdelek videti na zunaj, potem pa so ga inženirji čim ceneje izdelali. Bil sem na tem, da dam odpoved.”

Ko je Jobs prevzel vodstvo in imel svoj spodbudni nagovor, se je Ive odločil, da ostane. Jobs je sicer prvotno razmišljal o svetovno znanih oblikovalcih od zunaj. Govoril je z Richardom Sapperjem, ki je oblikoval IBM thinkpad, in Giorgettom Giugiarom, ki je oblikoval ferrari 250 in maserati ghibli. Potem pa se je sprehodil po Applovem oblikovalskem studiu in se navezal na priljudnega, zagretega in zelo resnega Iva. “Razpravljala sva o pristopu do oblik in materialov,” se je Ive spominjal. “Bila sva na isti valovni dolžini. Nenadoma sem dojel, zakaj imam rad to podjetje.”

Ivu je bil na začetku nadrejen Jon Rubinstein, ki ga je Jobs privedel, da je vodil oddelek za strojno opremo, vendar se je med Ivom in Jobsom

razvila nenavadno močna in neposredna vez. Redno sta začela skupaj kositi, Jobs pa je ob koncu dneva zahajal v Ivov oblikovalski studio na klepet. “Jony je imel poseben status,” je rekla Laurene Powell. “Prihajal je k p nam domov in naši družini sta se zbližali. Steve do njega nikoli ni namerno grob. Večina ljudi v Jobsovem življenju je zamenljivih. Jony pa ne.” Jobs mi je takole opisal svoje spoštovanje do Iva:

Jonyjev pomen je bil velikanski, ne le za Apple, temveč tudi za širši svet. Grozljivo pameten je na vse mogoče načine. Razume podjetništvo, trženje. Stvari dojame v hipu, kar tako. Bolje od kogarkoli drugega razume jedro našega dela. Če sem pri Applu s kom imel duhovno vez, je bil to gotovo Jony. Večino izdelkov sva si izmislila skupaj, potem pa pritegnila še druge in rekla: “Ej, kaj mislite o tem?” Stvari razume tako v širino kot do najmanjših podrobnosti. Razume tudi, da Apple proizvaja izdelke. Ni samo oblikovalec. Zato dela neposredno zame. Ima večjo operativno vlogo od kogarkoli drugega z izjemo mene. Nihče mu ne more zapovedati, kaj naj dela, ali ga odpoditi. Tako sem to nastavil.

Kot večina oblikovalcev je Ive rad preučil filozofijo in posamezne korake pri konkretnem oblikovalskem projektu. Za Jobsa je bil postopek bolj intuitiven. Izbiral je modele in skice, ki so mu ugajale, in zavrgel tiste, ki mu niso. Ive je sledil tem namigom in razvil koncepte, ki jih je Jobs blagoslovil.

Ive je zelo cenil nemškega industrijskega oblikovalca Dieterja Ramsa, ki je delal pri firmi za elektronske aparate Braun. Ramsje zagovarjal pristop “manj, vendar bolje”, Weniger aber besser, z Jobsom pa sta se prav tako veliko ukvarjala z vsakim novim modelom, da bi ugotovila, kako ga lahko napravita še bolj preprostega. Odkar so v Applovi prvi brošuri zapisali “Največja dovršenost je v preprostosti”, je Jobs težil k preprostosti, ki izhaja iz obvladanja, ne pa ignoriranja kompleksnosti. “Če želiš kaj napraviti preprosto,” je rekel, “resnično razumeti, kaj se skriva v globinah, in priti do lepih rešitev, je potrebnega veliko napornega dela.”

V Ivu je Jobs našel tovariša, s katerim je lahko iskal resnično preprostost, ne le površinske. Ive je v svojem oblikovalskem studiu takole opisal svojo filozofijo:

Zakaj predpostavljamo, da je preprosto tudi dobro? Ker moramo pri izdelkih imeti občutek, da jih obvladamo. Ko v kompleksnost vneseš urejenost, najdeš način, kako si izdelek lahko podrediš. Preprostost ni samo v videzu.

Ne gre samo za minimalizem ali odsotnost navlake. Gre za prodiranje skozi globine kompleksnosti. Za pravo preprostost je treba iti resnično globoko. Če na primer na napravi ni nobenega vijaka, lahko dobiš nadvse zapleten izdelek. Pravilnejši pristop je, da greš s preprostostjo globlje, tako da dojameš o izdelku vse, tudi to, kako ga izdelujejo. Globoko moraš razumeti bistvo izdelka, da se lahko znebiš nebistvenih delov.

Jobs in Ive sta si delila to temeljno načelo. Oblikovanja nista videla le kot zunanji videz izdelka. Moralo je odražati bistvo izdelka. “Večini ljudi oblikovanje pomeni le zunanji blišč,” je Jobs povedal zaFortune kmalu potem, ko je vzel vajeti pri Applu v svoje roke. “Zame pa je bil to povsem zgrešen pogled. Oblikovanje je duša človeške stvaritve, ki se na koncu izrazi v zapovrstnih zunanjih plasteh.”

Zaradi vsega tega je bil postopek oblikovanja pri Applu neločljivo povezan s tehničnim načrtovanjem in izdelovanjem izdelka. Ive je opisal, kako je bilo to pri Applovem powermacu. “Želeli smo se znebiti vsega, razen tistega, kar je bilo absolutno bistveno,” je rekel. “To smo lahko storili le s popolnim sodelovanjem med oblikovalci, razvijalci izdelka, inženirji in proizvajalci. Spet in spet smo se vračali na začetek. Ali resnično potrebujemo tisti sestavni del? Ga lahko pripravimo do tega, da izvaja funkcijo preostalih štirih delov?”

Jobs in Ive sta jasno videla povezavo med oblikovanjem izdelka, njegovim bistvom in izdelavo, ko sta potovala po Franciji in obiskala prodajalno s kuhinjsko opremo. Ive je v roke prijel nož, ki ga je cenil, potem pa ga razočarano odložil. Jobs je storil enako. “Oba sva opazila kapljico strjenega lepila med ročajem in rezilom,” se je spominjal Ive. Razpravljala sta o tem, kako je izdelava uničila sicer dobro oblikovanje noža. “Ni nam do tega, da bi si predstavljali, kako so noži, ki jih uporabljamo, zlepljeni,” je rekel Ive. “Stevu in meni ni vseeno za take stvari, saj to pokvari čistost in odvrača od bistva nečesa takega, kot je kos kuhinjskega orodja. Enak pogled imava na to, kako je treba napraviti izdelke, da so videti pristni in popolni.”

Pri večini drugih podjetij je oblikovanje pogojeno s tehnično izdelavo. Inženirji pojasnijo svoje specifikacije in zahteve, oblikovalci pa potem pripravijo primerna ohišja. Pri Jobsu je postopek praviloma potekal v nasprotni smeri. V prvih letih Appla je odobril oblikovanje ohišja prvega macintosha, inženirji pa so potem morali plošče in sestavne dele primerno izdelati.

Ko so ga izrinili, se je postopek pri Applu vrnil k tehnični pogojenosti. “Preden se je vrnil Steve, so inženirji rekli: ‘Tu imate drobovje - procesor, disk -, oblikovalci pa so vse to morali vstaviti v ustrezno škatlo,” je povedal šef Applovega trženja, Phil Schiller. “Ko tako delaš, narediš obupne izdelke.” Ko pa se je Jobs vrnil in se povezal z Ivom, se je tehtnica spet nagnila na stran oblikovalcev. “Steve nam je nenehno vcepljal v glavo, da je oblikovanje neločljivi del tega, zaradi česar bomo odlični,” je rekel Schiller. “Oblikovanje je spet diktiralo tehnično izvedbo in ne nasprotno.”

Tu in tam se je to slabo obrestovalo, kakor na primer v primeru, ko sta Jobs in Ive vztrajala pri zahtevi, da je rob pri iphonu 4 iz kosa matiranega aluminija, čeprav je inženirje skrbelo, da bo to motilo delovanje antene. Ponavadi pa je prepoznavnost oblikovanja - pri imacu, ipodu, iphonu in ipadu - Apple razločevala od drugih izdelovalcev in ga po Jobsovi vrnitvi popeljala do tako sijajnih uspehov.

Znotraj studia

Oblikovalski studio, v katerem kraljuje Jony Ive, leži v pritličju zgradbe na naslovu Infinite Loop št. 2 na Applovem zemljišču. Stekla prostorov so zatemnjena, težka vrata opremljena z močno ključavnico. Takoj pri vhodu je zastekljena sprejemnica, kjer vstop varujeta dva pomočnika. Celo višji zaposleni pri Applu nimajo vstopa brez posebnega dovoljenja. Z Ivom sva večino intervjujev za to knjigo opravila drugje, nekega dne leta 2010 pa je uredil, da sem lahko popoldne prebil pri ogledovanju studia in razpravljanju o tem, kako z Jobsom tam sodelujeta.

Na levo od vhoda je ločen prostor z mizami za mlade oblikovalce, na desni je razsežni glavni prostor s šestimi dolgimi mizami, kjer razstavljajo izdelke, ki so v razvoju, in se z njimi ukvarjajo. Za glavnim prostorom je studio za računalniško oblikovanje, opremljen z delovnimi postajami, od tod pa se pride v prostor z modelimimi napravami, ki to, kar se izrisuje na zaslonih, oblikujejo v modele iz penaste plastične mase. Še naprej od tod je komora za robotsko barvanje, kjer modeli dobijo bolj dokončno podobo. Oprema je industrijsko asketska, kovinsko sive barve. Listje na drevesih zunaj pred okni meče svetlobne in senčne vzorce na zatemnjena okna. V ozadju je mogoče slišati tehno in džezovsko glasbo.

Ko je bil Jobs še zdrav, sta z Ivom skoraj vsak dan tam kosila in se potem popoldne sprehajala po studiu. Potem ko je vstopil, si je lahko ogledal izdelke na mizah, skušal občutiti, kako se skladajo z Applovo strategijo, in otipaval porajajoče se oblike. Ponavadi sta hodila okoli sama, medtem ko so drugi oblikovalci dvigovali pogled s svojega dela, sicer pa so se spoštljivo držali ob strani. Če je Jobs imel kakšno konkretno vprašanje, je morda poklical vodjo mehaničnega oblikovanja ali katerega od drugih Ivovih pomočnikov. Če ga je kaj vzburilo ali sprožilo misli o poslovni strategiji, je morda prosil direktorja operacij Tima Cooka ali vodjo trženja Phila Schillerja, da se jima pridružita. Ive je opisal običajni postopek:

Velika soba v studiu je edini prostor v podjetju, kjer si lahko ogledaš vse, kar se razvija. Ko pride Steve, sede za eno od teh miz. Če na primer delamo na novem iphonu, pograbi stol in se začne poigravati z različnimi modeli, jih otipavati, in izjavlja, kateri mu najbolj ugaja. Potem skupaj pregledava še preostale mize, da vidi, v katero smer se razvijajo izdelki. Tako lahko dobi pregled nad celotnim podjetjem, nad vsem, o čemer smo razmišljali - iphonom in ipadom, imacom in prenosnikom. Tako bolje vidi, kje podjetje troši energijo in kako so zadeve povezane. In lahko vpraša: “Je to smiselno, kajti tole nas kar veliko stane?” in podobno. Vidi lahko povezave med stvarmi, kar je pri velikem podjetju kar težko. Ko si ogleduje modele na teh mizah, lahko vidi prihodnost za naslednja tri leta.

Velik del postopka oblikovanja zavzema pogovarjanje, dialog med ogledovanjem modelov in igranjem z njimi. Nerad preučuje kompleksne risbe. Želi si videti in si otipati modele. Prav ima. Sam sem še vedno presenečen, ko napravimo model in potem spoznamo, da je zanič, čeprav so računalniške upodobitve videti odlične.

Rad zahaja sem, ker je tu mimo in prijetno. Če si vizualna oseba, je tu pravi raj. Nobenih formalnih revizij oblikovanja nimamo, zato tudi ni pomembnih točk odločanja. Odločanje je zvezno. Ker oblikovanje nenehno postopno spreminjamo in nimamo nobenih neumnih predstavitev, ne prihaja do večjih nesporazumov.

Nekega dne je Ive nadzoroval oblikovanje novega evropskega vtiča in priključka za macintosh. Na ducate pobarvanih modelov iz penaste plastike, vsak za malenkost drugačen, je bilo pripravljenih na ogled. Marsikomu bi se zdelo nenavadno, da bi se vodja oblikovanja ukvarjal s takimi zadevami, vendar je bil vpleten celo Jobs. Odkar je bil dal za apple II izdelati poseben napajalnik, se ni ukvarjal le s tehničnimi vidiki takih dei lov, temveč tudi oblikovalskimi. Njegovo ime je navedeno na patentu za beli napajalnik za macbook, prav tako pa za magnetni priključek, ki tako prijetno klikne. Na začetku leta 2011 je naveden kot eden od izumiteljev pri 212 različnih Applovih patentih v Združenih državah.

Ive in Jobs sta se veliko ukvarjala celo s pakiranjem Applovih izdelkov in tudi za to vložila patente. Ameriški patent št. D558572, odobren 1. januarja leta 2008, za škatlo ipoda nano, vključuje štiri risbe, na katerih je videti, kako je naprava lepo ugnezdena, ko škatlo odpremo. Patent št. D596485 je bil 21. julija leta 2009 izdan za pakiranje iphona s trdnim pokrovom in majhnim svetlečim pladnjem v notranjosti.

Mike Markkula je Jobsa že zelo zgodaj podučil, da ljudje kljub nasprotnim trditvam knjigo ocenjujejo tudi po ovitku ter da mora tudi pakiranje pri Applu sporočati, da se v notranjosti skriva pravi zaklad. Kupci Applovih izdelkov dobro poznajo občutek, ko odprejo lepo izdelano škatlo in najdejo izdelek prijetno in vabljivo vložen v notranjosti, pa naj gre za ipod mini ali macbook pro. “S Stevom sva veliko časa porabila za načrtovanje pakiranja,” je rekel Ive. “Sam nadvse rad odpiram pakete. Pripraviš obred odpiranja, da je tako izdelek videti bolj poseben. Pakiranje je lahko predstava, lahko pripoveduje zgodbo.”

Ive je s svojim občutljivim umetniškim značajem včasih zameril Jobsu, da si je lastil preveč zaslug, kar je pogosto motilo tudi druge sodelavce. Bil je tako navezan na Jobsa, da ga je ta lahko hitro prizadel. “Pregledoval je na primer moje zamisli in včasih rekel: ‘To je zanič. To ni posebno dobro. Tole mi je všeč,’” je povedal Ive. “Pozneje pa sem sedel med občinstvom in poslušal, kako o stvareh razlaga, kakor da se jih je sam domislil. Sam sem nadvse natančen glede tega, od kod prihaja kaka zamisel, in imam zvezke, polne svojih zamisli. Zato boli, ko si nekdo prilasti zasluge za katerega od mojih načrtov.” Iva je tudi jezilo, ko so v javnosti Jobsa prikazovali kot edinega, ki ima pri Applu kako zamisel. “Zaradi tega je podjetje ranljivo,” je iskreno rekel Ive. Potem pa je za trenutek premolknil in priznal Jobsu vlogo, ki jo je dejansko odigral. “Pri številnih drugih podjetjih se zamisli in odlično oblikovanje izgubijo v celotnem postopku,” je rekel. “Moje zamisli in zamisli moje ekipe bi bile povsem nepomembne, ko bi ne bilo Steva, da nas je priganjal, delal z nami in nas popeljal skozi ves odpor, tako da smo zamisli oblikovali v končne izdelke.”

SEDEMINDVAJSETO POGLAVJE

iMAC

Pozdravljeni (spet)

Nazaj v prihodnost

Sodelovanje med Jobsom in Ivom je prvi veličastni oblikovalski uspeh obrodilo pri imacu, namiznem računalniku, namenjenem potrošniškemu trgu domače rabe, ki so ga predstavili maja leta 1998. Jobs je imel določene zahteve. Izdelek naj bi bil celovit, s tipkovnico, monitorjem in računalnikom, ki bi ga lahko uporabljali takoj, ko bi ga vzeli iz škatle. Naprava bi morala biti oblikovana razpoznavno, tako da bi jasno izražala blagovno znamko, stala pa naj bi okoli 1200 dolarjev. (V tistem času se nobeden od Applovih računalnikov ni prodajal za manj kot 2000 dolarjev.) “Naročil nam je, naj se vrnemo h koreninam macintosha iz leta 1984, ki je bil taka celovita naprava,” se je spominjal Schiller. “To je pomenilo, da morata oblikovalski in inženirski oddelek tesno sodelovati.” Prvotno so načrtovali ‘omrežni računalnik’, pojem, ki ga je zagovarjal Larry Ellison iz Oracla: cenen terminal brez diska, ki bi se uporabljal pretežno za povezovanje v internet in druga omrežja. Applov finančni direktor pa je želel, da dodajo tudi disk in tako dobijo računalnik, primeren za rabo doma. Jobs je na to sčasoma pristal.

Jon Rubinstein, odgovoren za strojno opremo, je mikroprocesor in drobovje powermaca G3, Applovega visoko zmogljivega profesionalnega računalnika, priredil za predlagano novo napravo. Imela naj bi disk in

CDpogon, Jobs in Rubinstein pa sta se razmeroma smelo odločila, da ne dodajo običajnega disketnega pogona. Jobs je navajal izjavo hokejske zvezde Wayna Gretzkyja: “Drsaj tja, kamor se pomika plošček, ne tja, kjer je bil.” Bil je nekoliko pred časom, vendar je pozneje večina računalnikov disketni pogon res opustila.

Ive in njegov glavni pomočnik Danny Coster sta začela skicirati futuristične oblike. Jobs je brezbrižno zavrnil ducat modelov iz pene, ki sta jih prvotno pripravila, vendar je Ive vedel, kako ga počasi voditi naprej. Strinjal se je, da nobeden od njih dejansko ni povsem ustrezen, pokazal pa je na enega, ki naj bi bil po njegovem obetaven. Bil je zaobljene, lahkotne oblike in ni bil videti kot navaden čok, pritrjen na mizo. “Videti je, kot da se je pravkar pojavil na mizi ali pa se pripravlja, da skoči z nje in nekam odide,” je rekel Jobsu.

Do naslednjega prikaza je igrivi model še preoblikoval. Tokrat je Jobs, s svojim običajnim dvojiškim pogledom na svet, navdušeno izjavil, da mu je všeč. Vzel je prototip iz penaste plastike in ga začel nositi s seboj po prostorih podjetja ter ga kazal članom uprave in ožjim sodelavcem, ki jim je zaupal. Apple je v svojih oglasih proslavljal veličino tega, da znajo razmišljati drugače, vendar doslej še niso prikazali ničesar, kar bi bilo kaj dosti drugačno od drugih računalnikov. Končno pa je Jobs imel nekaj novega.

Plastično ohišje, ki sta ga predlagala Ive in Coster, je bilo zeleno modro, da je spominjalo na barvo morja. Pozneje so to barvo poimenovali bondi modro, po barvi morja ob avstralski obali s tem imenom. Plastika je bila prozorna, da je bilo mogoče videti v notranjost. “Želeli smo pričarati občutek, da se lahko računalnik spreminja glede na potrebe, nekako tako kot kameleon,” je rekel Ive. “Zato nam je bilo prozorno ohišje všeč. Lahko je bilo obarvano, vendar ni bilo statično. In dajalo je vtis predrznosti.”

Tako v resnici kot v prispodobi je prozornost povezovala notranjo zgradbo računalnika z zunanjim oblikovanjem. Jobs je vedno vztrajal pri tem, da morajo biti vrste čipov na ploščah tiskanega vezja videti lepo, čeprav jih ne bo nihče nikoli videl. Zdaj pa jih bodo videli. Skozi prozorno ohišje je bilo mogoče videti vso skrb, ki je bila vložena v izdelavo vseh sestavnih delov računalnika in njihovo razporeditev v notranjosti. Igriva oblika je sporočala preprostost, hkrati pa je razkrivala globine, ki so mogoče le pri resnični preprostosti.

A celo preprostost plastičnega ohišja ni bila brez resnih kompleksnosti. Ive in njegova ekipa so sodelovali s korejskimi proizvajalci ohišij, da bi jih kar se da izpopolnili, obiskali so celo tovarno žele bonbonov, da bi preučili, kako prozorne materiale privlačno obarvati. Strošek za vsak kos ohišja je bil 60 dolarjev, trikrat toliko kot za navadno računalniško ohišje. Pri drugih podjetjih bi verjetno zahtevali predstavitve in raziskave, s katerimi bi lahko ugotovili, ali se bo prodaja s prozornim ohišjem dovolj povečala, da upravičuje dodatni strošek. Jobs ni zahteval nobene take raziskave.

Pika na ‘i’ pri oblikovanju je bila ročica, vgrajena v ohišje. Bila je bolj igriva in simbolična kot pa funkcionalna. To je bil vendar namizni računalnik in ljudje ga ne bodo veliko prenašali. Ive pa je pozneje pojasnil:

V tistih časih ljudem tehnologija še ni bila toliko domača. Če pa si se česa bal, se tega ne boš niti dotaknil. Kar predstavljam si lahko, da bi se moja mama računalnika bala. Zato sem si rekel, če ga opremimo z ročajem, bo računalnik bolj domač. Ročaj je dostopen, intuitiven. Vabi, da ga primes. Daje občutek, da imaš moč nad računalnikom. Žal pa je izdelava ugreznjenega ročaja zelo draga. V starem Applu bi me preglasovali. Ko pa je Steve to videl, je rekel: “To je super!” in prav to je tisto, zaradi cesarje Steve tako velik. Nisem mu pojasnil, kaj sem razmišljal, vendar je takoj dojel. Takoj je razumel, da je to del imacove prijaznosti in igrivosti.

Jobs se je moral ubraniti pomislekov s strani Rubinsteina in inženirjev v proizvodnji zaradi stroškovnih problemov, povezanih z Ivovimi estetskimi željami in različnimi oblikovalskimi posebnostmi. “Ko smo to pokazali inženirjem,” je rekel Jobs, “so našteli osemintrideset razlogov, zakaj tega ne morejo storiti. Odvrnil sem jim: ‘Ne, ne, to bomo naredili.’ Vprašali so, zakaj. Rekel sem jim: ‘Ker sem jaz direktor in mislim, da lahko to naredimo.’ In tako so nekoliko nejevoljno to naredili.”

Jobs je prosil Leeja Clowa, Kena Segalla in druge iz agencije TBWA\ Chiat\Day, da priletijo do Appla in si ogledajo, kaj se pripravlja. Popeljal jih je v varovane prostore studia in teatralno razkril Ivov prozorni zaobljeni model, ki je bil še najbolj videti kot kaj iz The Jetsons, animirane televizijske nanizanke o življenju v prihodnosti. Za trenutek jim je vzelo sapo. “Bili smo kar precej šokirani, vendar nismo mogli odkrito spregovoriti,” se je spominjal Segali. “Razmišljali smo: ‘Moj bog, ali se zavedajo, kaj počnejo?’ Bilo je tako radikalno.” Jobs jih je prosil, da predlagajo ime. Segal se je vrnil s petimi predlogi, med njimi tudi ‘imac’. Jobsu sprva nobeno ni bilo všeč, zato je Segal teden dni pozneje imel nov seznam, rekel pa je, da se agencija še vedno nagiba k ‘imacu’. Job je odvrnil: “Ta teden nisem več proti, še vedno pa mi ni všeč.” Ime je potem dal napisati na nekaj prototipov in se postopno navadil nanj. In tako je računalnik postal imac.

Ko se je približeval rok za dokončanje imaca, se je v polni moči spet pokazal Jobsov vzkipljivi temperament, še posebno, ko se je soočal z vprašanji proizvodnje. Na enem od produktnih sestankov so mu povedali, da ne gre dovolj hitro. “Jobs je vzrojil, tako kot že tako pogostokrat,” se je spominjal Ive. Šel je okoli mize in napadal vse po vrsti, začenši z Rubinsteinom. “Saj veste, da skušamo rešiti podjetje,” je kričal, “vi pa zdaj to onemogočate!”

Tako kot se je zgodilo pri prvotnem macintoshu, je tudi imacova ekipa le uspela, ravno še pravi čas za veliko najavo. Še pred tem pa je Jobs še enkrat eksplodiral. Ko je bil čas, da se pripravijo na javno predstavitev, je Rubinstein pripravil dva delujoča prototipa. Jobs končnega izdelka še ni bil videl. Ko je videl prototipa na odru, je zagledal gumb pod zaslonom na prednji strani. Pritisnil je nanj in odprl se je predalček za vstavljanje plošče CD. “Kaj za vraga je to?!?” je vprašal, ne prav vljudno. “Nihče ni ničesar rekel,” se je spominjal Schiller, “saj je bilo jasno, da ve, kaj je predal za CD.” Jobs se je tako še naprej jezil. Računalnik bi moral imeti le režo za vstavljanje plošče, je rekel, takšno, kakršno so že imeli avtomobili višjega razreda. “Steve, točno takle pogon sem ti pokazal, ko sva govorila o delih,” je pojasnil Rubinstein. “Ne, nikoli ni bilo nobenega predala, samo reža,” je trdil Jobs. Rubinstein ni popustil. Jobsov bes se ni polegel. “Skoraj sem se zjokal, ker ni bilo več časa, da bi kaj spremenili,” se je spominjal pozneje.

Priprave so prekinili in nekaj časa je kazalo, da bo Jobs preklical lansiranje izdelka. “Ruby me je pogledal, kot bi hotel reči: ‘Sem jaz nor ali

kaj?’” se je spominjal Schiller. “Prvič sem se s Stevom pripravljal na lansiranje proizvoda in prvič sem bil priča temu njegovemu pogledu: ‘Če ni vse prav, pa ne bomo lansirali.’” Končno so se dogovorili, da predal zamenjajo s pogonom z režo pri naslednji različici imaca. “Z lansirajem

Igrem naprej, če mi obljubite, da preidemo na različico z režo, kolikor hitro bo mogoče,” je ihtavo rekel.

Težave so bile tudi z videom, ki ga je nameraval prikazati. V njem Jony Ive opisuje svoje razmišljanje glede oblikovanja in se vpraša: “Kakšen računalnik bi imeli Jetsonovi? To je kot prihodnji včeraj.” Sledil je dve sekundi dolg odlomek iz risanke, v katerem Jane Jetson gleda v videozaslon, potem pa še eden z Jetsonovimi, ki se smejijo ob božični smreki. Eden od asistentov produkcije je Jobsu rekel, da bodo odlomka morali odstraniti, saj pri HannaBarberi niso dali dovoljenja, da ju lahko uporabijo. “Pustite ju notri,” je Jobs bevsknil nanj. Asistent mu je pojasnil, da so proti temu zakoni. “Me ne briga,” je odvrnil Jobs. “Uporabili ju bomo.” Odlomka sta ostala.

Lee Clow je pripravljal vrsto revijalnih oglasov in ko je Jobsu poslal poskusne odtise, ga je ta jezno poklical po telefonu. Po njegovem se je modra barva v oglasu razlikovala od barve imaca. “Nimate pojma, kaj počnete!” je kričal. “Nekoga drugega bom dobil, da pripravi oglase, kajti tole je zanič.” Clow je ugovarjal. Primerjaj ju, je rekel. Jobs, ki ni bil na delovnem mestu, je trdil, da ima prav, in je še naprej kričal. Sčasoma ga je Clow pripravil do tega, da je oglase primerjal z originalnimi fotografijami. “Končno sem mu dokazal, da je modra modra.” Več let pozneje se je na diskusijski tabli spletne strani Gavvker o Stevu Jobsu pojavila sledeča pripoved nekoga, ki je delal v trgovini Whole Foods v Palo Altu le nekaj sto metrov od Stevovega doma: “Vozil sem nakupovalne vozičke s parkirišča v trgovino, ko sem na parkirnem prostoru za invalide videl srebrn mercedes. V njem je Steve Jobs kričal v svoj avtomobilski telefon. To je bilo tik preden so v javnosti predstavili prvega imaca in prepričan sem, da sem slišal: ‘Ni ... modra ... prekleto! Dovolj!!!’”

Kot vedno se je Jobs tudi za to javno predstavitev obsedeno pripravljal. Potem ko je eno od priprav ustavil, ker je bil jezen zaradi predalčka za CD, je nadaljnje priprave razvlekel, da bi zagotovil kar se da odlično predstavo. Spet in spet je šel skozi trenutek vrhunca, ko naj bi se sprehodil čez oder in rekel: Pozdravite novega imaca.” Želel je, da je osvetlitev popolna, tako da bi bila prozornost novega računalnika očitna. Po nekaj ponovitvah pa še vedno ni bil zadovoljen; ponavljala sta se njegova obsedenost in nezadovoljstvo, ki ju je doživljal Sculley zaradi odrske osvetlitve pred lansiranjem prvotnega macintosha leta 1984. Ukazal je, da so luči močnejše in se prej prižgejo, a tudi s tem ni bil zadovoljen. Stekel je dol v sredino dvorane, sedel na sedež in noge naslonil na sedež pred seboj. “Ponavljajmo toliko časa, dokler ne bo v redu, prav?” je rekel. Spet so poskusili. “Ne, ne,” se je pritoževal Jobs. “To sploh ne deluje.” Naslednjič so bile luči dovolj svetle, vendar so se prižgale prepozno. “Počasi sem že naveličan tega,” je zarenčal Jobs. Končno se je imac ravno prav zasvetil. “To! Točno to! To je odlično!” je zaklical Jobs.

Leto dni poprej je Jobs z uprave odslovil Mika Markkulo, svojega mentorja in partnerja. Ker pa je bil tako ponosen na to, kar je bil storil z imacom, in pa zaradi sentimentalnosti do prvotnega macintosha, je povabil Markkulo na ogled. Na Markkulo je nova naprava napravila močan vtis. Pomisleke je imel le glede miške, ki jo je bil oblikoval Ive. Markkula je rekel, da je videti kot hokejski plošček in da ljudem ne bo všeč. Jobs se ni strinjal, vendar se je izkazalo, da ima Markkula prav. Glede vsega drugega, je rekel Markkula, je računalnik fenomenalen, tako kot je bil njegov predhodnik.

Lansiranje, 6. maja 1998

Ob lansiranju prvotnega macintosha leta 1984 si je Jobs zamislil novo vrsto predstave: nastop novega izdelka kot epohalni dogodek, z vrhuncem, med katerim se nebo odpre, svetloba posveti navzdol, angeli zapojejo, zbor izbranih pa pritegne z ‘alelujo’. Za veličastno predstavitev izdelka, za katerega je upal, da bo rešil Apple in spet preoblikoval naravo osebnega računalništva, je Jobs simbolično izbral dvorano Flint v De Anza Community Collegeu v Cupertinu, prav tisto, ki jo je uporabil leta 1984. Nameraval je pripraviti tako odlično predstavitev, ki bo razblinila vse dvome, navdihnila sodelavce, spodbudila podporo med razvijalci in vlila energijo v trženje nove naprave. Vse to pa je pripravljal tudi zato, ker je užival v vlogi impresarija. Priprava odlične predstavitve ga ni vzburjala nič manj od same najave novega odličnega izdelka.

Na samem začetku je pokazal svojo sentimentalno stran in velikodušno omenil tri ljudi, ki jih je bil povabil in so sedeli v ospredju. Od vseh se je bil odtujil, vendar si je zdaj spet želel, da so zraven. “Apple sem osnoval s Stevom Wozniakom v garaži svojih staršev, in Steve je danes z nami,” je rekel in pokazal nanj, da je občinstvo zaploskalo. “Pridružil se nama je še Mike Markkula in kmalu zatem naš prvi predsednik, Mike Scott,” je nadaljeval. “Oba sta danes tu. In nihče od nas ne bi bil tukaj, če ne bi bilo teh treh.” Oči so se mu rahlo zasolzile, medtem ko je občinstvo spet močneje zaploskalo. V občinstvu so bili tudi Andy Hertzfeld in večina prvotne macove ekipe. Jobs se jim je nasmehnil. Prepričan je bil, da bodo ob tej predstavi ponosni.

Potem ko je prikazal razpredelnico Applove strategije novih izdelkov in nekaj diapozitivov o zmogljivostih novega računalnika, je bil pripravljen, da razkrije novega otročiča. “Takšni so videti današnji računalniki,” je dejal, ko se je na velikem platnu za njim prikazala slika vrste škatlastih računalnikov in monitorjev bež barve. “In zdaj imam čast, da vam pokažem, kakšni bodo videti odslej.” Potegnil je kos blaga z mize na sredini odra in razkril novi imac, da se je zasvetil v so ju luči, ki so se pravočasno prižgale. Pritisnil je na miško in na zaslonu so se, tako kot ob predstavitvi izvirnega macintosha, druga za drugo hitro prikazale podobe vseh čudovitih stvari, ki jih je računalnik zmogel. Na koncu se je na zaslonu prikazala beseda ‘pozdravljeni’ (hello) v isti igrivi pisavi kot pri macintoshu leta 1984, tokrat pa se je pod njo v oklepajih pojavila še besedica ‘spet’ (again). Sledilo je gromko ploskanje. Jobs se je umaknil korak nazaj in ponosno zrl na svojega novega macintosha. “Videti je kot z drugega planeta,” je rekel in občinstvo se je zasmejalo. “Prekrasnega planeta. Planeta, kjer imajo boljše oblikovalce.”

Tako je Jobs spet izdelal nov ikonični izdelek; ta naj bi bil znanilec novega tisočletja in je izpolnjeval napoved o drugačnem razmišljanju. Namesto škatel bež barve, zmešnjave kablov in debelega priročnika je ponujal prijazno in srčno napravo, prijetno za dotik ter lepo in sijajno, kot kak čudovit sadež. Lahko si jo zgrabil za ročaj in jo dvignil iz lepe bele škatle ter jo preprosto priključil na hišno električno omrežje. Ljudje, ki so se dotlej bali računalnikov, so si ga zdaj želeli, in želeli so si ga postaviti v prostor, kjer bi ga lahko drugi videli in jim ga morda celo zavidali. “Kos strojne opreme, v katerem se spajata lesk znanstvene fantastike s kičasto igrivostjo dežnička v koktajlu,” je zapisal Števen Levy v Newsweeku, “ni le najbolj zanimivo oblikovan računalnik zadnjih let, temveč tudi uspešna potrditev, da se je prvotno sanjsko podjetje prebudilo iz dolgega sna.” V Forbesu so zapisali, da gre za “uspeh, ki spreminja podobo računalništva”, pojavil pa se je celo John Sculley in izjavil: “Uporabil je isto preprosto strategijo, s katero je bil Apple tako uspešen pred 15 leti: napravi uspešen izdelek in ga promoviraj z izvrstnim marketingom.” Negodovanje je bilo slišati samo z enega konca. Medtem ko je imac nabiral pohvale, je Bill Gates zagotavljal finančnim analitikom, da gre za modno muho, ki bo hitro minila. “Edina stvar, v kateri Apple zdaj vodi, so barve,”je rekel in pokazal na PC z Windows, ki ga je za šalo pobarval na rdeče. “Mislim, da jih bomo kmalu ujeli.” Jobs je bil besen in je povedal novinarju, da se Gatesu, človeku, ki mu je javno oponesel, da je povsem brez okusa, niti sanja ne, zakaj je imac toliko privlačnejši od drugih računalnikov. “Naši tekmeci se motijo, ko mislijo, da gre za modo in za zunanji videz,” je rekel. “In potem si rečejo: Bomo še mi malo pobarvali tale klump od računalnika in bomo tudi mi imeli nekaj takega.”

Imac so začeli prodajati avgusta leta 1998, cena pa je znašala 1299 dolarjev. V prvih šestih tednih so prodali 278.000 kosov, do konca leta pa kar 800.000, tako da je bil to najhitreje prodajani Applov računalnik dotlej. Zelo pomemben je bil podatek, da je kar 32 % prodaje šlo ljudem, ki so si prvič v življenju kupili računalnik, 12 % pa ljudem, ki so dotlej uporabljali računalnike s sistemom Windows.

Ive je poleg bondi modre kmalu pripravil še štiri nove sijoče barve za imace. Ponudba istega računalnika v petih barvah je seveda pomenila velikanski izziv za proizvodnjo, inventar in distribucijo. Pri večini podjetij, tudi pri ‘starem’Applu, bi opravili raziskave in veliko zasedali, da bi temeljito preučili stroške in koristi. Ko pa je Jobs ugledal nove barve, je bil prevzet od navdušenja in je v oblikovalski studio poklical še druge vodilne ljudi. “Uporabili bomo celo vrsto barv!” jim je razburjeno povedal. Ko so odšli, se je Ive osuplo spogledal s svojo ekipo. “Povsod drugod bi tako odločitev sprejeli šele po nekaj mesecih,” se je spominjal. “Steve je to opravil v pol ure.”

Jobs je želel opraviti še eno pomembno spremembo pri imacu: znebiti se je moral osovraženega pladnja za CDplošče. “Pogon z režo sem videl na vrhunskem Sonyjevem stereu,” je rekel, “zato sem šel k proizvajalcem pogona in se dogovoril, da za nas izdelajo tak pogon za različico imaca, ki naj bi šla v proizvodnjo devet mesecev pozneje.” Rubinstein ga je skušal prepričati, da bi si premislil. Napovedal je, da se bodo pojavili pogoni, s katerimi bo mogoče na plošče tudi zapisovati glasbo, ne pa je le predvajati z njih, najprej pa bodo na voljo v izvedbi s predalčkom in šele pozneje z režo. “Če se odločiš za reže, boš vedno v zaostanku pri tehnologiji,” je trdil.

“Ni mi mar, to hočem,” je Jobs usekal nazaj. Kosila sta v restavraciji s sušijem v San Franciscu in Jobs si je zaželel, da pogovor nadaljujeta med sprehodom. “Želim, da meni na ljubo vgradiš pogon z režo,” je rekel Jobs. Rubinstein je to seveda upošteval, izkazalo pa se je, da so bili njegovi pomisleki utemeljeni. Panasonic je kmalu izdelal CDpogon, ki je zmogel tudi zapisovati glasbo, sprva pa je bil na voljo le za računalnike, ki so imeli klasične predalčke za vlaganje plošč. Posledice tega so se poznale še nekaj let: Apple ni mogel pravočasno zadovoljiti uporabnikov, ki so si želeli zapisovati glasbo, po drugi strani pa je bilo podjetje s tem prisiljeno v inovacije in smele poteze, da bi preskočilo tekmece, ko se je Jobsu končno posvetilo, da mora prodreti na trg glasbe.

OSEMINDVAJSETO POGLAVJE

IZVRŠNI DIREKTOR

Še vedno nor po vseh teh letih

Tim Cook

Ko se je Steve Jobs vrnil k Applu ter v svojem prvem letu izdelal oglase o drugačnem razmišljanju in imacu, se je potrdilo to, kar je večina ljudi že vedela: da je lahko kreativen in vizionarski. To je bil pokazal že tedaj, ko je bil pri Applu prvič. Manj jasno pa je bilo, ali zna voditi podjetje. Tega namreč prvič nikakor ni pokazal.

Jobs se je vrgel na posel z realističnim pristopom in nadvse pozoren za podrobnosti, ter s tem presenetil vse tiste, ki so bili vajeni njegovega fantazijskega prepričanja, da zanj ne veljajo nujno pravila tega sveta. “Postal je menedžer, kar ni isto kot izvršnik ali vizionar, in to me je prijetno presenetilo,” se je spominjal Ed Woolard, predsednik uprave, ki ga je zvabil nazaj.

Njegova menedžerska mantra je bila ‘osredotočenje’. Ukinil je odvečne produktne linije in odstranil nebistvene značilnosti novega operacijskega sistema, ki so ga razvijali. Ni več vztrajal pri tem, da morajo vse izdelovati v lastnih tovarnah, temveč je vse, od plošč tiskanega vezja do končnih računalnikov, dajal izdelovati zunanjim izvajalcem. Dobavitelje pa je pripravil do nadvse natančnega in discipliniranega izvajanja naročil. Ko je prevzel Apple, so imeli v skladiščih za več kot dva meseca inventarja, več kot katerokoli drugo tehnološko podjetje. V računalništvu se tehnologija hitro spreminja, zato so take zaloge pomenile za 500 milijonov dolarjev manjši dobiček. Do začetka leta 1998 je zmanjšal skladiščne zaloge na en mesec.

Jobsov uspeh je imel svojo ceno, saj njegov osebni repertoar ni obsegal mehke diplomacije. Ko se je odločil, da Airbome Express rezervnih delov ne dobavlja dovolj hitro, je ukazal nekemu menedžerju pri Applu, da z njimi prekine pogodbo. Ko je menedžer ugovarjal, češ da bi jih zaradi tega oni lahko tožili, je Jobs odvrnil: “Povejte jim, da ne bodo nikoli več dobili niti centa od nas, če se bodo zajebavali z nami.” Menedžerje dal odpoved, doživeli so tožbo in leto dni je trajalo, da so vse uredili. “Moje opcije na delnice bi bile vredne 10 milijonov dolarjev, če bi ostal,” je rekel menedžer, “vendar mi je bilo jasno, da tega ne bi prenesel, poleg tega pa bi me tako ali tako odpustil.” Novemu distributerju so naročili, da inventar zmanjša za 75 % in je to tudi storil. “Pod Stevom Jobsom niso prenašali nobenega odstopanja,” je rekel direktor distributerja. Ko je nekoč podjetje VLSI Technology imelo težave s pravočasno dobavo zadostnega števila čipov, je Jobs vdrl na sestanek in začel kričati, da so “preklete brezjajčne riti”. Podjetje je čipe vendarle dobavilo pravočasno, vodilni ljudje pa so si dali izdelati jopiče in nanje našiti žaljivko, s katero jih je bil Jobs ozmerjal.

Po treh mesecih pod Jobsom Applov operativni direktor ni več prenesel pritiska in je dal odpoved. Jobs je skoraj leto dni sam vodil operacije, saj so se mu vsi kandidati, s katerimi se je pogovarjal, zdeli preveč “staromodni”. Želel je dobiti nekoga, ki bi znal postaviti tovarne in vzpostaviti dobavne "verige po načelu pravočasnosti, kot je storil Michael Dell. Potem pa je leta 1998 spoznal Tima Cooka, vljudnega sedemintridesetletnega dobavnega menedžerja pri Compaqu. Taje potem postal njegov šef operacij pa tudi partner v ozadju pri vodenju Appla. Jobs se je spominjal:

Tim Cook je prihajal s področja nabav, to pa je prav tisto ozadje, ki smo ga potrebovali. Spoznal sem, da povsem enako gledava na stvari. Na Japonskem sem videl veliko tovarn po načelu pravočasnosti, eno sem postavil za maca in eno pri NeXTu. Vedel sem, kaj si želim, potem sem spoznal Tima, in on si je želel isto. Začela sva sodelovati in kaj kmalu sem mu povsem zaupal, da bo vedel, kaj storiti. Imel je enako vizijo kot jaz in lahko sva se sporazumevala na visoki strateški ravni, tako da sem lahko preprosto pozabil na veliko stvari, razen če je prišel in me nanje opomnil.

Cook je bil sin ladjedelniškega delavca in je odraščal v Robertsdalu v Alabami, majhnem kraju med Mobilom in Pensacolo, pol ure vožnje od obale Mehiškega zaliva. Na univerzi v Aubumu je študiral industrijsko tehnologijo, potem poslovne vede na univerzi Duke, nadaljnjih dvanajst let pa je delal pri IBMu v ‘raziskovalnem trikotniku' v Severni Karolini. Ko se je Jobs z njim pogovarjal glede zaposlitve pri Applu, je šele dobro začel delati pri Compaqu. Vedno je bil nadvse logične vrste človek in Compaq se je zdel bolj smiselna izbira za zaposlitev od Appla, vendar ga je prevzel Stevov žar. “Pet minut po tem, ko sem se prvič usedel s Stevom, sem bil pripravljen zavreči previdnost in logiko in se pridružiti Applu,” je povedal pozneje. “Intuicija mi je govorila, da imam enkratno priložnost, da se pridružim Applu in začnem delati za tega ustvarjalnega genija.” Tako je tudi storil. “Inženirji se naučijo, da se odločajo analitično, vendar včasih ne gre drugače, kakor da se zaneseš na intuicijo.” Njegova vloga pri Applu je bila udejanjanje Jobsove intuicije, in to je počel s svojo običajno marljivostjo. Ni bil poročen in se je predano posvetil delu. Večinoma je vstajal ob 4:30, pregledal in pošiljal elektronska sporočila, potem eno uro prebil v telovadnici, tako da je bil na delovnem mestu malo čez 6. uro. Vsako nedeljo je zvečer priredil konferenco po telefonu, da se je pripravil na naslednji teden. V podjetju, kjer je bil direktor nagnjen k čustvenim izbruhom in napadom besnila, je Cook obvladoval situacije popolnoma mimo, s pomirjujočim južnjaškim naglasom in tihimi pogledi. “Čeprav je Cook sposoben tudi veselega razpoloženja, je njegov obraz običajno nekoliko namrščen, in nima ravno pretiranega smisla za humor,” je Adam Lashinsky zapisal v reviji Fortune. “Znanje po tem, da je med sestanki nagnjen k dolgim, nerodnim premolkom, ko je mogoče slišati le šuštenje ovitka, ki ga trga z energijskih ploščic, ki jih nenehno je.”

Na sestanku so Cooku kmalu potem, ko je prišel v službo, povedali o težavah z enim od Applovih kitajskih dobaviteljev. “To je pa res slabo,” je rekel. “Morali bi imeti nekoga na Kitajskem, da bi to urejal.” Trideset minut pozneje je pogledal proti operativnemu izvršniku, ki je sedel za mizo, in hladno vprašal: “Zakaj ste še tu?” Mož je vstal, se odpeljal naravnost na sanfranciško letališče in si kupil letalsko vozovnico za Kitajsko. Postal je eden najvišjih Cookovih pomočnikov.

Cook je zmanjšal število najpomembnejših Applovih dobaviteljev s sto na štiründvajset, jih prisilil v boljše dogovore, če so želeli obdržati posel, številne od njih prepričal, da so se preselili v bližino Applovih tovarn, in zaprl deset izmed devetnajstih Applovih skladišč. S tem, ko je zmanjšal število lokacij, kjer se je lahko kopičil inventarje omejil količino samega inventarja. Jobs je na začetku leta 1998 zmanjšal inventar z dveh mesecev potreb proizvodnje na en mesec. Do septembra tega leta ga je Cook oklestil na vsega šest dni. Poleg tega je skrčil proizvodni proces za izdelavo Applovega računalnika s štirih mesecev na dva. Pri tem so ne le privarčevali pri stroških, temveč so tudi zagotovili, da je bil vsak novi računalnik opremljen z najnovejšimi sestavnimi deli, ki so bili na voljo.

Visoki ovratnik in timsko delo

Jobs je med obiskom na Japonskem na začetku osemdesetih let vprašal predsednika uprave pri Sonyju, Akia Morito, zakaj vsi v njihovih tovarnah nosijo uniformo. “Bilo mu je videti nerodno, povedal pa mi je, da po vojni nihče ni imel oblek, tako da so morala podjetja, kakršno je Sony, svojim delavcem dati kaj obleči,” se je spominjal Jobs. Sčasoma so uniforme oblikovali tako, da so odražale značaj podjetja, še posebej pri podjetjih, kakršne je Sony, in uniforme so postale povezovalni element med delavci. “Odločil sem se, da si želim imeti takšno povezovanje tudi pri Applu,” se je spominjal.

Pri Sonyju so veliko dali na slog in so za oblikovanje ene od uniform pridobili znamenitega oblikovalca Isseyja Miyakeja. Napravil je najlonski suknjič z rokavi, ki jih je bilo mogoče sneti in ga spremeniti v telovnik. “Poklical sem Isseyja in ga prosil, da bi napravil telovnik za Apple,” se je spominjal Jobs. “Prinesel sem nekaj vzorcev in vsem rekel, da bi bilo odlično, ko bi nosili te telovnike. Ojoj, kako so me izžvižgali. Nikomur to ni bilo všeč.”

Pri tem pa se je spoprijateljil z Miyakejem in ga redno obiskoval. Všeč mu je bila tudi zamisel, da bi sam nosil uniformo, tako zaradi enostavnosti (kakor je sam to utemeljeval), kakor zaradi sporočanja določenega sloga. “Zato sem prosil Miyakeja, da mi izdela nekaj tistih njegovih črnih pulijev z visokim ovratnikom, ki so mi bili všeč, in naredil mi jih je okoli sto.” Jobs je opazil moje presenečenje, ko mi je o tem pripovedoval, in je pokazal na skladovnico pulijev v garderobni omari. “To nosim,” je rekel. “Imam jih dovolj za vse življenje.”

Jobs se je kljub svoji naravi samodržca - nikoli ni verjel v načelo soglasja - trudil, da bi v Apple vnesel kulturo sodelovanja. Številna podjetja se ponašajo s tem, da nimajo veliko sestankov. Jobs jih je imel veliko: sejo izvršnega osebja vsak ponedeljek, sejo marketinške strategije vso sredo popoldne in pa številne dolge produktne sestanke. Še vedno ni prenašal formalnih predstavitev in PowerPointa. Zahteval je, da ljudje za mizo o vprašanjih razpravljajo z različnih stališč in perspektiv različnih oddelkov.

Ker je verjel, da je Applova velika prednost v integriranosti izdelkov -od oblikovanja do strojne in programske opreme ter dodane vsebine je želel, da vsi oddelki vzporedno sodelujejo. Uporabljal je izraze kot “globoko sodelovanje” in “soglasno inženirstvo”. Namesto razvojnega postopka, pri katerem bi izdelek postopno prehajal od tehnološkega načrtovanja do oblikovanja, potem do izdelovanja, trženja in na koncu do distribucije, so ti različni oddelki sodelovali sočasno. “Razvijali smo integrirane izdelke, zato je moral biti tudi celotni postopek integriran,” je rekel Jobs.

To je veljalo tudi za nove zaposlene, ki so jih sprejemali na ključna delovna mesta. Kandidati so se morali sestati z vodilnimi ljudmi - Cookom, Tevanianom, Schillerjem, Rubinsteinom, Ivom -, ne pa le vodji oddelkov, kjer naj bi se zaposlili. “Potem smo se vsi sestali brez kandidata in se pomenili, ali bi se lahko vključil,” je rekel Jobs. Tako se je nameraval obvarovati pred “eksplozijo bebcev”, zaradi katere bi podjetje postalo zamaščeno z drugorazrednim kadrom:

Za večino stvari v življenju je razpon med najboljšim in povprečnim okoli 30 %. Najboljši polet z letalom, najboljši obed, sta lahko za 30 % boljša od povprečnega. V Wozu pa sem, na primer, videl nekoga, ki je petdesetkrat boljši od povprečnega inženirja. Lahko je imel sestanek kar v glavi. Z macovo ekipo smo skušali sestaviti skupino samih takih vrhunskih ljudi. Rekli so mi, da ne bodo znali sodelovati. Vendar sem ugotovil, da prvorazredni ljudje radi delajo skupaj z drugimi prvorazrednimi ljudmi, ne marajo pa delati s tretjerazrednimi. Pri Pixarju je bilo celotno podjetje sestavljeno iz samih prvorazrednih ljudi. Ko sem se vrnil k Applu, sem se odločil, da skušam tu doseči isto. Potrebno pa je sodelovanje pri zaposlovanju. Ko nekoga zaposlimo, se pogovarja tudi z oblikovalci in inženirji, tudi če bo delal v trženju. Moj vzor je bil J. Robert Oppenheimer. Bral sem o tem, kakšne ljudi je zaposlil pri projektu izdelave atomske bombe. Nisem bil niti približno tako dober kot on, sem pa k temu težil.

Postopek je bil lahko zastrašujoč, vendar je Jobs znal odkrivati talentirane. Ko so iskali ljudi, ki bi oblikovali grafični vmesnik za Applov novi operacijski sistem, je Jobs prejel elektronsko sporočilo od mladega moža in ga povabil k sebi. Kandidat je bil živčen in sestanek ni dobro potekal. Pozneje ga je Jobs srečal v preddverju, kjer je razočarano sedel. Mož ga je vprašal, ali mu lahko pokaže nekaj svojih zamisli in potem mu je v Adobovem Directorju prikazal, kako lahko več ikon stlači v vrstico na dnu zaslona. Ko je pomaknil kazalec na ikono, je ta kot povečevalno steklo ikono močno povečal. “Rekel sem, ‘Moj bog’ in ga takoj vzel v službo,” se je spominjal. Ta značilnost je postala zelo priljubljen del operacijskega sistema Mac OSX, programer pa je pozneje izdelal še takšne stvari kot je inercijsko pomikanje za zaslone z večkratnim dotikom (odlično značilnost, pri kateri se zaslon še nekaj, časa pomika, potem ko ste ga potegnili drugam).

Jobs je ob svojih izkušnjah pri NeXTu dozorel, ni pa postal kaj dosti mehkejši. Na svojem mercedesu še vedno ni imel registrskih tablic in še vedno je parkiral na prostorih za invalide tik ob vhodu, včasih je zasedel celo dva prostora. To je marsikoga zabavalo. Zaposleni so pripravili znake z napisom ‘Parkiraj drugače’, nekdo pa je čez znak za invalide narisal mercedesovo zvezdo.

Jobs je dovolil, celo spodbujal, da ga je kdo izzval, včasih je tistega človeka celo spoštoval. Moral pa si biti pripravljen tudi na to, da te bo nahrulil, medtem ko je razmišljal o tvojih predlogih. “Z njim nikoli ne zmagaš takoj, sčasoma pa lahko,” je rekel James Vincent, mladi ustvarjalec, ki je delal v oglasni agenciji z Leejem Clowom. “Nekaj predlagaš in on reče: ‘To je povsem neumno,’ pozneje pa pride nazaj in reče: ‘Tole bomo naredili.’ In mika te, da bi rekel: ‘To sem vam povedal pred dvema tednoma in tedaj ste rekli, da je čista neumnost.’ Vendar tega ne moreš reči, zato namesto tega odgovoriš: ‘Odlična zamisel, dajmo to narediti.”’ Ljudje so se morali tudi sprijazniti z Jobsovimi občasnimi iracionalnimi in napačnimi trditvami. Tako družinskim članom kot kolegom je rad s popolnim prepričanjem navajal kak znanstveni ali zgodovinski podatek, ki je imel komaj kakšno zvezo s stvarnostjo. “Lahko gre za nekaj, o čemer ne ve popolnoma nič, s svojim norim slogom in popolno prepričanostjo pa je sposoben ljudi prepričati, da ve, za kaj gre,” je rekel Ive, ki je opisoval to lastnost kot nenavadno simpatično. Zaradi občutka za podrobnosti pa se je včasih pravilno lotil drobnih stvari, ki so jih drugi spregledali. Lee Clow se je spominjal, kako je Jobsu pokazal osnutek za reklamni spot, napravil nekaj manjših sprememb, ki jih je ta zahteval, potem pa ga je Jobs začel zmerjati, kako so reklamo povsem uničili. “Odkril je, da smo izrezali dva posnetka, nekaj tako bežnega, da je bilo skoraj nemogoče opaziti,” je rekel Clow. “Vendar si je želel zagotoviti, da se slika pojavi natančno v istem ritmu kot glasba, in imel je povsem prav.”

Od iCEO do CEO

Ed Woolard, Jobsov mentor v Applovi upravi, je več kot dve leti Jobsu prigovarjal, naj opusti pridevek ‘začasni’ pred nazivom izvršnega direktorja. Ne le, da se tako Jobs ni zavezoval, temveč je tudi povzročal nemalo zmede s tem, ko je bila njegova letna plača le 1 dolar in ni imel nobenih opcij na delnice. “50 centov dobim za to, da sem tu,” se je rad šalil, “preostalih 50 pa za dosežke.” Od vrnitve julija leta 1997 se je vrednost Applove delnice povečala s slabih 14 dolarjev na dobra 102 na vrhuncu internetnega balona na začetku leta 2000. Woolard ga je že leta 1997 nagovarjal, naj vzame vsaj skromno podelitev delnic, vendar je Jobs odklonil, rekoč: “Ne želim, da bi ljudje, s katerimi delam, mislili, da prihajam nazaj zato, da bi obogatel.” Ko bi bil tisto skromno podelitev delnic sprejel, bi bila vredna 400 milijonov dolarjev. Namesto tega pa je v tem času zaslužil 2,50 dolarja.

Glavni razlog, zakaj se je oklepal oznake ‘začasni’, je bila njegova negotovost gledeApplove prihodnosti. Ko pa se je bližalo leto 2000, je bilo jasno, da je Apple spet uspešen, in to zaradi njega. Šel je na dolg sprehod z Laurene in se z njo pogovarjal o tem, kar je večina zdaj že videla kot golo formalnost, njemu pa je bilo še vedno zelo pomembno. Ko bi opustil oznako ‘začasni’, bi bil Apple lahko temelj vseh stvari, ki bi si jih zamislil, vključno z možnostjo, da se loti še drugih izdelkov, ne le računalnikov. Odločil se je, da to stori.

Woolard je bil navdušen in je rekel, da mu uprava lahko odobri veliko podelitev delnic. “Naj bom povsem odkrit,” je odvrnil Jobs. “Raje bi imel letalo. Ravnokar sva dobila tretjega otroka. Ne maram leteti s komercialnimi poleti. Z družino rad hodim na Havaje. Rad bi letel s pilotom, ki ga poznam.” Nikoli ni bil take vrste človek, ki bi bil vljuden in potrpežljiv na komercialnem letalu in na letališču, celo pred časom povečane varnostne kontrole. Član uprave Larry Ellison, čigar letalo je Jobs občasno uporabljal (Apple je Ellisonu leta 1999 za to plačal 102.000 dolarjev), ni imel pomislekov “Glede na to, kar je dosegel, bi mu morali dati pet letal!” je rekel. Pozneje je dejal: “To je bilo odlično zahvalno darilo za Steva, ki je rešil Apple in ni dobil ničesar v zameno.”

VVoolard je tako z veseljem izpolnil Jobsovo željo; dali so mu letalo gulfstream V in mu ponudili še štirinajst milijonov opcij na delnice. Jobsova reakcija je bila nepričakovana. Želel si je več - dvajset milijonov opcij. Woolard je bil zbegan in presunjen. Uprava je od delničarjev imela pooblastilo samo za štirinajst milijonov opcij. “Rekel si, da jih sploh ne želiš, in dali smo ti letalo, ki si ga hotel,” je rekel.

“Opcij prej nisem zahteval,” je odvrnil Jobs, “vendar si ti rekel, da bi lahko dobil do 5 % družbe v obliki opcij in to zdaj hočem.” To je bil neprijeten zaplet situacije, ki bi sicer morala biti svečana. Na koncu so našli rešitev, po kateri je januarja leta 2000 dobil deset milijonov delnic, ki so bile vrednotene po trenutni ceni, a z obdobjem, prirejenim tako, kot da jih je dobil leta 1997, dodatne delnice pa še leta 2001. Stanje se je. poslabšalo, ko se je internetni balon razpočil in je vrednost delnic padla. Jobs ni izkoristil opcij, konec leta 2001 pa je prosil, da jih zamenjajo z novimi delnicami z nižjo ceno. Prerekanje okoli opcij je pozneje podjetju povzročilo nemalo muk.

Tudi če mu delnice niso prinesle dobička, pa je imel veselje z letalom. Ne preseneča, da mu ni bilo vseeno glede notranje opreme. Več kot leto dni je trajalo, da ga je preuredil. Ellisonovo letalo je vzel kot osnovo in najel njegovo opremljevalko. Že kmalu jo je spravljal ob pamet. Ellisonovo letalo je na primer med kabinami imelo vrata z dvema gumboma, enim za odpiranje, drugim za zapiranje. Jobs je želel imeti le en gumb tako za odpiranje kot zapiranje. Niso mu bili všeč gumbi iz svetlečega nerjavečega jekla in dal jih je zamenjati z matiranimi kovinskimi gumbi. Na koncu pa je le imel letalo, ki si ga je bil želel, in nadvse mu je bilo všeč. “Ko primerjam najini letali, ugotavljam, da je vse, kar je dal spremeniti, spremenil na bolje,” je rekel Ellison.

Na Macworldu januarja leta 2000 v San Franciscu je Jobs javnosti prikazal novi macintoshev operacijski sistem, OSX, v katerega je bilo vključene nekaj programske opreme, ki jo je Apple pred tremi leti kupil od NeXTa. Bilo je prav ustrezno, pa niti ne povsem naključno, da se je uradno zavezal Applu v istem trenutku, ko so v Applov operacijski sistem vključili NeXTovega. Avie Tevanian je unixovsko jedro Mach NeXTovega operacijskega sistema preoblikoval v jedro operacijskega sistema Mac OS, Danvin. Omogočal je zaščiteni pomnilnik, zmogljivo delo z omrežjem in predkupno večopravilnost. Macintosh je potreboval prav to in odtlej je to jedro predstavljalo temelj Mac OS. Nekateri so poudarjali, med njimi tudi Bill Gates, da Apple ni prevzel celotnega NeXTovega operacijskega sistema. To delno drži, saj so se pri Applu odločili, da ne gredo v popolnoma novi operacijski sistem, temveč raje predelajo obstoječega. Uporabniška programska oprema za stari macintoshev sistem je bila v splošnem združljiva z novim, ali pa jo je bilo vanj lahko prenesti, uporabnik, ki je prešel na novi operacijski sistem, je videl veliko novih značilnosti, vmesnik pa ni bil povsem spremenjen.

Ljubitelji so na Macworldu novico seveda navdušeno sprejeli, še posebej veselo pa so vzklikali, ko je Jobs predstavil vrstico z ikonami, ki jih je bilo mogoče povečati s pomikom kazalca čeznje. Najbolj pa so ploskali najavi, ki jo je podal potem, ko je rekel: “Za konec pa še nekaj ...” Govoril je o svojih dolžnostih tako pri Pixarju in Applu, in dejal, da se je sprijaznil s tem, da bo delovalo. “Danes tako z veseljem najavljam, da bom opustil začasni naziv,” je povedal s širokim nasmehom. Občinstvo je planilo na noge in kričalo, kot da so se Beatli spet združili. Jobs si je grizel ustnico, si popravil očala in skušal biti videti kar se da ponižen. “Zdaj se zaradi vas počutim čudno. Vsak dan prihajam na delo k najbolj nadarjenim ljudem na svetu, tako pri Applu kot Pixarju. A gre za timsko delo. Zahvaljujem se vam v imenu vseh pri Applu.”

DEVETINDVAJSETO POGLAVJE

APPLOVE PRODAJALNE

Bari Genij in sivi peščenjak Izkušnja kupca

Jobs je nerad pristal na to, da česarkoli ne bi lastnoročno obvladoval, še posebej, ko je šlo za vpliv na izkušnjo kupca. Vendar se je soočal s težavo. Nad enim delom celote ni imel nadzora, namreč na izkušnjo nakupa Applovega izdelka v prodajalni.

Dnevi trgovin Byte so bili mimo. Prodaja se je premaknila od malih specializiranih trgovin proti velikim verigam in veletrgovinam, v katerih prodajalci niso imeli niti znanja niti spodbude, da bi pojasnjevali posebno naravo Applovih izdelkov. “Zanimalo jih je le 50 dolarjev nagrade, ki so jo prejeli pri vsaki prodaji,” je rekel Jobs. Drugi računalniki so bili precej nerazpoznavni, Applovi pa so imeli inovativne značilnosti, a so bili tudi dražji. Ni si želel, da bi imac čepel na polici med dellom in compaqom, medtem ko neposvečeni prodajalec navaja tehnične specifikacije. “Slabo se nam je pisalo, če ne bi našli načina, kako kupcem v prodajalni podati svoje sporočilo.”

Povsem naskrivaj se je Jobs proti koncu leta 1999 začel pogovarjati z izvršniki, ki bi lahko razvili verigo Applovih prodajaln. Eden od kandidatov je cenil oblikovanje in je imel mladostniško navdušenje rojenega prodajalca. To je bil Ron Johnson, podpredsednik za pospeševanje prodaje pri verigi Target, odgovoren pa je bil za lansiranje izstopajočih izdelkov, na primer čajnika Michaela Gravesa. “S Stevom se je zelo lahko pogovarjati,” je rekel, ko se je spominjal njunega prvega sestanka. “Nenadoma se pojavijo raztrgane kavbojke in puli z visokim ovratnikom in že razvneto razpravlja o tem, zakaj potrebuje odlične prodajalne. Če naj Apple uspe, mi je rekel, bo uspel z inovacijo. Z inovacijo pa ne moreš uspeti, če strank o njej ne moreš ustrezno informirati.”

Ko se je Johnson januarja leta 2000 spet vrnil na pogovor, mu je Jobs predlagal, da gresta na sprehod. Ob pol devetih zjutraj sta šla v Stanfordovo nakupovalno središče s 140 prodajalnami. Prodajalne še niso bile odprte. Hodila sta gor in dol po celotnem središču, razpravljala o tem, kako je organizirano, kakšna je vloga veleblagovnic v primerjavi z drugimi prodajalnami, in zakaj uspevajo nekatere specializirane prodajalne.

Še vedno sta se sprehajala in razpravljala, ko so se prodajalne ob desetih odprle in sta vstopila v trgovino Eddie Bauer. Imela je dva vhoda, enega iz notranjosti, drugega s parkirišča. Jobs se je odločil, da naj bi imele Applove prodajalne le en vhod, da bi tako laže vodili izkušnjo kupcev. Strinjala sta se tudi, da je prodajalna Eddie Bauer predolga in preozka. Pomembno je bilo, da stranke intuitivno dojamejo postavitev trgovine, čim vstopijo.

V nakupovalnem središču ni bilo nobene prodajalne z računalniško opremo. Johnson je pojasnil, zakaj ne: Po splošno sprejetem prepričanju se je stranka, ko kupuje razmeroma drag izdelek, kakršen je računalnik, pripravljena odpeljati tudi kam dlje, kjer je najemnina za prodajalno cenejša. Jobs se s tem ni strinjal. Applove prodajalne bi morale biti v nakupovalnih središčih in na glavnih ulicah - tam, kjer je veliko pešcev, ne glede na to, kako drago je. “Morda jih ne moremo pripraviti do tega, da bi se peljali deset kilometrov, da bi si ogledali naše izdelke, lahko pa se sprehodijo deset metrov,” je rekel. Še posebej so se morali potruditi, da omrežijo uporabnike Windows: “Ko gredo mimo, se bodo iz radovednosti ustavili, če napravimo dovolj privlačno, ko pa jim uspemo pokazati, kaj imamo, smo zmagali.”

Johnson je rekel, da velikost prodajalne sporoča pomembnost blagovne znamke. “Je Apple tako velika blagovna znamka kot Gap?” je vprašal. Jobs je dejal, da je veliko večja. Johnson je odvrnil, da bi potemtakem njihove prodajalne morale biti večje. “Sicer nič ne šteješ.” Jobs je ponovil trditev Mika Markkule, da mora dobro podjetje svojo vrednost sporočati z vsem, kar počne, od pakiranja do marketinga. Johnsonu je bilo to všeč. Vsekakor je to veljalo za prodajalne. “Prodajalna bo postala najpomembnejši fizični izraz znamke,” je napovedal. Povedal je Jobsu, da je kot mladenič hodil v z lesom opaženo in z umetninami napolnjeno elegantno trgovino, ki jo je Ralph Lauren postavil na vogalu Dvainsedemdesete ulice in Avenije Madison na Manhattnu. “Kadarkoli si kupim polo srajco, se še vedno spomnim tiste lepe prodajalne, ki je fizično izražala Ralphove ideale,” je rekel Johnson. “Mickey Drexler je enako storil za Gap. Ne moreš pomisliti na Gapov produkt, ne da bi pomislil na odlično Gapovo prodajalno s čistim prostorom, lesenim podom, belimi stenami in zloženim prodajnim blagom.”

Ko sta končala, sta se odpeljala nazaj v Apple, sedla v konferenčno sobo in se igrala z izdelki podjetja. Ni jih bilo veliko, vsekakor ne dovolj, da bi z njimi napolnili police klasične trgovine, a v tem je bila tudi prednost. Prodajalni, kakršno sta želela postaviti, bo koristilo, da izdelkov ni veliko. Minimalistična bo in zračna, z veliko prostori, kjer bodo obiskovalci lahko kaj preizkusili. “Večina ljudi Applovih izdelkov ne pozna,” je rekel Johnson. “Apple vidijo kot kult. Želimo pogled preusmeriti s kultnosti na nekaj, kar je kul, in če imamo prekrasno prodajalno, kjer lahko ljudje stvari preizkušajo, lahko to dosežemo.” Prodajalne bi morale izžarevati značilnosti Applovih izdelkov: igrivost, lahkotnost, ustvarjalnost. Morale bi biti nekaj posebnega, hkrati pa prijazne.

Prototip

Ko je Jobs zamisel končno predstavil upravi, ta ni bila navdušena. Gateway Computers je postavil številne predmestne prodajalne, pa je bil zdaj na robu propada. Jobsova zagotovila, da bodo sami uspešnejši, ker bodo prodajalne postavili na dražjih lokacijah, pa sama po sebi niso bila prepričljiva. ‘Razmišljaj drugače’ in ‘Živeli norci’ sta bila morda dobra reklamna slogana, uprava pa jima ni želela podrediti tudi poslovne strategije. “Praskam se po glavi in si mislim, da je to noro,” se je spominjal Art Levinson, direktor Genentech, ki se je Applovi upravi pridružil leta 2000.

“Smo majhna družba, obrobni igralec. Rekel sem, da nisem prepričan, da lahko podpiram kaj takega.” Tudi Ed Woolard je imel pomisleke. “Gateway je s tem poskusil in ni uspel, Dell pa prodaja neposredno potrošnikom in s tem uspeva,” je rekel. Jobsu nasprotovanje uprave ni bilo pogodu. Ko se je to zadnjič zgodilo, je zamenjal večino članov. Tokrat se je Woolard sam odločil, da se umakne, delno iz osebnih razlogov, delno zato, ker se je naveličal stalnega merjena moči z Jobsom. Preden pa je šel, je uprava odobrila poskusno odprtje štirih Applovih prodajaln.

Eden od članov uprave pa je podpiral novo zamisel. Jobs je leta 1999 pritegnil uspešnega poslovneža Millarda ‘Mickeyja’ Drexlerja, rojenega v Bronxu, ki je kot direktor družbe Gap preoblikoval zaspano verigo v ikono ameriške sproščene kulture. Bil je eden od redkih ljudi na svetu, ki je bil prav tako uspešen ter iznajdljiv glede oblikovanja, javne podobe in želja potrošnikov. Poleg tega je verjel v obvladovanje vsega, od začetka do konca. V Gapovih prodajalnah so prodajali le Gapove izdelke, Gapove izdelke pa so prodajali skoraj izključno v Gapovih prodajalnah. “Nehal sem delati v veleblagovnicah, ker nisem prenesel tega, da ne obvladam svojega lastnega proizvoda, od izdelave do končne prodaje,” je rekel Drexler. “Steve je ravno tak in mislim, da me je zato povabil v upravo Appla.”

Drexler je Jobsu svetoval, naj naskrivaj postavi prototip prodajalne blizu Applovega zemljišča, jo povsem opremi in se potem seznanja z njo, dokler mu ne bo povsem domača. Johnson* in Jobs sta torej najela prazno skladišče v Cupertinu. Sest mesecev sta se vsak torek tam dobila in si vse dopoldne izmenjavala ideje, med pohodi po prodajalni pa pilila svojo maloprodajno filozofijo. Prostor je nekako spominjal na Ivov oblikovalski studio. Jobs se je s svojim vizualnim pristopom v tem zatočišču predajal inoviranju, tako da je gledal vse, ko se je razvijalo, in se vsega dotikal. “Rad sem tja zahajal sam, hodil po prostoru in ga vpijal,” se je spominjal.

Včasih je Drexlerja, Larryja Ellisona in druge zaupne prijatelje pripravil do tega, da so prišli pogledat. “Na premnoge konce tedna, ko mi ni bilo treba gledati novih prizorov iz Sveta igrač, me je peljal v tisto skladišče, da bi si ogledoval priprave za prodajalno,” je rekel Ellison. “Obseden je bil od prav vsake podrobnosti estetske in storitvene izkušnje. Sloje celo tako daleč, da sem mu rekel: ‘Poslušaj, Steve, ne bom prišel na obisk, če me boš spet silil, da grem v prodajalno.’”

Ellisonova družba Oracle je razvijala programsko opremo za ročni sistem nakupa, ki je odstranil potrebo po blagajni. Jobs je Ellisonu vsakokrat, ko sta se videla, prigovarjal, naj ugotovi, kako bi napravili postopek še bolj preprost, s tem da bi odstranili kak nepotreben korak, na primer predajanje kreditne kartice ali tiskanje računa. “Če si ogledate prodajalne in izdelke, boste videli Stevovo obsedenost z lepoto in preprostostjo -estetika Bauhausa in čudoviti minimalizem vse do nakupa v prodajalnah,” je rekel Ellison. “Gre za absolutno najmanjše možno število korakov. Steve nam je postregel z natančnimi, eksplicitnimi navodili, kako naj bi deloval sistem nakupa.”

Ko si je prototip prišel ogledat Drexler, je imel nekaj pripomb: “Menil sem, da je prostor preveč razkosan in ne dovolj preprost. Preveč je bilo motečih arhitekturnih podrobnosti in barv.” Poudarjal je, da bi moral kupec takoj, ko vstopi v prodajni prostor, z enim samim pogledom dojeti celoto. Jobs se je strinjal, da sta preprostost in odsotnost motečih dejavnikov ključna za odlično prodajalno, tako kot je veljalo za izdelek. “Po tem je imel vse urejeno,” je rekel Drexler. “Njegova vizija je bila, da popolnoma obvladuje celotno izkušnjo svojega izdelka, od načrtovanja, oblikovanja in izdelave do prodaje.”

Johnson se je oktobra leta 2000, ko je živel v prepričanju, da se že približujejo koncu, sredi noči pred enim od torkovih sestankov nenadoma prebudil z grozljivo mislijo: Nekje so napravili temeljno napako. Prodajalno so organizirali okoli vsake od Applovih glavnih produktnih linij, tako da so povvermac, imac, ibook in powerbook vsak dobili svoje območje. Jobs pa je začel razvijati nov pogled: računalnik naj bi bil središče vse digitalne dejavnosti. Z drugimi besedami, računalnik bi lahko obvladoval videoposnetke in fotografije, morda tudi glasbo in pesmi ali knjige in revije. Johnsona je v zgodnjih jutranjih urah predramila misel, da bi morali razstavljene predmete v prodajalni razporediti tudi glede na to, kaj je mogoče z njimi početi, ne le na štiri glavne linije računalnikov. “Menil sem na primer, da bi morali imeti prostor za filme, kjer bi na različnih macih in powerbookih tekel program iMovie in bi lahko videli, kako uvoziti posnetke iz videokamere ter jih obdelati.”

Johnson je navsezgodaj v torek prišel v Jobsovo pisarno in mu povedal o svojem nenadnem spoznanju, da morajo prodajalne preurediti. Pripovedovali so mu že o tem, kako lahko Jobs divje izbruhne, dotlej pa tega sam še ni bil doživel. Jobs je tokrat res izbruhnil. “Še zavedaš, kako velikanska sprememba je to?” je zakričal. “Šest mesecev sem garal v tej prodajalni in zdaj naj bi vse spremenil?!” Potem je utihnil. “Utrujen sem. Ne vem, če lahko ustvarim še eno prodajalno iz nič.”

Johnson je ostal brez besed in Jobs je poskrbel za to, da je tako tudi ostalo. Med vožnjo do prototipne prodajalne, kjer so se ljudje zbrali za torkov sestanek, je naročil Johnsonu, naj ne reče niti besede, ne njemu, ne preostalim članom ekipe. Tako je sedem minut vožnje minilo v popolni tišini. Do takrat, ko sta prispela, je Jobs že predelal informacijo. “Vedel sem, da ima Ron prav,” se je spominjal. Tako je na Johnsonovo presenečenje odprl sestanek z besedami: “Ron meni, da smo vse napravili narobe. Misli, da razporeditev ne bi smela odražati izdelkov, temveč tega, kaj ljudje počnejo.” Malo je premolknil, potem nadaljeval. “In prav ima.” Rekel je, da bodo postavitev preuredili, čeprav bo zaradi tega načrtovana otvoritev najverjetneje zamudila za tri ali štiri mesece. “Imamo samo eno priložnost, da napravimo vse tako, kot je treba.”

Jobs je rad pripovedoval zgodbo o tem, kako je pri vsem, kar je napravil pravilno, moral na določeni stopnji pritisniti na gumb za previjanje nazaj, in tudi tistega dne je to povedal svoji ekipi. Vsakokrat je moral popraviti kaj, za kar je ugotovil, da ni popolno. Govoril jim je o tem, kako je to počel pri Svetu igrač, ko se je junak Jelko razvil v neprijetneža, in nekajkrat pri 'izvirnem macintoshu. “Če kaj ni prav, tega ne moreš kar ignorirati in si reči, da boš popravil pozneje,” je rekel. “Tako počno druga podjetja.”

Ko je bila prototipna prodajalna popravljena do januarja leta 2001, jo je Jobs prvič pokazal upravi. Pojasnil jim je teorijo za postavitvijo, tako da jim je narisal na tablo, potem jih je s kombijem peljal tiste tri kilometre do prodajalne. Ko so videli, kaj sta ustvarila Jobs in Johnson, so soglasno potrdili, da gredo naprej. Strinjali so se, da bo tako razmerje med prodajo in javno podobo blagovne znamke doseglo višji nivo. Zagotovilo bo tudi, da kupci Applovih računalnikov ne bodo videli le kot potrošne opreme, kakršna sta Dell in Compaq.

Večina zunanjih strokovnjakov se s tem ni strinjala. “Morda je čas, da Steve Jobs neha razmišljati tako drugače,” so zapisali v članku v Business Weeku z naslovom “Razlogi, zakaj Applove prodajalne ne bodo uspele”. Navajali so Applovega nekdanjega finančnega direktorja Josepha Graziana: “Applova težava je v tem, da še vedno misli, da je pot do uspeha v tem, da strežeš kaviar, medtem ko je svet povsem zadovoljen s sirom in krekerji.” Svetovalec za maloprodajo, David Goldstein, pa je izjavil: “Dam jim največ dve leti, preden bodo spoznali, kako drago napako so storili.”

Les, kamen, jeklo, steklo

19. maja leta 2001 so odprli prvo Applovo trgovino v Tyson’s Comerju v Virginiji. Opremljena je bila s svetlečimi belimi pulti, tla so bila lesena, na steni pa je visel velikanski poster Johna in Yoko v postelji iz reklamne akcije ‘drugačnega razmišljanja’. Dvomljivci so se motili. V Gatewayjeve prodajalne je zašlo v povprečju po 250 kupcev vsak teden. Leta 2004 je Applove prodajalne na teden v povprečju obiskalo že po 5400 kupcev. Tisto leto je bil prihodek prodajaln 1,2 milijarde dolarjev in Apple je tako postavil hitrostni rekord pri doseganju ene milijarde v maloprodaji. Ellisonova programska oprema je vsake štiri minute kategorizirala prodajo vseh trgovin, tako da je bila nenehno na voljo informacija o tem, kako integrirati proizvodnjo, zaloge in prodajo.

Prodajalne so uspevale, Jobs pa je ostal vpleten v vse njihove vidike. Lee Clow se je spominjal: “Na enem naših marketinških sestankov v času, ko so se prodajalne odpirale, smo se pol ure odločali, kakšnega sivega odtenka naj bodo oznake na straniščih.” Arhitekturna družba Bohlin Cywinski Jackson je izdelala najpomembnejše trgovine, o vsem pomembnem pa se je odločal Jobs.

Jobs se je še posebej posvetil stopniščem, podobnim tistemu, ki ga je bil postavil v NeXTu. Ko je prišel v katero od prodajaln, ko sojo postavljali, je vedno predlagal še kako spremembo pri stopnišču. Naveden je kot glavni izumitelj na dveh prijavah patenta za stopnišče, enega za steklene stopnice in steklene nosilce, povezane s titanom, tako da je stopnišče prozorno, drugega pa za podporni sistem z monolitno enoto stekla iz številnih steklenih plošč.

Leta 1985, ko so ga po prvem njegovem obdobju v Applu podili iz podjetja, je šel v Italijo, kjer se je navdušil nad sivim tlakom na pločniku v Firencah. Leta 2002, ko je prišel do sklepa, da je svetel lesen pod v prodajalnah videti nekoliko vsakdanji - težko si je predstavljati, da bi se s čim takim obremenjeval direktor Microsofta Steve Ballmer -, se je Jobs odločil za tisti tlak. Nekateri njegovi kolegi so predlagali, da bi uporabili beton s primemo prirejeno barvo in teksturo, vendar je Jobs vztrajal, da mora biti pravi kamen. Sivo modri peščenjak prihaja iz družinskega kamnoloma II Casone v Firenzuoli blizu Firenc. “Od tega, kar nakopljemo, izberemo le 3 %, saj mora imeti pravi odtenek, pravo čistost in mora biti pravilno žilnato,” je rekel Johnson. “Steve je vztrajal pri tem, da moramo imeti pravo barvo in popolni material.” Mojstri v Firencah so tako izbrali ravno pravi kamen, nadzorovali rezanje v pravilne tlakovce in vsakega opremili z nalepko, da bi jih lahko pravilno položili. “Glede na to, da se enaki tlakovci uporabljajo na pločnikih Firenc, si lahko prepričan, da so obstojni,” je rekel Johnson.

Vidna značilnost prodajaln je bil tudi bar Genij. Johnson se je tega domislil med dvodnevnim oddihom s svojo ekipo. Vse je prosil, naj opišejo najboljšo storitev, ki so jo kdajkoli doživeli. Skoraj vsi so navedli kako prijetno dogodivščino v hotelu Four Seasons ali RitzCarlton. Johnson je svojih prvih pet upraviteljev prodajaln poslal na tečaj v RitzCarlton in se potem domislil nekakšne kombinacije recepcije in bara. “Kaj, ko bi za pult postavili najbistrejše ljudi za maca,” je rekel Jobsu. “Lahko bi to imenovali‘bar Genij’.”

Jobs je rekel, da je to noro. Bil je celo proti imenu. “Ne moreš reči, da so geniji,” je rekel. “To so tehnični ljudje. Nimajo izkušenj z ljudmi in ne morejo voditi česa takega, kot naj bi bil bar genij.” Johnson je že mislil, da je pogorel, vendar je naslednjega dne srečal Applovega pravnika, ki mu je rekel: “Mimogrede, Steve mi je pravkar naročil, naj registriram ime ‘bar genij’.”

V prodajalni na Peti aveniji na Manhattnu, ki sojo odprli leta 2006, so uporabili številne Jobsove najljubše značilnosti opreme: kocko, stopnišče, steklo in kar se da velik učinek minimalizma. “To je bila resnično Stevova prodajalna,” je rekel Johnson. Odprta je bila 24 ur na dan in vse dni v tednu. Potrdila je pravilnost strategije, da prodajalne postavijo na frekventne lokacije, saj je to na Manhattnu prvo leto obiskalo kar petdeset tisoč ljudi na teden. (Spomnite se, da je imel Gateway obisk le 250 ljudi.) “Ta prodajalna na kvadratni meter zasluži več od katerekoli druge prodajalne na svetu,” je Jobs ponosno izjavil leta 2010. “Tudi v celoti zasluži več od katerekoli prodajalne v New Yorku, ne le na kvadratni meter. Vključno s Saksom in Bloomingdale’s.”

Jobs je uspel za odpiranje prodajaln vzbuditi enako zanimanje kot za najave novih izdelkov. Ljudje so začeli potovati na odpiranja in so noč prebili pred vrati, da so bili lahko med prvimi notri. “Moj sin, tedaj star 14 let, je predlagal najino prvo tako prenočitev v Palo Altu in doživela sva prav zanimiv družbeni dogodek,” je zapisal Gary Allen, ki je ustanovil spletno stran za navdušence za Applove prodajalne. “Pozneje sva šla še na več odprtij in večkrat prenočila, pet od njih v tujini, in sva srečala številne nadvse zanimive ljudi.”

Julija leta 2011, desetletje po odprtju prvih prodajaln, jih je bilo vsega skupaj že 326. Največja je bila v Covent Gardnu v Londonu, najvišja v Ginzi v Tokiu. Povprečni letni prihodek prodajalne je bil 34 milijonov dolarjev, skupna neto prodaja v fiskalnem letu 2010 pa je znašala 9,8 milijarde dolarjev. Prodajalne pa so bile pomembne še zaradi nečesa drugega. Neposredno so prinašale sicer le 15 % Applovih prihodkov, z vzbujanjem zanimanja in utrjevanjem blagovne znamke pa so posredno pripomogle h krepitvi vsega, kar je podjetje počelo.

Jobs je leta 2011, ko je že resno bolehal zaradi raka, vendarle še načrtoval nove projekte v zvezi s prodajalnami, na primer prodajalno, ki jo je želel postaviti na končno železniško postajo v New Yorku. Ko sva nekega popoldneva gledala sliko prodajalne na Peti aveniji, je s prstom pokazal na osemnajst kosov stekla na vsaki strani. “To je bil tedaj vrhunec steklarske tehnologije,” je rekel. “Morali smo izdelati lastne avtoklave, da smo dobili tako steklo.” Potem je potegnil ven risbo, na kateri so osemnajstih steklenih plošč zamenjale štiri velikanske plošče. Dejal je, da si to želi napraviti naslednje. Spet je šlo za izziv na preseku estetike in tehnologije. “Če bi to želeli napraviti s trenutno tehnologijo, bi morala biti kocka za čevelj krajša,” je rekel. “Tega pa si ne želim. Zato moramo na Kitajskem napraviti nekaj novih avtoklavov.”

Ron Johnson nad tem ni bil navdušen. Sam je celo menil, da je z osemnajstimi ploščami videti lepše, kakor bo samo s štirimi. “Razmerja, ki jih imamo danes, čarobno delujejo s stebriščem zgradbe GM,” je rekel. “Svetlika se kot škatla z dragulji. Če napravimo steklo preveč prozorno, po mojem mnenju ne bo takega učinka.” O tem je razpravljal z Jobsom, vendar brez uspeha. “Ko tehnologija omogoča kaj novega, želi to takoj izkoristiti,” je rekel. “Poleg tega je zanj manj vedno več, preprosteje je vedno bolje. Če torej lahko napravite stekleno škatlo z manj elementi, je to bolje, preprosteje in hkrati predstavlja tehnološki vrhunec. Točno tam pa si Steve želi biti, tako z izdelki kot s prodajalnami.”

TRIDESETO POGLAVJE

DIGITALNI CENTER

Od iTunesa do ipoda

prvi ipod leta 2001

Povezovanje točk

Enkrat letno je Jobs svoje najboljše zaposlene, ki jih je imenoval Vrhunskih 100, peljal na dopust. Na ta seznam so se uvrstili po preprostem pravilu: izbral bi jih, če bi lahko na rešilni čoln do svojega novega podjetja vzel samo sto ljudi. Na koncu vsakega dopusta je stopil pred tablo (table je oboževal, ker so mu dajale popoln nadzor nad situacijo in so spodbujale zbranost) ter dejal: “Katerih deset stvari se moramo lotiti zdaj?” Vsi so si prizadevali, da bi njihovi predlogi prišli na seznam. Jobs jih je zapisal in nato odstranil tiste, ki jih je imel za neumne. Po dolgem pregovarjanju je skupina končno dobila seznam desetih. Jobs je prečrtal spodnjih sedem in oznanil: “Naredimo lahko le tri.”

Leta 2001 je Apple oživil svojo ponudbo osebnih računalnikov. Zdaj je

bil čas za drugačno razmišljanje. Na njegovi tabli je bil tisto leto niz novih možnosti s seznama “kako naprej”.

Takrat so se digitalnemu svetu obetali črni časi. Mehurček internetnih podjetij se je razpočil in NASDAQ se je z najvišje točke spustil za več kot 50 %. Samo tri tehnološka podjetja so januarja 2001 med prvenstvom Super Bowl predvajala reklame, medtem ko jih je bilo leto poprej kar sedemnajst. Toda občutek propada je segal še globlje. Vseh petindvajset let, odkar sta Jobs in Wozniak ustanovila Apple, je bil osebni računalnik središče digitalne revolucije. Zdaj so strokovnjaki napovedovali, da se njegova osrednja vloga končuje. “Postal je nekaj dolgočasnega,” je napisal Walt Mossberg, novinar Wa!l Street Journala. Jeff Weitzen, izvršni direktor podjetja Gateway, je napovedal: “Očitno je, da osebni računalnik v prihodnosti ne bo več središče digitalnega sveta.”

Jobs je takrat zasnoval novo veliko strategijo, ki naj bi preobrazila Apple - in z njim celotno tehnološko industrijo. Namesto da bi osebni računalnik vse bolj drsel na obrobje, bo postal “digitalni center”, ki koordinira najrazličnejše naprave, od predvajalnikov glasbe, videosnemalnikov in fotografskih aparatov. Uporabnik lahko poveže in sinhronizira vse te naprave z računalnikom in na ta način upravlja z glasbo, slikami, videoposnetki, besedili in vsemi vidiki “digitalnega življenjskega sloga”, kot se je izrazil Jobs. Apple ne bo več samo računalniško podjetje - ta del bo celo izpustil iz svojega imena - macintosh pa bo znova zaživel, ker bo postal center za celo zbirko novih napravic, vključno z ipodom, iphonom in ipadom.

Ko je napolnil trideset let, je Jobs uporabil prispodobo z vinilnimi ploščami. Razmišljal je o tem, zakaj se ljudje po tridesetem letu utirijo v toge miselne vzorce in so večinoma manj inovativni. “Ljudje obtičijo v teh vzorcih, prav kot v zarezah na plošči, in nikdar več ne pridejo ven,” je dejal. Zdaj, pri petinštiridesetih, je bil sam pripravljen stopiti iz svoje zareze.

FireWire

Jobsova vizija, da bo računalnik postal digitalni center, je izhajala iz stare tehnologije, imenovane FireWire, ki jo je Apple razvil v začetku devetdesetih let. To je bil serijski port za hitre prenose digitalnih datotek, kot so videoposnetki, z ene naprave na drugo. Japonski izdelovalci kamkorderjev so ga sprejeli in Jobs se je odločil, da ga vključi v posodobljene različice imacov, ki so prišli na police oktobra 1999. Ugotovil je, da bi FireWire lahko bil del sistema, ki bi prenašal videoposnetke s kamer na računalnik, kjer bi jih bilo mogoče urejati in razpošiljati.

V ta namen je imac potreboval odlično programsko opremo za urejanje videoposnetkov. Jobs je obiskal svoje stare prijatelje pri podjetju Adobe, družbi za digitalno grafiko, in jih prosil, naj naredijo novo različico programa Adobe Premiere, zelo priljubljenega na Windowsovih računalnikih, še za njegov mac. Toda vodilni v podjetju so Jobsa popolnoma osupnili, ko so ga gladko zavrnili. Macintosh, so dejali, ima premalo uporabnikov, da bi se jim to splačalo. Jobs je bil besen in se je čutil izdanega. “Jaz sem bil tisti, ki je postavil Adobe na zemljevid, pa me takole odpravijo,” je pozneje trdil. Adobe je stvari še zaostril, ker za Macov OSX ni napisal tudi drugih priljubljenih programov, kot je Photoshop, čeprav so macintosh uporabljali mnogi oblikovalci in drugi ustvarjalni ljudje, ki so delali s temi aplikacijami.

Jobs Adobu ni nikdar odpustil; desetletje pozneje se je s podjetjem zapletel v javno vojno, ker ni dovolil, da bi Adobe Flash tekel na ipadu. Naučil se je dragocene lekcije, ki je okrepila njegovo željo po celovitem nadzoru vseh ključnih elementov sistema: “Ko nas je leta 1999 Adobe odpravil, mi je postalo popolnoma jasno, da se ne smemo spuščati v noben posel, v katerem ne nadzorujemo tako strojne kot programske opreme, sicer tvegamo, da bomo dobili lastno glavo na pladnju.”

Zato je leta 1999 Apple začel sam proizvajati programe za mac, pri čemer se je osredotočal na ljudi v preseku umetnosti in tehnologije. Njihova programska oprema je vključevala Final Cut Pro za urejanje digitalnih videoposnetkov; preprosto potrošniško različico iMovie; iDVD za peko video- ali glasbenih posnetkov na disk; iPhoto, ki je tekmoval z Adobovim Photoshopom; GarageBand za ustvarjanje in mešanje glasbe; iTunes za upravljanje pesmi; in iTunes Store za nakup pesmi.

Zamisel o digitalnem centru se je hitro izkristalizirala. “To sem najprej dojel v zvezi s kamkorderjem,” je dejal Jobs. “Z uporabo programa iMovie je kamkorder desetkrat več vreden.” Uporabniku ni več ostalo na stotine ur neobdelanih posnetkov, skozi katere se v resnici ne bi nikdar prebil, temveč jih je lahko uredil na računalniku, ustvaril elegantne prehode, dodal glasbo in odvrtel odjavno špico ter se navedel kot izvršni producent. Ljudem je omogočil, da so ustvarjalni, da se lahko izrazijo, da napravijo nekaj čustvenega. “Takrat se mi je posvetilo, da se bo osebni računalnik preobrazil v nekaj drugega.”

Jobs je imel še eno daljnovidno idejo: Če bi računalnik služil kot center, bi lahko bile prenosne naprave preprostejše. Veliko funkcij, ki so jih poskušale izvajati, na primer urejanje videoposnetkov ali slik, so opravljale slabo, ker so imele majhne zaslone in niso mogle zlahka prikazati menijev z veliko funkcijami. Z računalniki bi bilo to veliko lažje.

In še nekaj ... Jobs je ugotovil, da tak sistem najbolje deluje, kadar so vsi elementi - naprava, računalnik, programska oprema, aplikacije, FireWire - del celote. “Takrat sem začel še bolj verjeti v celovite, integrirane rešitve,” se je spominjal.

Naj lepše pri tem pa je bilo, da bi tak celovit pristop lahko ponudilo samo eno podjetje. Microsoft je pisal programsko opremo, Dell in Compaq sta izdelovala strojno opremo, Sony je proizvajal veliko digitalnih naprav, Adobe je razvil mnoge aplikacije. A samo Apple je počel vse to. “Smo edina družba, ki ima pod sabo celoten paket - strojno opremo, programsko opremo in operacijski sistem,” je pojasnil za Time. “Tako lahko sprejmemo polno odgovornost za svoje izdelke. Naredimo lahko stvari, ki jih drugi ne morejo.”

Applov prvi integriran korak v strategijo digitalnega centra je bil video. S FireWirejem je bilo mogoče spraviti posnetek na maca, z iMoviem pa iz njega ustvariti mojstrovino. Kaj pa potem? Najbrž bi uporabnik hotel zapeči nekaj DVDjev, da bi jih s prijatelji lahko gledal na televizijskem sprejemniku. “Zato smo veliko delali s proizvajalci, da bi dobili potrošniški pogon, ki bi lahko pekel DVDje,” je dejal. “Bili smo prvi, ki smo naročili kaj takega.” Kot navadno se je Jobs osredotočal na to, da bi bil izdelek kar najbolj preprost za uporabo, in to je bilo ključno za njegov uspeh. Mike Evangelist, ki je pri Applu delal na zasnovi programske opreme, se spominja, da je Jobsu pokazal eno prvih različic vmesnika. Ko si je Jobs ogledal vrsto zaslonskih posnetkov, je skočil pokonci, zgrabil pisalo in na tablo narisal preprost pravokotnik. “Tu je nova aplikacija,” je dejal. “Eno okno ima. Video potegneš v to okno. Nato klikneš gumb ‘Zapeci’. To je to. Tako bomo naredili.” Evangelist je bil osupel, vendar je iz tega nastal program iDVD, znan po svoji enostavnosti. Jobs je celo pomagal pri oblikovanju ikone za gumb “Zapeci”.

Jobs je vedel, da se bo digitalna fotografija kmalu razmahnila, zato je Apple poskrbel, da je računalnik postal center tudi za fotografije. Toda vsaj v prvem letu je Jobs spregledal zares veliko priložnost. HP in nekaj drugih podjetij je proizvajalo pogon, ki je pekel glasbene CDje, vendar se je Jobs odločil, da se bo Apple posvečal videu in ne glasbi. Poleg tega zaradi njegovega trdoglavega vztrajanja, da se mora imac znebiti svojega pogona na pladenj in namesto tega uporabljati elegantnejšo režo, ni bilo mogoče namestiti prvih CDpekačev, ki so bili sprva narejeni za pladnje. “Ta vlak smo zamudili,” se je spominjal. “Zato je bilo še bolj pomembno, da čim prej dohitimo ostale.”

Značilnost inovativnega podjetja ni le to, da prvo uresničuje nove ideje, temveč tudi, da zna preskočiti konkurenco, ko se znajde v ozadju.

iTunes

Jobs je kaj kmalu ugotovil, da bo glasba postala velikanski posel. Leta 2000 so ljudje že pretvarjali glasbo s CDjev in jo prenašali na svoje računalnike, ali pa so jo nalagali prek ponudnikov za izmenjavo datotek, kot je bil Napster, ter zapisovali svoj izbor na lastne prazne diske. Tisto leto so v ZDA prodali 320 milijonov praznih CDjev. V državi je bilo samo 281 milijona ljudi. To je pomenilo, da so nekateriresnično zapekli ogromno CDjev, Apple pa jim ni imel česa ponuditi. “Počutil sem se kot bedak,” je povedal za Fortune. “Mislil sem, da smo to priložnost izpustili. Morali smo trdo delati, da smo jo nadomestili.”

Jobs je imacu dodal pekač, vendar to ni bilo dovolj. Hotel je kar najbolj olajšati prenašanje glasbe s CDjev, urejanje na računalniku in nato peko uporabnikovega izbora. Druga podjetja so že izdelovala aplikacije za upravljanje glasbe, vendar so bile okorne in zapletene. Eden od Jobsovih darov je bilo oko za trge, ki so bili polni drugorazrednih izdelkov. Ogledal si je glasbene aplikacije, ki so bile na voljo - med drugim Real

Jukebox, Windows Media Player ter tistega, ki ga je HP vključil skupaj s svojim pekačem - in prišel do zaključka: “Tako komplicirani so, da lahko samo genij uporablja kako polovico njihovih funkcij.”

Tuje nastopil Bill Kincaid. Nekdanji Applov programski inženirje bil na poti na progo v Willowsu v Kaliforniji, kjer naj bi tekmoval s svojim športnim avtomobilom Formula Ford, medtem ko bi (nekoliko nezdružljivo) poslušal nacionalni radio. Slišal je poročilo o prenosnem glasbenem predvajalniku rio, ki je predvajal digitalni format pesmi, imenovan MP3. Kar zastrigel je z ušesi, ko je poročevalec dejal: “Uporabniki macov se nikar ne veselite, ker na vaših računalnikih ne deluje.” Kincaid si je dejal: “Ha! To lahko uredim!”

Za pomoč pri pisanju različice Ria za maca je zaprosil prijatelja Jeffa Robbina in Dava Hellerja, tudi nekdanja Applova programska inženirja. Njihov izdelek, znan kot SoundJam, je ponudil uporabnikom maca vmesnik za aplikacijo rio ter programsko opremo za upravljanje glasbe na svojem računalniku. Julija 2000, ko je Jobs priganjal svojo ekipo, naj izdela programsko opremo za upravljanje glasbe, je Apple kupil SoundJam in pripeljal njegove ustanovitelje nazaj k Applu. (Vsi trije so ostali v družbi in Robbin je naslednje desetletje vodil ekipo za razvoj glasbene programske opreme. Za Jobsa je bil Robbin tako dragocen, da je nekoč dovolil srečanje z novinarjem revije Time šele, ko mu je ta obljubil, da ne bo objavil njegovega prümka.)

Jobs je osebno sodeloval pri predelavi SoundJama v Applov izdelek. Aplikacija je bila naložena z vsemi mogočimi funkcijami, zaradi česar je terjala mnogo kompleksnih zaslonov. Jobs je zahteval, da mora biti uporabniški vmesnik preprostejši in veliko zabavnejši. Namesto da bi moral uporabnik določiti, ali išče po izvajalcu, pesmi ali albumu, je Jobs vztrajal na preprostem okencu, kamor je lahko vtipkal, kar je hotel. Z aplikacije iMovie si je ekipa izposodila eleganten kovinski videz in tudi ime. Program so poimenovali iTunes.

Jobs je iTunes predstavil na Macworldu januarja 2001 in ga vključil v strategijo digitalnega centra. Za vse macove uporabnike je brezplačen, je oznanil. “Z iTunes se pridružite glasbeni revoluciji in vaše glasbene naprave bodo desetkrat več vredne,” je zaključil ob bučnem aplavzu. Njegov oglaševalski slogan se je pozneje glasil: Pretvori. Zmešaj. Zapeci.

Tistega popoldneva se je Jobs srečal z Johnom Markoffom z New York Timesa. Intervju ni potekal najbolje, vendar je na koncu Jobs sedel za svoj mac in mu razkazal iTunes. “Spominja me na mladost,” je dejal, ko so se po zaslonu risali psihedelični vzorci. Ob tem se je vrnil v preteklost, v čas, ko je jemal LSD. To je bila ena od dveh ali treh najpomembnejših stvari, ki jih je naredil v življenju, je povedal Markoffu. Ljudje, ki tega niso nikdar jemali, ga ne bodo nikdar popolnoma razumeli.

iPod

Naslednji korak pri strategiji digitalnega centra je bila zasnova prenosnega predvajalnika glasbe. Jobs je prepoznal priložnost, da izdela takšno napravo v tandemu s programsko opremo iTunes, zaradi česar bi bila lahko preprostejša. Kompleksne naloge bi bilo mogoče izvesti na računalniku, preproste pa na napravi. Tako se je rodil ipod, ki je sprožil preobrazbo Appla iz proizvajalca računalnikov v podjetje z največjo vrednostjo na svetu.

Jobs se je nad projektom tako navdušil tudi zato, ker je oboževal glasbo. Predvajalniki glasbe, ki so že bili na trgu, so “strašno zanič”, je povedal svojim sodelavcem. Phil Schiller, Jon Rubinstein in preostala ekipa so se strinjali. Ko so razvijali iTunes, so se veliko ukvarjali z riom in drugimi predvajalniki ter jih veselo kritizirali. “Posedali smo in govorili, ‘Te naprave so resnično slabe’,” se spominja Schiller. “Nanje je bilo mogoče naložiti kakih šestnajst pesmi in še za tiste nisi mogel ugotoviti, kako bi jih poslušal.”

Jobs je začel o prenosnem predvajalniku glasbe govoriti že jeseni leta 2000, toda Rubinstein je dejal, da potrebne komponente še niso na voljo. Jobsa je prosil, naj počaka. Po nekaj mesecih je Rubinstein uspel dobiti primemo majhen LCDzaslon in litijpolimerove baterije za polnjenje. Večji izziv je bilo najti disk, ki bi bil dovolj majhen, a dovolj zmogljiv, da bi lahko izdelali odličen predvajalnik glasbe. Nato je februarja 2001 odšel na enega rednih potovanj na Japonsko, kjer je obiskal Applove dobavitelje.

Na koncu rutinskega sestanka s Toshibo so inženirji omenili nov produkt, ki so ga imeli v laboratoriju in naj bi bil junija že nared. To je bil majcen, 1,8palčni disk (4,5 centimetra), ki je nudil pet gigabytov pomnilnika (kakih tisoč pesmi), vendar niso točno vedeli, kaj bi z njim. Toda Rubinstein je to ugotovil takoj, ko ga je zagledal. Tisoč pesmi v žepu! Sijajno. Vendar je ohranil hladen izraz. Tudi Jobs je bil na Japonskem, kjer je imel uvodni govor na prireditvi Macworld v Tokiu. Tistega večera sta se srečala v hotelu Okura, kjer je bil Jobs nastanjen. “Zdaj vem, kako narediti odličen predvajalnik,” mu je povedal Rubinstein. “Potrebujem le ček za 10 milijonov dolarjev.” Jobs ga je takoj odobril. Tako se je Rubinstein začel pogajati s Toshibo za izključne pravice do vseh diskov, ki so jih lahko izdelali, in se začel ozirati za nekom, ki bi lahko vodil razvojno ekipo.

Tony Fadell je bil drzen podjetniški programer kiberpankovskega videza in šarmantnega nasmeha, ki je še med študijem v Michiganu ustanovil tri podjetja. V službo je odšel k proizvajalcu ročnih naprav General Magic (kjer je srečal ubežnika z Appla Andyja Hertzfelda in Billa Atkinsona) in zatem preživel nekaj nelagodnih let pri podjetju Philips Electronic, kjer je s svojo kratko, pobeljeno glavo in uporniškim slogom kalil resnobnost podjetja. Imel je nekaj zamisli za boljši digitalni predvajalnik glasbe, ki jih je neuspešno ponujal podjetjem RealNetworks, Sony in Philips. Nekega dne je bil s stricem na smučanju v Koloradu in medtem ko se je vozil s sedežnico, mu je zazvonil telefon. Bil je Rubinstein, ki mu je povedal, da Apple išče nekoga, ki bi delal na “majhni elektronski napravi”. Fadell, ki mu samozavesti ni manjkalo, se je pohvalil, da je pravi čarodej s takšnimi napravami. Rubinstein ga je povabil v Cupertino.

Fadell je predvideval, da so ga najeli za delo na dlančniku, nekakšnem nasledniku nevvtona. Toda ko se je srečal z Rubinsteinom, je beseda hitro nanesla na iTunes, ki je bil takrat zunaj že tri mesece. “Poskušal sem povezati moje obstoječe MP3predvajalnike z iTunes, a so bili obupni, naravnost obupni,” mu je povedal Rubinstein. “Mislimo, da bi morali narediti svojo lastno različico.”

Fadell je bil navdušen. “Glasba je moja strast. Nekaj sem že poskušal narediti pri RealNetvvorks, idejo za MP3predvajalnik pa sem predstavil tudi Palmu.” Pristal je na sodelovanje, vsaj kot svetovalec. Po nekaj tednih je Rubinstein dejal, da se mora, če hoče voditi ekipo, redno zaposliti pri Applu. Toda Fadell se je temu upiral; rad je imel svojo svobodo. Rubinstein je bil besen, saj je Fadellovo odločitev razumel kot tarnanje. “To je eden tistih pomembnih življenjskih korakov,” je dejal Fadellu, “ki ga ne boš obžaloval.”

Odločil se je še bolj pritisniti nanj. Na sestankuje zbral kakih dvajset ljudi, ki so bili dodeljeni projektu. Ko je vstopil Fadell, mu je Rubinstein dejal: “Tony, tega projekta ne bomo izvedli, če se mu ne posvetiš s polnim delovnim časom. Prideš v službo ali ne? Takoj se moraš odločiti.”

Fadell je pogledal Rubinsteina v oči, nato pa se obrnil k občinstvu in dejal: “Še pri Applu stalno dogaja, da se ljudi tako rekoč prisili v podpis pogodbe?” Za trenutek je premolknil, privolil in godrnjaje stisnil Rubinsteinu roko. “Med nama je mnogo let ostal nek zelo neprijeten občutek,” se je spominjal Fadell. Rubinstein se je strinjal: “Mislim, da mi ni nikoli odpustil.”

Fadellu in Rubinsteinu so bila trenja usojena, saj sta se oba imela za očeta ipoda. Rubinstein je dejal, da mu je Jobs dal to nalogo že mesece prej, našel je Toshibine diske in zasnoval zaslon, baterijo in druge ključne elemente. Pripeljal je Fadella, da bi vse to sestavil. On in drugi, ki so Fadellu zamerili, da je tako vpadljiv, so mu začeli praviti “Tony Baloney”. Toda Fadell je, še preden se je pridružil Applu, imel načrte za odličen MP3predvajalnik, ki ga je ponujal drugim podjetjem, predenje pristal na delo pri Applu. O vprašanju, kdo je bil bolj zaslužen za ipod oziroma komu pripada naziv Oče Poda (Podfather), se je v naslednjih letih razpravljalo v intervjujih, člankih, spletnih straneh in celo na Wikipediji.

Toda naslednje mesece sta bila preveč zaposlena za prepire. Jobs je hotel ipod na trgu do božiča, kar je pomenilo, da mora biti oktobra nared za predstavitev. Iskali so druge proizvajalce MP3predvajalnikov, ki bi lahko služili kot osnova za Applovega, in se odločili za majhno podjetje, imenovano PortalPlayer. Fadell je tamkajšnji ekipi povedal: “To je projekt, ki bo preoblikoval Apple, da bo čez deset let glasbeno, ne več računalniško podjetje.” Prepričal jih je, da so podpisali ekskluzivno pogodbo in njegova skupina je začela prirejati pomanjkljivosti PortalPlayerja, kot so bili zapleteni vmesnik, slaba vzdržljivost baterije in nezmožnost izbora, daljšega od desetih pesmi.

To je to!

Nekaterih sestankov si ne zapomnimo samo zato, ker so zgodovinski, temveč tudi zato, ker pokažejo, kakšen je vodja. Tak primer je bilo zborovanje v Applovi konferenčni sobi aprila 2001, kjer je Jobs določil temeljne značilnosti ipoda. Fadell je Jobsu predstavil svoje predloge, zraven pa so bili še Rubinstein, Schiller, Ive, Jeff Robbin in direktor trženja Stan Ng. Fadell Jobsa ni poznal, zato ga je bilo, razumljivo, malce strah. “Ko je vstopil v konferenčno sobo, sem sedel pokonci in pomislil: ‘Uf, to je Steve!’ Res sem bil na trnih, saj sem slišal, da zna biti zelo brutalen.”

Sestanek se je začel s predstavitvijo potencialnega trga in izdelkov drugih podjetij. Jobs kot navadno ni imel potrpljenja. “Diapozitivom ne sledi več kot minuto,” je dejal Fadell. Ko je pokazal druge možne igralce na trgu, je Jobs samo odmahnil. “Ne skrbite glede Sonyja,” je dejal. “Mi vemo, kaj počnemo, oni pa ne.” Po tem je Fadell nehal kazati diapozitive, Jobs pa je zasul skupino z vprašanji. Fadell je odnesel lekcijo: “Steve je raje prisoten v trenutku in razpravlja o stvareh. Nekoč mi je dejal: ‘Če potrebuješ diapozitive, s tem samo pokažeš, da ne veš, o čem govoriš.’”

Job je imel raje, da so mu pokazali fizične predmete, ki jih je lahko otipal, pregledal in se z njimi igral. Tako je Fadell v konferenčno sobo prinesel tri različne modele; Rubinstein ga je naučil, kako jih odkrivati drugega za drugim, tako da bo njegova najljubša izbira naredila vtis. Ustrezen model so skrili pod leseno skledo na sredini mize.

Fadell je začel svojo predstavitev s tem, da je iz škatle vzel različne sestavne dele in jih razporedil po mizi. Tu so bili 1,8palčni disk, LCDzaslon, plošče in baterije, vse označene s ceno in težo. Nato so razpravljali, kako bi cene ali velikosti lahko v naslednjem letu še zmanjšali. Nekatere dele je bilo mogoče sestavljati kot kocke lego, s čimer je prikazal različne možnosti.

Nato je začel odkrivati svoje modele, ki jih je naredil iz stiropora in vanje vstavil ribiške obtežilnike, da so dobili pravo težo. Prvi je imel režo za odstranljivo pomnilniško kartico. Jobsu se je to zdelo preveč zapleteno. Drugi je imel dinamični pomnilnik RAM, ki je bil poceni, vendar je izgubil vse pesmi, če se je baterija iztrošila. Jobs tudi s tem ni bil zadovoljen. Nato je Fadell sestavil nekaj kosov, da bi pokazal, kakšna bi bila naprava z 1,8palčnim diskom. To je Jobsa bolj zanimalo. Prikaz je dosegel vrhunec, ko je Fadell dvignil skledo in razkril popolnoma sestavljen model te alternative. “Upal sem, da se bom lahko več igral z lego deli, vendar se je Steve takoj odločil za model s trdim diskom v takšni obliki, kot smo ga sestavili,” se je spominjal Fadell. Osupel je bil nad tem procesom. “Pri Philipsu sem bil vajen, da take odločitve terjajo sestanek za sestankom, z veliko predstavitvami v PowerPointu in nadaljnjega proučevanja.”

Naslednji je bil na vrsti Phil Schiller. “Lahko zdaj pokažem svojo idejo?” je vprašal. Zapustil je prostor in se vrnil z nekaj modeli ipoda, ki so na sprednji strani imeli isto napravico: sledilni kolešček, ki je kmalu zaslovel. “Razmišljal sem, kako bi se najlažje premikal po seznamu pesmi,” se je spominjal. “Ne moreš stokrat pritisniti gumba. Ali ne bi bilo krasno, če bi imel kolešček?” Uporabnik ga je obračal s palcem in se tako pomikal skozi pesmi. Dlje kot je obračal, hitrejše je bilo pomikanje, tako da jih je z lahkoto pregledal stotine. Jobs je zaklical: “To je to!” Fadellu je naročil, naj se z inženirji loti naloge.

Ko se je projekt začel, se je Jobs vsak dan poglabljal vanj. Vedno je zahteval isto: “Poenostavljajte!” Ogledal si je vsak zaslon uporabniškega vmesnika in uporabil strog preizkus: Če je hotel pesem ali funkcijo, je moral do nje priti z največ tremi kliki. In kliki so morali biti intuitivni. Če ni mogel ugotoviti, kako nekaj priklicati ali če so bili potrebni več kot trije kliki, je bil brutalen. “Včasih smo si razbijali glavo s kakim problemom uporabniškega vmesnika in bili prepričani, da smo upoštevali vse možnosti, on pa je rekel: ‘Ste pomislili na to?’” je povedal Fadell. “In vsi smo vzkliknili: ‘Pa res!’ Na novo je opredelil problem ali pristop in naših težav ni bilo več.”

Jobs je vsak večer po telefonu sporočal svoje ideje. Fadell in ostali so se poklicali med seboj, razpravljali o Jobsovem najnovejšem predlogu in kovali zarote, kako bi ga blago usmerili tja, kamor so hoteli sami, kar se je obneslo približno v polovici primerov. “Steve nas je zasuval z idejami in mi smo se trudili, da bi ostali nad vodo,” je dejal Fadell. “Vsak dan smo se ukvarjali s kako zadevo; kam naj damo stikalo, kakšne barve naj bo gumb ali kakšno cenovno strategijo naj uberemo. Pri takem delu smo morali resnično sodelovati med seboj, si kriti hrbte.”

Ena Jobsovih ključnih idej je bila, da se mora se kar največ funkcij izvajati s pomočjo programa iTunes na računalniku, ne pa na ipodu. Pozneje se je spominjal:

Da bi bilo ipod resnično preprosto uporabljati - in za to je bilo potrebno veliko argumentov z moje strani - smo morali omejiti zmogljivosti napravice same. To funkcionalnost smo raje dali v program iTunes na računalniku. Izbora pesmi, na primer, ni bilo mogoče sestaviti kar na napravi. To si naredil na iTunes in ga nato sinhroniziral z napravo. Tu so nastale polemike. Toda rio in druge naprave so bile tako neuporabne prav zato, ker so bile zapletene. Morale so omogočati stvari, kot je izbor pesmi, ker niso bile integrirane z glasbeno programsko opremo na računalniku. Mi pa smo imeli program iTunes ter napravo ipod in ju povezali tako, da sta računalnik in naprava delovala skupaj, s čimer smo dali kompleksnost na pravo mesto.

Najbolj zenovska od vseh preprostosti je bila Jobsova odločitev, ki je osupnila njegove sodelavce, da ipod ne bo imel gumba za izključitev. Pozneje je bila takšnih večina Applovih naprav. Ni bilo potrebe. Applove naprave zaspijo, če niso v uporabi, in se zbudijo ob kliku na katerikoli gumb. Stikala, s katerim bi uporabnik priklical: “Klik - izključeno. Na svidenje.”, niso potrebovale.

Nenadoma je nastala celota: disk, ki je shranil tisoč pesmi; vmesnik in kolešček, s katerim si se lahko pomikal po tisoč pesmih; FireWire povezava, ki je lahko sinhronizirala tisoč pesmi v manj kot desetih minutah; in baterija, ki bi zdržala poslušanje vseh tisoč pesmi. “Nenadoma smo se spogledali in si rekli: ‘To bo imenitno,’” se je spominjal Jobs. “Vedeli smo, kako imenitno bo, ker smo si tega vsi močno želeli. In koncept je postal tako čudovito preprost: tisoč pesmi v tvojem žepu.” Eden od reklamnih piscev je predlagal, naj se naprava imenuje “pod”. Job je bil tisti, ki si je od imen imac in iTunes izposodil še “i”, da je nastal ipod.

Belina kita

Jony Ive se je igral z modelom ipoda iz stiroporja in si poskusil zamisliti, kakšen naj bo videti končni izdelek, ko se mu je nekega jutra na vožnji od doma v San Franciscu do Cupertina porodila ideja. Sprednja stran naprave mora biti čista belina, je povedal svojemu sodelavcu v avtomobilu, in mora se elegantno preliti v zadnjo stran brušenega jekla. “Večina majhnih potrošniških izdelkov deluje nekako ceneno, kot za enkratno uporabo,” je dejal Ive. “Manjka jim kulturnega dostojanstva. V zvezi z ipodom sem najbolj ponosen na to, da da je občutek pomembnosti, ne cenenosti.”

Bela naj ne bi bila samo bela, temveč snežno bela. “Ne samo naprava, tudi slušalke in žice in celo polnilnik morajo biti beli,” je dejal. “Snežno beli.” Drugi so trdili, da morajo slušalke seveda biti črne, kot vse druge. “Toda Steve je to takoj razumel in podprl belo,” je povedal Ive' “V tem je bila neka čistost.” Valovanje belih žic, ki so povezovale slušalke, je iz ipoda napravilo ikono. Ive ga je opisal:

Izžareval je uglednost in pravo nasprotje cenenosti, hkrati pa tudi mirnost in zadržanost. Ni ti z repom mahal pred nosom. Bil je zadržan, a s tistimi valovitimi žicami tudi malce nor. Zato imam rad belo. Bela ni samo nevtralna. Tako čista in mirna je. Drzna in vidna, pa vendar hkrati tudi neopazna.

Oglaševalska ekipa Leeja Clowa pri TBWA/Chiat/Day je na namesto tradicionalne reklame, ki bi zgolj prikazala značilnosti izdelka, hotela proslaviti ikonično naravo ipoda in njeno belino. James Vincent, sloki mladi Britanec, ki je igral v rokovski skupini in delal kot didžej, je bil nova moč v agenciji in je znal Applovo oglaševanje usmerjati k mlajšim ljubiteljem glasbe, ne pa k uporniški povojni generaciji. S pomočjo umetniške direktorice Susan Alinsangan sta ustvarila niz plakatov za ipod in jih razporedila po Jobsovi mizi v konferenčni dvorani, da bi si jih ogledal.

Na skrajno desno sta postavila bolj tradicionalne podobe, ki so prikazovale običajne fotografije ipoda na beli podlagi. Na skrajni levi sta razporedila najbolj grafične in ikonične zamisli, ki so prikazovale samo silhueto, ki pleše, medtem ko posluša ipod, žice njenih belih slušalk pa valovijo z glasbo. “Pričale so o razumevanju čustvenega in globoko osebnega odnosa z glasbo,” je dejal Vincent. Kreativnemu direktorju Duncanu Milnerju je predlagal, da vsi trdno stojijo na levi, da bi videli, ali bodo s tem pritegnili Jobsa. Ko je Jobs vstopil, je odšel naravnost na desno in si ogledal gole slike izdelka. “To je krasno,” je dejal. “Pogovorimo se o njih.” Vincent, Milner in Clow se niso premaknili z drugega konca. Nazadnje je Jobs dvignil pogled, ošinil ikonične reklame in dejal: “Oh, kaže, da vam je to bolj všeč.” Odkimal je. “Ne prikazuje izdelka. Ne pove, kaj je.” Vincent je predlagal, da bi uporabili ikonične podobe, a dodali besede: “1000 pesmi v tvojem žepu.” To bi povedalo vse. Jobs se je spet ozrl k desnemu koncu mize, nato pa končno pristal. Kmalu je trdil, da je sam vztrajal na bolj ikoničnih reklamah, kar v resnici ni bilo presenetljivo. “Nekateri skeptiki so spraševali: ‘Le kako bo to prodajalo ipod?’” se je spominjal Jobs. “Takrat sem izkoristil dejstvo, da sem izvršni direktor, in sem vztrajal na tej ideji.”

Jobs je ugotovil, da ima celovit sistem računalnika, programske opreme in naprav še eno prednost. Pomenil je, da bo ipod poganjal prodajo imacov. To pa je nato pomenilo, da lahko denar, ki ga je namenil reklamiranju imacov, preusmeri v reklame za ipod - in dvakrat izkoristi vsak dolar. Trikrat, pravzaprav, ker so reklame dajale sijaj in mladostnost celotni Applovi znamki. Spominjal se je:

Dobil sem to noro idejo, da bi lahko prodali enako količino macov z reklamiranjem ipoda. Poleg tega bi ipod predstavil Apple kot podjetje inovativnosti in mladosti. Zato sem preusmeril 75 milijonov denarja za reklamiranje v ipod, čeprav kategorija ni upravičevala niti stotine tega. To je pomenilo, da smo popolnoma prevladali na trgu predvajalnikov glasbe. Porabili smo veliko več kot drugi, in to za faktor kakih sto.

Televizijska reklama je prikazala ikonične silhuete, ki plešejo ob glasbi. Pesmi so izbrali Jobs, Clow in Vincent. “Iskanje glasbe je postala naša poglavitna zabava na tedenskih trženjskih sestankih,” je dejal Clow. “Predvajali smo kak udaren komad, Steve je dejal: ‘Sovražim ga,’ in James ga je moral prepričevati, da je ustrezen.” Reklame so popularizirale mnoge nove glasbene skupine, najvidneje Black Eyed Peas; reklama z njihovo pesmijo “Hey Mama” je klasika žanra silhuet. Ko se je začela pripravljati kaka nova reklama, je Jobs pogosto imel pomisleke; poklical je Vincenta in zahteval, da vse prekliče. “Nekoliko pop zveni,” ali “Preveč banalno zveni,” je dejal. “Odpovejmo vse skupaj.” James se je razburil in ga poskušal prepričati. “Počakaj in videl boš, odlična bo,” je trdil. Jobs je vedno popustil; reklamo so izdelali in na koncu mu je bila všeč.

Jobs je ipod predstavil 23. oktobra 2001 na enem njegovih značilnih dogodkov ob izdaji novih produktov. “Namig: ni mac,” je dražil z vabilom. Ko je opisal tehnične zmogljivosti izdelka in je prišel čas za njegovo razkritje, ni izvedel svojega običajnega trika, pri katerem bi odšel k mizi in z izdelka potegnil žametno pregrinjalo, temveč je rekel: “Slučajno imam enega tukaj v žepu.” Segel je v kavbojke in iz njih potegnil bleščeče belo napravo. “Ta osupljiva napravica hrani tisoč pesmi, a jo lahko spravim v žep.” Spet jo je spravil in med aplavzom odšel z odra.

Na začetku je bilo med tehničnimi zanesenjaki nekaj dvomov, zlasti glede cene 399 dolarjev. Po blogih je krožila šala, da ipod pomeni “idioti določajo ceno našim napravam [idiots priče our devices]”. Vendar so potrošniki iz njega kmalu napravili hit. Še več: ipod je postal esenca vsega, kar je bilo Applu usojeno: poezija, povezana s tehniko, umetnost in ustvarjalnost, ki se srečata s tehnologijo, oblika, ki je drzna in preprosta. Odlikovala ga je enostavna uporaba, ki je izhajala iz celovitosti sistema, iz povezanosti računalnika, FireWireja, naprave, programske opreme in upravljanja vsebin. Ko si vzel ipod iz škatle, je bil tako čudovit, da je kar žarel, in ob njem so bili vsi drugi predvajalniki glasbe videti, kot da so bili oblikovani in izdelani v Uzbekistanu.

Že od časov prvega maca se ni zgodilo, da bi jasna vizija produktov izstrelila podjetje tako daleč v prihodnost. “Če se je kdorkoli spraševal, zakaj je Apple na Zemlji, bi to lahko vzel za primer,” je Jobs takrat povedal Stevu Levyju z Newsweeka. Wozniak, ki je bil dolgo skeptičen do integriranih sistemov, je znova premislil o tej filozofiji. “Res, povsem razumljivo je, da se je tega domislil prav Apple,” se je navduševal, ko je ipod prišel na trg. “Navsezadnje celotno Applovo zgodovino označuje izdelovanje tako strojne kot programske opreme, in zdaj je očitno, da to dvoje najbolje deluje skupaj.”

Tisti dan, ko je Levy dobil svoj ipod v medijski predogled, je na neki večerji slučajno srečal Billa Gatesa in mu ga pokazal. “Si to že videl?” ga je vprašal. Pozneje je povedal: “Gates je zapadel v stanje, ob katerem se

spomniš tistih znanstvenofantastičnih filmov, v katerih vesoljec, ki se prvič sreča z novim objektom, ustvari nekakšno energijsko povezavo z njim, kar mu omogoči, da v svoje možgane neposredno prenese vse možne informacije o njem.” Igral se je s koleščkom in preizkusil vse kombinacije gumbov, medtem ko je nepremično strmel v zaslon. “Odličen izdelek je,” je na koncu dejal. Nato je zbegano premolknil. “Samo za macintosh je?” je vprašal.

ENAINTRIDESETO POGLAVJE

TRGOVINA iTUNES

Jaz sem piskač iz Hamelina

Warner Musič

V začetku leta 2002 se je Apple soočil z novim izzivom. Celovita povezava med ipodom, programom iTunes in računalnikom je omogočala preprosto upravljanje z glasbo, ki jo je uporabnik že imel. A če je hotel novo glasbo, je moral stopiti iz tega udobnega okolja in kupiti CD oziroma si naložiti pesmi z interneta. Za slednje se je navadno moral podati v mračen svet izmenjave datotek in piratskih storitev. Zato je Jobs želel uporabnikom ipoda ponuditi način za nalaganje pesmi, ki bi bil preprost, varen in zakonit.

Tudi glasbena industrija se je soočala z izzivom. Pestila jo je množica piratskih storitev - Napster, Gorkster, Gnutella, Kazaa ki je omogočila brezplačno nalaganje pesmi. Tudi zaradi tega se je zakonita prodaja CDjev leta 2002 zmanjšala za 9 %.

Direktorji glasbenih podjetij so si obupano prizadevali - elegantno kot drugošolci pri igri nogometa -, da bi se sporazumeli glede skupnega standarda za zaščito digitalne glasbe proti kopiranju. Paul Vidich iz podjetja Wamer Musič in njegov kolega Bill Raduchel iz družbe AOL Time Warner sta pri teh prizadevanjih sodelovala s Sonyjem in upala, da bo Apple postal del njihovega konzorcija. Zbrala sta skupino, ki je januarja 2002 odletela v Cupertino na obisk k Jobsu.

To ni bil lagoden sestanek. Vidich je bil prehlajen in je izgubljal glas, zato je s predstavitvijo začel njegov pomočnik Kevin Gage. Jobs, ki je sedel na čelu konferenčne mize, se je nemirno presedal. Po štirih diapozitivih je zamahnil z roko in spregovoril. “Glave imate v ritih,” je poudaril. Vsi so se obrnili k Vidichu, ki se je trudil iz sebe spraviti kak glas. “Prav imate,” je dejal po dolgem premoru. “Ne vemo, kaj bi naredili. Pomagajte nam to ugotoviti.” Jobs se je pozneje spominjal, da je bil nekoliko osupel, a je dejal, da se bo Apple pridružil prizadevanjem Wamerja in Sonyja.

Če bi se glasbene založbe sporazumele glede standardiziranega kodiranja za zaščito glasbenih datotek, bi nastalo veliko internetnih prodajaln glasbe. V tem primeru bi Jobs le stežka zasnoval trgovino iTunes Store, ki je Applu omogočila nadzor nad načinom internetne prodaje. A Sony je Jobsu ponudil to priložnost, ko je po sestanku januarja 2002 v Cupertinu odločil, da se umakne iz pogajanj, ker je želel uporabljati svoj lastniški format, iz katerega je črpal tantieme.

“Veste, Steve ima svoje načrte,” je izvršni direktor Sonyja Nobuyuki Idei pojasnil uredniku revije Red Herring Tonyju Perkinsu. “Čeprav je genij, ne bo vsega delil z vami. S to osebo je težko delati, če si veliko podjetje ... Prava nočna mora.” Howard Stringer, takrat vodja podjetja Sony North America, je o Jobsu dodal še: “Iskreno povedano, poskusi sodelovanja bi bili samo zapravljanje časa.”

Sony se je zato pridružil Universalu ih ustvaril naročniško storitev, imenovano Pressplay. Medtem so se AOL Time Wamer, Bertelsmann in EMI združili z RealNetworks in izdelali MusicNet. Nihče tekmecu ni hotel izdati licence za svoje pesmi, zato je vsak popujal samo polovico razpoložljive glasbe. Obe storitvi sta bili naročniški, kar je strankam omogočalo, da so pesmi poslušale prek interneta, niso pa jih mogle tudi obdržati, zato so izgubile dostop do njih, ko je naročnina potekla. Storitvi sta imeli zapletene omejitve in okorne vmesnike. V resnici sta si prislužili dvomljiv sloves, saj sta na seznamu revije PC World “25 najslabših tehničnih produktov vseh časov” zasedli deveto mesto. Revija je zapisala: “Osupljivo bebave funkcije naprave kažejo, da založniške družbe še vedno ničesar ne razumejo.”

Na tej točki bi se Jobs lahko odločil, da bo preprosto dovolil piratstvo. Z brezplačno glasbo bi bili ipodi še več vredni. A ker je imel zares rad glasbo ter umetnike, ki so jo ustvarjali, je nasprotoval temu, kar je imel za krajo ustvarjalnih izdelkov. Pozneje mi je povedal:

Že v prvih dneh Appla sem ugotovil, da naj lepše uspevamo, kadar ustvarjamo intelektualno lastnino. Če bi ljudje kopirali ali kradli našo programsko opremo, bi nas spravili iz posla. Če ne bi bili zaščiteni, ne bi imeli motivacije za ustvarjanje nove programske opreme in izdelkov. Če zaščite intelektualne lastnine ne bi bilo več, bi ustvarjalna podjetja izginila oziroma ne bi niti nastala. Toda tu je še preprostejši razlog: Krasti ni prav. S tem škoduješ drugim ljudem. Pa tudi lastnemu značaju.

Vendar je vedel, da je najboljši način za preprečevanje piratskega kopiranja glasbe - pravzaprav edini način - alternativa, ki bi bila privlačnejša od bebavih storitev, ki so jih snovale glasbene založbe. “Prepfičani smo, da 80 % ljudi, ki krade, tega v resnici noče, le da nima druge možnosti,” je povedal Andyju Langerju z revije Esquire. “Zato smo si rekli: ‘Ustvarimo zakonite možnosti za to.’ S tem pridobimo vsi. Pridobijo založbe. Pridobijo ustvarjalci. Pridobi Apple. In pridobi uporabnik, ker dobi boljšo storitev, ne da bi bil tat.”

Zato se je Jobs lotil projekta “iTunes Store” in pet najboljših glasbenih založb skušal prepričati, naj dovolijo prodajo digitalnih različic njihovih pesmi. “Še nikdar nisem porabil toliko časa za prepričevanje ljudi, naj napravijo nekaj koristnega zase,” se je spominjal. Ker so bila podjetja zaskrbljena glede cenovnega modela in razdruževanja albumov, je Jobs poudaril, da bo nova storitev tekla samo na macintoshih, torej na pičlih 5 % trga. Zamisel bi lahko preizkusili z malo tveganja. “Majhen tržni delež smo obrnili v našo korist; dejali smo, da če se trgovina izkaže za škodljivo, ne bo uničila celotnega vesolja,” je povedal.

Jobs je predlagal, da bi digitalne pesmi prodajali za 99 centov - to bi bil preprost in impulziven nakup. Založba bi dobila 70 centov. Jobs je vztrajal, da je ta model privlačnejši od mesečne naročnine, ki je bila založbam ljubša. Prepričan je bil, da so ljudje čustveno navezani na pesmi, ki so jim všeč. Želijo svojo lastno “Sympathy for the Devil” in “Shelter from the Storm”, ne pa le najem. Takrat je Jeffu Goodellu z revije Rolling Stone povedal: “Mislim, da bi lahko z modelom naročnine ponudili Jezusov drugi prihod, pa je čisto možno, da ne bi uspel.”

Jobs je vztrajal tudi, da bo trgovina iTunes Store prodajala posamezne pesmi, ne pa celotnih albumov. To je bilo na koncu največje jabolko spora z glasbenimi založbami, ki so služile s tem, da so izdajale albume z dvema ali tremi odličnimi pesmimi in kakim ducatom mašil; da bi potrošnik dobil svojo pesem, je moral kupiti celoten album. Nekateri glasbeniki so Jobsovemu načrtu, da razgradi albume, nasprotovali na umetniških temeljih. “Dober album ima svoj naravni potek,” je dejal Trent Reznor iz skupine Nine Inch Nails. “Pesmi podpirajo druga drugo. Tako jaz delam glasbo.” Toda pridržki niso bili več pomembni. “Piratske kopije in nalaganje z interneta so albume že razgradili,” se je spominjal Jobs. “S tem nisi mogel tekmovati, če nisi pesmi prodajal posamično.”

V srcu problema je bil prepad med ljudmi, ki ljubijo tehnologijo, in tistimi, ki ljubijo umetnost. Jobs je imel rad oboje, kot je pokazal pri Pixarju in Applu, in je torej imel idealno priložnost, da to vrzel premosti. Pozneje je pojasnil:

Tega velikega razkoraka sem se zavedel, ko sem odšel k Pixarju. Tehnološke družbe niso razumele ustvarjalnosti. Niso marale intuitivnega razmišljanja, kot je denimo sposobnost nekoga, zadolženega za repertoar pri glasbeni založbi, ki posluša sto ustvarjalcev in po občutku določi, katerih pet bi lahko bilo uspešnih. Poleg tega mislijo, da ustvarjalni ljudje vse dni samo posedajo po kavčih in ne poznajo discipline, ker niso videli, kako zagnani in disciplinirani so ustvarjalni ljudje v družbah, kot je Pixar. Po drugi strani glasbene založbe nimajo pojma o tehnologiji. Mislijo, da lahko preprosto najamejo nekaj tehnologov. Toda to je tako, kot bi Apple poskušal najeti ljudi, da ustvarijo glasbo. Dobili bi drugorazredne umetnike, prav kot založbe končajo z drugorazrednimi tehnologi. Jaz sem eden redkih ljudi, ki razume, da tehnologija zahteva intuicijo in ustvarjalnost, umetnost pa resnično disciplino.

Jobs je bil dolgoleten znanec Barryja Schulerja, izvršnega direktorja enote AOL podjetja Time Wamer; spraševal ga je, kako naj založbe prepriča, da bi svojo glasbo prodajale v trgovini iTunes Store. “Piratstvo je vse vrglo iz tira,” mu je povedal Schuler. “Uporabi naslednji argument: ker ponujaš zaključeno storitev od ipoda do trgovine, lahko najbolje nadziraš in zaščitiš uporabo glasbe.”

Marca 2002 je Schuler prejel klic od Jobsa in se nato prek konference povezal še z Vidichem. Jobs je Vidicha vprašal, če bi prišel v Cupertino in s seboj pripeljal vodjo družbe Wamer Musič Rogerja Amesa. Tokrat je bil Jobs očarljiv. Ames je bil hudomušen, zabaven in bister Britanec, take vrste človek (kot na primer James Vincent in Jony Ive), ki so bili Jobsu všeč. Jobs je torej pokazal svojo prijetno plat. Na začetku sestanka je celo igral neobičajno vlogo diplomata. Ames se je z Eddyjem Cuejem, ki je vodil iTunes za Apple, zapletel v prepir glede tega, zakaj radio v Angliji ni tako odmeven kot v ZDA; vmes je posegel Jobs, rekoč: “Poznamo tehnologijo, ne vemo pa veliko o glasbi, zato se ne prepirajmo.”

Ames je pravkar izgubil poslovno bitko, v kateri je želel doseči, da bi oddelek AOL njegove korporacije izboljšal svojo lastno nastajajočo storitev za nalaganje glasbe z interneta. “Ko sem izvedel digitalno nalaganje s pomočjo AOLa, na svojem bednem računalniku nikoli nisem mogel najti pesmi,” se je spominjal. Jobs je zato s prototipom trgovine iTunes Store na Amesa napravil globok vtis. “Točno to smo čakali,” je dejal. Dejal je, da bo Wamer Musič prodajal glasbo v tej trgovini ter ponudil pomoč pri iskanju drugih glasbenih založb.

Jobs je odletel na vzhod, da bi storitev predstavil še drugim direktorjem pri družbi Time Wamer. “Sedel je pred macom kot otrok z igračko,” se je spominjal Vidich. “Za razliko od vseh drugih izvršnih direktorjev se je popolnoma posvečal izdelku.” Ames in Jobs sta začela določati podrobnosti trgovine iTunes Store, vključno s tem, kolikokrat bo pesem mogoče naložiti na različne naprave in kako naj bi deloval sistem za zaščito pred kopiranjem. Kmalu sta se sporazumela in se lotila privabljanja ostalih založb.

Zbiranje črede

Ključni igralec, ki ga je bilo treba pridobiti, je bil Doug Morris, vodja družbe Universal Musič Group. Njegova domena je vključevala najboljše ustvarjalce, kot so U2, Eminem in Mariah Carey, kot tudi velika založniška imena, kot so Motown in InterscopeGeffenA&M. Morris je takoj pristal na pogovore. Bolj kot drugi moguli se je razburjal zaradi piratstva in obupaval nad sposobnostmi tehnologov v glasbenih založbah. “Bilo je kot na divjem zahodu,” se je spominjal Morris. “Preplavljen je bil s pirati in nihče ni prodajal digitalne glasbe. Vse, kar smo na založbah poskušali, se je izjalovilo. Razlika v potrebnih veščinah pri glasbenikih in tehnologih je bila prevelika.”

Ko je Ames z Jobsom odšel v Morrisovo pisarno na Broadwayu, je Jobsu na kratko razložil, kaj naj reče. Delovalo je. Na Morrisa je napravil največji vtis s tem, ker je vse povezal med seboj tako, da so bile stvari preproste za uporabnika in vame tudi za glasbene založnike. “Steve je naredil nekaj sijajnega,” je dejal Morris. “Predlagal je ta celoten sistem: iTunes Store, programsko opremo za upravljanje glasbe, ipod sam. Vse je teklo tako gladko. Ponujal je celoten paket.”

Morris je bil prepričan, da ima Jobs tehnično vizijo, ki je v glasbenem založništvu manjkala. “Seveda, zanašati se moramo na Steva Jobsa,” je povedal svojemu tehničnemu podpredsedniku, “ker v Universalu nimamo nikogar, ki bi se spoznal na tehnologijo.” Universalovi tehnologi ob tem seveda niso bili navdušeni nad sodelovanjem z Jobsom in Morris jim je moral stalno ukazovati, naj zadržijo svoje pomisleke in hitro sklenejo dogovor. Na FairPlay, Applov sistem za upravljanje z digitalnimi pravicami, so uspeli dodati nekaj več omejitev, tako da se kupljena pesem ne bi mogla razširiti na preveč naprav. Toda v splošnem so se strinjali s konceptom trgovine iTunes Store, kakor si ga je zamislil Jobs skupaj z Amesom in njegovimi kolegi pri Wamerju.

Morris je bil nad Jobsom tako očaran, da je poklical Jimmyja Iovina, zgovornega in vihravega šefa založbe InterscopeGeffenA&M. Iovine in Morris sta bila najboljša prijatelja in sta se zadnjih trideset let vsak dan pogovarjala. “Ko sem spoznal Steva, sem pomislil, da je naš rešitelj, zato sem takoj poklical Jimmyja, da bi izvedel, kaj misli o njem,” je dejal Morris.

Jobs je znal biti izjemno očarljiv, kadar mu je to ustrezalo, in tudi za Iovinov obisk v Cupertinu je bil tak. “Vidiš, kako preprosto je?” je vprašal Iovina. “Tvoji tehnologi tega ne bodo nikoli znali. V glasbenih založbah ni osebe, ki bi to napravila dovolj preprosto.”

Iovine je takoj poklical Morrisa. “Ta človek je edinstven!” je dejal. “Prav imaš. Celovito rešitev ima.” Pritoževala sta se nad tem, da sta preživela dve leti v pogajanjih s Sonyjem, pa nista nikamor prišla. “Sony tega ne bo nikdar rešil,” je Iovine povedal Morrisu. Dogovorila sta se, da ne bosta več sodelovala s Sonyjem in se bosta namesto tega pridružila Applu. “Kako je lahko Sony to spregledal, mi resnično ni jasno, saj je to zgodovinska napaka,” je dejal Iovine. “Steve bi odpustil ljudi, če posamezne enote ne bi delale skupaj, Sonyjeve pa so med seboj v vojni.”

Sony je bil v resnici pravo nasprotje Appla. Imel je oddelek za potrošniško elektroniko, ki je izdeloval elegantne izdelke, ter glasbeni oddelek s priljubljenimi umetniki (med katerimi je bil tudi Bob Dylan). Toda ker je vsak oddelek poskusil zaščititi svoje lastne interese, podjetje kot celota ni nikdar delovalo skupaj in izdelalo integriranega, zaključenega produkta.

Andy Lack, novi vodja glasbenega oddelka pri Sonyju, je dobil nezavidljivo nalogo: z Jobsom se je moral pogajati o tem, ali bo Sony prodajal svojo glasbo v trgovini iTunes Store. Neukrotljivi in iznajdljivi Lack je imel za sabo odlično kariero v televizijskem novinarstvu - bil je producent pri CBS News in predsednik mreže NBC - in je vedel, kako oceniti ljudi ter ohraniti humor. Ugotovil je, da je za Sony prodaja pesmi v iTunes Štoru hkrati norost in nujnost - kar je veljalo za mnoge odločitve v glasbeni industriji. Apple bi s tem ogromno pridobil, ne samo zaradi svojega deleža pri prodaji pesmi, temveč tudi zaradi večje prodaje ipodov. In ker bodo glasbene založbe izboljšale uspeh ipoda, je bibLack prepričan, da jim pripadajo tantieme od vsake prodane naprave.

Jobs se je z Lackom strinjal v marsičem in trdil, da želi biti resničen partner glasbenih založb. “Steve, pridobil si nas, če nam daš nekaj od prodaje vsake tvoje naprave,” mu je rekel Lack s svojim bobnečim glasom. “To je čudovita naprava. Toda naša glasba jo pomaga prodajati. To je zame resnično partnerstvo.”

“Strinjam se s tabo,” je Jobs dejal ob več priložnostih. Toda potem je odšel k Dougu Morrisu in Rogerju Amesu ter se zarotniško pritoževal, da Lack preprosto ničesar ne razume, da nima pojma o glasbeni industriji in da ni tako pameten kot Morris ali Ames. “Po svoji navadi je v nekaj privolil, vendar se to ni nikoli zgodilo,” je povedal Lack. “Najprej se vse zmeni, nato pa ponudbo umakne. Patološki je, kar je pri pogajanjih lahko koristno. In še genij povrhu.”

Lack je vedel, da ne more zmagati, če ne dobi podpore drugih v industriji. Toda Jobs je uporabljal laskanje in privlačnost Applovih trženjskih vzvodov, s katerimi je držal ostale založnike v šahu. “Če bi industrija stopila skupaj, bi lahko dobili licenčnino, kar bi nam prineslo dvojni pritok dohodka, ki smo ga tako obupano potrebovali,” je povedal Lack. “Mi smo bili tisti, zaradi katerih se je ipod prodajal, zato bi bilo to povsem pravično.” A to je bila ena od lepot Jobsove celostne strategije: Prodaja pesmi v iTunes Štoru je poganjala prodajo ipodov, kar je poganjalo prodajo macintoshev. Lacka je še bolj razbesnelo dejstvo, da bi Sony lahko naredil isto, vendar ni nikdar dosegel, da bi njegovi oddelki za strojno opremo, programsko opremo in vsebino skupaj vlekli voz.

Jobs se je zelo trudil premamiti Lacka. Med nekim obiskom v New Yorku ga je povabil v svoj apartma v hotelu Four Seasons. Jobs je že naročil zajtrk - ovsene kosmiče in jagodičevje za oba - in je bil “več kot ustrežljiv,” se je spominjal Lack. “Toda Jack Welch meje posvaril, naj se ne zaljubim. Morrisa in Amesa je bilo lahko zapeljati. Rekla sta: ‘Ne razumeš. Prav to naj bi se zgodilo, ljubezen,’ in onadva sta se zaljubila. Tako sem v industriji ostal izoliran.”

Celo potem, ko je Sony pristal na prodajo svoje glasbe v iTunes Štoru, so odnosi ostali nelagodni. Vsaka nova obnovite^ in vsaka sprememba je prinesla spore. “Pri Andyju je šlo predvsem za njegov veliki ego,” je trdil Jobs. “Nikdar ni resnično razumel glasbene industrije in ni nikdar zares opravil svojega dela. Včasih je bil pravi tepec.” Ko sem Lacku povedal za te besede, odgovoril: “Boril sem se za Sony in glasbeno industrijo, zato razumem, zakaj me je imel za tepca.”

Prepričevanje glasbenih založb, naj privolijo v prodajo, pa ni zadostovalo. Mnogi od njihovih ustvarjalcev so imeli v svojih pogodbah posebne izjeme, ki so jim omogočale osebno nadzorovati digitalno distribucijo njihove glasbe, s čimer so želeli preprečiti, da bi se pesmi prodajale posamično namesto v albumih. Zato se je Jobs lotil dobrikanja različnim vrhunskim glasbenikom, kar se mu je zdelo zabavno, a tudi veliko težje, kot je pričakoval.

Pred zagonom iTunes Štora se je Jobs srečal s kakimi dvajsetimi velikimi zvezdami, med katerimi so bili Bono, Mick Jagger in Sheryl Crow. “Neumorno meje klical, tudi ob desetih zvečer, da bi mi povedal, da mora pridobiti še Led Zeppelin in Madonno,” se je spominjal Ames. “Bil je odločen; nekaterih od teh ustvarjalcev ne bi mogel prepričati nihče drug kot Jobs.”

Morda najbolj nenavadno srečanje je bilo, ko je Dr. Dre prišel Jobsa obiskat na sedež Appla. Jobs je oboževal Beatle in Dylana, priznaval pa je, da mu privlačnost rapa ni povsem jasna. Zdaj je Jobs potreboval Eminema in druge reperje, da pristanejo na prodajo svojih pesmi v iTunes Štoru, zato se je povezal z Dr. Drejem, ki je bil Eminemov mentor. Ko mu je Jobs pokazal, kako gladko iTunes Store deluje z ipodom, je Dr. Dre vzkliknil: “Fant, končno je nekdo to pogruntal.”

Na drugem koncu spektra glasbenih okusov je bil trobentač Wynton Marsalis. Gostoval je na zahodni obali na dobrodelni turneji v Lincolnovem centru, kjer se je srečal z Jobsovo ženo Laurene. Jobs je vztrajal, naj pride v njegovo hišo v Palo Altu, kjer mu je razkazal iTunes. “Kaj bi rad poiskal?” ga je vprašal. Beethovna, je odgovoril trobentač. “Poglej, kaj zmore!” je vztrajal Jobs, ko je Marsalisova pozornost popustila. “Poglej, kako deluje vmesnik.” Marsalis se je pozneje spominjal: “Za računalnike mi ni mar in to sem mu stalno ponavljal, a je vseeno vztrajal celi dve uri. Bil je kot obseden. Čez nekaj časa sem začel gledati njega in ne računalnik, ker mi je bila njegova strast veliko zanimivejša.”

Jobs je trgovino iTunes Store predstavil 28. aprila 2003 v Mosconovem centru v San Franciscu. S kratko postriženimi in že nekoliko redkimi lasmi ter skrbno neobritim videzom je korakal po odru in govoril, kako je Napster “dokazal, da je internet narejen za širjenje glasbe”. Njegovi nasledniki, kot je Kazaa, je dejal, pesmi ponujajo brezplačno. Kdo lahko tekmuje s tem? Da bi odgovoril na to vprašanje, je začel opisovati slabe strani uporabe teh brezplačnih storitev. Tako naložene datoteke so bile nezanesljive in kakovost je bila pogosto slaba. “Mnoge od teh pesmi kodirajo sedemletniki in ti pri tem niso zelo uspešni.” Poleg tega predogledi ali naslovnice albumov niso na voljo. Nato je dodal: “Najhujša od vsega pa je kraja. S karmo se ni šaliti.”

Zakaj so se torej piratske spletne strani tako razširile? Zato, je dejal Jobs, ker nimajo alternative. Naročniške storitve, kot sta bila Pressplay in MusicNet, “z uporabnikom ravnajo kot s kriminalcem,” je dejal in pokazal diapozitiv zapornika v črtasti jetniški obleki. Nato je na zaslon prišla slika Boba Dylana. “Ljudje imajo glasbo, ki jim je všeč, radi v svoji lasti.”

Po mnogih pogajanjih z glasbenimi založbami je dejal: “Pripravljeni so bili skupaj z nami storiti nekaj, da bi spremenili svet.” Trgovina iTunes Store bo začela z 20.000 posnetki in bo vsak dan rasla. Z uporabo trgovine, je dejal, bi si ljudje lahko shranili pesmi, jih zapekli na CD, si zagotovili kakovost, dobili predogled pesmi, preden bi si jo naložili, in jo uporabljali s programi iMovie in iDVD, da bi si “naredili zbirko svojega življenja”. Cena? Samo 99 centov, manj kot tretjina kave z mlekom v Starbucksu. Zakaj je tega vredna? Ker si, da bi dobil pravo pesem s Kazaaja, potreboval kakih 15 minut, ne pa minuto. Če porabiš uro svojega življenja zato, da si prihraniš približno štiri dolarje, je izračunal, “delaš za manj kot za minimalno plačo!” In še nekaj ... “Z iTunes to ni več kraja. To je dobra karma.”

Ob tem zaključku so najglasneje ploskali šefi glasbenih založb v prvi vrsti, vključno z Dougom Morrisom, ki je*sedel poleg Jimmyja Iovina v njegovi običajni bejzbolski čepici, ter celotna zasedba založbe Wamer Musič. Vodja trgovine Eddy Cue je napovedal, da bo Apple v šestih mesecih prodal milijon pesmi. V resnici je iTunes Šotore prodala milijon pesmi v šestih dneh. “To bo zagotovo obveljalo kot preobrat v zgodovini glasbene industrije,” je izjavil Jobs.

Microsoft

“Podkurili so nam.”

Takšno jedrnato elektronsko sporočilo je Jim Allchin, Microsoftov direktor, zadolžen za razvoj operacijskega sistema Windows, poslal štirim kolegom ob petih popoldne na dan, ko je izvedel za iTunes Store. Sporočilo je imelo samo še eno vrstico: “Kako so o tem prepričali glasbene založbe?”

Pozneje tistega večera je prispel odgovor Davida Cola, ki je vodil Microsoftovo internetno poslovanje. “Ko Apple tole priredi za Windows (predpostavljam, da ne bo naredil napake in nas obšel), nam bodo resnično podkurili.” Dejal je, da mora tudi Windowsova ekipa “dati takšne vrste rešitev na trg”, in dodal: “Za to se bo potrebno osredotočiti in vse moči nameniti celoviti storitvi, ki prinaša neposredno uporabniško vrednost, nekaj, česar danes nimamo.” Čeprav je Microsoft imel lastno internetno storitev (MSN), je ni uporabljal za zaključene storitve, kot je to počel Apple.

Ob 22:46 tistega večera se je oglasil sam Bill Gates. Pod “zadeva” je napisal “Spet ta Applov Jobs”, s čimer je jasno pokazal svojo frustracijo. “Jobsova sposobnost, da se osredotoči na tistih nekaj zares pomembnih stvari, da poišče ljudi, ki znajo ustvariti pravi vmesnik, in da trži stvari kot revolucionarne, je izjemna,” je napisal. Tudi sam je izrazil presenečenje, da je Jobs uspel glasbene založbe prepričati v prodajo glasbe v njegovi trgovini. “To se mi zdi zelo čudno. Same ponujajo storitev, ki je do uporabnika zelo neprijazna. Očitno so se odločile, da to nalogo prepustijo Applu, ki jo je dobro opravil.”

Nenavadno se mu je zdelo tudi, da ni še nihče ponudil storitve, ki bi ljudem namesto mesečne naročnine omogoča nakup glasbe. “To še ne pomeni, da smo zamočili - no, če smo že, so zamočili tudi Real, Pressplay, MusicNet in pravzaprav vsi ostali,” je napisal. “Zdaj, ko je Jobs to naredil, moramo tudi mi čim prej ustvariti nekaj, kjer bosta uporabniški vmesnik in upravljanje pravic prav tako dobra ... Mislim, da potrebujemo načrt, s katerim bomo dokazali, da se lahko podvizamo in naredimo še nekaj boljšega, kljub temu, da nas je Jobs spet našel nepripravljene.” To je bilo osupljivo zasebno priznanje: Microsoft je znova zaostajal in se bo moral potruditi, da ujame vlak s kopiranjem Appla. Toda tako kot Sonyju Microsoftu to nikdar ni uspelo, celo potem, ko je Jobs že utrl pot.

Namesto tega je Apple še naprej prehiteval Microsoft tako, kot je napovedal Cole: prenesel je programsko opremo iTunes in trgovino tudi na operacijski sistem Windows. Toda pri tem je nastalo nekaj internih težav.

Prvič, Jobs in njegova ekipa so se morali odločiti, ali hočejo, da ipod deluje na računalnikih z Windowsom. Jobs je temu sprva nasprotoval. “Če ohranimo ipod samo za mace, bomo prodali še več macov, kot smo pričakovali,” je povedal pozneje. Toda nasprotovali so mu vsi štirje od njegovih vodilnih: Schiller, Rubinstein, Robbin in Fadell. Spraševali so se o prihodnosti Appla. “Želeli smo ostati v industriji glasbenih predvajalnikov, ne le macov,” je dejal Schiller.

Jobs si je vedno želel, da bi Apple ustvaril svojo lastno poenoteno utopijo, čaroben obzidan vrt, kjer bi strojna in programska oprema ter periferne naprave ubrano delovale skupaj in ustvarile čudovito doživetje, in kjer bi uspeh enega produkta poganjal prodajo vseh ostalih. Zdaj se je soočil s pritiski, naj njegov najbolj vroč produkt deluje na Windowsu, to pa je bilo v nasprotju z njegovo naravo. “Nastal je velik spor med mano in vsemi ostalimi,” se je spominjal Jobs, “in trajal je mesece.” V nekem trenutku je izjavil, da bodo Windowsovi uporabniki ipode poslušali “prek mojega trupla”. Pa vendar je njegova ekipa vztrajala. “To mora na Windows,” je dejal Fadell.

Nazadnje je Jobs dejal: “Dokler mi ne dokažete, da je to poslovno smiselno, ne bom pristal.” To je bil pravzaprav njegov način predaje. Če pustiš ob strani čustva in dogmo, je preprosto dokazati, da je'za posel dobro, če smejo tudi uporabniki Windowsov kupovati ipode. Poklicali so strokovnjake in razvili prodajne scenarije - vsi so pokazali, da bo ta poteza prinesla več dobička. “Naredili smo razpredelnico,” je dejal Schiller. “Noben scenarij ni pokazal odžiranja prodaje macov, ki bi pretehtalo nad prodajo ipodov.” Jobs se je bil kljub svojemu slovesu včasih pripravljen podrediti, nikdar pa ni ob tem blestel. “K vragu,” je dejal na nekem sestanku, kjer so mu pokazali analize. “Sit sem vas poslušati, kreteni. Naredite, kar hudiča hočete.”

Ostalo je še eno vprašanje: Ko bo Apple dovolil združljivost ipoda z Windowsovimi računalniki, ali naj izdela tudi različico programa iTunes, ki bi služil kot program za upravljanje z glasbo za te uporabnike? Kot navadno je Jobs dejal, da morata strojna in programska oprema iti skupaj. Uporabniško zadovoljstvo je slonelo na dejstvu, da ipod deluje v popolni sinhronizaciji s programom iTunes na računalniku. Schiller je temu nasprotoval. “To se mi je zdelo noro, saj ne izdelujemo programske opreme za Windows,” je povedal pozneje. “Toda Steve je še naprej trdil: ‘Če gremo v to, bomo naredili tako, kot se spodobi.’”

Najprej je obveljala Schillerjeva. Apple se je odločil, da bo ipodu omogočil delovati na Windowsu s pomočjo programa iz MusicMatch, izdelka zunanjega podjetja. Toda programska oprema je bila tako okorna, da je dokazala Jobsov prav, in Apple se je lotil intenzivnih prizadevanj, da izdela iTunes za Windows. Jobs je pozneje povedal:

Da bi ipod deloval na Windowsu, smo se sprva povezali z drugim podjetjem, ki je imelo primeren program, jim dali skrivno sestavino, s katero so se povezali na ipod, a so naredili skrpucalo. To je bil najslabši od vseh svetov, ker je to podjetje v veliki meri odločalo o zadovoljstvu uporabnika. S tem ušivim programom smo živeli šest mesecev, nato pa smo končno sami napisali iTunes za Windows. Na koncu preprosto nočeš, da nekdo drug nadzira tako velik del uporabniškega zadovoljstva. Morda se vsi strinjajo z mano, a glede tega sem precej dosleden.

Prenos programa iTunes na Windows je pomenil vrnitev k vsem glasbenim založbam - ki so privolile v iTunes Store na podlagi zagotovila, da gre samo za majhno vesolje macintoshevih uporabnikov - na nova pogajanja. Zlasti uporen je bil Sony. Za Lacka je bila to samo potrditev, da Jobs spreminja pogoje potem, ko je kupčija že sklenjena. In prav je imel. Toda takrat so druge založbe že videle, kako dobro iTunes Store deluje, in so na nove pogoje pristale, zato je bil Sony prisiljen v vdajo.

Jobs je zagon programa iTunes za Windows oznanil oktobra 2003. “Ljudje so bili prepričani, da te funkcije ne bomo nikoli dodali, dokler se ni zgodilo to,” je dejal in z roko zamahnil proti velikemu zaslonu za seboj. “Prišel je sveti Nikoli,” je pisalo na diapozitivu. Med predstavitvijo so se na iChatu in na posnetkih pojavili Mick Jagger, Dr. Dre in Bono. “To je super za glasbenike in glasbo,” je Bono dejal o ipodu in iTunesu. “Zato sem tu, da kušnem korporacijo v rit. Pa ne kušnem vsake.”

Jobs ni bil nikdar človek blagih izjav. Med vzklikanjem množice je izjavil: “iTunes za Windows je verjetno najboljša aplikacija za Windows vseh časov.”

Microsoft ni bil hvaležen. “Sledijo isti strategiji, kot sojo sledili pri osebnih računalnikih, v kateri nadzirajo tako strojno kot programsko opremo,” je Bill Gates povedal za Business Week. “Vedno smo počeli stvari nekoliko drugače od Appla, saj smo ljudem dali izbiro.” Šele novembra 2006, tri leta pozneje, je Microsoft končno izdal svoj lastni odgovor na ipod. Imenoval se je zune in je bil videti kot ipod, le da je bil nekoliko okomejši. Dve leti pozneje je na trgu dosegel manj kot 5odstotni delež. Jobs je bil glede razlogov za zunov dolgočasen videz in tržno šibkost neusmiljen:

Z leti mi je vse bolj jasno, kako pomembna je motivacija. Zune je zanič, ker ljudje pri Microsoftu ne ljubijo glasbe in umetnosti tako kot mi. Zmagali smo, ker imamo radi glasbo na osebni ravni. Ipod smo naredili zase, in ko počneš nekaj zase, za najboljšega prijatelja ali za družino, ne boš tako hitro odnehal. Če nečesa ne ljubiš, ne boš šel preko svojih meja in delal nadur; zadovoljil se boš s trenutnim stanjem.

Mr. Tambourine Man

Na svoj prvi letni sestanek na Sonyju je Andy Lack šel aprila 2003, isti teden, ko je Apple odprl trgovino iTunes Store. Štiri mesece pred tem je zasedel položaj vodje glasbenega oddelka in je velik del tega časa porabil za pogajanja z Jobsom. Pravzaprav je v Tokio prispel naravnost iz Cupertina in s seboj prinesel najnovejšo različico ipoda |er opis trgovine iTunes Store. Pred dvesto zbranimi poslovodji je iz žepa potegnil ipod. “Tuje,” je dejal pod budnimi očmi izvršnega direktorja Nobuyukija Ideija in vodje severnoameriškega Sonyja Howarda Stringerja. “Tuje stvar, ki je ubila vokmana. Izjemno preprosta je. Glasbeno založbo ste kupili prav zato, da bi sami lahko izdelali takšno napravo. Naredite še boljšo.”

Toda Sony tega ni zmogel. Z vokmanom je bil začetnik prenosne glasbe, zgradil je odlično založbo in za njim je bila dolga zgodovina čudovitih potrošniških naprav. Imel je vse potrebno, da bi tekmoval z Jobsovo strategijo integracije strojne in programske opreme, naprav in prodaje vsebin. Zakaj je bil neuspešen? Deloma zato, ker je bil, podobno kot AOL Time Wamer, v posamezne enote organizirana družba, kjer je vsak gledal samo na svoj dobiček; sinergija je v podjetjih, ki mora enote spodbujati k skupnemu trudu, pogosto nedosegljiva.

Jobs Appla ni razdelil v napol avtonomne oddelke; skrbno je nadziral vse svoje ekipe in jih priganjal, da delajo kot ena sama povezana in prožna družba, z eno samo bilanco dobička in izgube. “Mi nimamo ‘oddelkov’ z lastnimi bilancami,” je dejal Tim Cook. “Samo eno imamo za celotno družbo.”

Poleg tega se je tako kot mnoga podjetja Sony bal kanibalizacije. Če bi izdelal predvajalnik glasbe in ponudil storitev, s katero bi ljudje z lahkoto izmenjevali digitalne pesmi, bi to lahko škodilo prodaji Sonyjevega založniškega oddelka. Eno od Jobsovih poslovnih pravil je bilo, da se nikoli ne smeš bati kanibalizacije. “Če se sam ne kanibaliziraš, te bo pa nekdo drug,” je dejal. Čeprav bi iphone lahko odžiral prodajo ipodov ali ipad prodajo prenosnikov, ga to ni ustavilo.

Tistega julija je Sony veteranu glasbene industrije Jayu Samitu naložil nalogo, da ustvari lastno storitev, podobno iTunes, imenovano Sony Connect, ki bi prodajala pesmi prek interneta in omogočala predvajanje na Sonyjevih prenosnih napravah. “Poteza je bila takoj razumljena kot način združitve oddelka za elektroniko in vsebine, ki sta bila pogosto v konfliktu,” je poročal New York Times. “To notranjo bitko so mnogi videli kot razlog, da je Sony, izumitelja vokmana in največjega igralca na trgu prenosne glasbe, porazil Apple.”'Sony Connect je prišel na trg maja 2004. Zdržal je dobra tri leta, nato pa so ga ukinili.

Microsoft je bil pripravljen ponuditi svoj program Windows Media in upravljanje digitalnih pravic drugim podjetjem, kot je to storil s svojim operacijskim sistemom v osemdesetih. Jobs po drugi strani ni hotel ponuditi Applovega FairPlaya drugim izdelovalcem naprav; deloval je samo na ipodu. Niti ni drugim internetnim trgovinam dovolil prodaje pesmi za uporabo na ipodu. Več strokovnjakov je bilo mnenja, da bo Apple zaradi tega izgubil tržni delež, kot se je to zgodilo v računalniških vojnah osemdesetih let. “Če se bo Apple še naprej naslanjal na lastniško arhitekturo,” je za Wired dejal profesor harvardske poslovne šole Clayton Christensen, “bo ipod verjetno postal butični izdelek.” (Christensen je bil sicer eden najbolj prodornih poslovnih analitikov in na Jobsa je močno vplivala njegova knjigaThe Innovator s Dilemma (Iznajditeljeva dilema). Bill Gates je trdil isto. “Nič edinstvenega ni v glasbi,” je dejal. “Ta zgodba se je že odvila na osebnem računalniku.”

Ustanovitelj podjetja RealNetworks Rob Glaser je julija 2004 poskušal obiti Applove omejitve s storitvijo, imenovano Harmony. Trudil se je prepričati Jobsa, da dovoli Harmonyju uporabljati Applov format FairPlaya, a ko se to ni zgodilo, ga je Glaser preprosto kopiral z obratnim inženirstvom in ga uporabil s pesmimi, ki jih je Harmony prodajal. Glaser je želel, da bi se pesmi s Harmonyja lahko predvajale na katerikoli napravi, vključno z ipodom, zunom in riom, in sprožil trženjsko akcijo z rekom “Svoboda izbire”. Jobs je bil besen in je izdal izjavo za medije, v kateri je dejal, da je Apple “prepaden, da je RealNetvvorks ubral taktiko in etiko hekerja ter vdrl v ipod.” RealNetworks se je odzval tako, da je objavil internetno peticijo z besedami: “Hey Apple! Ne uniči mojega ipoda.” Jobs je nekaj mesecev molčal, oktobra pa je izdal novo različico programske opreme za ipod, s katero pesmi, ki jih je uporabnik kupil prek Harmonyja, niso več delovale. “Stevu res ni para,” je dejal Glaser. “To ugotoviš, ko posluješ z njim.”

Medtem so Jobs in njegova ekipa - Rubinstein, Fadell, Robbin in Ive -snovali vedno nove različice ipoda, ki so še podaljševali Applovo vodilno mesto. Prva večja sprememba je prišla januarja leta 2004 z ipodom mini. Bil je veliko manjši od prvotnega ipoda - približno velikosti vizitke - in je imel manjše zmogljivosti, stal pa je približno enako. V nekem trenutku se je Jobs odločil, da ga ne bo poslal na trg, saj t)i razumel, zakaj bi kdo plačeval enako ceno za manj. “Ne ukvarja se s športom, zato ni razumel, kako prikladen bi bil na teku ali v telovadnici,” je dejal Fadell. In res je prav z minijem ipod prevladal na trgu, ker je izločil tekmece s predvajalniki z majhnim diskom. V osemnajstih mesecih se je Applov tržni delež na področju prenosnih predvajalnikov glasbe zavihtel z 31% na 74%.

Ipod shuffle, izdan januarja 2005, je povzročil še večjo revolucijo. Jobs je ugotovil, da je možnost naključnega vrstnega reda predvajanja (shuffle) na ipodu zelo priljubljena. Ljudje so imeli radi presenečenja, bili pa so tudi preleni, da bi vedno znova nastavljali in prenastavljali svoj izbor pesmi. Nekateri so bili celo obsedeni z ugotavljanjem, ali je izbira pesmi zares naključna, in če je, zakaj njihov ipod stalno predvaja, recimo, Neville Brothers. Ta funkcija je dala idejo za ipod shuffle. Ko sta Rubinstein in Fadell snovala predvajalnik, ki bi bil majhen in poceni, sta med drugim poskušala tudi zmanjšati zaslon. A Jobs je imel noro idejo: Znebita se zaslona. “Kaj?!?” je odgovoril Fadell. “Ne rabita ga,” je vztrajal Jobs. Fadell je vprašal, kako bodo uporabniki iskali pesmi. Jobs si je zamislil, da iskanje ne bi bilo potrebno; pesmi se bodo predvajale naključno. Navsezadnje so bile to pesmi, ki jih je izbral uporabnik sam. Potreboval je samo gumb, s katerim bi preskočil določeno pesem, če ni bil razpoložen zanjo. “Sprejmi negotovost,” so nagovarjale reklame.

Medtem ko se je konkurenca opotekala in je Apple še naprej snoval novotarije, je glasba postala velik del Applovega poslovanja. Januarja 2007 je prodaja ipodov predstavljala polovico prihodkov podjetja. Naprava je blagovni znamki tudi dodala sijaj. Toda še večji uspeh je bila trgovina iTunes Store. Potem ko je v prvih šestih dneh po odprtju aprila 2003 prodala milijon pesmi, je v svojem prvem letu prodala 70 milijonov pesmi. Februarja 2006 je prodala svojo milijardto pesem, ko je šestnajstletni Alex Ostrovsky iz Michigana kupil Coldplayevo “Speed of Sound” in prejel klic od samega Jobsa, ki mu je podaril deset ipodov, imac in darilni bon za glasbo v vrednosti 10.000 dolarjev.

Uspeh trgovine iTunes Store je imel še druge, manj očitne koristi. Leta 2011 se je pojavil pomemben nov posel: storitev, kiji ljudje zaupajo svojo internetno identiteto in plačilne informacije. Skupaj z Amazonom, Viso, PayPalom, American Expressom in še nekaj drugimi podjetji je Apple zgradil podatkovno zbirko ljudi, ki so mu zaupali svoje elektronske naslove in kreditne kartice za varno in enostavno kupovanje. To je Applu omogočilo, da prek svoje internetne trgovine na primer proda naročnino na neko revijo; pri tem je neposreden odnos z naročnikom imel Apple, ne pa založnik revije. Ker je iTunes Store prodajala videoposnetke, aplikacije in naročnine, je do junija 2011 zgradila podatkovno zbirko 225 milijonov aktivnih uporabnikov, kar je Apple pripravilo na naslednjo dobo digitalne trgovine.

DVAINTRIDESETO POGLAVJE

LJUBITELJ GLASBE

Glasbeni izbor njegovega življenja Na njegovem ipodu

Ko se je fenomen ipoda širil, je vzniknilo vprašanje, ki so ga zastavljali predsedniškim kandidatom, drugorazrednim zvezdnikom, prvim zmenkom, angleški kraljici in pravzaprav vsakomur z belimi slušalkami: “Kaj imaš na ipodu?” Salonska igra se je začela, ko je v začetku leta 2005 Elizabeth Bumiller napisala članek za New York Times, v katerem je razčlenila odgovor, ki ga je na to vprašanje dal predsednik George W. Bush. “Bushov ipod je poln tradicionalnih pevcev kantrija,” je poročala. “Ima zbirko pesmi Van Morrisona, katerega ‘BrOwn Eyed Girl’je njegova najljubša pesem, in Johna Fogertyja, pri katerem je na prvem mestu seveda ‘Centerfield.’” Urednik revije Rolling Stone Joe Levy je zanjo analiziral izbor in povedal: “Zanimivo je to, da ima predsednik rad ustvarjalce, ki njega ne marajo.”

“Že samo s tem, ko svoj ipod podate prijatelju, zmenku na slepo ali popolnemu tujcu, ki sedi poleg vas na letalu, se odprete kot knjiga,” je Števen Levy zapisal v knjigi The Perfect Thing (Popolna stvar).“Ta oseba se mora samo sprehoditi skozi vašo knjižnico pesmi, pa ste - v glasbenem smislu - razgaljeni. Ne pokažete samo tega, kaj vam je všeč, temveč tudi, kdo ste." Tako sem Jobsa nekega dne, ko smo sedeli v njegovi dnevni sobi in poslušali glasbo, prosil, naj mi pokaže svoj ipod, in pobrskal je po svojih najljubših pesmih.

Ni presenetljivo, da je bilo tam vseh šest delov Dylanove serije Bootleg, vključno s pesmimi, ki jih je Jobs začel oboževati, ko sta jih z Wozniakom uspela dobiti na kolutih, več let pred njeno uradno izdajo. Poleg tega je imel še petnajst dodatnih Dylanovih albumov, začenši z njegovim prvim, Bob Dylan (1962), a le do Oh Mercy (1989). Jobs se je pogosto prepiral z drugimi, predvsem z Andyjem Hertzfeldom, da Dylanovi naslednji albumi, pravzaprav vsi po albumu Blood on the Tracks (1975), niso tako udarni kot prejšnji. Edina izjema je bila Dylanova pesem “Things Have Changed” iz filma Zlati fantje iz leta 2000. Zanimivo je bilo, da na svojem ipodu ni imel albuma Empire Burlesque (1985), ki mu ga je Hertzfeld kupil, tik preden so ga odslovili z Appla.

Drug velik zaklad na njegovem ipodu so bili Beatli. Imel je pesmi s sedmih njihovih albumov: A Hard Day s Night, Abbey Road, Help!, Let It Be, Magical Mystery Tour, Meet the Beatles! in Sgt. Peppers Lonely Hearts Club Band. Solo albumi so izpadli. Naslednji so bili The Rolling Stones s šestimi albumi: Emotional Rescue, Flashpoint, Jump Back, Some Girls, Sticky Fingers in Tattoo You. Albumi Dylana in Beatlov so bili večinoma vključeni v celoti. Toda zvest svojemu prepričanju, da je albume ne le mogoče, ampak včasih nujno razdreti, je skupina Rolling Stones in večina drugih umetnikov na njegov ipod prispevala samo tri ali štiri pesmi. Njegova nekdanja spremljevalka Joan Baez je zasedala pomembno mesto s pesmimi s štirih albumov, vključno z dvema različicama pesmi “Love Is Just a FourLetter Word”.

Izbor na njegovem ipodu je bil izbor fanta iz sedemdesetih, ki je po srcu ostal v šestdesetih. Tu so bili Aretha, B. B. King, Buddy Holly, Buffalo Springfield, Don McLean, Donovan, Doors, Janis Joplin, Jefferson Airplane, Jimi Hendrix, Johnny Cash, John Mellencamp, Simon in Garfunkel ter celo The Monkees (‘Tm a believer”) in Sam the Sham (“Wooly Bully”). Samo kaka četrtina pesmi je bila sodobnejših ustvarjalcev, kot so 10.000 Maniacs, Alicia Keys, Black Eyed Peas, Coldplay, Dido, Green Day, John Mayer (tako njegov kot Applov prijatelj), Moby (prav tako), U2, Seal in Talking Heads. V izboru klasične glasbe je bilo nekaj posnetkov Bacha, vključno z Brandenburškimi koncerti, in trije albumi YoYo Maja.

Jobs je maja 2003 Sheryl Crow povedal, da si je z interneta snel nekaj

Eminemovih pesmi, in priznal: “Zlezel mi je pod kožo.” James Vincent ga je pozneje peljal na njegov koncert. A kljub temu reper ni prišel na Jobsov ipod. Jobs je Vincentu po koncertu dejal: “Ne vem ...” Pozneje mi je povedal: “Spoštujem Eminema kot umetnika, vendar preprosto nočem poslušati njegove glasbe; njegovih vrednot ne razumem tako dobro kot razumem Dylanove.”

Njegovi izbranci se v teku let niso spreminjali. Marca 2011 je na novi ipad 2 prenesel svojo najljubšo glasbo. Nekega popoldneva smo sedeli v njegovi dnevni sobi; Jobs se je sprehajal po pesmih na svojem novem ipadu in z mehkobno nostalgijo priklical tiste, ki jih je želel slišati.

Poslušali smo običajni izbor Dylana in Beatlov, nato pa je postal zamišljen in je predvajal gregorijanski koral “Spiritus Domini”, ki so ga izvajali benediktinski menihi. Za kako minuto se je popolnoma izgubil in bil kot v transu. “To je resnično čudovito,” je zamrmral. Sledil je z Bachovim drugim Brandenburškim koncertom in fugo iz Dobro uglašenega klavirja. Bach, je oznanil, je njegov najljubši klasični skladatelj. Zlasti rad je poslušal kontraste med dvema različicama “Goldbergovih variacij”, ki jih je posnel Glenn Gould, prvo leta 1955 kot dvaindvajsetletni, malo znani pianist, in drugo leta 1981, leto pred svojo smrtjo. “Kot dan in noč sta,” je Jobs dejal, potem ko ju je nekega popoldneva predvajal drugo za drugo. “Prva izvedba je bohotna, mlada, čudovita, zaigrana tako hitro, da je to pravo razkritje. Kasnejša je veliko bolj zadržana in toga. V njej začutiš zelo globoko dušo, ki je v življenju marsikaj doživela. Globlja in modrejša je.” Jobs je bil takrat, ko je predvajal ti dve različici, na svojem tretjem bolniškem dopustu, in vprašal sem ga, katera mu je bolj všeč. “Gouldu je bila kasnejša različica veliko bolj všeč,” je dejal. “Nekoč mi je bila ljubša prva, živahnejša. Toda zdaj ga veliko bolje razumem.”

Nato je iz vzvišenega preskočil v šestdeseta, v Donovanov “Catch the Wind”. Ko je opazil, da čudno gledam, je nasprotoval: “Donovan je naredil nekaj zelo dobre glasbe. Resno.” Poiskal je “Mellow Yellow” in nato priznal, da morda to ni bil najboljši primer. “Ko smo bili mlajši, je drugače zvenel.”

Vprašal sem, katera glasba iz našega otroštva se danes sploh še posluša. Pregledal je svoj seznam na ipadu in predvajal pesem skupine Grateful Dead iz leta 1969 “Unele John’s Band”. Kimal je ob besedilu: “Ko se življenje zdi preprosto, so pred vrati težave.” Za trenutek smo se spet preselili v tisti nemimi čas, ko so se blaga šestdeseta končevala v razprtijah. “Hej, vedeti hočem, ali si prijazen?”

Nato se je preusmeril k Joni Mitchell. “Imela je otroka, ki ga je dala v posvojitev,” je povedal. “Ta pesem govori o njeni hčerkici.” Pritisnil je na “Little Green” in poslušali smo žalostno melodijo in besedilo o občutkih matere, ki se odreče otroku. “Podpišeš vse papirje na ime družine/Žalosten si in žal ti je, vendar te ni sram.” Vprašal sem ga, ali še vedno pogosto misli na to, da je bil posvojen. “Niti ne,” je dejal. “Ne pogosto.”

Te dni, je dejal, več razmišlja o starosti kot pa o rojstvu. Ob tem je predvajal najboljšo pesem Joni Mitchell “Both Sides Now”, katere besedilo govori o starosti in modrosti. “Življenje sem videla z obeh plati/ Zmage in poraze, pa vendar/Še spominjam iluzij Življenja/Življenja v resnici ne poznam.” Kot je Glenn Gould naredil z Bachovimi “Goldbergovimi variacijami”, je Mitchellova posnela “Both Sides Now” z velikim razmakom, najprej leta 1969 in nato v nepozabno počasni različici še leta 2000. Predvajal je zadnjo. “Zanimivo, kako se ljudje postarajo,” je pripomnil.

Nekateri, je dodal, se ne starajo dobro niti takrat, ko so mladi. Vprašal sem, koga ima v mislih. “John Mayer je eden najboljših kitaristov vseh časov, a se bojim, da bo hudo zavozil,” je odvrnil Jobs. Jobsu je bil Mayer všeč in ga je občasno povabil na večerjo v Palo Alto. Januarja

2004, pri sedemindvajsetih, je Mayer prišel na prireditev Macworld, kjer je Jobs predstavil GarageBand, in postal je stalni gost na tem dogodku. Jobs je poiskal Mayerjevo uspešnico “Gravity”. Besedilo govori o fantu, ki čuti veliko ljubezni, a nerazumljivo sanja o načinih, kako bi jo zavrgel: “Gravitacija mi nasprotuje,/Spraviti me hoče na kolena.” Jobs je zmajal z glavo in pripomnil: “Mislim, da je globoko v sebi res dober fant, vendar se ni imel na vajetih.”

Na koncu sem mu zastavil zelo obrabljeno vprašanje: Beatli ali Stonesi? “Če bi gorela hiša in bi lahko zgrabil samo ene, bi vzel Beatle,” je odgovoril. “Težje bi izbiral med Beatli in Dylanom. Stonese lahko še kdo posnema. Nihče pa ne more biti Dylan ali Beatli.” Ko je razglabljal o tem, kako srečni smo lahko, da smo med odraščanjem poslušali vse te ustvarjalce, je v sobo prišel njegov takrat osemnajstletni sin. “Reed ne razume,” je z obžalovanjem dejal Jobs. A morda je razumel. Nosil je majico Joan Baez z napisom “Za vedno mlad”.

Bob Dylan

Samo, kadar je bil v prisotnosti Boba Dylana, je bil Jobs nekoliko sramežljiv. Dylan je imel oktobra 2004 koncert v bližini Palo Alta, ko je Jobs ravno okreval po svoji prvi operaciji zaradi raka. Dylan ni bil zelo družaben človek; ni bil kot Bono ali Bowie. Nikdar ni bil Jobsov prijatelj, niti mu ni bilo do tega. Vseeno je Jobsa povabil, naj ga pred koncertom obišče v njegovem hotelu. Jobs se je spominjal:

Sedela sva na terasi pred njegovo sobo in se dve uri pogovarjala. Bil sem resnično živčen, ker je eden mojih junakov. Bal sem se tudi, da ni več tisti stari Dylan, da je postal karikatura samega sebe, kot se zgodi tako veliko ljudem. Vendar sem bil navdušen. Bil je oster kot britev. Bil je vse, kar sem upal, da bo. Bil je zelo odkritosrčen in iskren. Preprosto mi je pripovedoval o svojem življenju in o pisanju pesmi. Dejal je: “Kar same od'sebe pridejo, ni mi jih treba skladati. To se ne dogaja več, tako jih preprosto ne morem več pisati.” Nato je premolknil in s svojim raskavim glasom in drobnim nasmehom dejal: “Vendar jih še vedno lahko pojem.”

Naslednjič, ko je Dylan igral v bližini, je Jobsa povabil, naj se pred koncertom oglasi v njegovem prirejenem turnejskeyi avtobusu. Vprašal ga je, katera je njegova najljubša pesem, in je Jobs dejal: “One Too Many Momings”. Dylan jo je tisti večer zapel. Po koncertu je Jobs odšel skozi zadnji izhod; takrat se je mimo pripeljal tumejski avtobus in se sunkovito ustavil. “Si slišal pesem, ki sem jo zapel zate?” je grleno dejal Dylan. Nato se je odpeljal. Kadar je Jobs pripovedoval to zgodbo, je precej dobro posnemal Dylanov glas. “On je eden mojih večnih junakov,” se je spominjal. “Moja naklonjenost do njega je v letih zrasla, dozorela. Ne razumem, kako mu je to uspevalo, ko je bil še zelo mlad.”

Nekaj mesecev zatem, ko je Jobs poslušal Dylana na koncertu, je zasnoval veličasten načrt. iTunes Store bo ponudil digitalno zbirko vseh Dylanovih pesmi, ki so kdajkoli nastale - skupno jih je bilo več kot sedemsto - za 199 dolarjev. Jobs bi postal Dylanov kurator za digitalno dobo. Toda Andy Lack iz podjetja Sony (Dylanove založbe) ni bil razpoložen za kupčije brez resnih ugodnosti v zvezi z iTunes. Poleg tega je bil prepričan, da je cena prenizka in bi Dylan tako postal cenen. “Bob je narodni zaklad,” je dejal Lack, “Steve pa ga je hotel na iTunes po ceni, ki bi iz njega napravila nekaj vsakdanjega.” Tuje bilo bistvo problema, ki so ga Lack in drugi vodje založb imeli z Jobsom: On je nastavljal cene, ne sami. Zato je Lack ponudbo zavrnil.

“Prav, bom pa Dylana osebno poklical,” je dejal Jobs. Toda s tem se Dylan nikdar ni sam ukvarjal, zato se je moral pogovoriti z njegovim agentom Jeffom Rosenom.

“To je resnično slaba ideja,” je Lack povedal Rosenu in mu pokazal številke. “Bob je Stevov junak. Izboljšal bo ponudbo.” Lack si je na osebni in profesionalni ravni želel Jobsa odkloniti in mu celo nekoliko ponagajati. Zato je Rosenu sam dal ponudbo. “Jutri ti bom napisal ček za milijon dolarjev, če za zdaj odložiš ta dogovor.” Pozneje je Lack pojasnil, da je bil to predujem za prihodnje tantieme, “ena tistih računovodskih stvari, ki jih izvajajo glasbene založbe.” Rosen je čez petinštirideset minut poklical in sprejel ponudbo. “Andy nam je vse pojasnil in nas prosil, naj ne gremo v ta dogovor, in tudi nismo,” je povedal. “Mislim, da nam je dal nekakšen predujem, da tega še nekaj časa ne bi storili.”

Toda leta 2006 je Lack zapustil mesto izvršnega direktorja podjetja, ki je bilo takrat že Sony BMG, in Jobs je znova načel pogajanja. Dylanu je poslal ipod z vsemi njegovimi pesmimi, Rosenu pa je pokazal, kakšno reklamno kampanjo lahko izvede Apple. Avgusta je oznanil veliki dogovor. Taje Applu omogočal, da za 199 dolarjev prodaja digitalno zbirko vseh Dylanovih posnetih pesmi, ter ekskluzivno pravico, da ponudi Dylanov novi album Modern Times v prednaročilu. “Bob Dylan je eden najbolj spoštovanih pesnikov in glasbenikov našega časa in je moj osebni junak,” je ob tej priložnosti dejal Jobs. Zbirka 773 pesmi je vključevala 42 redkih posnetkov, kot je “Wade in the Water”, ki je leta 1961 nastal v hotelu v Minnesoti, različico pesmi “Handsome Molly” s koncerta v Gaslight Cafeju v Greenvvich Villageu leta 1962, resnično izjemno izvedbo pesmi “Mr. Tambourine Man” s festivala v Nevvportu leta 1964 (ta je bila Jobsu naj ljubša) ter akustično različico pesmi “Outlaw Blues” iz leta 1965.

Dogovor je narekoval tudi, da Dylan nastopi v televizijski reklami za ipod, kjer bi predstavil svoj novi album Modem Times. To je bil eden najbolj osupljivih primerov obrnjene logike, vse odkar je Tom Sawyer prepričal prijatelje, da so mu prepleskali ograjo. V preteklosti je bilo treba zvezdnikom plačati veliko denarja za reklame. Toda leta 2006 se je zgodilo obratno. Veliki ustvarjalci so se hoteli pojavljati v reklamah za ipod; s tem, da so se pokazali, so si zagotovili uspeh. James Vincent je to napovedal nekaj let poprej, ko je Jobs dejal, da ima stike z mnogimi glasbeniki in bi jim lahko plačal za reklame. “Ne, stvari se bodo kmalu spremenile,” je odgovoril Vincent. “Apple je drugačna znamka, bolj imenitna od znamk večine ustvarjalcev. Razmišljati moramo o priložnostih, ki jih izvajalcem ponujamo, ne pa, da jim plačujemo.”

Lee Clow se je spominjal, da mlajša generacija zaposlenih pri Applu ter reklamna agencija v posnetku nista hoteli uporabiti Dylana. “Spraševali so se, ali je še vedno dovolj kul,” je dejal Clow. Jobs se ni dal. Nad reklamo z Dylanom je bil navdušen.

Jobs se je obsedeno ukvarjal z vsako podrobnostjo Dylanove reklame. Rosen je prišel v Cupertino, da bi skupaj šla skozi album in izbrala primemo pesem; na koncu sta se odločila za “Someday Baby”. Jobs je odobril testni video, ki ga je Chow naredil z nadomestno osebo, zato so ga v Nashvillu posneli še z Dylanom samim. Toda ko se je posnetek vrnil, Jobsu ni bil prav nič všeč. Ni bil dovolj drugačen. Hotel je nov slog. Zato je Clow najel drugega režiserja, Rosen pa je usp,el Dylana prepričati, da znova posname celotno reklamo. Tokrat sojo izvedli z medlo osvetljenim ozadjem; spredaj je na stolčku sedel Dylan s kavbojskim klobukom na glavi ter brenkal in pel, lepa ženska v čepici pa je plesala s svojim ipodom. Jobsu je bila tokrat reklama zelo všeč.

Reklama je bila odličen primer učinkov ipodovega trženja: Dylanu je pomagala, da je pridobil mlajše občinstvo, prav kot je ipod naredil za Applove računalnike. Zaradi reklame je bil Dylanov album prvi teden na vrhu seznama Billboard in je premagal najbolje prodajane albume Christine Aguilere in Outkasta. Nazadnje je Dylan dosegel prvo mesto z albumom Desire leta 1976, torej pred tridesetimi leti. Portal Ad Age je poudarjal Applovo vlogo pri promoviranju Dylana. “Spot za iTunes ni bil samo običajna kupčija, na katero pristane zvezdnik in v kateri velika znamka podpiše zajeten ček, da bi izkoristila njegovo ime,” je poročal. “Tu se je formula obrnila in vsemogočna Applova znamka je dala gospodu Dylanu dostop do mlajših generacij in pripomogla k temu, da je prodaja njegovega albuma dosegla točko, na kateri ni bila že od Fordove administracije.”

Beatles

Med dragocenimi Jobsovimi CDji je bila tudi piratska izdaja, ki je vsebovala kakih ducat posnetkov Beatlov z vaj, na katerih so ustvarjali pesem “Strawberry Fields Forever”. Postal je glasbena spremljava njegovi filozofiji o izpopolnjevanju izdelkov. Andy Hertzfeld je ta CD našel leta 1986 in naredil kopijo za Jobsa, čeprav je Jobs včasih ljudem povedal, da jo je dobil od Yoko Ono. Ko smo nekega dne sedeli v njegovi dnevni sobi, je Jobs pobrskal po zastekljenih knjižnih policah, našel CD in ga predvajal, vmes pa opisal, česa ga je naučila:

To je kompleksna pesem in izjemno zanimivo je opazovati ustvarjalni proces, v katerem so pesem vedno znova preigravali in jo v nekaj mesecih na koncu ustvarili. Lennon je bil vedno moj najljubši Beatle. [Zasmeje se, ko Lennon med prvim poskusom ustavi vajo in zahteva, da se vrnejo in spremenijo nek akord.] Ste slišali tisti ovinek, ki so ga ubrali? Ni prav zvenel, zato so se vrnili in spet začeli od začetka. V tej različici je še zelo neobdelan. Pravzaprav tu zvenijo kot navadni smrtniki. Lahko bi si celo predstavljali, da to počno drugi ljudje, vse do te verzije. Vsaj igrali bi jo zagotovo lahko drugi, če je že niso napisali. Pa se vendar preprosto niso ustavili. Bili so takšni perfekcionisti, da so rinili in rinili dalje. To je v mojih tridesetih napravilo globok vtis name. Očitno je, kako zelo so se trudili.

Med posameznimi vajami so vsi veliko delali. Vedno znova so se vračali k pesmi, ki je bila vse bolj popolna. [Med poslušanjem tretje različice poudari, da je inštrumentacija postala kompleksnejša.] Pogosto tako ravnamo tudi pri Applu, celo glede števila modelov novih prenosnikov ali ipoda. Začnemo z neko različico in nato izboljšujemo in izboljšujemo, izdelujemo podrobne modele oblike, gumbov ali kake funkcije. To je veliko dela, vendar so stvari vse boljše in kmalu slišiš: “Noro, kako so to naredili? Kje so pa vijaki?”

Jobsa je torej, povsem razumljivo, obnorelo dejstvo, da Beatli niso bili v njegovi trgovini iTunes Store.

Njegov boj z družbo Apple Corps, ki je nadzirala poslovanje Beatlov, se je vlekel več kot tri desetletja, pri čemer so mnogi novinarji v člankih

o tej zgodbi uporabili izraz “dolga in zavita cesta”. Začelo se je leta 1978, ko je Apple Computers kmalu po nastanku tožila družba Apple Corps za kršitev blagovne znamke na podlagi dejstva, da se je nekdanja glasbena založba Beatlov imenovala Apple. Tožba se je tri leta pozneje končala s poravnavo, ko je Apple Computers plačal družbi Apple Corps 80.000 dolarjev. Poravnava je vsebovala takrat navidez neškodljiv pogoj: Beatli ne bodo izdelovali računalniške opreme, Apple pa na trg ne bo pošiljal glasbenih izdelkov.

Beatli so se držali svojega dela dogovora; nobeden od njih ni nikdar izdelal nobenega računalnika. Toda Apple je na koncu zašel v glasbeno industrijo. Družbo je leta 1991 spet doletela tožba, ker je mac vseboval zmožnost predvajanja glasbenih datotek, in nato spet leta 2003, ko se je odprla trgovina iTunes Store. Pravna vprašanja so bila končno razrešena leta 2007, ko se je Apple pogodil, da plača družbi Apple Corps 500 milijonov dolarjev za vse pravice do imena po vsem svetu, nato pa podelil Beatlom pravico, da uporabljajo Apple Corps za svoje poslovanje.

Vendar s tem ni razrešil tudi vprašanja, kako dobiti Beatle na iTunes. V ta namen so morali Beatli in EMI Musič, ki je imela pravice do večine njihovih pesmi, zgladiti svoje lastne spore glede digitalnih pravic. “Vsi Beatli so si želeli na iTunes,” se je pozneje spominjal Jobs, “vendar se z EMI vedejo kot stari zakonci. Sovražijo drug drugega, ne morejo pa se ločiti. Upal sem, da mi bo uspelo spraviti mojo najljubšo skupino na iTunes, dokler sem še živ.” Uspelo mu je.

Bono

Bono, pevec skupine U2, je zelo cenil Applovo tržno moč. Bil je prepričan, da bo njegova dublinska skupina še naprej najboljša na svetu, vendar je leta 2004, po skoraj tridesetih letih delovanja, poskušal oživiti njeno podobo. Izdelali so vznemirljiv nov album s pesmijo, za katero je kitarist The Edge dejal, da je “mati vseh rokovskih komadov”. Bono je vedel, da ji morajo nekako zagotoviti prodor, zato je poklical Jobsa.

“Od Appla sem hotel nekaj prav določenega,” se je spominjal Bono. “V pesmi ‘Vertigo’ smo imeli agresiven kitarski refren, za katerega sem vedel, da bo nalezljiv, a le, če ga bodo ljudje velikokrat slišali.” Bal se je, da je doba promoviranja pesmi prek predvajanja na radiu minila. Zato je obiskal Jobsa na domu v Palo Altu, se sprehodil po njegovem vrtu in mu predlagal nekaj neobičajnega. V preteklih letih so njegovi skupini ponujali tudi do 23 milijonov dolarjev, da bi se pojavila v reklamah. Zdaj je predlagal, da bi Jobs skupino uporabil v reklami za ipod brezplačno - ali pa vsaj kot del vzajemno koristnega dogovora. “Še nikdar niso snemali reklam,” se je pozneje spominjal Jobs. “Toda zaradi nalaganja pesmi z interneta brez plačila so veliko izgubljali, všeč jim je bilo, kaj smo naredili z iTunes, in mislili so, da bodo z našo pomočjo pridobili mlajše poslušalstvo.”

Vsak drug izvršni direktor bi skakal od veselja, da bi v reklami imel U2, toda Jobs je bil zadržan. Apple v reklamah za ipode ni prikazoval prepoznavnih ljudi, temveč samo silhuete. (Takrat reklame z Dylanom še ni bilo.) “Imate silhuete oboževalcev,” je odgovoril Bono. “Ali v naslednji fazi niso na vrsti silhuete izvajalcev?” Jobs se je odločil, da bo podprl to zamisel. Bono mu je pustil izvod še neizdanega albuma How to Dismantle an Atomic Bomb. “Bil je edini izven skupine, ki ga je imel,” je dejal Bono.

Sledilo je več sestankov. Jobs je odšel na pogovore z Jimmyjem Iovinom, katerega družba Interscope records je prodajala albume U2, na njegov dom v losangeleškem predelu Holmby Hills. Tam sta bila tudi The Edge in menedžer skupine Paul McGuinness. Drug sestanek je Jobs organiziral v svoji kuhinji, kjer si je McGuinness na hrbtno stran svojega dnevnika napisal ključne točke dogovora. U2 se bodo pojavili v reklami in Apple bo intenzivno promoviral album na več mestih, od oglasnih desk do domače spletne strani iTunes. Skupina ne bo dobila neposrednega plačila, temveč tantieme od prodaje posebne U2 izdaje ipoda. Bono je bil tako kot Lack prepričan, da so glasbeniki upravičeni do dela dobička od vsakega prodanega ipoda, in je poskušal ta princip uveljaviti za svojo skupino. “Z Bonom sva Steva prosila, naj nam naredi črn ipod,” se je spominjal Iovine. “Nismo bili samo reklamni sponzorji, temveč je bil to dogovor o skupni znamki.”

“Hoteli smo svoj lastni ipod, drugačnega od navadnih belih,” se je spominjal Bono. “Hoteli smo črnega, vendar je Steve dejal: ‘Poskušali smo že z drugimi barvami razen bele, a se niso obnesle.’” Nekaj dni pozneje se je Jobs vdal in oklevajoč sprejel idejo.

V reklami so posejani kratki, visokooktanski posnetki skupine v delni silhueti, ob običajnem obrisu plešoče ženske, ki posluša ipod. Toda še med snemanjem v Londonu se je sporazum z Applom začel majati. Jobsu so se pojavili pomisleki glede ideje o posebnem črnem ipodu, pa tudi višina tantiem še ni bila dokončno določena. Poklical je Jamesa Vincenta z Applove reklamne agencije in mu naročil, naj pokliče v London in zaustavi projekt. “Mislim, da ne bomo šli v to,” je dejal Jobs. “Ne zavedajo se, kolikšno vrednost dobivajo od nas. Razmislimo o kaki drugi reklami.” Vincent, vseživljenjski oboževalec skupine U2, je vedel, kako odmevna bi bila reklama tako za skupino kot za Apple, in je Jobsa rotil za priložnost, da pokliče Bona in ga poskuša prepričati. Jobs mu je dal številko Bonovega mobilnega telefona in Vincent je pevca dobil v njegovi kuhinji v Dublinu.

Tudi Bono je imel pomisleke. “Mislim, da ne Ijo šlo,” je dejal Vincentu. “Skupina temu ni naklonjena.” Vincent je vprašal, v čem je problem. “Ko smo bili najstniki v Dublinu, smo dejali, da nikdar ne bomo naredili ničesar naff” je odgovoril Bono. Vincent kljub temu, da je bil Britanec in mu je bil rokovski žargon domač, ni vedel, kaj to pomeni. “Početi nizkotne stvari za denar,” je pojasnil Bono. “Pri nas so najpomembnejši oboževalci. Zdi se nam, da jih bomo razočarali, če se pojavimo v reklami. To se nam preprosto ne zdi prav. Žal nam je, da smo zapravljali vaš čas.”

Vincent je vprašal, kaj bi Apple še lahko naredil, da bi jih prepričal. “Nudimo vam najpomembnejše, kar imamo, in to je naša glasba,” je dejal

Bono. “In kaj nam daste v zameno? Reklamo. In naši oboževalci bodo mislili, da je za vas. Hočemo nekaj več.” Vincent je odgovoril, da ponudba posebne U2 izdaje ipoda in sporazum o tantiemah ni mačji kašelj. “To je naj dragocenejše, kar vam lahko damo,” je povedal Bonu.

Pevec je dejal, da je pripravljen na nove pogovore, zato je Vincent takoj poklical Jonyja Iva, še enega velikega oboževalca skupine (prvič jih je videl na koncertu v Newcastlu leta 1983) in mu opisal situacijo. Nato je poklical Jobsa in predlagal, da pošlje Iva v Dublin, da bi skupini pokazal črni ipod. Jobs je pristal. Vincent je spet poklical Bona in vprašal, če pozna Jonyja Iva, saj ni vedel, da sta se že spoznala in da drug drugega občudujeta. “Če poznam Jonyja Iva?” se je smejal Bono. “Tega tipa? Naravnost obožujem ga.”

“No, ni treba tako daleč,” je odgovoril Vincent. “Zanima pa me, če mu dovoliš obisk, da ti pokaže, kako imeniten bo vaš ipod?”

“Sam ga bom pobral s svojim maseratijem,” je odgovoril Bono. “Stanoval bo v moji hiši, peljal ga bom ven in ga napil.”

Naslednjega dne, ko se je Ive odpravil v Dublin, je moral Vincent miriti Jobsa, ki je še vedno imel pomisleke. “Ne vem, ali je prav, kar počnemo,” je dejal. “Tega ne bomo naredili za nikogar drugega.” Bal se je, da bi ustvaril precedens, po katerem bodo izvajalci dobivali del dobička od vsakega prodanega ipoda. Vincent mu je zagotovil, da bo dogovor z U2 izjema.

“Jony je prispel v Dublin in nastanil sem ga v svoji hiši za goste, na mirnem kraju nad železniškimi tiri in s pogledom na morje,” se je spominjal Bono. “Pokazal mi je tisti čudoviti črni ipod z vinsko rdečim koleščkom in rekel sem, prav, dogovor velja.” Šla sta v bližnjo krčmo, razdelala nekatere podrobnosti in nato poklicala Jobsa v Cupertino, da bi videla, ali se bo strinjal. Jobs je nekaj časa barantal za vsako podrobnost financ in oblike, nato pa končno sprejel kupčijo. To je na Bona napravilo precejšen vtis. “Pravzaprav je izjemno, da se izvršni direktor toliko posveča podrobnostim,” je dejal. Zatem sta se Ive in Bono lotila resnega popivanja. Oba sta bila v krčmah domača. Po nekaj vrčkih sta se odločila, da bosta poklicala Vincenta v Kalifornijo. Ni ga bilo doma, zato je Bono pustil sporočilo na njegovi telefonski tajnici, ki ga Vincent potem ni nikoli več izbrisal. “S tvojim prijateljem Jonyjem sedim v Dublinu,” se je glasilo.

“Oba sva malce pijana in zadovoljna s tem čudovitim ipodom. Ne morem verjeti, da je resničen, čeprav ga držim v roki. Hvala!”

Jobs je za predstavitev televizijske reklame in posebnega ipoda najel gledališče v San Joseju. Bono in The Edge sta se mu pridružila na odru. Album se je v prvem tednu prodal v 840.000 izvodih in se pojavil na vrhu seznama Billboard. Bono je pozneje povedal medijem, da je reklamo naredil brezplačno, ker “bo skupina od nje dobila prav toliko kot Apple”. Jimmy Iovine je dodal, da bo reklama skupini pomagala “pritegniti mlajšo generacijo”.

Pri tem je bilo izjemno dejstvo, da se je morala rokovska skupina zateči k računalniškemu in elektronskemu podjetju, da je dobila sodoben videz in dosegla mlade. Bono je pozneje pojasnil, da ni vsako korporativno sponzorstvo kupčija s hudičem. “Poglejmo,” je dejal Gregu Kotu, glasbenemu kritiku časopisa Chicago Tribune. “Tale ‘hudič’je skupina ustvarjalnih umov, bolj ustvarjalnih od marsikoga v rokovskih skupinah. Njen pevec je Steve Jobs. Ti možje so pomagali zasnovati naj čudovitejši umetniški objekt v glasbeni kulturi od časa električne kitare. To je ipod. Naloga umetnosti je, da prežene grdoto.”

Bono je prepričal Jobsa, da je leta 2006 sklenil še en dogovor z njim, tokrat za njegovo kampanjo Product Red, ki je zbirala denar in ozaveščala ljudi o aidsu v Afriki. Jobsa dobrodelnost ni nikdar posebej zanimala, vendar je pristal, da bo za Bonovo kampanjo izdelal poseben rdeč ipod. Vendar pri projektu ni bil z vsem srcem. Nasprotoval je, na primer, da bi dali ime družbe v oklepaje, nad njo pa besedo “red”, da bi dobili (APPLE)RED. “Nočem, da se Apple pojavi v oklepajih,” je vztrajal Jobs. Bono je odgovoril: “Toda Steve, tako pokažemo enotnost za naše prizadevanje.” Pogovor je postal razgret - tako zelo, da sta oba začela uporabljati grobe besede -, zato sta se odločila, da zadevo prespita. Nazadnje je Jobs pristal na nekakšen kompromis. Bono lahko v svojih reklamah dela, kar hoče, toda Jobs pri nobenem od svojih izdelkov in v nobeni od svojih trgovin ne bo nikdar dal imena Apple v oklepaje. Ipod so označili s (PRODUCT)RED, ne pa (APPLE)RED.

“Steve je včasih lahko oster,” se je spominjal Bono, “toda v teh trenutkih sva postala tesnejša prijatelja, kajti malo je ljudi, s katerimi imaš lahko tako robustne pogovore. Zelo nepopustljiv je. Po naših nastopih se pogovorim z njim in vedno ima svoje mnenje.” Jobs je z družino občasno obiskal Bona in njegovo ženo ter štiri otroke na njihovem domu blizu Nice na francoski rivieri. Na počitnicah leta 2008 je najel čoln in ga privezal blizu Bonove hiše. Skupaj so jedli in Bono je predvajal pesmi, ki jih je skupina pripravljala za album No Line on the Horizon. Toda kljub njunemu prijateljstvu je bil Jobs še vedno trd pogajalec. Poskušala sta se dogovoriti še za eno reklamo in posebno izdajo pesmi “Get On Your Boots”, vendar se nista uspela sporazumeti. Ko si je Bono leta 2010 poškodoval hrbet in je moral odpovedati turnejo, mu je Powellova poslala darilno košaro z DVDjem komedijantske dvojice Flight of the Conchords, knjigo Mozart s Brain and the Fighter Pilot (Mozartovi možgani in bojni pilot),med iz njenih čebelnjakov in protibolečinsko kremo. Jobs je na slednje napisal: “Protibolečinska krema - obožujem te stvari.”

YoYo Ma

Klasični glasbenik, ki ga je Jobs častil kot osebo in kot umetnika, je bil YoYo Ma, nadarjen virtuoz, prav tako mil in globok kot melodije, ki jih izvablja iz svojega čela. Spoznala sta se leta 1981, ko je bil Jobs na konferenci v Aspnu, Ma pa je bil tam na glasbenem festivalu. Jobsa so vedno močno ganili umetniki, ki so prikazovali čistost, in postal je Majev oboževalec. Povabil ga je, naj igra na njegovi poroki, vendar je bil Ma ravno takrat v tujini na turneji. Nekaj let pozneje je Jobsa obiskal na njegovem domu, in ko je sedel v dnevni sobi, je vzel v roke Stradivarijev čelo iz leta 1733 in zaigral Bacha. “To bi vama zaigral na poroki,” jima je povedal. Jobsu so se orosile oči in dejal je: “Tvoje igranje je najboljši dokaz za obstoj boga, ker ne verjamem, da bi kaj takega zmogel samo človek.” Na naslednjem obiskuje Ma dovolil Jobsovi hčeri Erin, da je podržala čelo, medtem ko so sedeli v kuhinji. Takrat je Jobs že imel raka in Ma mu je moral obljubiti, da bo igral na njegovem pogrebu.

TRIINTRIDESETO POGLAVJE

PIXARJEVI PRIJATELJI

... in sovražniki

Življenje žuželk

Ko je Apple razvil imaca, ga je Jobs skupaj z Jonyjem Ivom pokazal ljudem pri Pixarju. Po njegovem mnenju je imel računalnik radoživo osebnost, ki bi pritegnila ustvarjalce Kozmobliska in Jelka, všeč pa mu je bilo tudi, da sta Ive in John Lasseter znala izjemno dobro in igrivo povezovati umetnost in tehnologijo.

Pixar je Jobsu predstavljal zavetje, kamor je lahko pobegnil napetostim v Cupertinu. Na Applu so bili direktorji pdgosto razdražljivi in izčrpani, Jobs pa je bil vedno zelo spremenljive volje in ljudje so bili živčni, ker niso nikdar vedeli, kaj od njega pričakovati. Pri Pixarju je med pripovedovalci zgodb in ilustratorji vladalo bolj spokojnp vzdušje in so se vedli bolj umirjeno, tako drug do drugega kot tudi do Jobsa. Z drugimi besedami, razpoloženje v obeh družbah je narekovalo vodstvo: Jobs v Applu in Lasseter pri Pixarju.

Jobs je užival v iskreni igrivosti ustvarjanja filmov in se je strastno posvečal algoritmom, ki so omogočali takšno čarobnost, kot so računalniško generirane dežne kaplje, ki so odbijale sončne žarke, ali valovanje travnih bilk v vetru. Vendar se je znal zadržati, da ni poskušal upravljati ustvarjalnega procesa. Prav pri Pixarju se je naučil, da je treba drugim ustvarjalnim ljudem pustiti proste roke in vodstvo - predvsem zato, ker je imel rad Lasseterja, blagega umetnika, ki je, tako kot Ive, v Jobsu vzbujal samo najboljše.

Jobsova glavna vloga pri Pixarju je bilo sklepanje dogovorov, pri čemer mu je bila naravna intenzivnost v prid. Kmalu po objavi filma Svet igrač se je sprl z Jeffreyjem Katzenbergom, ki je zapustil Disney poleti leta 1994 ter skupaj s Stevenom Spielbergom in Davidom Geffenom ustanovil DreamWorks SKG. Jobs je bil prepričan, da je njegova Pixarjeva ekipa Katzenbergu, ko je bil še pri Disneyju, pripovedovala o predlaganem filmu Življenje žuželk, in da je ukradel idejo za animirani film o žuželki, ko se je odločil pri DreamWorksu producirati film Mravljinec Z. “Ko je Jeffrey še vodil Disneyjevo animacijo, smo mu predstavili Življenje žuželk,” je dejal Jobs. “V šestdesetih letih zgodovine animiranih filmov si ni še nihče domislil, da bi naredil film o žuželkah. Na to idejo je prišel šele Lasseter v eni njegovih genialnih ustvarjalnih domislic. Jeffrey je nato odšel k DreamWorksu in nenadoma dobil zamisel za animirani film o - oh! - žuželkah. In pretvarjal se je, da ni nikdar slišal predloga. Lagal je. Lagal je, kot pes teče.”

A ni bilo povsem tako. Resnična zgodba je nekoliko zanimivejša. Katzenberg ni nikdar videl predstavitve za film Življenje žuželk, ko je bil pri Disneyju. Toda ko je odšel k DreamWorksu, je ostal v stikih z Lasseterjem in mu od časa do časa poslal enega svojih značilnih hitrih telefonskih klicev v slogu: “Hej, stari, kako si, samo oglasil sem se.” Ko je Lasseter nekoč obiskal Technicolor pri Universalu, kjer je imel prostore tudi DreamWorks, je poklical Katzenberga in z nekaj sodelavci prišel na obisk. Ko je Katzenberg vprašal, kaj imajo v načrtih, mu je Lasseter povedal. “Opisali smo mu Življenje žuželk z mravljo v glavni vlogi in mu povedali celotno zgodbo o tem, kako zbere druge mravlje in vpokliče skupino cirkuških žuželk, da bi se borile s kobilicami,” se je spominjal Lasseter. “Moral bi biti bolj oprezen. Jeffrey je kar naprej spraševal, kdaj bo prišel na platna.”

Lasseterja je začelo skrbeti, ko je v začetku leta 1996 slišal govorice, da se DreamWorks verjetno ukvarja s svojim lastnim računalniško generiranim filmom o mravljah. Poklical je Katzenberga in ga naravnost povprašal o tem. Katzenberg je jecljal, se obotavljal in vprašal, kje je Lasseter to slišal. Lasseter je spet vprašal in Katzenberg je priznal. “Kako si mogel?” je zakričal Lasseter, ki je sicer zelo redko dvignil glas.

“Zamisel smo dobili že davno,” je dejal Katzenberg, ki je pojasnil, da mu jo je predstavil direktor razvoja pri DreamWorksu.

“Ne verjamem ti,” je odgovoril Lasseter.

Katzenberg je priznal, da je pospešil produkcijo filma Mravljinec Z, s čimer je hotel kljubovati svojim nekdanjim sodelavcem pri Disneyju. Prvi večji film družbe DreamWorks naj bi bil Egipčanski princ, ki naj bi v kinematografe prišel na dan zahvalnosti leta 1998, a je zgrožen ugotovil, da namerava Disney isti konec tedna izdati PixarjevoŽivljenje žuželk. Zato je pognal Mravljinca Z v produkcijo, da bi Disney prisilil, naj zamenja datum objave svojega filma.

“Jebi se,” je odgovoril Lasseter, ki navadno ni uporabljal takih besed. S Katzenbergom ni spregovoril nadaljnjih trinajst let.

Jobs je bil besen, čeprav je bil veliko bolj kot Lasseter vajen dajati duška svojim čustvom. Poklical je Katzenberga in začel kričati. Katzenberg je mu je dal ponudbo: Zadržal bo produkcijo filma MravljinecZ, če bosta Jobs in Disney premaknila Žuželke tako, da ne bo tekmoval z Egipčanskim princem. “To je bil nesramen poskus izsiljevanja, na katerega nisem nasedel,” je pozneje povedal Jobs. Katzenbergu je dejal, da ne more narediti ničesar, da bi Disney spremenil datum objave.

“Seveda lahko,” je odgovoril Katzenberg. “Saj premikaš .gore. Ti si me tega naučil!” Omenil je čas, ko je Pixar skoraj bankrotiral in ga je on reševal z dogovorom o filmu Svet igrač. “Takrat sem bil edini, ki ti je stal ob strani, zdaj pa jim dovoliš, da me zajebejo.” Če bi Jobs samo hotel, bi lahko upočasnil, produkcijo Življenja žuželk, ne da bi povedal Disneyju, je še dejal. Če to naredi, bo on zadržal produkcijo Mravljinca Z. “O tem sploh ne bova govorila,” mu je odgovoril Jobs.

Toda Katzenberg je imel močan vzvod. Jasno je bilo, da sta Eisner in Disney izkoriščala Pixarjev film, da bi se mu maščevala, ker je zapustil Disney in ustanovil konkurenčni animacijski studio. “Egipčanski princ je bilo prvo, kar smo ustvarili, in oni so iz čiste sovražnosti pripravili nekaj za naš oznanjeni datum objave,” je dejal. “Na to sem gledal tako kot Levji kralj: če potisneš roko v mojo kletko in me šavsneš, se raje pazi.”

Nihče se ni uklonil in tekmujoča mravljinčja filma sta sprožila medijsko norijo. Disney je poskušal utišati Jobsa, ker naj bi napihovanje rivalstva samo koristilo filmu Mravljinec Z, vendar je bil to človek, ki zlepa ni utihnil. “Slabi fantje redko zmagajo,” je povedal za Los Angeles Times. V odziv je DreamWorksov zviti trženjski veteran Terry Press dejal: “Steve Jobs bi moral kaj vzeti.”

Mravljinec Z je prišel na platna v začetku oktobra 1998. Film ni bil slab. Woody Allen je posodil glas nevrotični mravlji, ki je živela v konformistični družbi, a si je želela izraziti svoj individualizem. “To je tiste vrste komedije Woodyja Allena, ki jih Woody Allen ne snema več,” je zapisal Time. Prinesla je spoštljivih 91 milijonov dolarjev doma in 172 milijonov dolarjev po svetu.

Življenje žuželk je prišel na platna šest tednov pozneje, kot načrtovano. Imel je epski zaplet, ki je obrnil Ezopovo zgodbo “Mravlja in kobilica”, ter večjo tehnično virtuoznost, kar je omogočalo takšne osupljive podrobnosti, kot je pogled na travo z gledišča žuželke. Time je bil tokrat veliko bolj navdušen. “Risba je sijajna - to je širokozaslonski raj listov in labirintov, ki jih naseljuje na ducate grdih, žuželčjih, ckrljavih likov - da je film DreamWorksa poleg njega videti kot radio,” je zapisal Richard Corliss. Prinesel je dvakrat več dobička kot Mravljinec Z, saj je doma zaslužil 163 milijonov, po svetu pa 363 milijonov. (Premagal je tudi Egipčanskega princa.)

Nekaj let pozneje je Katzenberg trčil v Jobsa in poskušal spore zgladiti. Vztrajal je, da ni nikdar videl predstavitve za Življenje žuželk, ko je bil še pri Disneyju; če bi, bi v poravnavi z Disneyjem dobil delež dobička, zato o tem ne bi lagal. Jobs se je zasmejal in to sprejel. “Prosil sem te, da premakneš datum objave, pa ga nisi, zato ne moreš biti jezen name, če sem zaščitil svoj izdelek,” mu je rekel Katzenberg. Pozneje se je spominjal, da je “Jobs postal povsem miren in zenovski” in dejal, da razume. Toda pozneje je Jobs povedal, da Katzenbergu ni nikdar zares odpustil:

Naš film je porazil njegovega pri dobičku. Je bil to dober občutek? Ne, še vedno je bil zelo slab, ker so ljudje začeli govoriti, da zdaj vsi v Hollywoodu delajo filme o žuželkah. Johnu je odvzel genialno originalnost, tega pa ni mogoče nadomestiti. To je brezvestno, zato mu nikdar nisem zaupal, tudi potem, ko je poskušal stvari popraviti. Po uspehu s Shrekom je prišel k meni in dejal: “Drug človek sem, končno sem se spravil s sabo,” in tako sranje. Jaz pa sem si mislil, ne nakladaj, Jeffrey.

Katzenberg je bil veliko bolj milosten. Zanj je bil Jobs eden “resničnih genijev sveta” in ga je kljub burnim odnosom spoštoval.

Pixar pa ni želel samo premagati Mravljica Z, temveč predvsem pokazati, da ni zvezda enodnevnica. Film Življenje žuželk je v blagajne pospravil prav toliko kot Svet igrač, kar je dokazalo, da prvi uspeh ni bil samo sreča. “V poslih poznamo tako imenovani sindrom drugega izdelka,” je pozneje povedal Jobs. Izhaja iz nerazumevanja, zakaj je bil tvoj prvi izdelek tako uspešen. “To sem doživel pri Applu. Občutek sem imel, da če uspemo pri drugem filmu, smo na konju.”

Stevov lastni film

Film Svet igrač 2, ki je prišel na platna novembra 1999, je bil še uspešnejši, saj je po vsem svetu zaslužil 485 milijonov dolarjev. Ker je bil Pixarjev uspeh zdaj zagotovljen, je nastopil čas za gradnjo sedeža družbe. Jobs je s Pixarjevo ekipo našel zapuščeno tovarno sadnih konzerv Del Monte v Emeryvillu, industrijski soseski med Berkeleyjem in Oaklandom, od koder se je videl most Bay Bridge v San Franciscu. Tovarno so podrli, Jobs pa je arhitekta Applovih trgovin Petra Bohlina prosil, da izriše novo stavbo za šest hektarov veliko zemljišče.

Jobs se je obsedeno ukvarjal z vsemi vidiki nove stavbe, od splošnega koncepta do najmanjših podrobnosti v zvezi z materiali in konstrukcijo. “Steve je bil trdno prepričan, da lahko prave vrste stavba naredi krasne stvari za kulturo,” je dejal predsednik Pixarja Ed Catmull. Jobs je nadziral gradnjo stavbe, kot bi bil režiser, ki se poti ob vsakem prizoru filma. “Pixarjeva zgradba je bila Stevov lastni film,” je dejal Lasseter.

Lasseter je sprva želel zgraditi tradicionalni hollywoodski studio z ločenimi stavbami za različne projekte ter bungalovi za razvojne ekipe. Toda ljudje pri Disneyju so dejali, da jim njihov novi kompleks ni všeč, ker so bile ekipe izolirane med seboj, in Jobs se je strinjal. Odločil se je za drugo skrajnost: eno samo velikansko stavbo, ki obdaja osrednji atrij, zasnovan tako, da spodbuja naključna srečanja.

Kljub temu, da je bil domač v digitalnem svetu, ali pa morda zato, ker je še predobro vedel, kako zna ta svet izolirati ljudi, je Jobs trdno verjel v osebna srečanja. “V naši digitalno povezani dobi kaj hitro mislimo, da se ideje lahko razvijajo prek elektronske pošte in klepetalnic,” je dejal. “To je noro. Ustvarjalnost prihaja iz spontanih srečanj, iz naključnih razprav. Trčiš v nekoga, vprašaš, kaj počne, rečeš ‘pa res’ in kmalu se skuhajo najbolj raznovrstne ideje.”

Zato je poskrbel, da je bila Pixarjeva stavba zasnovana za naključna srečanja in nenačrtovana sodelovanja. “Če stavba tega ne omogoča, izgubiš veliko inovacij in čarobnosti,” je dejal. “Zato smo stavbo zgradili tako, da ljudje gredo iz svojih pisarn in se družijo v osrednjem atriju z ljudmi, ki jih sicer ne bi videli.” Vsa sprednja vrata, glavne stopnice in hodniki so vodili v atrij, tam so bili tudi kavama in poštni predali, gledališče s šeststo sedeži in dve manjši projekcijski sobi pa sta gledali nanj. “Ves čas sem srečeval ljudi, ki jih nisem videl že mesece. Še nikdar nisem videl stavbe, ki bi tako dobro pospeševala sodelovanje in ustvarjalnost.”

Jobs je šel celo tako daleč, da je zahteval, da sta edini dve veliki stranišči v stavbi, po ena za vsak spol, povezani z atrijem. “To mu je bilo zelo, zelo pomembno,” se je spominjala Pixarjeva generalna direktorica Pam Kenvin. “Nekaterim od nas se je zdelo, da vseeno pretirava. Neka noseča ženska se je uprla, da ne bo hodila deset minut samo do stranišča, kar je sprožilo velik spor.” To je bila ena redkih priložnosti, ko se Lasseter ni strinjal z Jobsom. Dosegla sta kompromis: stranišča bodo uredili na obeh straneh atrija v obeh nadstropjih.

Jobs je vedel, da se bodo jekleni tramovi stavbe videli, zato se je poglobil v vzorce proizvajalcev iz vse dežele, da bi videl, kateri imajo najboljšo barvo in teksturo. Izbral je tovarno v Arkansasu, ji naročil, naj bo jeklo čistih barv, zagotovijo pa naj tudi, da bodo prevozniki skrbno ravnali z njimi, da ga ne bi poškodovali. Ni želel, da se tramove zvari, zato so jih spojili z vijaki. “Opeskali smo jeklo in ga premazali s prozornim materialom, da lahko resnično vidiš, kakšno je,” se je spominjal. “Ko so delavci postavljali tramove, so ob vikendih pripeljali svoje družine, da so jih lahko videle.”

Najbolj odbit del stavbe je bil “Salon ljubezni”. Eden od risarjev je v svoji pisarni našel majhna vrata v zadnji steni. Odpirala so se v nizek hodnik, skozi katerega si se lahko splazil v sobo, obito s pločevino, ki je ponujala dostop do termostatskih ventilov. S sodelavci je zavzel to skrivno sobo, jo okrasil z božičnimi lučkami in dekorativnimi svetilkami ter jo opremil s klopmi, tapeciranimi z živalskimi motivi, blazinami z resicami, zložljivo barsko mizico, steklenicami pijač, opremo za bar ter prtički, na katerih je pisalo “Salon ljubezni”. Prek kamere, nameščene na hodniku, se je videlo, ali se kdo približuje.

Lasseter in Jobs sta tja vodila pomembne goste in jih prosila, naj se podpišejo na steno. Med njimi so Michael Eisner, Roy Disney, Tim Allen in Randy Newman. Jobsu je bila zelo všeč, a ker ni pil, ji je včasih rekel Meditacijska soba. Spominjala ga je na tisto, v kateri sta z Danielom Kottkejem stanovala na Reedu, le brez LSDja.

Ločitev

V pričanju pred senatno komisijo februarja 2002 je Michael Eisner tolkel po reklamah, ki jih je Jobs ustvaril za Applov iTunes. “Mnoga računalniška podjetja imajo celostranske reklame in panoje z napisom: Pretvori, zmešaj, zapeci,” je zatrdil. “Z drugimi besedami, predstavljajo lahko tatvino, ki se potem širi še na vse znance in prijatelje, če kupijo ta določen računalnik.”

Ta pripomba ni bila na mestu. Kazala je napačno razumevanje besede “rip” in predpostavko, da pomeni “krasti, goljufati”, ne pa uvažanje datotek s CDja na računalnik. Še pomembneje, močno je razburila Jobsa, kar bi Eisner moral vedeti. Tudi to ni bilo pametno. Pixar je v okviru dogovora z Disneyjem pravkar izdal svoj četrti film, Pošasti iz omare, ki je s 525 milijoni dolarjev zaslužka po vsem svetu postal najuspešnejši dotlej. Dogovor med Disneyjem in Pixarjem naj bi kmalu obnovili, a Eisner ni ravno pomagal s tem, da se je javno obregnil ob partnerja. Jobsu se je to zdelo tako nezaslišano, da je poklical Disneyjevega izvršnega direktorja in se pritožil: “Ali veste, kaj mi je Michael pravkar naredil?”

Eisner iz Jobs sta prihajala iz različnih okolij in nasprotnih obal, vendar sta si bila podobna v tem, da sta bila močne volje in sta nerada iskala kompromise. Oba sta se strastno zavzemala za kakovost izdelkov, kar je pogosto pomenilo mikroupravljanje podrobnosti ter ostro kritiziranje.

Eisner se je prav tako pogosto peljal z vlakcem skozi Živalsko kraljestvo v Disney Worldu in si izmišljeval nove načine za izboljšanje vožnje, kot se je Jobs igral z vmesnikom ipoda in iskal načine za njegovo poenostavitev. Manj poučen je bil njun odnos do ljudi.

Oba sta najraje ukazovala, nista pa najbolje prenašala, da bi kdo ukazoval njima, kar je vodilo v neprijetno vzdušje, ko sta to poskušala narediti drug drugemu. Kadar se nista strinjala, sta se navadno obkladala z lažnivcem. Poleg tega noben ni verjel, da se lahko česarkoli nauči od drugega; niti ni nobenemu prišlo na misel, da bi to vsaj hlinila. Jobs je prevalil odgovornost na Eisnerja:

Meni je bilo najhujše to, da je Pixar uspešno oživil Disneyjev posel in proizvajal en odličen film za drugim, medtem ko je Disney izdajal polom za polomom. Pomislili bi, da bo direktorja Disneyja zanimalo, kako Pixar to doseže. Toda v dvajsetih letih sodelovanja je Pixar obiskal za vsega dve uri in pol, in to samo zato, da bi imel govor. Drugo ga nikdar ni zanimalo. To meje zelo presenetilo. Radovednost je izjemno pomembna.

Vendar je bil preoster. Eisner je večkrat obiskal Pixar, tudi takrat, ko Jobsa ni bilo z njim. Res pa je, da skoraj ni kazal zanimanja za umetnost ali tehnologijo v studiu. Jobs pa se prav tako ni hotel učiti od Disneyja.

Odkrito zmerjanje med Jobsom in Eisnerjem se je začelo poleti leta 2002. Jobs je vedno občudoval ustvarjalni duh velikega Walta Disneyja, zlasti ker je negoval družbo tako, da je trajala generacije. Zanj je bil Waltov nečak Roy utelešenje njegove zgodovinske zapuščine in duha. Roy je bil še vedno v Disneyjevem odboru, kljub temu, da se je tudi sam odtujil od Eisnerja, in Jobs mu je dal vedeti, da ne more obnoviti pogodbe med Pixarjem in Disneyjem, vse dokler je Eisner izvršni direktor.

Roy Disney in Stanley Gold, njegov tesni sodelavec v Disneyjevem odboru, sta začela o problemu s Pixarjem opozarjati druge direktorje. Zaradi tega je Eisner konec avgusta 2002 razposlal pikro elektronsko sporočilo. Zagotovo bo Pixar na koncu obnovil svoj dogovor, je napisal, deloma tudi zato, ker ima Disney pravice za dosedanje Pixarjeve filme in like. Poleg tega, je dejal, bo Disney čez leto, ko Pixar dokonča film Reševanje malega Nema, v boljšem pogajalskem položaju. “Včeraj smo si drugič ogledali nov Pixarjev film Reševanje malega Nema, ki pride na platna naslednjega maja,” je napisal. “Ta bo fante postavil na trdna tla. Saj ni slab, toda niti približno tako dober kot prejšnji filmi. Oni seveda mislijo, da je odličen.” S tem sporočilom sta bila povezana dva velika problema: pricurljalo je do časopisa Los Angeles Times in silno razburilo Jobsa, obenem pa je bila Eisnerjeva ocena filma zelo, zelo zgrešena.

Reševanje malega Nema je postal Pixarjev (in Disneyjev) največji hit dotlej. Zlahka je premagal Levjega kralja in postal (začasno) najuspešnejši risani film v zgodovini. Prinesel je 340 milijonov dolarjev doma in 868 milijonov po svetu. Do leta 2010 je bil tudi najbolj priljubljen DVD vseh časov, saj so jih prodali 40 milijonov, navdihnil pa je tudi nekatere najbolj obiskane atrakcije v Disneyjevih tematskih parkih. Poleg tega je bil večplasten, pronicljiv in resnično čudovit umetniški dosežek, ki je dobil oskarja za najboljši risani celovečerec. “Film mi je bil všeč zato, ker govori o tveganju in tem, da moraš tistim, ki jih imaš rad, dovoliti tvegati,” je dejal Jobs. Njegov uspeh je v Pixarjevim gotovinskim rezervam dodal 183 milijonov dolarjev, s čimer je pridobil zadostno vojno blagajno - s 521 milijoni dolarjev - za dokončni spopad z Disneyjem.

Kmalu potem, ko je bil film Iskanje malega Nema končan, je Jobs Eisnerju ponudil dogovor, ki je bil tako enostranski, da je bilo takoj jasno, da je namenjen zavrnitvi. Namesto delitve dobička na pol kot v obstoječi pogodbi je Jobs predlagal novo ureditev, po kateri bi bil Pixar edini lastnik filmov in likov, ki jih je ustvaril, Disneyju pa bi zgolj plačeval 7,5 % za distribucijo. Poleg tega bi se zadnja dva filma v obstoječem dogovoru - Neverjetni ter Avtomobili, ki sta takrat nastajala v studüh - prenesla v pogoje nove pogodbe.

Vendar je Eisner imel v rokah močnega aduta. Tudi če Pixar ne bi obnovil pogodbe, bi Disney imel pravice do nadaljevanj filma Svet igrač in drugih filmov, ki jih je ustvaril Pixar, in imel je v lasti vse like, od Jelka do Nema, prav tako kot Miki Miško in Racmana Jako. Eisner je že načrtoval - ali grozil - da bo Disneyjev animacijski studio ustvaril Svet igrač 3, česar Pixar ni hotel storiti. “Ko vidiš, kaj so storili s Pepelko 2, te strese ob misli, kaj bi lahko nastalo,” je dejal Jobs.

Eisner je novembra 2003 uspel iz odbora pregnati Roya Disneyja, vendar s tem težav še ni bilo konec. Disney je objavil neusmiljeno odprto pismo: “Družba je izgubila svoj fokus, svojo ustvarjalno energijo in svojo zapuščino,” je zapisal. Njegova litanija o Eisnerjevih domnevnih napakah je vključevala tudi dejstvo, da ni ustvaril konstruktivnega odnosa s Pixarjem. Takrat se je Jobs že odločil, da noče več sodelovati z Eisnerjem. Tako je januarja 2004 javno oznanil, da je prekinil pogajanja z Disneyjem.

Jobs je bil navadno dovolj discipliniran, da v javnosti ni razglašal ostrih mnenj, ki jih je delil s svojimi prijatelji ob kuhinjski mizi v Palo Altu. Toda tokrat se ni zadrževal. V konferenčnem klicu z novinarji je dejal, da Pixar izdeluje uspešnice, medtem ko Disneyjeva animacija ustvarja “sramotne polomije”. Posmehoval se je ob Eisnerjevi trditvi, da je Disney k Pixarjevim filmom prispeval karkoli ustvarjalnega: “Resnica je, da že leta z Disneyjem skoraj ni več ustvarjalnega sodelovanja. Kar primerjajte ustvarjalno kakovost naših filmov z Disneyjevo pri zadnjih treh filmih, in sami ocenite ustvarjalno sposobnost te družbe.” Poleg tega, da je sestavil boljšo ekipo, je Jobsu uspel izjemen podvig, da je zgradil blagovno znamko, ki je bila zdaj za ljubitelje filmov prav tako privlačna kot Disney. “Mislim, da je blagovna znamka Pixar zdaj najmočnejša in najbolj zaupanja vredna znamka v animaciji.” Ko je Jobs poklical Roya Disneyja, da bi ga na to opozoril, je Roy odvrnil: “Ko bo hudobna čarovnica mrtva, bomo spet skupaj.”

John Lasseter je bil prepaden ob misli, da bi prekinili odnose z Disneyjem. “Skrbelo me je za moje otroke - kaj bodo naredili z liki, ki smo jih ustvarili,” se je spominjal. “Čutil sem, kot bi mi potisnili nož v srce.” Ko je to sporočil svojim vodilnim v Pixarjevi konferenčni sobi, je začel jokati, in potem spet, ko je spregovoril osemsto zaposlenim, zbranim v atriju studia. “Tako je, kot bi se moral odreči svojim ljubljenim otrokom in jih dati v posvojitev obsojenim spolnim prestopnikom.” Nato je na oder atrija stopil Jobs in poskušal stvari umiriti. Pojasnil je, zakaj je treba prekiniti odnose z Disneyjem, in jim zagotovil, da mora Pixar kot institucija gledati v prihodnost, če želi biti uspešna. “Neverjetno zna prepričevati,” je dejal Oren Jacob, dolgoletni tehnolog v studiu. “Nenadoma smo vsi verjeli, da bo Pixar uspel, pa karkoli se zgodi.”

Vmes je moral poseči Bob Iger, Disneyjev glavni poslovodja, in preprečiti večjo škodo. Bil je tako razumen in trden, kot so bili tisti okoli njega nestanovitni. Prihajal je s televizije: bil je predsednik mreže ABC Network, ki jo je leta 1996 kupil Disney. Sloves si je pridobil kot uspešen korporativni poslovnež in je bil odličen in spreten vodja, imel pa je tudi ostro oko za talente, dobrosrčno sposobnost razumevanja ljudi in poseben dar, ki pa ga v svoji samozavesti ni razkazoval. Za razliko od Eisnerja in Jobsa je bil zadržano miren, kar mu je pomagalo pri ravnanju z velikimi egi. “Steve je grandiozno oznanil, da končuje pogovore z nami,” se je pozneje spominjal Iger. “Sprožili smo krizne postopke in razvil sem nekaj pogajalskih točk, da bi stvari umiril.”

Eisner je deset let, ko je bil predsednik družbe Frank Wells, odlično vodil Disney. Wells ga je osvobodil mnogih upraviteljskih dolžnosti, da bi lahko dajal svoje predloge - navadno odlične in pogosto sijajne - kako izboljšati vsak film, tematski park, televizijsko serijo in še neštete druge produkte. Toda ko je leta 1994 Wells umrl v helikopterski nesreči, Eisner ni več našel pravega predsednika. Njegov položaj je zahteval Katzenberg, zaradi česar ga je Eisner odslovil. Leta 1995 je predsednik postal Michael Ovitz, a to ni bila dobra odločitev in odšel je, še preden sta se iztekli dve leti. Jobs je pozneje ponudil svojo oceno:

Svojih prvih deset let kot izvršni direktor je Eisner resnično dobro opravljal svoje delo. Zadnjih deset let ga je opravljal resnično slabo. In preobrat je prinesla smrt Franka Wellsa. Eisner je resnično ustvarjalen tip. Resnično dobre ideje ima. Ko je torej Frank vodil poslovanje, je Eisner lahko kot čmrlj letal od projekta do projekta in jih izboljševal. Toda ko je moral sam voditi stvari, je bil strašno slab poslovodja. Nihče ni maral delati zanj. Zdelo se jim je, da nimajo nobene avtoritete. Imel je strateško načrtovalno ekipo, ki je bila kot gestapo, saj brez njihove odobritve nisi smel porabiti nič denarja, niti dolarja. Čeprav sem prekinil z njim, spoštujem njegove dosežke prvih desetih let. V določeni meri mi je dejansko všeč. Z njim je včasih prav zabavno, pameten je in duhovit. Toda ima tudi svojo temno plat. Premagal ga je lastni ego. Eisner je bil razumen in do mene sprva pravičen, toda na koncu, po desetletnem sodelovanju, sem sčasoma spoznal njegovo temno stran.

Leta 2004 je bil Eisnerjev največji problem to, da ni povsem dojel, v kakšnem razsulu je njegov animacijski oddelek. Njihova zadnja filma Pianet zakladov in Medvedja brata nista v ničemer počastila Disneyjeve zapuščine, niti nista prinesla dobička. Uspešne risanke so bile življenjska kri družbe; iz njih so izhajali tematski parki, igrače in televizijske oddaje. Svet igrač je vodil v filmsko nadaljevanje, predstavo Disney na ledu, glasbeno predstavo Toy Story Musical, ki so jo igrali na Disneyjevih križarkah, DVDfilm s Kozmobliskom, računalniško slikanico, dve videoigrici, ducat akcijskih figuric (ki so jih prodali petindvajset milijonov), linijo oblačil in devet različnih atrakcij v Disneyjevih tematskih parkih. To se s filmom Planet zakladov ni zgodilo.

“Michael ni razumel, da so Disneyjevi problemi pri animaciji tako veliki,” je pozneje pojasnil Iger. “To se je kazalo v njegovem ravnanju s Pixarjem. Nikdar ni dojel, da potrebuje Pixar tako zelo, kot ga je v resnici potreboval.” Poleg tega se je Eisner rad pogajal in je sovražil kompromise, kar ni vedno najboljša kombinacija, ko imaš opravka z Jobsom, ki je bil prav tak. “Vsako pogajanje mora biti rešeno s kompromisi,” je dejal Iger. “Nobeden od njiju tega ni obvladal.”

Brezizhodni položaj se je razrešil nekega sobotnega večera marca 2005, ko je Iger prejel klic od nekdanjega senatorja Georgea Mitchella in drugih Disneyjevih članov odbora. Povedali so mu, da bo čez nekaj mesecev zamenjal Eisnerja na položaju izvršnega direktorja Disneyja. Ko je Iger naslednjega jutra vstal, je poklical svoji hčeri, nato pa še Steva Jobsa in Johna Lasseterja. Preprosto in jasno je povedal, da ceni Pixar in da želi skleniti dogovor. Jobs je bil navdušen. Iger mu je bil všeč, tudi zaradi zanimive povezave med njima: njegovo nekdanje dekle Jennifer Egan in Igerjeva žena Willow Bay sta bili sostanovalki na Pennu.

Preden je Iger uradno zasedel položaj, sta z Jobsom izvedla poskusno pogajanje. Apple je bil pred izdajo ipoda, ki bi poleg glasbe predvajal tudi videoposnetke. Potreboval je televizijske oddaje, a Jobs pri teh pogajanjih ni želel biti preveč na očeh javnosti, ker je, kot vedno, hotel, da produkt ostane skrivnost, dokler ga ne predstavi na odru. Iger, ki je imel več ipodov in jih je uporabljal skozi ves dan, od jutranje telovadbe do pozne noči, je že vedel, kaj bi to lahko pomenilo za televizijske oddaje. Zato je takoj ponudil najbolj priljubljeni seriji mreže ABC, Razočarane gospodinje in Skrivnostni otok. “Dogovor sva sklenila v enem tednu, pa ni bil preprost,” je povedal Iger. “Pomemben je bil zato, ker je Steve lahko videl, kako to poteka, in ker je vsem pokazal, da Disney lahko dela z Jobsom.”

Za oznanilo o ipodu, na katerem je mogoče predvajati videoposnetke, je Jobs najel gledališče v San Joseju, Igerja pa je povabil kot gosta presenečenja. “Nikdar nisem bil na teh razglasitvah, zato nisem imel pojma, kako velika stvar je to,” se je spominjal Iger. “To je bila prelomna točka za najine odnose. Videl je, da sem na strani tehnologije in pripravljen tvegati.” Jobs je izvedel svojo običajno virtuozno predstavo in prikazal vse funkcije novega ipoda. Povedal je, da je “ena najboljših stvari, ki smo jih kdajkoli naredili” in da bo trgovina iTunes Store zdaj prodajala glasbene videoposnetke in kratke filme. In potem, kot je bilo v njegovi navadi, je končal z: “Aha, in še nekaj:” ipod bo prodajal televizijske serije. Občinstvo je navdušeno ploskalo. Omenil je, da se dve najbolj priljubljeni seriji prikazujeta na mreži ABC. “In kdo je lastnik te mreže? Disney! Te fante poznam,” je vzkliknil.

Ko je na oder prišel Iger, je bil videti prav tako sproščen kot Jobs. “S Stevom sva zlasti navdušena nad presekom odlične vsebine in odlične tehnologije,” je dejal. “Zelo sem vesel, da sem tu in da lahko oznanim podaljšanje našega sodelovanja z Applom,” je dodal. Nato je, po primerno dolgem premolku, dejal še: “Ne s Pixarjem, temveč z Applom.”

Toda iz toplega objema je bilo jasno, da je novi dogovor med Pixarjem in Disneyjem znova mogoč. “Oznanjal je moj način delovanja, ki je ‘ljubite se, ne vojskujte’,” se je spominjal Iger. “Bili smo v vojni z Royem Disneyjem, Comcastom, Applom in Pixarjem. Vse to sem hotel popraviti, še najbolj pa odnose s Pixarjem.”

Iger se je pravkar vrnil z otvoritve novega Disrjeylanda v Hong Kongu. Z njim je bil Eisner, ki je s tem opravil svoje zadnje veliko dejanje v vlogi izvršnega direktorja. Slovesnost je vključevala običajno Disneyjevo parado po glavni ulici. Iger je ugotovil, da so bili edini liki v paradi, ki so bili ustvarjeni v zadnjem desetletju, Pixarjevi. “Takrat se mi je prižgala žarnica,” se je spominjal. “Stal sem poleg Michaela, a sem to zadržal zase, ker bi bila to huda obtožba njegovega gospodarjenja v tem času. Po desetih letih Levjega kralja, Lepotice in zveri ter Aladina je sledilo deset suhih let.”

Iger se je vrnil v Burbank in dal izvesti nekaj finančnih analiz. Odkril je, da je družba z animacijo v zadnjem desetletju denar pravzaprav izgubljala in proizvedla le malo, kar bi pomagalo stranskim produktom. Na svojem prvem sestanku kot izvršni direktorje analizo predstavil odboru, katerega člani so izrazili jezo, da jim tega ni še nihče povedal. “Če gre animacija, gre naša družba,” je povedal odboru. “Uspešen risani film je velik val, ki se širi na vsa področja našega posla - od likov v paradi, do glasbe, parkov, videoiger, televizije, interneta, potrošnih izdelkov. Če nimamo filmov, ki bi ustvarili val, podjetje ne bo uspešno.” Predstavil jim je nekaj odločitev, ki bi jih bilo potrebno sprejeti. Lahko bi ostali s trenutnim vodstvom animacije, a po njegovem to ne bi bilo v redu. Lahko bi se znebili vodstva in poiskali koga drugega, vendar ni vedel, kdo bi to lahko bil. Ali pa bi lahko kupili Pixar. “Problem je v tem, da ne vem, če je naprodaj, in če je, bo stal zelo veliko,” je dejal. Odbor mu je dal pooblastila, da razišče možnosti za tak posel.

Iger se ga je lotil na precej neobičajen način. Ko je prvič govoril z Jobsom, mu je priznal, kaj je ugotovil v Hong Kongu in kako ga je to prepričalo, da Disney krvavo potrebuje Pixar. “Zaradi tega sem Boba Igerja naravnost oboževal,” je pozneje dejal Jobs. “Preprosto povedal je. To je sicer najbolj neumna stvar, ki jo narediš v pogajanjih, vsaj po tradicionalnih pravilih. Preprosto je položil karte na mizo in dejal: ‘V riti smo.’ Takoj mi je bil všeč, ker tudi jaz tako delujem. Dajmo vse karte na mizo, pa bomo videli, kam bodo padle.” (V resnici to ni bil običajen Jobsov način. Pogosto je začel pogajanja z izjavo, da so izdelki ali storitve drugega podjetja zanič.)

Jobs in Iger sta se veliko sprehajala - po Applovemu kompleksu, v Palo Altu, po počitniškem naselju banke Allen and Co. v Sun Valleyju. Sprva sta skovala načrt za nov dogovor o distribuciji: Pixar bo spet dobil vse pravice do filmov in likov, ki jih je ustvaril, Disney pa v zameno dobi delež delnic v Pixarju in bo Disneyju plačeval distribucijo njegovih bodočih filmov. Toda Igerja je skrbelo, da bo s takim dogovorom Pixar postal samo konkurenca Disneyju, kar bi bilo slabo, tudi če bi imel Disney delež v njem. Zato je začel namigovati, da bi morda naredili nekaj večjega. “Rad bi, da veš, da o tem razmišljam nekoliko drugače,” je dejal. Jobs je šel s tokom. “Prav kmalu je bilo obema jasno, da ta razgovor utegne voditi v razpravo o nakupu,” se je spominjal Jobs.

Toda Jobs je najprej potreboval blagoslov Johna Lasseterja in Eda Catmulla, zato ju je prosil, naj ga obiščeta na domu. Takoj je prešel k stvari. “Bolje moramo spoznati Boba Igerja,” jima je rekel. “Morda bomo mora

li z njim v posel in mu pomagati Disney spet postaviti na noge. Krasen fant je.” Sprva sta bila skeptična. “Videl je, da sva bila precej šokirana,” je povedal Lasseter.

“Nič hudega, če tega nočeta, toda rad bi, da Igerja čim bolje spoznata, preden se odločita,” je nadaljeval Jobs. “Jaz sem bil enakega mnenja kot ' vidva, toda ta človek mi je postal res všeč.” Pojasnil je, kako lahko je bilo skleniti dogovor, po katerem se je za ipod prodajalo televizijske serije mreže ABC, in dodal: “Popolnoma se razlikuje od Eisnerjevega Disneyja. Iger je premočrten človek, pri njem ni drame.” Lasseter se je spominjal, da sta s Catmullom samo obsedela z rahlo odprtimi usti.

Iger se je lotil dela. Priletel je iz Los Angelesa k Lasseterju na večerjo in ostal daleč čez polnoč. Tudi Catmulla je odpeljal na večerjo in nato obiskal Pixarjeve studie, sam, brez spremstva in brez Jobsa. “Z vsemi direktorji sem se srečal osebno in vsak mi je predstavil njihov film,” je dejal. Lasseter je bil ponosen na to, da je njegova ekipa napravila dober vtis na Igerja, zaradi česar se je seveda ogrel zanj. “Še nikdar nisem bil tako ponosen na Pixar kot tistega dne,” je dejal. “Vse ekipe in vse predstavitve so bile čudovite in Bob je bil navdušen.”

V resnici je potem, ko je videl, kaj načrtujejo v naslednjih nekaj letih -Avtomobili, Ratatouille, WallE - Iger svojetnu finančnemu direktorju pri Disneyju povedal: “Resnično krasne stvari delajo. Ta posel moramo skleniti. To je prihodnost podjetja.” Priznal je, da nima nobene vere v filme, ki jih je takrat delala Disneyjeva animacija. r

Predlagali so dogovor, po katerem bi Disney kupil Pixar za 7,4 milijarde dolarjev v delnicah. Jobs bi tako postal največji Disneyjev delničar s približno 7 % odstotki družbe, v primerjavi z 1,7 % v lasti Eisnerja in 1 % v lasti Roya Disneyja. Oddelek Disney Animation bi prišel pod okrilje Pixarja, pri čemer bi Lasseter in Catmull vodila združeno ekipo. Pixar bi ohranil svojo neodvisno identiteto, njegov studio in sedež bi ostala v Emeryvillu, obdržal pa bi tudi svoje elektronske naslove.

Iger je prosil Jobsa, naj nekega nedeljskega jutra pripelje Lasseterja in Catmulla na tajni sestanek Disnevjevega odbora v Century City v Los

Angelesu. Želel je, da imata glede tega radikalnega in dragega dogovora čim manj skrbi. Ko sta čakala na dvigalo s parkirišča, je Lasseter dejal Jobsu: “Če se preveč vznemirim ali začnem dolgoveziti, se dotakni moje noge.” Jobs je na koncu to moral narediti enkrat, sicer pa je Lasseter podal odlično prodajno ponudbo. “Govoril sem o tem, kako delamo filme, kakšna je naša filozofija, o iskrenosti, ki jo gojimo drug do drugega, in kako negujemo naš ustvarjalni talent,” se je spominjal. Odbor je zastavil veliko vprašanj in Jobs ter Lasseter sta odgovorila na večino. Jobs je govoril tudi o tem, kako vznemirljivo je povezovati umetnost s tehnologijo. “Takšna je danes naša kultura, tako kot pri Applu,” je dejal.

Preden je Disneyjev odbor dobil priložnost, da odobri združitev, se je od nikoder spet pojavil Michael Eisner in ga poskušal iztiriti. Poklical je Igerja in dejal, da je nakup daleč predrag. “Sam lahko izboljšaš animacijski oddelek,” mu je dejal. “Kako?” je vprašal Iger. “Saj sam znaš,” je dejal Eisner. Iger je postal nekoliko nejevoljen. “Michael, kako lahko rečeš, da ga lahko jaz izboljšam, ko ga pa sam nisi mogel?” je vprašal.

Eisner je dejal, da je hotel priti na sestanek odbora, čeprav ni bil več njegov član, in spregovoriti proti nakupu. Iger se je temu uprl, toda Eisner je poklical Warrena Buffetta, lastnika velikega deleža delnic, in Georgea Mitchella, ki je bil predsednik. Nekdanji senator je Igerja prepričal, naj pusti Eisnerju povedati svoje. “Odboru sem povedal, da jim ni treba kupovati Pixarja, ker že imajo v lasti 85 % filmov, ki jih je ustvaril,” se je spominjal Eisner. Govoril je o dejstvu, da je od že narejenih filmov Disney dobival odstotke, hkrati pa je imel tudi pravice za vsa nadaljevanja in like. “Naredil sem predstavitev, na kateri sem pokazal 15 % Pixarja, ki ga Disney še nima v lasti. To torej kupujete. Preostalo je stava na prihodnje Pixarjeve filme.” Eisner je priznal, da Pixarju dobro gre, vendar je dejal, da se to morda ne bo nadaljevalo. “Pokazal sem zgodovino producentov in režiserjev, ki so imeli X uspešnic v vrsti, nato pa je šlo samo še navzdol. To se je zgodilo Spielbergu, Waltu Disneyju, vsem.” Da bi bila kupčija tega vredna, je izračunal, bi moral vsak nov Pixarjev film prinesti 1,3 milijarde dolarjev. “Stevu je šlo strašno na živce, da jaz to vem,” je pozneje povedal Eisner.

Ko je zapustil sobo, je Iger točko za točko izpodbijal njegove argumente. “Naj vam povem, kaj je narobe s to predstavitvijo,” je začel. Ko je odbor slišal oba, je odobril dogovor, ki ga je predlagal Iger.

Iger je odletel v Emeryville, da bi se srečal z Jobsom in da bi Pixarjevim delavcem skupaj oznanila kupčijo. Toda preden sta to naredila, je Jobs sam sedel z Lasseterjem in Catmullom. “Če ima katerikoli od vaju dvome,” je dejal, “jim bom preprosto povedal, da ne gremo v dogovor in bomo s tem zaključili.” Ni bil popolnoma iskren. To bi bilo na tej točki skoraj nemogoče. Toda gesta je bila dobrodošla. “Jaz nimam dvomov,” je dejal Lasseter. “Sklenimo dogovor.” Catmull se je strinjal. Objeli so se in Jobs je jokal.

Vsi so se nato zbrali v atriju. “Disney bo kupil Pixar,” je oznanil Jobs. Bilo je nekaj solz, a ko je pojasnil kupčijo, so zaposleni spoznali, da je to

I v nekem smislu obraten nakup. Catmull bo vodja Disneyjeve animacije, Lasseter pa njen glavni kreativni vodja. Na koncu so že veselo vzklikali. Iger je stal ob strani in Jobs ga je povabil na osrednji oder. Ko je govoril o posebni kulturi Pixarja in kako skrbno jo mora Disney negovati in se od nje učiti, je množica izbruhnila v aplavz.

“Med mojimi cilji niso samo odlični izdelki, temveč tudi vzpostavitev odličnih podjetij,” je pozneje dejal Jobs. “Walt Disney je to naredil. In z načinom združitve smo ohranili Pixar kot odlično podjetje,- pri tem pa tudi Disneyju pomagali, da ostane takšno.”

ŠTIRIINTRIDESETO POGLAVJE

MACI 21. STOLETJA

Apple gre svojo pot Školjke, kocke ledu in sončnice

Leta 1998 sta Jobs in Jony Ive z imacom Applovim računalnikom dala zlahka prepoznavno lastnost: zanimivo obliko. Notesnik je bil videti kot oranžnordeča školjka, poslovni namizni računalnik pa je spominjal na kocko ledu. Podobno kot hlače na zvon, ki jih najdemo na dnu omare, so bili nekateri od teh modelov v svojem času veliko lepši, kot se nam zdijo danes, in kažejo na ljubezen do dizajna, ki je bil občasno kar malo preveč divji. Toda z njimi je Apple dovolj izstopal, da je dobil potrebno medijsko pozornost za preživetje v svetu, kjer je vladal operacijski sistem Windows.

Računalnik power mac G4 cube iz leta 2000 je bil tako privlačne oblike, da so ga razstavili v newyorškem Muzeju sodobne umetnosti. Pravilna kocka z diagonalo 20 cm in velikosti škatle robčkov Kleenex je odlično izražala Jobsov čut za estetski videz. Eleganca je bila posledica minimalizma. Površine ni skazil noben gumb. Pladnja za CD ni bilo, vidna je bila le diskretna odprtina. Tako kot prvotni macintoshi, tudi ta računalnik ni imel ventilatorja. Čisti zen. “Ko vidiš tako premišljeno zunanjost, si rečeš: ‘Vau, gotovo so si toliko opravka dali tudi z notranjostjo’,” je povedal za Newsweek. “Oblikujemo tako, da odstranimo odvečne stvari.”

G4 cube se je s svojo skromnostjo skoraj bahal, pa še močan je bil. Toda ni bil uspešen. Bil je drag namizni računalnik za profesionalce, toda Jobs ga je hotel spremeniti - kot skoraj vse izdelke - v nekaj, kar bi se lahko množično prodajalo potrošnikom. Cube na koncu ni uspel na nobenem od teh dveh tržišč. Profesionalci na svojih delovnih mizah niso hoteli imeti čudnega kipa, običajni potrošniki pa zanj niso bili pripravljeni plačati dvakratno ceno navadnega namiznega računalnika. Jobs je predvideval, da bo Apple v vsakem četrtletju prodal 200.000 računalnikov cube.

V prvem četrtletju jih je prodal le polovico tega. V naslednjem četrtletju so jih prodali manj kot 30.000. Jobs je kasneje priznal, da je pri cubu pretiraval z obliko in ceno, tako kot nekoč s svojimi računalniki next. Toda počasi se je naučil lekcije. Pri sestavljanju naprav, kot je ipod, je nadzoroval stroške in sklepal potrebne kompromise, da jih je lansiral pravočasno in v sklopu proračuna.

Apple je septembra 2000, delno tudi zaradi slabe prodaje cuba, dosegel slabše poslovne rezultate. To je bilo ravno v trenutku, ko se je spletni bum začel umirjati in je Applov tržni delež začel upadati. Delnice podjetja, ki so bile vredne več kot 60 dolarjev, so v enem dnevu padle za polovico in na začetku decembra so bile vredne manj kot 15 dolarjev.

Nič od tega pa ni Jobsa ustavilo, da ne bi še naprej vztrajal pri značilni ali celo pretirani obliki novih naprav. Ko so se LCDzasloni pocenili, se je odločil, da je čas za zamenjavo imaca, prozornega namiznega računalnika za širše množice, ki je bil videti kot iz kakšne risanke o Jetsonovih. Ive je sestavil prototip, ki je bil oblikovno klasičen, drobovje računalnika pa je bilo pritrjeno na zadnjo stran zaslona. Jobsu ni bil všeč. Tudi tokrat je, kot je to pogosto storil tako v Applu kot v Pilarju, ustavil ves proces, da bi znova razmislili o vsem. Čutil je, da obliki manjka čistost. “Čemu ploski zaslon, če pa boš na zadnjo stran naložil vso to kramo?” je vprašal Iva. “Vsak del mora nekaj izražati.”

Jobs je tistega dne odšel prej domov, da bi razmislil o tej težavi, nakar je poklical Iva, da se oglasi. Odšla sta na vrt, kjer je Jobsova žena gojila obilo sončnic. “Vsako leto naredim nekaj norega z vrtom, in tistega leta je to bilo pač ogromno sončnic in hišica iz sončnic za otroke,” se spominja žena. “Jony in Steve sta si razbijala glavo z obliko, nakar je Jony vprašal: ‘Kaj če bi zaslon od računalnika ločili v obliki sončnice?’ Takoj se je navdušil in začel skicirati.” Ive je ljubil oblike, ki izražajo zgodbo, in ugotovil je, da oblika sončnice da je vtis, da je ploski zaslon tako gibljiv in odziven, da bi lahko segel do neba.

Ivova nova oblika je narekovala, da je macov zaslon pritrjen na gibljiv kromiran vrat, zato ni bil podoben le sončnici, ampak tudi nagajivi namizni svetilki Luxo. In res je izražal igrivo osebnost Luxa ml. iz prve kratkometražne risanke, ki jo je John Lasseter ustvaril v Pixarju. Apple je prijavil veliko patentov za obliko, večinoma na Iva, toda na enega od njih, za “računalniški sistem s premično sestavo na zadnji strani zaslona”, se je kot glavni izumitelj podpisal Jobs.

Danes se nekatere oblike Applovega macintosha zdijo skoraj malo preveč ljubke. Toda drugi izdelovalci računalnikov so šli v drugo skrajnost. Panogi, v kateri bi pričakovali ustvarjalnost, so vladale poceni oblikovane neizrazite škatle. Po nekaj spodletelih poskusih, da bi jih obarvali modro in oblikovali nekoliko drugače, so podjetja, kot so Dell, Compaq in HP, računalnike spremenila v potrošno dobrino tako, da so sestavo računalnikov prepustila drugim in se spustila v cenovni boj. S svojimi drznimi oblikami in revolucionarnimi aplikacijami, kot sta iTunes in iMovie, je bil Apple edino podjetje, ki je dejansko tudi kaj razvijalo.

Intel znotraj

Applove inovacije niso bile le površinske. Od leta 1994 so uporabljali mikroprocesorje powerPC, ki sta jih skupaj razvila IBM in Motorola. Nekaj let so bili hitrejši od Intelovih, iz česar se je Apple ponorčeval v šaljivih oglasih. Toda do Jobsove vrnitve je Motorola zaostala pri razvoju naslednje generacije procesorjev. To je povzročilo prepir med Jobsom in Motorolinim izvršnim direktorjem Chrisom Galvinom. Ko je Jobs takoj po vrnitvi v Apple leta 1997 izdelovalcem klonov prenehal prodajati licence za macintoshev operacijski sistem, je Galvinu vseeno namignil, da bo morda naredil izjemo za Motorolin klon starmax mac, če bi Motorola pospešila razvoj nove generacije procesorjev powerPC za notesnike. Pogovor je kmalu prešel v visoke tone. Galvin, ki je bil prav tako vzkipljiv, je napadel nazaj in Jobs je prekinil klic. Motorolin starmax je bil ukinjen in Jobs je skrivoma začel načrtovati Applov prehod s procesorjev powerPC na Intelove procesorje. To ni bila preprosta naloga. Bila je podobna izdelavi novega operacijskega sistema.

Jobs svojemu odboru ni priznal prave moči, se je pa na sestankih poigraval z idejami in tiho razmišljal o strategijah, medtem ko je stal pred belo tablo in vodil razprave ter izmenjave idej. Direktorji so 18 mesecev razmišljali, ali bi prešli na Intelovo arhitekturo. “O tem smo zelo dolgo razpravljali in se na koncu odločili, da je to treba storiti,” se spominja član odbora Levinson.

Paul Otellini, takratni predsednik in kasnejši izvršni direktor Intela, je začel pritiskati na Jobsa. Dodobra sta se spoznala med Jobsovimi poskusi, da bi NeXT obdržal pri življenju, in Otellini je kasneje dejal, da je “bil nekaj časa manj vzvišen”. Otellini je do drugih ljudi miren in malce ironičen, zato se na začetku leta 2000 ni ujezil, ampak zabaval, ko je med vnovičnim sodelovanjem z Jobsom odkril, da “njegovi sokovi znova tečejo in da niti približno ni več tako ponižen”. Intel je posloval tudi z drugimi izdelovalci računalnikov in Jobs je hotel ugodnejšo ceno od njih. “Morali smo se zelo potruditi, da smo premostili razliko med številkami,” pravi Otellini. Večina pogajanj je potekala po Jobsovo, med dolgimi sprehodi, včasih tudi na stezi do radijskega teleskopa Krožnik nad kampusom v Stanfordu. Jobs je sprehod začel z zgodbo o tem, kako si predstavlja zgodovino razvoja računalništva. Na koncu zgodbe se je že pogajal o ceni.

“Intel je slovel kot naporen poslovni partner še iz časov, ko sta ga vodila Andy Grove in Craig Barret,” pravi Otellini. “Hotel sem pokazati, da je Intel podjetje, s katerim se da delati.” Specializirana ekipa iz Intela je sodelovala z Applom in prehod so opravili šest mesecev pred zadanim rokom. Jobs je Otellinija povabil na Applovo letovanje Vrhunskih 100, kjer si je nadel eno od slavnih Intelovih zajčku podobnih laboratorijskih oblek in objel Jobsa. Sicer zadržani Otellini je to dejanje ponovil ob javni objavi leta 2005. “Apple in Intel končno skupaj,” je pisalo na velikem zaslonu.

Bill Gates je osupnil. Oblikovanje čudnih ohišij v norih barvah je bilo eno, toda skrivna, tekoča in pravočasna menjava procesorja v računalniku je bil podvig, ki ga je zelo občudoval. “Če bi mi kdo rekel, da bomo neopazno zamenjali procesor, bi dejal, da je to nemogoče,” je povedal leta kasneje, ko sem ga vprašal o Jobsovih dosežkih. “Oni pa so storili prav to.”

Delnice

Med Jobsovimi kapricami je bilo tudi njegovo stališče do denarja. Ko se je leta 1997 vrnil v Apple, se je prikazoval kot delavec, ki zasluži en dolar na leto, saj raje dela za podjetje kot zase. Vseeno pa se je navdušil nad podarjenimi paketi delnic - dobil bi jih ob vnaprej določeni vrednosti delnic - kar v upravnih odborih običajno ne velja za smotrn način nagrajevanja in dobro poslovno prakso.

Ko je zavrgel naziv “začasni” in uradno postal izvršni direktor, sta mu Ed Woolard in odbor v začetku leta 2000 ponudila (poleg letala) še velik kup delnic, s čimer je zanikal svojo podobo človeka, ki ga denar ne zanima. Woolarda je osupnil z zahtevo za še več delnic, kot jih je odbor odobril. Toda kmalu po tem, ko jih je dobil, se je izkazalo, da je bilo vse skupaj zaman. Applove delnice so se septembra 2000 sesule zaradi slabe prodaje cuba, hkrati pa je počil še internetni mehurček, zaradi česar so delnice postale ničvredne.

Položaj je poslabšal še osrednji članek revije Fortune julija 2001 o preplačanih izvršnih direktorjih z naslovom “Veliki izvršni direktorji ropajo z izplačili”. Z naslovnice se je domišljavo smehljal Jobs. Čeprav so bile njegove delnice takrat ničvredne, so bile ob trenutku predaje po strokovni metodi vrednotenja delnic (znani kot BlackSholesov model) vredne 872 milijonov dolarjev. Revija Fortune jih je označila “za daleč” največje plačilo vseh časov, kar ga je dobil katerikoli izvršni direktor. To je bilo najslabše od vsega: v zameno za trdo delo in uspešen dvig Appla Jobs ni imel kaj pobasati v svoj žep, hkrati pa je postal sinonim za pohlepnega izvršnega direktorja, zaradi česar je bil videti hinavec, kar je porušilo njegovo javno podobo. Urednikuje napisal ostro pismo, kjer je trdil, da njegove delnice niso vredne “praktično nič” in ponudil, da jih reviji Fortune proda za polovico domnevne vrednosti 872 milijonov dolarjev, o katerih je pisala revija.

Medtem je Jobs pritiskal na upravni odbor, da mu dajo še en velik paket delnic, saj so bile prejšnje ničvredne. Trdil je, tako odboru kot najbrž tudi sebi, da gre bolj za pravično priznanje njegovih zaslug kot pa za bogatenje. “Ni šlo toliko za denar,” je kasneje pričal pred agencijo za trg vrednostnih papirjev. “Vsi radi vidijo, da jih drugi pohvalijo ... Menil sem, da odbor mene ni pohvalil.” Menil je, da bi mu odbor moral sam od sebe ponuditi nov paket delnic. “Zdelo se mi je, da odlično opravljam svoje delo. Zaradi delnic se bi takrat veliko bolje počutil.”

Njegov lastnoročno izbran odbor ga je v resnici oboževal, zato so se odločili, da mu avgusta 2001 dajo še en velik paket delnic, ki so bile takrat vredne nekaj manj kot 18 dolarjev. Težava je bila v tem, da ga je skrbela njegova javna podoba, zlasti zaradi članka v reviji Forbes. Novega paketa ni želel sprejeti, če odbor ne bo istočasno izničil njegovih starih delnic. Toda to bi povzročilo nevarne računovodske posledice, saj bi pravzaprav šlo za novo ovrednotenje njegovih starih delnic. To bi zmanjšalo trenutni dobiček. Edini način, da se izogne tej težavi, je bil ta, da njegove stare delnico izničijo pol leta po prejemu novih. Poleg tega se je Jobs začel pogajati z odborom glede tega, kako hitro bodo nove delnice dodeljene.

Jobs je v sprejetje novih delnic privolil šele decembra 2001 in počakal pol leta, da so izničili njegove stare delnice. Toda do takrat'so delnice poskočile za tri dolarje, torej na okoli 21 dolarjev. Če bi bila izvršilna cena novih delnic določena s to novo vrednostjo, bi bila vsaka vredna tri dolarje manj. Zato je Applova pravna svetovalka Nancy Heinen pregledala nedavne vrednosti delnic in pomagala izbrati datum v oktobru, ko so bile vredne 18,30 dolarja. Prav tako je potrdila veljavnost zapisnika zasedanja odbora, v katerem je pisalo, da je odbor Jobsov paket delnic potrdil na ta datum. Takšno antedatiranje je Jobsu navrglo okoli 20 milijonov dolarjev.

Jobs je znova utrpel slabo publiciteto, ne da bi karkoli zaslužil. Applove delnice so še naprej padale in do marca 2003 je bil nov paket delnic tako malo vreden, da ga je Jobs v celoti zamenjal za nov, 75 milijonov vreden paket delnic, kar pomeni, da je dobil 8,3 milijona dolarjev za vsako leto službovanja v Applu od njegove vrnitve leta 1997 do konca leta

2006.

Vse to ne bi bilo pomembno, če ne bi Wall Street Journal leta 2006 izdal niz odmevnih člankov o antedatiranih delnicah. Apple ni bil omenjen, toda njegov odbor je sestavil tričlansko komisijo - Al Gore, Eric Schmidt iz Googla in Jerry York, ki je bil nekoč v IBMu in Chryslerju - da bi raziskala dejavnosti v lastnem podjetju. “Že na začetku smo se odločili, da bi v primeru Stevove krivde storili, kar bi bilo treba, ne glede na posledice,” se spominja Gore. Komisija je odkrila nekaj nepravilnosti z Jobsovimi paketi delnic in z delnicami nekaj naj višjih uslužbencev, zato je svoje ugotovitve nemudoma predala agenciji za trg vrednostnih papirjev. Jobs je vedel za antedatiranje, je pisalo v sporočilu, toda s tem ni nič zaslužil. (Komisija v Disneyju je odkrila podobno antedatiranje v Pixarju v času Jobsovega vodenja).

Zakoni glede antedatiranja so bili nejasni, zlasti zato, ker se pri Applu s tem ni nihče okoristil. Agencija za trg vrednostnih papirjev si je vzela osem mesecev za raziskavo ter aprila 2007 objavila, da ne bo ukrepala proti Applu “zaradi njegovega hitrega, temeljitega in izjemnega sodelovanja z agencijo za trg vrednostnih papirjev in takojšnjega prijavljanja lastnih napak”. Čeprav je SEC ugotovila, da je Jobs vedel za antedatiranje, ga ni obtožila prekrškov, ker “ni vedel za računovodske posledice”.

SEC pa je vložila tožbo proti Applovemu nekdanjemu šefu financ in članu odbora, Fredu Andersonu, ter proti glavni svetovalki Nancy Heinen. Anderson, upokojen stotnik vojnega letalstva s poudarjeno čeljustjo in velikim občutkom za poštenje, je v Applu veljal za modrega in mirnega človeka, ki je bil znan po tem, da je obvladoval Jobsove izbruhe. SEC ga je na koncu zgolj oštela za “malomarnost” glede enega paketa delnic (ne za Jobsovega) ter mu še naprej dovolila službovanja v korporativnih odborih. Kljub temu je na koncu odstopil iz Applovega odbora.

Anderson je menil, da je bil žrtveno jagnje. Ko se je pogodil s SECom, je njegov odvetnik podal uradno izjavo, v kateri je del krivde pripisal Jobsu. V izjavi je bilo zapisano, da je Anderson “opozoril g. Jobsa, da bo vrednost paketa določena z vrednostjo delnic na datum privolitve odbora, sicer bi lahko prišlo do upada dobička”, in da je Jobs odgovoril “da je odbor svojo privolitev dal že prej”.

Heinenova, ki je sprva zavračala obtožbe, se je na koncu pogodila brez priznanja krivde in plačala 2,2 milijona dolarjev kazni. Na podoben način se je podjetje pogodilo glede tožbe delničarjev in privolilo v plačilo 14 milijonov dolarjev odškodnin.

“Redkokdaj nastane toliko nepotrebnih težav zaradi obsedenosti enega človeka s svojo podobo,” je Joe Nocera zapisal v New York Timesu. “Po drugi strani pa, to je Steve Jobs.” S preziranjem pravil in zakonov je ustvaril ozračje, v katerem je bilo ljudem, kot je Heinenova, težko brzdati njegove želje. Včasih je zaradi tega prišlo do izbruha ustvarjalnosti, včasih pa so ljudje okoli njega zaradi tega nasrkali. Zlasti zaradi težav pri nagrajevanju in nezmožnosti upiranja njegovim kapricam, je nekaj dobrih ljudi naredilo napake.

Težave z nagrajevanjem so se na neki način kazale v njegovi kaprici glede parkiranja. Čeprav ni hotel posebnega znaka “rezervirano za izvršnega direktorja”, pa si je vzel pravico do parkiranja na prostoru za invalide. Hotel je, da bi (v očeh drugih, pa tudi v svojih) veljal za nekoga, ki dela za en dolar na leto, hkrati pa je hotel tudi ogromne pakete delnic. V njem sta se spopadala upornik kontrakulture in podjetni poslovnež. Hotel je verjeti, da se je vklopil v sistem in uspel, ne da bi se prodal.

PETINTRIDESETO POGLAVJE

PRVA RUNDA

Memento mori

na zabavi za 50. rojstni dan, z Eve in Laurene (za torto),

Eddyjem Cuejem (ob oknu), Johnom Lasseterjem (s fotoaparatom) in Leejem Clowom (z brado)

Rak

Jobs je kasneje domneval, da je njegov rak povzročilo naporno leto 1997, ko je vodil tako Apple kot Pixar. Med skakanjem sem in tja je dobil ledvične kamne in druge zdravstvene težave. Domov je prihajal tako izčrpan, da je komaj govoril. “Najbrž se je rak začel razvijati takrat, saj je bil moj imunski sistem zelo šibek,” je dejal.

Ni dokazov, da izčrpanost ali slab imunski sistem povzročata raka, vseeno pa so njegovi ledvični kamni posredno vodili do zaznave raka je dejal.

Ni dokazov, da izčrpanost ali slab imunski sistem povzročata raka, vseeno pa so njegovi ledvični kamni posredno vodili do zaznave raka. Oktobra 2003 je srečal svojo urologinjo in rekla mu je, da naj gre na računalniško tomografijo ledvic in sečevoda. Od zadnje tomografije je preteklo pet let. Nov pregled je pokazal, da z ledvicami ni nič narobe, so pa na slinavki opazili senco, zato mu je rekla, naj pride na pregled slinavke. Kot vedno je tudi tokrat namerno prezrl vse, s čimer se ni hotel ukvarjati. Toda urologinja je vztrajala. “Steve, to je zelo pomembno,” mu je rekla nekaj dni kasneje. “Moraš na pregled.”

Njen ton glasuje bil dovolj odločen, da je klonil. Nekega jutra je šel na pregled in po analizi izvidov so mu zdravniki povedali slabo novico, da ima tumor. Eden od njih je celo predlagal, da uredi svoje zadeve, kar je obziren način, da nekomu poveš, da ima le še nekaj mesecev življenja. Tistega večera so mu s pomočjo endoskopije preko grla do črevesja opravili biopsijo in z iglo sneli vzorec celic tumorja na slinavki. Povvellova se spominja, da so zdravniki zasijali od sreče. Izkazalo se je, da gre za tumor celic otočka oz. nevroendokrini tumor trebušne slinavke, ki je redek, toda počasi rastoč tumor, zaradi česar ga je mogoče uspešno zdraviti. Imel je srečo, da so ga zaznali tako zgodaj - kot stranski učinek rutinskega pregleda ledvic - in ga bodo zato lahko operativno odstranili, preden bi se razširil.

Med prvimi, ki jih je poklical, je bil Larry Brilliant, ki ga je prvič srečal v ašramu v Indiji. “Še vedno verjameš v boga?” ga je vprašal Jobs. Brilliant je pritrdil, nakar sta razpravljala o številnih poteh do boga, ki jih je učil hindujski guru Neem Karoli Baba. Nato je Brilliant vprašal Jobsa, kaj je narobe. “Raka imam,” je odgovoril Jobs.

Art Levinson, ki je bil član Applovega odbora, je predsedoval seji odbora svojega lastnega podjetja Genentech, ko je zazvonil njegov telefon in na zaslonu prikazal Jobsovo ime. Med prvim odmorom ga je Levinson poklical nazaj in izvedel za tumor. Ker je imel znanje o obnašanju rakavih celic, njegovo podjetje pa je izdelovalo zdravila za zdravljenje raka, je postal Jobsov svetovalec. Prav tako Andy Grove iz Intela, ki je dobil in premagal raka na prostati. Jobs ga je tisto nedeljo poklical in Andy se je takoj pripeljal k njemu domov in tam ostal dve uri.

Na grozo svojih prijateljev in žene se je Jobs odločil, da si ne bo dal operativno odstraniti tumorja, kar je bil edini sprejemljivi zdravstveni poseg. “Nisem hotel, da mi odpirajo telo, saj sem najprej hotel poskusiti nekaj drugih reči,” mi je leta kasneje povedal s kančkom obžalovanja. Pri tem je mislil na stroge veganske diete z velikimi količinami svežega korenja in sadnih sokov. K temu je dodal akupunkturo, različna zdravilna zelišča in občasno še nekaj drugih načinov zdravljenja, ki jih je našel na spletu ali v posvetih z različnimi ljudmi po državi, tudi z jasnovidcem. Nekaj časa je bil pod vplivom zdravnika, ki je vodil kliniko za naravno zdravljenje v južni Kaliforniji in ki je poudarjal zdravljenje z organsko pridelanimi zelišči, poste s sokovi, pogosta praznjenja črevesja, terapijo z vodo in izražanje negativnih čustev.

“Ni bil pripravljen na to, da bi mu odpirali telo,” se spominja Povvellova. “Človeka težko prisiliš v to.” Kljub temu je poskusila. “Telo obstaja zato, da služi duhu,” je trdila. Prijatelji so ga ves čas rotili, naj gre na operacijo in kemoterapijo. “Steve mi je povedal, da se zdravi z uživanjem nekega dreka in usranih koreninic, in rekel sem mu, da je nor,” se spominja Grove. Levinson pravi, da ga je “rotil vsak dan” in se počutil “strašno nemočnega, ker ga ni mogel prepričati”. Spori bi skoraj uničili njuno prijateljstvo. “Rak ne deluje tako,” je ponavljal Levinson, ko mu je Jobs pojasnjeval svoje zdravljenje z dietami. “Ne moreš ga uničiti brez operacije in strupenih kemikalij.” Celo zdravnik za prehrano, Dean Omish, sicer pionir na področju alternativnih in prehranjevalnih metod zdravljenja, je šel na dolg sprehod z Jobsom in ga prepričeval, da so običajne metode zdravljenja včasih prava izbira. “Nujno moraš na operacijo,” mu je povedal Ornish.

Jobsova trma je trajala devet mesecev po diagnozi oktobra 2003. Njegova trma je bila slaba stran njegovega polja izkrivljene resničnosti. “Jobs si tako močno želi spremeniti svet, da si ga spremeni zgolj z močjo svoje volje,” ugiba Levinson. “Včasih to ni dovolj. Resničnost je neizprosna.” Slaba plat njegove osupljive sposobnosti osredotočanja je bila strahovita moč, da je prezrl v,se, česar ni hotel sprejeti,” pojasnjuje Povvellova. “Takšen pač je.” Ne glede, ali je šlo za družino in njegov zakon, strokovne tehnične zadeve, poslovne izzive ali raka, Jobs se včasih enostavno ni odzval.

V preteklosti je zaradi takšnega “čudežnega razmišljanja”, kot temu pravi njegova žena, uspel. Sklepal je, da lahko stvari doseže zgolj z močjo volje. Toda rak ne deluje tako. Powellova je vse njegove bližnje, tudi njegovo sestro Mono Simpson, prosila, naj ga pregovorijo. Julija 2004 je tomograf pokazal, da je tumor zrasel in se morda tudi razširil. To ga je prisililo, da se je soočil z resničnostjo.

Jobsa so operirali v soboto, 31. julija 2004, v kliničnem centru Stanfordove univerze. Zdravniki niso izvedli celotnega Whipplovega posega, ki zahteva odstranitev velikega dela želodca, črevesja in trebušne slinavke. O tem so razmišljali, a so se na koncu odločili za manj skrajno obliko posega in odstranili le del slinavke.

Jobs je naslednji dan iz bolniške sobe s svojega powerbooka, povezanega na airport express, zaposlenim poslal esporočilo, v katerem jih je obvestil o operaciji. Zatrdil jim je, da njegova vrsta raka trebušne slinavke “spada v tisti en odstotek vseh primerov raka slinavke, ki jih odkrijejo vsako leto, ki je ozdravljiv z operativno odstranitvijo, če ga odkrijejo pravočasno (mojega so).” Povedal je, da ne bo potreboval kemoterapije in obsevanja in da septembra načrtuje vrnitev na delo. “Med svojo odsotnostjo sem za vodenje Applovih tekočih poslov zaprosil Tima Cooka, zato bi vse moralo potekati brez težav. Nekatere od vas bom avgusta gotovo že preveč klicaril, in komaj čakam, da se septembra spet vidimo.”

Jobsova obsedenost z dietami, posti in nenavadnimi načini izločanja, kar je počel vse od najstniških let, je iz enega stranskega učinka operacije naredila težavo. Trebušna slinavka proizvaja encime za prebavo hrane in absorpcijo hranilnih snovi, zato zaradi delne odstranitve tega organa telo težje dobi dovolj beljakovin. Bolnikom svetujejo, da jedo pogosto in se držijo hranljive diete z veliko različnimi vrstami mesnih in ribjih beljakovin ter polnomastnega mleka. Jobs tega ni nikdar počel in tudi nikoli ne bo.

V bolnišnici je ostal dva tedna, nato pa se je ti^idil okrevati. “Spomnim se vrnitve in sedenja v tistem gugalniku,” je dejal in s prstom pokazal na enega v dnevni sobi. “Nisem mogel hoditi. Potreboval sem teden dni, preden sem lahko obhodil ulico. Prisilil sem se, da sem šel do vrtov nekaj križišč proč, nato še dlje in čez pol leta sem si skoraj v celoti povrnil moč.”

Na žalost se je rak razširil. Med operacijo so zdravniki našli tri metastaze na jetrih. Če bi operirali pred devetimi meseci, bi rak morda odstranili, preden bi se razširil, čeprav tega seveda ne morejo vedeti zagotovo. Jobs je začel s kemoterapijo, kar je še bolj zapletlo njegove težave s prehranjevanjem.

Podelitev diplom na Stanfordu

Jobs je skrival svoj boj z rakom - vsem je povedal, da je ‘ozdravel’ -prav tako kot je molčal o svoji diagnozi oktobra 2003. Takšna skrivnostnost ni presenetljiva, saj je del njegove narave. Kar je bilo presenetljivo, je bila njegova odločitev, da bo o svoji diagnozi raka govoril tako osebno kot javno. Čeprav je redkokdaj dajal govore, razen vnaprej pripravljenih predstavitev novih izdelkov, je sprejel povabilo Stanfordove univerze, da bi govoril na podelitvi diplom junija 2005. Zaradi svojega zdravja in bližajočega abrahama je bil precej zamišljen.

Za pomoč pri govoru se je obrnil na sijajnega scenarista Aarona Sorkina (Zadnji dobri možje, Zahodno krilo). Jobs mu je poslal nekaj iztočnic. “To je bilo februarja, a ker se ni javil, sem mu znova pisal aprila. Odgovoril je: ‘Saj res.’ Poslal sem mu nekaj dodatnih iztočnic,” se je spominjal Jobs. “Ko sem ga končno priklical na telefon, je ves čas ponavljal ‘Ja’, a do začetka junija ni poslal ničesar.”

Jobsa je zagrabila panika. Vse predstavitve izdelkov si je napisal sam, nikoli pa ni govoril na podelitvi diplom. Nekega večera je sedel za mizo in napisal govor brez tuje pomoči. Ideje je izmenjaval le z ženo. Rezultat je bil zelo oseben in preprost govor, ki se je zdel kot značilen eleganten in oseben izdelek Steva Jobsa.

Alex Haley je nekoč dejal, da je govor najbolje začeti s “Povedal vam bom zgodbo”. Nihče noče poslušati govorov, vsi pa radi poslušajo zgodbe. Jobs je izbral ta pristop. “Danes vam bom povedal tri zgodbe iz svojega življenja,” je začel. “To bo vse. Nič posebnega ne bo. Samo tri zgodbe.”

V prvi je govoril o svojem izpisu iz kolidža Reed. “Tako mi ni bilo treba več hoditi na obvezna predavanja, ki me niso zanimala, lahko pa sem začel hoditi tista, ki so bila veliko bolj zanimiva.” V drugi je opisal, kako je bil odpuščen iz Appla in kako se je to izkazalo za dobro stvar. “Breme uspešnosti je zamenjala lahkotnost vnovičnega začetka, kjer nisem bil tako pameten o vsem.” Študenti so bili pozorni bolj kot običajno, kljub temu, da je nad njihovimi glavami krožilo letalo in za sabo vleklo napis “Reciklirajte vse eodpadke”. Toda šele tretja zgodba jih je popolnoma uročila. Govorila je o tem, kako so mu odkrili raka in kakšna spoznanja je to prineslo:

Spoznanje, da bom kmalu umrl, je postalo moje najbolj pomembno orodje pri sprejemanju velikih življenjskih odločitev. Kajti skoraj vse - pričakovanja drugih, ves ponos, ves strah pred osramotitvijo ali neuspehom - vse te stvari postanejo pred obličjem smrti povsem nepomembne. Ostane le tisto, kar je resnično pomembno. Če se ves čas zavedaš, da boš nekoč umrl, se tako najlažje znebiš strahu pred izgubo. Saj si vendar že gol. Ni razloga, da ne bi sledil srcu.

Mojstrski minimalizem je govoru dal preprostost, čistost in čar. Iščete lahko povsod, od starih zapisov do YouTuba, pa nikjer ne boste našli boljšega govora ob podelitvi diplom. Morda so nekateri pomembnejši, recimo govor Georgea Marshalla na Harvardu leta 1947, kjer je razgrnil načrt za obnovo Evrope, a noben govor ne premore toliko elegance.

Lev pri petdesetih

Svoj 30. in 40. rojstni dan je Jobs praznoval z zvezdami Silicijeve doline in drugimi izbranimi zvezdniki. Toda ko je leta 2005 dočakal abrahama po vrnitvi z operacije, ga je žena presenetila z zabavo z najožjimi prijatelji in poslovnimi kolegi. Potekala je v prijetnem domu prijateljev v San Franciscu in slavna kuharska mojstrica Aliče Waters je pripravila škotskega lososa s kuskusom in številnimi različnimi vrstami na vrtu pridelane zelenjave. “Bil je lep, topel in intimen dogodek, vsi z otroki vred so lahko sedeli v eni sobi,” se spominja Waltersova. Za zabavo so poskrbeli improvizatorji iz serije Whose Line Is It Anyway? Prišel je Jobsov tesen prijatelj Mike Slade s kolegi iz Appla in Pixarja, tudi Lasseter, Cook, Schiller, Clow, Rubinstein in Tevanian.

Cook je med Jobsovo odsotnostjo odlično vodil podjetje. Poskrbel je, da so Applovi muhasti uslužbenci še naprej dobro delali, hkrati pa ni stopil v središče pozornosti. Jobsu so bile močne osebnosti do neke točke všeč, a pomočnikom ni nikdar dal vseh pooblastil ali delil odra s kom drugim. Težko je bilo biti njegov rezervni igralec. Če si se izkazal, ni bilo v redu, če se nisi, pa prav tako. Cook je uspešno krmaril med temi čermi. Ko je bil vodja, je bil miren in odločen, pri tem pa ni iskal ali zahteval občudovanja ali pohval. “Nekateri ne marajo Steva, ker ljudje vse zasluge pripišejo njemu, a mene to ni nikdar motilo,” pravi Cook. “Iskreno povedano, raje vidim, da se moje ime nikdar ne pojavi v časopisih.”

Ko se je Jobs vrnil iz bolniškega staleža, je Cook znova prevzel vlogo osebe, ki skrbi, da kolesje Appla deluje kot namazano, in ki je Jobsovi izbruhi ne vržejo iz tira. “Glede Steva se mi je kmalu posvetilo, da njegove komentarje ljudje včasih napačno razumejo kot tirade in negativizem, v resnici pa je bil to njegov način izražanja strasti. Tako sem jih razumel jaz, zato jih nikoli nisem jemal osebno.” Na veliko načinov je bil popolno nasprotje Jobsa: ravnodušen, mirne narave in (kot bi pisalo v slovarju računalnika next) mrk, ne pa živahen in iskriv. “Dober pogajalec sem, toda on je najbrž boljši od mene, ker ves čas ostaja skuliran,” je kasneje povedal Jobs. Po nekaj dodatne hvale je tiho dodal še resen in redkokdaj izrečen zadržek: “Toda sam po sebi Tim ni oseba za razvoj naprav.”

Jeseni 2005, po vrnitvi z bolniškega staleža, je Jobs Cooka določil za vodjo operative. To se je zgodilo na skupnem letu na Japonsko. Jobs ga niti ni vprašal; preprosto obrnil se je k njemu in rekel: “Odločil sem se, da boš vodja operative.”

V tem času sta se Jobsova stara prijatelja Jon Rubinstein in Avie Tevanian, vodji oddelkov za strojno in programsko opremo, ki sta v Apple prišla med prenovo podjetja leta 1997, odločila, da odideta. Tevanian je zaslužil dovolj, da je lahko prenehal z delom. “Avieje sijajen in prijazen fant, veliko bolj prizemljen kot Ruby, in ni nadut,” je dejal Jobs. “Njegov odhod je bil velika izguba. On je nekaj posebnega. Genij je.”

Rubinsteinov odhod je bil težavnejši. Cookovo napredovanje ga je razburilo, po devetih letih garanja za Jobsa pa je bil izčrpan. Vedno pogosteje sta vpila drug na drugega. Šlo je še za nekaj drugega: Rubinstein je imel nenehne spore z Jonyjem Ivom, ki je nekoč delal zanj, zdaj pa bil podrejen neposredno Jobsu. Ive je sicer premikal meje s svojimi dizajni, toda inženirji so imeli z njimi veliko preglavic. Rubinsteinova naloga je bila funkcionalna strojna oprema, zato se jim je pogosto izognil. Že po naravi je bil previden. “Konec koncev je prišel iz HPja,” je rekel Jobs. “Nikoli si in upal dlje, ni bil bojevit.”

Tipičen primer so bili vijaki, ki so držali ročaj na power macu G4. Ive je določil posebno obliko in sijaj, toda Rubinstein je menil, da bi to bilo “astronomsko” drago in projekt bi upočasnilo za nekaj tednov, zato je zamisel zavrgel. Njegova naloga je bila, da izdela naprave, kar pomeni sklepanje kompromisov. Ive je menil, da takšen odnos zavira razvoj, zato je šel mimo Rubinsteina do Jobsa, hkrati pa še neposredno do Rubyjevih inženirjev. “Ko je Ruby rekel ‘Ne počni tega, to bo upočasnilo projekt,’ sem odgovoril ‘To zmoremo narediti,”’ se spominja Ive. “Jaz sem že vedel, saj sem se za njegovim hrbtom pogovoril z njegovimi ekipami.” V tem in podobnih primerih je Jobs vedno pritrdil Ivu.

Občasno sta se Ive in Rubinstein tako sprla, da sta se skoraj stepla. Končno je Ive Jobsu dejal: “Ali gre on ali pa jaz.” Jobs je izbral Iva. Do takrat je bil Rubinstein že pripravljen na odhod. Z ženo je kupil nepremičnino v Mehiki, zato je hotel prosti čas, da si tam zgradita dom. Na koncu je odšel delat za Palm, ki je hotel konkurirati Applovemu iphonu. Jobs je bil tako jezen, da je Palm vzel enega od njegovih nekdanjih sodelavcev, da je ukazal Bonu, soustanovitelju zasebne kapitalske družbe, ki jo je vodil nekdanji vodja Applove finančne službe, Fred Anderson, naj takoj kupi nadzorni delež delnic Palma. Bono je Jobsu rekel: “Pomiri se. To je podobno Beatlom, ki se razburjajo, ker je en član spremljevalne delovne skupine odšel k neki neznani skupini.” Jobs je kasneje priznal, da se je pretirano razburil. “Dejstvo, da jim je popolnoma spodletelo, je obliž na to rano,” je dejal.

Jobs je nato sestavil novo vodstveno ekipo, ki si je bila manj v laseh in malce bolj podložna. Glavni člani ekipe, poleg Cooka in Iva, so bili Scott Forstall, ki je bil zadolžen za programsko opremo iphona, Bob Mansfield za strojno opremo macov, Eddy Cue za spletne storitve, in Peter Oppenheimer kot vodja finančne službe. Čeprav so člani Jobsove najožje ekipe vzbujali občutek podobnosti - vsi so bili belci srednjih let - so si bili zelo različni. Ive je bil čustven in zgovoren; Cook je bil hladen kot jeklo. Vsi so vedeli, da morajo biti popustljivi do Jobsa, hkrati pa morajo zavračati njegove zamisli in se redno prepirati z njim. Takšno ravnotežje je bilo zelo težko ujeti, a vsak član ekipe se je dobro odrezal. “Kmalu se mi je posvetilo, da moraš izraziti svoje mnenje, sicer te je povozil,” je rekel Cook. “Nasprotno stališče zavzame zato, da podžge razpravo, kajti to lahko vodi do boljših rezultatov. Če se ne boš navadil nasprotovati, ne boš preživel.”

Glavno prizorišče za nebrzdane razprave so bili ponedeljkovi sestanki izvršne ekipe, ki so se začeli ob devetih dopoldan in so trajali tri do štiri ure. Osrednja tema je bila vedno prihodnost: Kaj dodati vsaki napravi? Katere nove stvari bi razvili? Jobs je s temi sestanki negoval pripadnost skupinskemu cilju. To je omogočalo centraliziran nadzor, zaradi česar se je podjetje od zunaj zdelo celovito kot dobra Applova naprava, in preprečevalo spore med oddelki, ki otežujejo delovanje decentraliziranih podjetij

Jobs je te sestanke uporabljal tudi zato, da je v podjetju uveljavil osredotočeno usmeritev. Na kmetiji Roberta Friedlanda je obrezoval jablane, da so ostale močne, in to je postala prispodoba njegovega obrezovanja Appla. Namesto, da bi vsak oddelek spodbujal k širitvi palete naprav glede na ocene trga, ali dovolil razcvet tisočih idej, je trdil, da se lahko Apple osredotoči samo na dve ali tri prioritete. “On najbolje ve, kako utišati hrup okoli sebe,” pravi Cook. “Tako se lahko osredotoči na nekaj stvari in zavrne ogromno drugih. To zmorejo le redki.”

Da bi v podjetju uveljavil nauke, do katerih se je dokopal z ekipo, je Jobs znotraj podjetja odprl izobraževalno središče z imenom Applova univerza. Najel je Joela Podolnyja, dekana šole za menedžment v okviru univerze Yale, da bi pripravil učne primere z analizo pomembnih odločitev, ki jih je podjetje sprejelo v preteklosti, vključno s prehodom na Intelove procesorje in odprtjem Applovih trgovin. Vodilni v podjetju so te primere kazali novim zaposlenim, da bi Applova poslovna logika postala del korporativne kulture v podjetju.

Ko je v antičnem Rimu zmagoviti general hodil po ulicah osvojenega mesta, naj bi ga včasih spremljal služabnik, ki mu je moral govoriti “Memento mori”: Ne pozabi, da boš umrl. Ta opomin na smrt naj bi zmagovalca prizemljil in ga naredil nekoliko bolj ponižnega. Jobsu so tovrsten memento mori govorili zdravniki, a vseeno ni postal prav nič ponižen. Namesto tega je po okrevanju rjovel še bolj strastno. Bolezen ga je opomnila, da nima česa izgubiti, torej mora iti naprej z vso paro. “Nazaj je prišel z misijo,” pravi Cook. “Čeprav je vodil ogromno podjetje, je še naprej sprejemal drzne odločitve, ki si jih drugi ne bi upali.”

Za hip se je zdelo, ali pa vsaj upalo, da se je malce umiril, da sta rak in abraham iz njega naredila malce manj krutega človeka, kadar je bil razburjen. “Takoj po vrnitvi z operacije ni bil tako poniževalen kot običajno,” se spominja Tevanian. “Če mu kaj ni bilo všeč, je kričal, skakal kot nor in preklinjal, toda tega ni več počel tako, da je popolnoma povozil osebo, s katero se je pogovarjal. To je bil pač njegov način motiviranja.” Tevanian se je ob tem za trenutek zamislil, potem pa dodal: “Razen, če je menil, da je nekdo tako slab, da mora oditi iz podjetja, kar se je tudi občasno zgodilo.”

Toda sčasoma je znova postal robat. Ker je večina njegovih kolegov že bila vajena tega in so se znali s tem spopasti, jih je najbolj jezilo to, da je svojo jezo usmerjal na neznance. “Nekoč smo šli na sadni napitek,” se spominja Ive. “Pripravila ga je starejša ženska in on se je spravil nanjo glede načina priprave. Kasneje je bil razumevajoč. ‘Starejša ženska je, ki ne mara svoje službe.’ Svojo jezo in razumevanje je doživljal povsem ločeno. V obeh primerih je bil povsem iskren.”

Ko sta z Jobsom šla v London, je imel Ive nehvaležno nalogo izbire hotela. Izbral je Hempel, miren in razkošen butični hotel s prefinjenim minimalizmom, za katerega je menil, da bo Jobsu všeč. Toda takoj po prihodu se je pripravil na najhujše in seveda je že čez minuto zazvonil telefon. “Sovražim svojo sobo,” je rekel Jobs. “Zanič je. Greva drugam.” Ive je vzel prtljago in odšel v recepcijo, kjer je Jobs pretresenemu receptorju brez olepševanja pojasnjeval, kaj meni o hotelu. Ive je dojel, da večina ljudi, tudi on, niso neposredni, kadar menijo, da nekaj ni v redu, ker želijo, da bi jih ljudje imeli radi, “kar je pravzaprav znak nečimrnosti”. To je pravzaprav zelo blag opis. Kakorkoli že, Jobs ni bil takšen.

Ker je bil Ive že po naravi prijazen, se je spraševal, zakaj se Jobs, ki ga je imel zelo rad, vede kot otrok. Nekega večera se je v baru v San Franciscu povsem iskreno sklonil k njemu, in skušal priti stvari do dna:

On je zelo občutljiv človek. To je eden od razlogov, zaradi katerih sta njegova neprijaznost in grobost tako nerazumljiva. Razumem, zakaj so ljudje z debelo kožo grobi, ne razumem pa, zakaj so tudi občutljivi ljudje takšni. Nekoč sem ga vprašal, zakaj se tako ujezi. Rekel je: “Ampak saj se potem pomirim.” Ima otroško lastnost, da popolnoma znori zaradi nečesa, nato pa se tega v hipu otrese. So pa tudi drugi primeri. Iskreno verjamem, da včasih svojo jezo pomiri le tako, da dejansko prizadene nekoga. In prepričan je, da ima do tega vso pravico in svobodo. Meni, da splošna pravila bontona zanj ne veljajo. Ker je tako občutljiv, natančno ve, kako nekoga učinkovito in globoko prizadeti. In točno to počne.

Vsake toliko časa bi kakšen umirjen kolega Jobsa povlekel na stran, da ga umiri. Lee Clow je bil mojster tega. “Steve, lahko govorim s tabo?” je rekel tiho, kadar je Jobs koga javno poniževal. Odšla sta v Stevovo pisarno, kjer mu je pojasnil, da vsi trdo delajo. “Ko jih ponižaš, jih s tem ne motiviraš, ampak nasprotno,” mu je nekoč dejal. Jobs se je opravičil in rekel, da razume. Toda potem je spet znorel. “Takšen pač sem,” je rekel.

Ena od njegovih lastnosti, ki jo je vendarle omehčal, je bil njegov odnos do Billa Gatesa. Microsoft je izpolnil svoj del dogovora iz leta 1997, po katerem naj bi še naprej ustvarjal kakovostno programsko opremo za macintoshe. Prav tako je bil vedno manj pomemben tekmec, ker mu do takrat ni uspelo uspešno skopirati Applove strategije digitalnega centra. Gates and Jobs sta imela zelo različna stališča do izdelkov in inovacij, toda njuna tekmovalnost jev obeh vzbudila presenetljivo velik uvid v lastno početje.

Kolumnista Wall Street Journala, Walt Mossberg in Kara Swisher, sta se trudila, da bi Jobsa in Gatesa pridobila za skupni intervju na konferenci Ali Things Digital. Mossberg je najprej povabil Jobsa, ki običajno ni obiskoval tovrstnih konferenc, zato je bil presenečen, ko je rekel, da pride, če pride tudi Gates. Ko je Gates izvedel za to, je privolil tudi on.

Mossberg je hotel, da bi se njun večerni nastop razvil v prisrčen pogovor in ne v razpravo, a kazalo je, da ne bo tako, ko je Jobs med dopoldanskim solo intervjujem ošvignil Microsoft. Vprašali so ga, kaj meni o dejstvu, da je Applov iTunes tako zelo priljubljen v operacijskem sistemu Windows, nakar se je Jobs pošalil: “Ker je to tako, kot bi nekomu v peklu dali kozarec hladne vode.”

Ko je napočil čas, da se Gates in Jobs srečata v čakalnici pred skupnim intervjujem, je bil Mossberg zaskrbljen. Najprej je prišel Gates s svojim pomočnikom Larryjem Cohenom, ki mu je povedal o Jobsovi opazki. Ko je čez nekaj minut prišel Jobs, je vzel steklenico vode in sedel. Po nekaj trenutkih tišine je Gates dejal: “Hja, pravijo, da sem predstavnik pekla.” Ni se smehljal. Jobs se je ustavil, mu dal enega svojih premetenih nasmehov, nato pa mu podal vodo. Gates se je sprostil in napetost je popustila.

Intervjuje bil neverjetno zanimiv dvoboj, v katerem sta čudežna otroka digitalne dobe sprva govorila previdno, nato pa vedno bolj prisrčno drug o drugem. Najbolj sta se v spomin vtisnila njuna iskrena odgovora, ko ju je poznavalka tehnologij Lise Buyer vprašala, kaj sta se naučila z opazovanjem drug drugega. “Jaz bi dal vse, da bi imel Stevov občutek za okus,” je odgovoril Gates. Sledilo je malo živčnega smeha. Pred desetimi leti je namreč Jobs dejal, da ga pri Microsoftu moti to, da nima prav nič občutka za okus. Toda Gates je vztrajal, da misli resno. Jobs je imel “naravno intuicijo za okus”. Opisal je, kako sta on in Jobs sedla za mizo, da bi skupaj pregledala programsko opremo, ki jo je Microsoft ustvarjal za macintoshe. “Opazil sem, da se Steve odloča glede na svoj občutek za ljudi in izdelke, kar zelo težko razložim. Njegov pristop je drugačen in zame je enostavno čaroben. V takšnih primerih ga občudujem.”

Jobs je ob tem gledal v tla. Kasneje mi je priznal, da ga je iskrenost in prijaznost Gatesovega odgovora osupnila. Jobsov odgovor je bil prav tako iskren, čeprav ne tudi tako prijazen. Opisal je velik prepad med Applovo doktrino izdelave celovitih izdelkov in Microsoftovo pripravljenostjo, da licence za svojo programsko opremo proda konkurenčnim izdelovalcem strojne opreme. Omenil je, da se je na trgu glasbe Applov celovit pristop, kakršen je navezava iTunesipod, izkazal za boljšega, toda Microsoftov odprt pristop se je veliko bolje odrezal na trgu osebnih računalnikov. S tem je posledično odprl novo vprašanje: Kateri pristop bi bil boljši na trgu prenosnih telefonov?

Nato je Jobs podal pronicljivo misel: zaradi svojega pristopa do dizajna sta on in Apple slabše sodelovala z drugimi podjetji. “Ker sva z Wozom podjetje ustvarila tako, da sva vse naredila sama, se nisva znala povezovati v partnerstva z drugimi. Če bi Apple v svojih genih premogel malce več te sposobnosti, bi to bilo zelo dobro zanj.”

ŠESTINTRIDESETO POGLAVJE

iPHONE

Trije revolucionarni izdelki v enem

Ipod, ki omogoča telefonske klice

Do leta 2005 je prodaja ipodov močno poskočila. Tega leta je bilo prodanih osupljivih 20 milijonov kosov, štirikrat več kot leto prej. Naprava je postajala vedno pomembnejša za podjetje, saj je tistega leta prinesla kar 45 % vseh prihodkov, hkrati pa je podobo podjetja tako izboljšala, da je pospešila še prodajo macov.

Zato je bil Jobs zaskrbljen. “Vedno ga je obsedalo vprašanje, kaj nas lahko uniči,” se spominja član odbora Art Levinson. Prišel je do naslednjega zaključka: “Naprava, ki nas bo uničila, je prenosni telefon.” Odboru je razložil, da je trg digitalnih fotoaparatov zdesetkan, ker so zdaj vsi telefoni opremljeni s fotoaparatom. Isto bi se lahko zgodilo z ipodi, če bi se izdelovalci telefonov odločili, da vanje vgradijo predvajalnike glasbe. “Vsi imajo prenosne telefone, zato bi ipod postal odveč.”

Njegova prva poteza je bila to, za kar je pred Billom Gatesom priznal, da nima v svojih genih: povezal se je z drugim podjetjem. Začel je sestankovati z Edom Zanderjem, novim izvršnim direktorjem Motorole, da bi izdelali novo različico priljubljenega Motorolinega telefona RARZ z vgrajenim digitalnim fotoaparatom, ki bi imela vgrajen tudi ipod. Tako je nastal ROKR. Na koncu ni imel niti privlačne preprostosti ipoda niti priročne vitkosti telefona RAZR. Grd, s slabim vmesnikom za nalaganje glasbe in z omejitvijo na sto pesmi, je imel vse lastnosti naprave, ki bi jo

Iz velikimi kompromisi oblikoval neki odbor, kar je bilo popolno nasprotje od Jobsovega načina dela. Namesto da bi razvoj strojne in programske opreme ter vsebine nadzorovalo eno podjetje, so te elemente skupaj Spacali Motorola, Apple in mobilni operater Cingular. “In to naj bo telefon prihodnosti?” se je novembra 2005 revija Wired rogala na naslovnici.

Jobs je popenil. “Dovolj imam teh kretenskih podjetij, kot je Motorola,” je rekel Tonyju Fadellu in drugim na enem od sestankov o ipodu. “Naredimo svojo napravo.” Na prenosnih telefonih, ki so bili trenutno na trguje opazil nekaj nenavadnega: bili so zanič, tako kot nekoč predvajalniki glasbe. “Pogovarjali smo se o tem, da ne maramo svojih telefonov. Bili so preveč zapleteni. Imeli so funkcije, ki jih nihče ni znal uporabljati, vključno z imenikom. Bili so nerazumljivi.” George Riley, zunanji pravnik za Apple, se spomni, kako so čepeli na nekem sestanku o pravnih zadevah, in kako se je Jobs hitro začel dolgočasiti. Zgrabil je Rileyjev telefon in začel pojasnjevati številne razloge, zakaj je takšen telefon “možgansko mrtev”. Tako sta se Jobs in ekipa hitro navdušila nad izdelavo telefona, ki bi ga hoteli uporabljati. “To je najboljša motivacija,” je kasneje dejal Jobs.

Še ena motivacija je bil potencialni trg. Leta 2005 je bilo prodanih več kot 825 milijonov prenosnih telefonov. Kupovali so jih vsi, od osnovnošolcev do babic. Ker je bila večina telefonov poceni, je bilo še dovolj prostora za vrhunski modni izdelek, prav tako kot je prej obstajal prostor na trgu prenosnih predvajalnikov glasbe. Sprva je projekt zaupal skupini, ki je skrbela za brezžični usmerjevalnik airport, ker je pač šlo za brezžično napravo. Toda kmalu je ugotovil, da gre za potrošniški izdelek, tako kot ipod, zato ga je dodelil Fadellu in njegovi ekipi.

Sprva so hoteli samo predelati ipod. S kolescem naj bi se uporabnik sprehajal med opcijami in brez tipkovnice vnašal številke. To se ni izkazalo za intuitivno početje. “S kolescem smo imeli veliko težav, zlasti pri vnosu številk,” se spominja Fadell. “Bil je neroden za uporabo.” Za pomikanje po imeniku je bil v redu, toda za kakršenkoli vnos je bil grozen. Ekipa se je ves čas prepričevala, da bodo uporabniki največ klicali številke v svojem imeniku, toda vedeli so, da se sistem s kolescem ne bo obnesel.

Istočasno je pri Applu potekalo še nekaj: skrivni projekt izdelave tabličnega računalnika. Leta 2005 so se te smernice prepletle in ideje za tablični računalnik so se prelile v načrte za telefon. Drugače povedano, zamisel za ipad se je porodila prej in pomagala oblikovati in ustvariti iphone.

Večdotičnost

Eden od inženirjev, ki so razvijali tablični računalnik pri Microsoftu, je bil poročen s prijateljico Laurene in Steva Jobsa. Za svoj 50. rojstni dan je hotel imeti večerno zabavo, na katero bi prišla tudi Bill in Melinda Gates. Jobs je prišel, čeprav malce nerad. “Pravzaprav je bil Steve na zabavi precej prijazen do mene,” se spominja Gates, “do slavljenca pa nekoliko manj.”

Gatesu je šlo na živce, ker je tip ves čas razkrival podatke o tabličnem računalniku, ki ga je razvijal za Microsoft. “Za nas dela, pa razkriva našo intelektualno lastnino,” se spominja Gates. Tudi Jobsu je to šlo na živce in posledice so bile točno takšne, kakršnih se je Gates najbolj bal. Jobs je povedal:

Tip me je gnjavil o tem, kako bo Microsoft s svojim tabličnim računalnikom popolnoma spremenil svet in odpravil notesnike in da bi Apple moral kupiti licenco za Microsoftovo programsko opremo. Toda naprave se je lotil povsem napačno. Imela je elektronsko pisalo. Takoj ko napravi dodaš pisalo, si zavozil. Na tej večerji mi je že desetič govoril o tem in tega sem bil tako sit, da sem ob prihodu domov rekel: “Jebeš to, pokažimo mu pravi tablični računalnik.”

Jobs je naslednjega jutra šel v službo, zbral svojo ekipo in rekel: “Hočem tablični računalnik, toda brez tipkovnice in pisala.” Uporabniki bi tipkali tako, da bi se s prsti dotikali zaslona. To je pomenilo, da bi zaslon moral podpirati funkcijo, ki je kasneje postala znana kot večdotičnost, torej zmožnost, da bi hkrati zaznaval več dotikov. “Torej fantje, bi mi lahko razvili zaslon, ki bi bil občutljiv na več dotikov hkrati?” je vprašal. Potrebovali so pol leta, toda na koncu so izdelali grob, toda delujoč prototip.

Jony Ive se zgodbe o nastanku večdotičnosti spominja drugače. Pravi, da je njegova skupina že razvila večdotični vnos za sledilno ploščico Applovega računalnika MacBook Pro in da so to zmožnost že takrat skušali prenesti na računalniški zaslon. Način delovanja so s projektorjem pokazali na zidu. “To bo spremenilo vse,” je Ive povedal svoji ekipi. Toda bil je dovolj previden, da tega ni takoj pokazal Jobsu, predvsem zato, ker so njegovi sodelavci to razvijali v svojem prostem času in ni hotel uničiti njihovega zanosa. “Ker Steve tako hitro pove svoje mnenje, mu naših stvari ne pokažem pred drugimi ljudmi,” se spominja Ive. “Morda bi rekel, da je ideja zanič in bi ukinil projekt. Ideje so zelo krhka stvar, zato jih moraš med njihovim uresničevanjem zelo nežno pestovati. Če bi raztrgal to idejo, bi bil zelo žalosten, ker sem vedel, da gre za nekaj zelo pomembnega.”

Ive je v svoji konferenčni sobi pripravil demonstracijo in jo Jobsu pokazal na štiri oči, vedoč, da bo izostanek občinstva zmanjšal možnosti za prehitro sodbo. Na srečo mu je bilo všeč. “To je prihodnost,” je zavriskal.

Pravzaprav je bila to tako dobra ideja, da se je Jobs zavedel, da bi to lahko rešilo njihove težave pri oblikovanju uporabniškega vmesnika za njihov prenosni telefon. Ta projekt je bil veliko bolj pomemben, zato je projekt tabličnega računalnika začasno ustavil, medtem pa bi večdotični vmesnik prilagodili velikosti zaslona na telefonu. “Če bi deloval na telefonu,” se spominja, “sem vedel, da bi ga lahko kasneje uporabili na tabličnem računalniku.”

Jobs je v sejni sobi, kjer je Ive pokazal večdotičnost, sklical skrivni sestanek s Fadellom, Rubinsteinom in Schillerjem. “Vau!” je rekel Fadell. Vsem je bilo všeč, a niso vedeli, ali ga bodo lahko implementirali na prenosnem telefonu. Odločili so se za dve poti: Pl je bilo skrivno ime za projekt razvoja telefona z ipodovim kolescem, P2 pa za projekt razvoja telefona z novim večdotičnim zaslonom.

FingerWorks, majhno podjetje v Delawaru, je že izdelovalo večdotične sledilne ploščice. Ustanovila sta ga akademika z Univerze v Delawaru, John Elias in Wayne Westerman, in FingerWorks je razvil nekaj tablic z večdotičnostjo ter prijavil nekaj patentov o tem, kako prepoznati in koristno uporabiti različne kretnje, recimo kratke dotike ali povleke. Zgodaj leta 2005 je Apple tiho kupil to podjetje, vse njegove patente in zaposlil oba akademika. FingerWorks je prenehal s prodajo svojih izdelkov, kmalu pa je svoje izume začel patentirati v Applovem imenu.

Po šestih mesecih dela s kolescem na Pl in večdotičnem P2 je Jobs v svoji sejni sobi sklical svoj ožji krog, da sprejmejo odločitev. Fadell se je zelo trudil, da bi razvil uporaben model s kolescem, a je priznal, da niso uspeli najti načina, kako z njim preprosto klicati z vnosom številk. Poskus z večdotičnostjo je bil bolj tvegan, ker niso vedeli, ali ga bo tehnično sploh mogoče uresničiti, toda poskus je bil hkrati tudi bolj razburljiv in obetaven. “Vsi vemo, da je to smer, v katero želimo,” je rekel Jobs in pokazal na zaslon na dotik. “Zato se potrudimo, da bo deloval.” To je bil eden tistih njegovih priljubljenih trenutkov, v katerih bi tvegal celotno podjetje. Šlo je za gromozansko tveganje, toda če bi projekt uspel, bi bila nagrada še večja.

Nekaj članov ekipe je hotelo, da bi dodali tudi tipkovnico, in se pri tem sklicevali na priljubljenost BlackBerryja, toda Jobs je idejo zavrgel. Prava tipkovnica bi zaslonu odžrla prostor, hkrati pa ne bi bila tako prilagodljiva kot tipkovnica na zaslonu z dotikom. “Prava tipkovnica se zdi lahka rešitev, v resnici pa je zelo omejujoča,” je rekel. “Pomislite, kakšne možnosti odpira programska tipkovnica na zaslonu. Stavimo nanjo in se potrudimo, da bo delovala.” Rezultat je bila naprava, ki prikaže numerično tipkovnico, kadar želimo vnesti klicno številko, in običajno tipkovnico, kadar želimo pisati besedilo, ter pomožne gumbe za vsako od različnih dejavnosti. In nato med gledanjem posnetkov vsi gumbi izginejo. Ko je programska oprema zamenjala strojno, je uporabniški vmesnik postal preprost in prilagodljiv.

V naslednje pol leta je Jobs vsak dan nekaj ur pilil videz zaslona. “To je bila najzahtevnejša zabava, kar sem jih kadarkoli imel,” se je spominjal. “Kot bi bil producent, ki se igra z eno od različic pesmi ‘Sgt. Pepper’.” Veliko funkcij, ki se danes zdijo samoumevne, je bilo rezultat ustvarjalne izmenjave idej. Recimo, ekipa si je belila glavo s tem, kako napravi preprečiti, da bi začela predvajati glasbo ali klicati po nesreči medtem, ko bi jo premetavalo v žepu. Jobs je imel prirojen odpor do gumbov za vklop in izklop, za katere je menil da “niso elegantni”. Rešitev je bila “poteg za vklop”, preprost in zabaven drsnik na zaslonu, ki je napravo zbudil iz spečega načina delovanja. Še en dosežek je bil senzor, ki je zaznal, kdaj je uporabnik napravo približal ušesu, in tako uhelj ni mogel po nesreči vklopiti kakšne funkcije. In seveda, ikone so bile v Jobsovi priljubljeni obliki, enaki, kot jih je Bill Atkinson oblikoval za programsko opremo prvega macintosha: bile so v zaobljenih kvadratih. Sestanek za sestankom, na katerih se je Jobs posvetil vsaki najmanjši podrobnosti, je ekipa razmišljala, kako poenostaviti to, kar je bilo na drugih telefonih zapleteno. Dodali so velik trak, ki vam je pomagal pri zadrževanju klicev ali konferenčnih klicih, iznašli so preproste načine uporabe epošte in ustvarili ikone, ki si jih lahko pomikal vodoravno, da si prišel do želenih aplikacij - vse to je bilo za uporabnika lažje, ker je namesto vgrajene tipkovnice uporabljal zaslon.

Steklo gorilla

Jobs se je v različne materiale zaljubljal kot v določene jedi. Ko se je leta 1997 vrnil v Apple, je na različne načine uporabil prosojno in obarvano plastiko. Naslednja stopnja je bila kovina. Z Ivom sta zaobljeni plastični powerbook G3 nadomestila z elegantnim powerbookom G4 iz titana, ki sta ga dve leti kasneje izdelala še iz aluminija, kot bi hotela pokazati svojo ljubezen do različnih materialov. Nato sta izdelala še imac in ipod iz anodiziranega aluminija, kar pomeni, da so kovino položili v kislino in jo naelektrili, da je površina oksidirala. Jobsu so rekli, da takšnih izdelkov ne morejo izdelati v zadostni količini, zato je samo zanje postavil tovarno na Kitajskem. Ive je šel tja med epidemijo ptičje gripe, da bi nadziral postopek. “V zgradbi sem ostal tri mesece in se ukvarjal s postopkom,” se spominja. “Ruby in drugi so rekli, da je to nemogoče, toda to sem hotel narediti, ker sva s Stevom menila, da anodiziran aluminij izraža celovitost.” Nato je sledilo steklo. “Ko smo dorekli kovinski del, sem pogledal Jonyja in rekel, da moramo poskrbeti še za steklo,” je povedal Jobs. Za Applove trgovine so ustvarili ogromne steklene stene in stopnišča. Za iphone so sprva načrtovali plastično steklo, kakršno je imel ipod. Toda Jobs je menil, da bi bil telefon veliko elegantnejši in stvamejši, če bi bili zasloni iz stekla. Zato se je odločil poiskati steklo, ki bi bilo trdno in odporno na praske.

Smiselno bi ga bilo iskati v Aziji, kjer so izdelovali steklo za Applove trgovine. Toda Jobsov prijatelj John Seeley Brown, ki je bil član odbora podjetja Corning Glass na severu države New York, mu je svetoval, naj govori z mladim in dinamičnim izvršnim direktorjem Corning Glassa, Wendellom Weeksom. Jobs je poklical v glavno telefonsko centralo Corninga in zahteval Weeksa. Dobil je tajnico, ki je rekla, da mu bo posredovala sporočilo. “Ne, jaz sem Steve Jobs,” je odgovoril. “Dajte mi ga.” Tajnica ga je zavrnila. Jobs je poklical Brovvna in potožil, da je bil pravkar deležen “tipičnega sranja z vzhodne obale”. Ko je Weeks slišal za to, je poklical v glavno centralo Appla in zahteval Jobsa. Rekli so mu, naj napiše prošnjo in jo pošlje po faksu. Ko je Jobs izvedel za to, mu je Weeks postal všeč, zato ga je povabil v Cupertino.

Jobs mu je opisal, kakšno steklo želi za iphone in Weeks mu je povedal, da je Corning v 60. letih razvil kemični postopek za izdelavo t. i. “stekla gorilla”. To steklo je bilo neverjetno trdno, a zanj niso nikoli našli trga, zato ga je Corning nehal izdelovati. Jobs je dvomil, da je steklo dovolj dobro, zato je Weeksu začel pojasnjevati, kako steklo nastane. To je zabavalo Weeksa, ki je seveda o tem vedel veliko več kot Jobs. “Bi utihnil,” ga je Weeks prekinil, “in dovolil, da te naučim nekaj naravoslovja?” Jobs je osupnil in umolknil. Weeks je stopil k tabli in mu dal učno uro iz kemije, ki je vključevala tudi postopek o izmenjavi ionov, zaradi katerega je na površini stekla nastala stisnjena plast. To je Jobsa prepričalo in rekel je, da hoče v pol leta čim več tega stekla. “To ne bo mogoče,” je odgovoril Weeks. “Nobena od naših tovarn ga trenutno ne izdeluje.”

“Ne boj se,” je odgovoril Jobs. To je osupnilo Weeksa, ki je bil prijazen in samozavesten, toda Jobsovega polja za izkrivljanje resničnosti ni bil vajen. Hotel mu je pojasniti, da zgrešen občutek samozavesti ne more premagati inženirskih težav, toda Jobs je že večkrat pokazal, da takšnega načina razmišljanja ne sprejema. Strmel je v Weeksa, ne da bi trenil. “Ja, zmorete to,” je rekel. “Osredotoči se na to. Zmogli boste.”

Ko Weeks pripovedoval to zgodbo, je nejeverno zmajeval z glavo. “Uspelo nam je v manj kot šestih mesecih,” je dejal. “Izdelali smo steklo, kakršno še ni obstajalo.” Comingovo tovarno v Harrisburgu v Kentuckyju, ki je izdelovala LCDzaslone, so skoraj čez noč predelali v tovarno, ki je izdelovala samo steklo gorilla. “Na ta projekt smo dali svoje najboljše strokovnjake in inženirje, in na koncu nam je uspelo.” Weeks ima v svoji prostorni dvorani spominek. To je Jobsovo sporočilo, ki mu ga je poslal na dan predstavitve iphona: “Brez vas nam ne bi uspelo.”

Oblika

Pri številnih pomembnih projektih, kot sta bila recimo prvi del Sveta igrač in Applove trgovine, je Jobs tik pred koncem pritisnil na gumb za pavzo, ker se je odločil, da bo treba zadevo korenito spremeniti. To se je zgodilo tudi z obliko iphona. V prvotni obliki je bil stekleni zaslon v ohišju iz aluminija. Nekega ponedeljkovega dopoldneva je Jobs šel k Ivu. “Sinoči nisem spal,” je rekel, “ker sem se zavedel, da mi telefon enostavno ni všeč.” To je bil njegov najpomembnejši izdelek od prvega macintosha, toda z njegovim videzom ni bil zadovoljen. Ive je na svojo grozo ugotovil, da ima Jobs prav. “Spomnim se, da mi je bilo strahotno nerodno, da je Jobs to opazil in rekel.”

Težava je bila v tem, da bi zaslon moral biti glavni del iphona, toda v trenutni obliki se je prerival z ohišjem, namesto da bi se mu ohišje umaknilo. Naprava se je zdela okorna, polna funkcij in zgolj učinkovita. “Fantje, zadnjih devet mesecev ste skoraj crknili od dela pri oblikovanju tega telefona, toda morali ga bomo spremeniti,” je Jobs povedal Ivovi ekipi. “Vsi bomo delali cele noči in vikende, in če želite, vam takoj damo pištole, da nas.ustrelite na licu mesta.” Namesto izmikanja se je ekipa strinjala. “To je bil eden mojih najponosnejših trenutkov pri Applu,” se je spominjal Jobs.

Nova oblika je imela tanko kovinsko podbrušeno ploskev, zaradi katere je “steklo gorilla” lahko seglo čisto do roba. Zdelo se je, da vsak del naprave da je prostor zaslonu. Nov videz je bil resen, toda prijazen. Napravico si lahko božal. To je pomenilo, da morajo na novo zasnovati položaje tiskanih vezij, antene in mikroprocesorja, toda Jobs je ukazal prenovitev. “Druga podjetja bi napravo začela prodajati,” pravi Fadell, “toda mi smo pritisnili gumb za rešet in začeli znova.”

Ena značilnost oblike, ki ni izražala le Jobsovega perfekcionizma, ampak tudi njegovo željo po nadzoru, je bila ta, da je bila naprava tesno zapečatena. Ohišja ni bilo mogoče odpreti, niti za menjavo baterije. Tako kot pri prvem macintoshu leta 1984, Jobs tudi tokrat ni hotel, da bi ljudje stikali po notranjosti. Ko je Apple leta 2011 odkril, da ljudje odpiraje servise za popravilo iphonov, je majcene vijake na ohišju zamenjal s takšnimi, ki jih ni bilo mogoče odviti z izvijačem. Ker ni bilo potrebe za zamenljivo baterijo, so lahko naredili veliko tanjši iphone. Za Jobsa je tanjše vedno pomenilo boljše. “Vedno je verjel, da je tanko tudi čudovito,” je rekel Tim Cook. “To se vidi v vseh njegovih delih. Imamo najtanjši notesnik, najtanjši pametni telefon, tudi ipad je bil tanek in nato smo ga še bolj stanjšali.”

Predstavitev

Ko je napočil čas za predstavitev iphona, se je Jobs, kot vedno, tudi tokrat odločil, da bo reviji ponudil predogled. Poklical je Johna Hueyja, glavnega urednika pri Time Inc., in začel s svojim običajnim presežnikom: “To je najboljša stvar, kar smo jih kdajkoli naredili.” Ekskluzivo je hotel dati reviji Time, “toda tam ni nikogar dovolj pametnega, da bi napisal članek, zato ga bom dal komu drugemu.” Huey mu je predstavil Leva Grossmana, dobro podkovanega pisca o tehnologiji (in pisatelja), ki je delal pri reviji Time. V svojem članku je Grossman pravilno opazil, da iphone pravzaprav ni prinesel veliko novih zmožnosti, je pa zelo poenostavil uporabo že znanih. “Toda to je pomembno. Kadar naša orodja ne delujejo, krivimo sebe, lastno neumnost, svoje predebele prste ali dejstvo, da nismo prebrali priročnika ... Ko se pokvarijo, se tudi mi počutimo nekoristni. In ko nekdo kakšno orodje popravi, se počutimo celovitejši.”

Na predstavitev januarja 2007 na Macworldu v San Franciscu je Jobs povabil Andyja Hertzfelda, Billa Atkinsona, Steva Wozniaka in macintoshevo ekipo iz leta 1984, tako kot je to storil ob predstavitvi imaca. V karieri bleščečih predstavitev je bila ta najbrž njegova najboljša. “Vsake toliko se pojavi revolucionaren izdelek, ki spremeni svet,” je začel. S tem je mislil na prejšnja dva primera: prvotni macintosh, ki “je spremenil celotno računalniško industrijo”, in prvi ipod, ki “je spremenil celotno glasbeno industrijo”. Nato je počasi gradil pričakovanje za novo napravo: “Danes predstavljamo tri revolucionarne izdelke takšnega razreda. Prvi je širokozaslonski ipod na dotik. Drugi je revolucionarni prenosni telefon. In tretji je revolucionarna naprava za dostop do spleta.” Za boljši vtis je ponovil ta spisek in nato vprašal: “Razumete? Ne gre za tri naprave, to je ena naprava, in ime ji je iphone.”

Ko je konec junija 2007, torej pet mesecev kasneje, iphone šel v prodajo, je Jobs z ženo obiskal Applovo trgovino v Palo Altu, da bi užival v navdušenju. Ker je to pogosto storil ob prvem dnevu prodaje kakšne nove naprave, so ga nekateri oboževalci željno pričakovali, zato so ga pozdravili kot Mojzesa, ki je prišel kupit Sveto pismo. Med privrženci sta bila tudi Hertzfeld in Atkinson. “Bill je vso noč stal v vrsti,” je rekel Hertzfeld. Jobs je pomahal z rokami in se začel smejati. “Enega sem mu poslal,” je rekel. Hertzfeld je odgovoril: “Potrebuje jih šest.”

Blogerji so iphone takoj poimenovali Jezusov telefon. Toda Applovi tekmeci so poudarjali, da je s ceno 500 dolarjev predrag, da bi bil uspešen. “To je najdražji telefon na svetu,” je v intervjuju za CNBC povedal Steve Ballmer iz Microsofta. “Poslovnežev me bo pritegnil, ker nima tipkovnice.” Microsoft je znova podcenjeval Jobsov izdelek. Do konca leta 2010 je Apple prodal 90 milijonov iphonov in pri tem pobral več kot polovico vsega dobička, ki je nastal na svetovnem trgu prenosnih telefonov.

“Steve razume hotenje,” je rekel Alan Kay, pionir iz Xerox PARC, ki si je tablični računalnik dynabook zamislil že pred 40 leti. Key je znal podajati preroške napovedi, zato ga je Jobs vprašal, kaj meni o iphonu. “Povečaj zaslon na 13 x 20 cm in svet bo tvoj,” je rekel Kay. Ni vedel, da bodo načrti, iz katerih je nastal iphone, vodili do tabličnega računalnika, ki bo izpolnil - in presegel - njegovo vizijo za dynabook.

SEDEMINTRIDESETO POGLAVJE

DRUGA RUNDA

Vrnitev raka

Bitke leta 2008

V začetku leta 2008 je bilo Jobsu in njegovim zdravnikom jasno, da se njegov rak širi. Ko so mu leta 2004 odstranili tumorje s trebušne slinavke, je dal sekvencirati del genoma rakastega tkiva. Tako so njegovi zdravniki ugotovili, katere signalne poti so bile prekinjene, in zdravili so ga s ciljanimi terapijami, za katere so menili, da bodo najbolj učinkovite.

Prav tako so mu blažili bolečine, običajno z analgetiki na osnovi morfina. Ko ju je februarja 2008 v Palo Altu obiskala ženina tesna prijateljica Kathryn Smith, je šla z Jobsom na sprehod. “Povedal mi je, da se v trenutkih velike bolečine poglobi vanjo, nakar bolečina izgine,” se spominja Kathryn. To ne drži povsem. Ko je Jobsa bolelo, je to dal vedeti vsem okoli sebe.

Tuje bil še en zdravstveni problem, ki je povzročal vedno več težav, in na katerega se zdravniki niso tako skrbno osredotočili kot na raka in bolečino. Jobs je imel težave s prehranjevanjem, zato je izgubljal težo. Delno je bila kriva izguba velikega dela slinavke, ki ustvarja encime, potrebne za prebavo beljakovin in drugih hranil, delno pa rak in morfin, ki sta zmanjšala njegov tek. Tu je bila še psihološka ovira, za katero zdravniki niso vedeli, kako naj se je lotijo. Jobs je že v zgodnjih najstniških letih razvil nenavadno obsedenost s skrajnimi oblikami prehranjevanja in postov.

Tudi po poroki in otrocih je obdržal svoje vprašljive prehranjevalne navade. Tedne in tedne je jedel le eno stvar - korenčkovo solato z limono ali samo jabolka - nato pa to jed nenadoma zavrnil in razglasil, da jo je prenehal jesti. Občasno se je postil, tako kot v najstniških letih, ter drugim za mizo svetniško pridigal o prednostih njegovega načina prehranjevanja, kakršenkoli je pač bil v tistem trenutku. Žena je bila ob poroki veganka, toda po moževi operaciji je obrokom začela dodajati ribe in druge beljakovine. Njun sin Reed, ki je bil vegetarijanec, je postal “zdrav vsejed”. Vedeli so, da je pomembno, da njegov oče dobi različne beljakovine.

Družina je najela prijaznega in vsestranskega kuharja Bryarja Browna, ki je nekoč delal za Aliče Walters v Chez Panisse. Prišel je vsak popoldan in za večerjo pripravil razkošno paleto zdravih jedi, ki so vsebovala zelišča in zelenjavo iz ženinega vrta. Ko se je Jobsu karkoli zahotelo - korenčkove solate, testenin z baziliko, juho iz limonine trave - je Brovvn tiho in potrpežljivo našel način za pripravo želene jedi. Jobs je bil od nekdaj tako zaverovan v svoj prav glede jedi, da jih je lahko v trenutku razglasil za odlične ali pa za ogabne. Bil je v stanju poskusiti dva avokada, ki ju večina smrtnikov po okusu ne bi ločila, in enega razglasiti za najboljši avokado na svetu, drugega pa za neužitnega.

Na začetku leta 2008 so se njegove motnje hranjenja še poslabšale. Ob večerih je strmel v tla in prezrl vse jedi, ki so jih pred njega postavili na dolgo kuhinjsko mizo. Ko so bili drugi na sredini obroka, je nenadoma vstal in jih brez besed zapustil. To je bilo stresno za družino. Spomladi 2008 so ga gledali, kako je izgubil devet kilogramov.

Njegove zdravstvene težave so znova prišle v javnost marca 2008, ko je revija Fortune objavila članek z naslovom “Težave Steva Jobsa”. Prispevek je razkril, da se je z dietami devet mesecev trudil premagati raka, prav tako pa se je zazrl v njegovo antedatiranje Applovih delnic. Med pripravo članka je Jobs povabil - poklical k sebi - odgovornega urednika Andyja Senverja, da bi ga prisilil v preklic članka. Sklonil se je k njemu in ga vprašal: “Torej, odkril si, da sem rit. In zakaj točno je to novica?” Jobs je ta precej iskren argument uporabil tudi pri Senverjevem šefu pri Time Inc., Johnu Hueyju, katerega je poklical s satelitskega telefona, ki ga je nesel s seboj v Kona Village na Havajih. Ponudil je, da bo organiziral okroglo mizo izvršnih direktorjev, kjer bi tudi on sodeloval v razpravi o tem, katere zdravstvene težave se spodobi razkriti javnosti, a le, če bo Fortune odpovedal članek. Revija tega ni storila.

Ko je Jobs junija 2008 predstavil iphone 3G, je bil tako suh, da je to zasenčilo predstavitev naprave. V reviji Esquire je Tom Junod “izsušeno” postavo na odru opisal kot “mršavo kot gusar, v oblačilih, ki so bila nekoč simbol njegove neranljivosti”. Apple je podal izjavo, v kateri se je zlagal, da je njegova izguba teže posledica “navadnega prehlada”. Ker se vprašanja niso polegla, je podjetje čez mesec dni podalo izjavo, da je Jobsovo zdravstveno stanje njegova “osebna stvar”.

Joe Nocera je v New York Timesu napisal kolumno, v kateri je obsojal skrivanje Jobsovih zdravstvenih težav. “Applu ne moremo zaupati, da bo povedal resnico o svojem izvršnem direktorju,” je napisal poznega julija. “Pod g. Jobsom je Apple ustvaril kulturo skrivanja, ki je podjetju na različne načine dobro služila - recimo, ugibanja, katere izdelke bo Apple razkril na letni konferenci Macworld, so ena njihovih najboljših načinov oglaševanja. Toda ta ista kultura zdaj zastruplja vodenje podjetja.” Med pisanjem kolumne je iz Appla dobil standardne odgovore v smislu “to je osebna stvar”, dokler ga ni nepričakovano poklical Jobs osebno. “Tu Steve Jobs,” je začel. “Imate me za nadutega bedaka, ki misli, da je nad zakonom, jaz pa vas imam za sluzavca, ki nima pojma o tem, o čemer piše.” Po tem dokaj neprijaznem začetku mu je Jobs povedal več o svojem zdravju, toda pod pogojem, da bo Nocera o tem molčal. Nocera je spoštoval njegovo prošnjo, toda lahko je objavil, da Jobsove zdravstvene težave sicer niso le “navaden prehlad”, “niso pa tudi smrtno nevarne in da se rak ni vrnil.” Jobs je Noceri povedal več, kot je bil pripravljen povedati lastnemu odboru in delničarjem, a kljub temu ni vsega povedal po resnici.

Delno tudi zaradi skrbi zaradi Jobsove izgube teže so Applove delnice s 188 dolarjev na začetku junija padle na 156 dolarjev na koncu julija. Konec avgusta je bilo še slabše, ko je časopis Bloomberg Newspomotoma objavil vnaprej pripravljeno Jobsovo osmrtnico, ki je končala na novičarski spletni strani Gavvker. Jobs je čez nekaj dni na Applovem rednem letnem glasbenem dogodku uporabil slavno zbadljivko Marka Twaina. “Poročila o moji smrti so močno pretirana,” je rekel in lansiral novo linijo ipodov. Toda njegova suhljata postava je vzbujala skrb. Do začetka oktobra so delnice padle na 97 dolarjev.

Tega meseca naj bi se Doug Morris iz Universal Musiča dobil z Jobsom. Namesto tega ga je Jobs povabil k sebi domov. Morris je bil presenečen, ko ga je videl tako bolnega in v bolečem stanju. Morrisu naj bi se kmalu poklonili na gala večerji v Los Angelesu za njegovo delo v organizaciji City of Hope, ki zbira denar za boj proti raku, zato je želel, da bi prišel tudi Jobs. Jobs se je izogibal dobrodelnim večerjam, a tokrat je privolil v udeležbo, tako zaradi Morrisa kot zaradi plemenitega cilja. Na večerji, ki je potekala v velikem šotoru na plaži v Santa Monici, je Morris 2000 gostom povedal, da je Jobs glasbeni industriji podaljšal življenje. Nastopili so Stevie Nicks, Lionel Richie, Erykah Badu in Akon, kar je trajalo krepko čez polnoč, zato se je Jobs tresel od mraza. Jimmy Iovine mu je dal trenirko s kapuco, ki jo je nato imel na glavi ves večer. “Bil je zelo bolan, suh in zeblo ga je,” se spominja Morris.

Brent Schlender, pisec člankov o tehnologiji pri reviji Fortune, je decembra zapuščal to revijo, zato je za svoj labodji spev želel skupen intervju z Jobsom, Billom Gatesom, Andyjem Grovom in Michaelom Dellom. To je bilo težko organizirati in le nekaj dni pred dogodkom je Jobs javil, da se intervjuja ne bo udeležil. “Če bodo vprašali, zakaj, jim povejte, da sem kreten,” je rekel. Gates je bil jezen, nato pa je izvedel za njegovo zdravstveno stanje. “Seveda, to je zelo opravičljiv razlog,” je rekel Gates. “Le povedati ga ni hotel.” To je postalo še bolj jasno, ko je 16. decembra Apple objavil, da je Jobs odpovedal svoj nastop na januarskem Macworldu, kjer je zadnjih 11 let predstavljal vse svoje najpomembnejše izdelke.

Blogosfera je završala z ugibanji o njegovem zdravju, in veliko teh ugibanj je imelo neprijeten vonj po resnici. Jobs je norel, ker se je počutil prizadetega. Prav tako je bil jezen na Apple, ker teh ugibanj ni poskušal utišati. Zato je 5. januarja 2009 napisal in objavil zavajajoče odprto pismo. V njem je trdil, da bo Macvvorld preskočil zato, ker želi več časa preživeti z družino. “Kot veste, sem leta 2008 ves čas izgubljal težo,” je dodal. “Zdravniki menijo, da so našli vzrok - porušeno hormonsko ravnotežje meje oropalo beljakovin, ki jih moje telo potrebuje. To diagnozo so potrdile temeljite preiskave. Zdravilo za to prehranjevalno težavo je relativno preprosto.”

V tem je bilo nekaj resnice, čeprav zelo malo. Eden od hormonov, ki ga ustvarja trebušna slinavka, je glukagon, ki deluje ravno obratno kot inzulin. Glukagon povzroči, da jetra izločijo krvni sladkor. Jobsov tumor se je razširil v njegova jetra, kjer je opustošil vse. V bistvu je njegovo telo jedlo samo sebe, zato so mu zdravniki dali zdravila za zniževanje količine glukagona. Njegovo hormonsko ravnotežje je bilo res porušeno, ampak zaradi raka, ki se je razširil v njegova jetra. To je sam pri sebi zanikal, zato je hotel to zanikati tudi javno. Žal je bilo to pravno sporno, saj je vodil javno gospodarsko podjetje. Toda Jobs je bil besen na blogosfero zaradi pisanja o njegovem zdravju, zato je hotel vrniti udarec.

Kljub optimistični izjavi je bil takrat že zelo bolan in trpel velike bolečine. Podvrgel se je novi rundi zdravljenja z zdravili proti raku, ki pa so imela grozljive stranske učinke. Njegova koža se je začela sušiti in pokati. V svoji želji po alternativnih metodah zdravljenja je odletel v Basel v Švici na poskusno hormonsko radioterapijo. Prav tako se je podvrgel poskusni metodi zdravljenja, ki sojo razvili v Rotterdamu, znani kot ciljana radionuklidna terapija.

Po tednu dni vedno bolj vztrajnega prigovarjanja je Jobs končno klonil in odšel v bolniški stalež. To je 14. januarja 2009 objavil v še enem odprtem pismu Applovim uslužbencem. Krivdo za to odločitev je sprva naprtil vtikovanju blogosfere in medijev. “Žal je radovednost glede mojega zdravja še naprej moteč element ne le zame in mojo družino, temveč za vse uslužbence v Applu,” je napisal. Toda nato je priznal, da zdravilo za njegovo “porušeno hormonsko ravnovesje” ni tako preprosto, kot je trdil. “V zadnjem tednu dni sem izvedel, da so moje zdravstvene težave bolj zapletene, kot se je sprva domnevalo.” Tim Cook je znova prevzel dolžnosti tekočega poslovanja, toda Jobs je rekel, da bo ostal izvršni direktor, še naprej sprejemal pomembne odločitve in se vrnil do junija.

Jobs se je posvetoval z Billom Campbellom in Artom Levinsonom, ki sta se izmenjavala v vlogah njegovega osebnega svetovalca za zdravje in pridruženega direktorja podjetja. Toda preostanek odbora ni vedel vsega in delničarji so bili sprva napačno obveščeni. To je povzročilo nekaj pravnih težav, zato je agencija za trg vrednostnih papirjev sprožila preiskavo o tem, ali podjetje pred delničarji skriva “ključne informacije”. Če je podjetje dovolilo razširjanje napačnih informacij ali skrivalo podatke, ki pomembno vplivajo na finančne obeti podjetja, bi to lahko pomenilo prekršek in hudo kaznivo dejanje. Ker sta Jobs in njegova magija pravzaprav povzročila Applovo vrnitev, se je zdelo, da podatki o njegovem zdravju spadajo v to kategorijo. Toda to je bilo pravno nejasno, kajti treba je bilo upoštevati pravice do zasebnosti izvršnega direktorja. V Jobsovem primeru je bilo to ravnotežje toliko težje ujeti, saj je Jobs cenil svojo zasebnost, hkrati pa je poosebljal podjetje bolj kot večina drugih izvršnih direktorjev. Tega zapletenega položaja pa Jobs ni prav nič olajšal. Kadar mu je kdo svetoval, naj manj prikriva, se je odzval zelo čustveno, ter med psovanjem včasih hkrati kričal in jokal.

Campbell je cenil svoje prijateljstvo z Jobsom, in ker ni hotel službene dolžnosti, s katero bi kršil njegovo zasebnost, je ponudil odstop z mesta direktorja. “Pravica do zasebnosti je zame zelo pomembna,” je kasneje dejal. “Prijatelja sva bila milijon let.” Odvetniki so na koncu ugotovili, da Campbellu ni treba odstopiti iz odbora, mora pa odstopiti kot pridružen direktor. Zamenjala ga je Andrea Jung iz Avona. Preiskava agencije za trg vrednostnih papirjev je zašla v slepo ulico in odbor je strnil vrste, da je Jobsa zaščitil pred pozivi za več informacij o njegovem zdravju. “Mediji so hoteli, da bi povedali več,” se spominja Al Gore. “Ali bo povedal več, kot je zakon zahteval, je bila povsem Stevova odločitev, toda vztrajal je, da noče vdora v svojo zasebnost. Njegove želje bi morali upoštevati.” Ko sem Gora vprašal, ali bi na začetku leta 2009, ko je bilo Jobsovo zdravje v veliko slabšem stanju, kot so delničarji mislili, odboru moral povedati več, je odgovoril: “Najeli smo zunanje svetovalce, da so pregledali zakonska določila in priporočene smernice, nakar smo sledili črki zakona. Zvenim opravičujoče, toda kritika meje takrat zelo razjezila.”

En član odbora se ni strinjal. Jerry York, nekdanji finančni direktor Chryslerja in IBMa, sicer ni ničesar povedal javno, toda novinarju Wall Street Journala je neuradno zaupal, da mu je “šlo na bruhanje”, ko je izvedel, da je podjetje skrivalo Jobsove zdravstvene težave v drugi polovici leta 2008. “Iskreno povedano mi je žal, da nisem takrat odstopil.” Ko je York leta 2010 umrl, je Journal objavil ta njegov komentar. York je neuradne podatke dal tudi reviji Fortune, ki jih je objavila, ko je Jobs odšel na svoj tretji bolniški stalež leta 2011.

Nekateri v Applu niso verjeli, da so to Yorkove izjave, saj leta 2008 uradno ni izrazil nikakršnih zadržkov. Toda Bill Campbell je vedel, da so izjave resnične. York se mu je namreč v začetku leta 2009 potožil. “Jerry je zvečer spil malce preveč vina, zato me je ob dveh ali treh ponoči poklical in rekel: ‘Jebemti, ne verjamem tisti usrani izjavi o njegovem zdravju. Izvedeti moramo, kaj se dogaja.’ Ko sem ga naslednje jutro poklical, je samo zamahnil z roko rekoč, da problema ni. To se je večkrat ponovilo, zato sem prepričan, da ga je to ujezilo, da je vse izblebetal novinarjem.”

Memphis

Vodja Jobsove skupine onkologov je bil George Fisher s Standfordove univerze, vodilni raziskovalec na področju gastrointestinalnega in kolorektalnega raka. Jobsa je mesece in mesece rotil, naj razmisli o presaditvi jeter, toda to je bila ena izmed tistih stvari, ki za Jobsa niso obstajale. Powellova je bila vesela, da je Fisher kar naprej omenjal to možnost, ker je vedela, da bo vztrajno prigovarjanje njenega moža prisililo, da bo razmislil o tem.

Končno si je premislil januarja 2009, takoj po uradni trditvi, da je njegovo “hormonsko neravnovesje” zlahka ozdravljivo. Toda pojavila se je težava. Prišel je na seznam čakajočih za presaditev jeter v Kaliforniji, a kmalu je postalo jasno, da ustreznih jeter tam ne bodo nikdar našli pravočasno. Število darovalcev z njegovo krvno skupino je bilo zelo majhno. Poleg tega pa je vrednostni sistem Združene mreže za darovanje organov, k' postavlja pravila v ZDA, določal, da jetra najprej dobijo tisti s cirozo ali hepatitisom, šele nato bolniki z rakom.

Tudi če si bogat kot Jobs, nimaš pravne podlage, da bi se prerinil na začetek vrste, zato tega ni storil. Prejemnike organov izberejo glede na MELD točkovanje (Model for EndStage Liver Disease, model točkovanja za ugotavljanje napredovanja jetrne okvare), pri katerem laboratorijsko izmerijo količino hormonov in tako ugotovijo, kako nujna je presaditev, pri tem pa upoštevajo še čas, ki ga je prejemnik do takrat prebil na seznamu. Vsako darovanje je pod drobnogledom, podatki so na voljo na javnih spletnih straneh (optn.transplant.hrsa.gov/) in svoj položaj na seznamu lahko spremljaš ves čas.

Povvellova je vsako noč zavzeto obiskovala spletne strani za darovanje organov, preverjala število čakajočih, njihove rezultate MELDtočkovanja in kako dolgo že čakajo. “Tako lahko izračunaš časovni približek. Ugotovila sem, da bo v Kaliforniji jetra dobil šele enkrat po juniju, zdravniki pa so menili, da bodo njegova odpovedala aprila,” se spominja Povvellova. Zato se je pozanimala in ugotovila, da je dovoljeno biti na dveh čakalnih listah v dveh različnih državah, kar stori okoli tri odstotke morebitnih prejemnikov. Pravila tega ne preprečujejo, čeprav kritiki trdijo, da je to pisano na kožo bogatim, a to je vseeno težko doseči. Oviri sta bili dve: morebitni prejemnik mora biti v osmih urah v izbrani bolnišnici, kar je Jobs lahko storil zahvaljujoč svojemu letalu, zdravniki v tej bolnišnici pa morajo bolnika osebno pregledati, preden ga dajo na čakalno vrsto.

George Riley, odvetnik iz San Francisca in pogosti zunanji svetovalec za Apple, je bil sočuten kavalir iz Tennesseeja, ki se je zbližal z Jobsom. Oba njegova starša sta bila zdravnika v Metodistični univerzitetni bolnišnici v Memphisu, tam se je tudi rodil, poznal pa je prijatelja Jamesa Easona, ki je bil vodja inštituta za presaditve. Easonov oddelek je bil eden najboljših in najbolj zasedenih v državi. Leta 2008 sta on in njegova ekipa presadila 121 jeter. Do tega, da bi se kdo, ki ni iz Memphisa, postavil v njihovo čakajočo vrsto zato, da bi čakal v več vrstah hkrati, ni imel zadržkov. “Tu ne gre za izigravanje sistema,” je dejal. “Ljudje se zgolj odločajo, kje želijo zdravstveno storitev. Nekateri so zapustili Tennessee in odšli na zdravljenje v Kalifornijo ali kam drugam. Zdaj pač prihajajo ljudje iz Kalifornije v Tennessee.” Riley je uredil, da je Eason odletel v Palo Alto in tam opravil potreben pregled.

Do konca februarja 2009 je Jobs pristal na seznamu čakajočih v Tennesseeju (kot tudi v Kaliforniji) in napeto čakanje se je začelo. V prvem tednu marca je hitro oslabel, čakalni čas pa je bil ocenjen na 21 dni. “Bilo je grozno,” se spominja Powellova. “Kazalo je, da nam ne bo uspelo.” Vsak dan je bilo bolj napeto. Do sredine marca se je prebil na tretje mesto, nato drugo in končno na prvo. Nato pa se cele dneve ni zgodilo nič. Kruto dejstvo je bilo to, da so dogodki, kot sta dan sv. Patrika in študentska košarkaška liga (Memphis se je leta 2009 uvrstil na turnir in gostil tekme), povišala verjetnost za darovalca, saj je prekomerno pitje povzročilo več prometnih nesreč.

In res, 21. marca 2009 se je mladenič sredi dvajsetih ubil v prometni nesreči in njegovi organi so bili na voljo. Jobs in njegova žena sta odletela v Memphis, kjer sta pristala tik pred četrto zjutraj. Na letališki stezi ju je pričakal Eason z avtom. Vse je bilo urejeno tako, da so papirje za sprejem uredili kar med potjo do bolnišnice.

Presaditev je bila uspešna, toda zagotovil ni prinesla. Ko so zdravniki odstranili njegova jetra, so odkrili lise na potrebušnici, tanki membrani, ki obdaja notranje organe. Poleg tega so bila jetra tako prepredena s tumorji, da je obstajala velika verjetnost, da se je rak razširil naprej. Kazalo je, da je mutiral in zrastel izjemno hitro. Vzeli so vzorce in jih gensko sekvencirali.

Čez nekaj dni je bila potrebna še ena operacija. Jobs je kljuboval vsem nasvetom in vztrajal, da mu želodca ne smejo izprati. Ko so ga uspavali, je v svoja pljuča vdihnil nekaj vsebine želodca, zato je zbolel za pljučnico. Takrat so mislili, da bo umrl. Kasneje je o tem povedal:

Skoraj bi umrl, ker so ta rutinski poseg zavozili. Laurene je bila tam, prileteli pa so še moji otroci, ker so mislili, da noči ne bom preživel. Reed si je takrat z Laureninim bratom ogledoval kolidže. Z zasebnim letalom smo ga pobrali blizu Darthmoutha in ju obvestili, kaj se dogaja. Letalo je pobralo še dekleti. Mislili so, da je to zadnja priložnost, da me vidijo zavestnega.

Toda preživel sem.

Povvellova je spremljala potek zdravljenja, ostajala v bolnišnici cele dneve in pozorno gledala monitorje. “Laurene je bila prelepa tigrica, ki je pazila nanj,” se spominja Jony Ive, ki je prišel takoj, ko je Jobs lahko začel sprejemati obiske. Njena mati in trije bratje so ji prišli delat družbo.

Tudi Jobsova sestra Mona Simpson je zaščitniško krožila naokoli. Jobs je samo njej in Georgeu Rileyju dovolil, da sta ob njegovi postelji zamenjala Laurene v času njene odsotnosti. “Laurenina družina nam je pomagala poskrbeti za otroke - njena mama in bratje so bili super,” je kasneje dejal Jobs. “Bil sem zelo šibkega zdravja in nisem bil ravno v pomoč. Toda takšna izkušnja te poveže na zelo globok način.”

Powellova je prišla vsak dan ob sedmih zjutraj, zbrala pomembne podatke in jih vpisala v razpredelnico. “To je bilo zelo zapleteno, ker se je

dogajalo veliko različnih stvari,” se spominja. Ko je ob devetih prišel James Eason s svojo skupino zdravnikov, se je z njimi posvetovala o vseh plateh zdravljenja. Ob devetih zvečer je tik pred odhodom pripravila poročilo o tem, kaj nakazujejo vitalni znaki in drugi rezultati meritev, ter pripravila vprašanja za naslednji dan. “S tem se se zaposlila, kar mi je omogočalo, da sem ostala prisebna,” se spominja.

Eason je storil nekaj, česar ni storil še nihče na Stanfordu: prevzel je vse plati zdravljenja v svoje roke. Ker je vodil bolnišnico, je lahko urejal okrevanje po presaditvi, preglede za raka, lajšanje bolečin, rehabilitacijo in negovanje. Celo v trgovini se je ustavil in kupil Jobsove priljubljene energijske pijače.

Dve sestri iz mestec v Misisipiju sta se Jobsu hitro priljubili. Bili sta močni ženski predani družinam, ki se nista bali Jobsa. Eason je uredil, da sta skrbeli samo za Jobsa. “Pri Stevu moraš biti vztrajen,” se spominja Tim Cook. “Eason je skrbel za Jobsa in ga prisilil v stvari, v katere ga drugi niso mogli, v stvari, ki so bile dobre zanj, a včasih tudi morda neprijetne.”

Kljub razvajanju pa je Jobs občasno skoraj znorel. Bil je nejevoljen, ker ni imel nadzora, občasno pa je imel blodnje in napade jeze. Tudi ko je bil komaj zavesten, je bila njegova močna osebnost vidna. Nekoč, ko je bil pod močnim vplivom pomirjeval, mu je pulmolog skušal nadeti masko na obraz. Jobs jo je strgal proč in rekel, da mu njena oblika ni všeč, zato je ne bo nosil. Čeprav je koma} zmogel govoriti, je zahteval, da mu prinesejo pet mask različnih oblik, da bo izbral tisto, ki mu je všeč. Zdravniki so zbegano pogledali Povvellovo. Končno ji ga je uspelo toliko zamotiti, da so mu nadeli masko. Prav tako je sovražil pulzni oksimeter, ki so mu ga dali na prst. Povedal jim je, da je grd in preveč zapleten. Predlagal jim je, kako bi ga morali oblikovati, da bi bil lažji za uporabo. “Bil je zelo dojemljiv za vsako malenkost in predmete v okolici in to ga je izčrpalo,” se spominja Povvellova.

Nekega dne, ko je bil zavesten le občasno, ga je obiskala ženina tesna prijateljica Kathryn Smith. Z Jobsom se ni vedno najbolje ujela, toda Powellova je vztrajala, da stopi ob njegovo posteljo. Jobs je z roko nakazal, naj pride bližje in mu poda svinčnik in papir, na katerega je napisal: “Daj mi moj iphone.” Smithova ga je vzela z mizice in mu ga podala. Prijel jo je za roko in ji pokazal poteg za vklop telefona, da se je lahko igrala z meniji.

Jobsov odnos z Liso BrennanJobs, njegovo hčerko s Chrisann, je bil skrhan. Diplomirala je na Harvardu, se preselila v New York in redko komunicirala z očetom. Toda v Memphis je priletela dvakrat, za kar ji je bil hvaležen. “To mi je veliko pomenilo,” je dejal kasneje. Žal pa ji tega takrat ni povedal. Veliko ljudi okoli Jobsa je ugotovilo, da je Lisa lahko prav tako naporna kot njen oče, toda Powellova jo je sprejela z odprtimi rokami in se trudila za njen odnos z očetom. Hotela ga je obnoviti.

Ko se je Jobsu stanje izboljšalo, se je vrnil tudi njegov vzkipljiv značaj. Še vedno je bil žolčne narave. “Med okrevanjem se je iz hvaležnega človeka hitro spremenil v tečnobo in ukazovalneža,” se spominja Kat Smith. “Spraševali smo se, ali bo zaradi vsega tega postal prijaznejši, ampak ni.”

Prav tako še je vedno ostal zelo izbirčen glede hrane, kar je zdaj postalo še večja težava kot kadarkoli prej. Jedel je samo sadne napitke, pri tem pa zahteval, da mu pokažejo sedem ali osem napitkov, da bo lahko izbral tistega, ki mu bo všeč. V vsakega je pomočil žlico in z njo malce omočil usta, nato pa izjavil: “Ta ni v redu. Tudi tisti mi ni všeč.” Na končuje posredoval Eason. “Glej, tu ne gre za okus,” mu je pridigal. “Ne imej jih za hrano, ampak za zdravilo.”

Jobsovo razpoloženje se je razcvetelo, ko je lahko znova sprejel obiske iz Appla. Tim Cook ga je redno obiskoval in ga obveščal o razvoju novih izdelkov. “Ob vsakem pogovoru o Appluje kar zasijal,” pravi Cook. “Kot bi prižgal žarnico.” Podjetje mu je ogromno pomenilo in zdelo se je, da živi za to, da se bo vrnil vanj. Poročila so mu vlivala moč. Ko je Cook opisal nov model iphona, je Jobs naslednjo uro razpravljal o imenu - dogovorila sta se za ime iphone 3GS - pa tudi o velikosti in fontu za “GS”, vključno s tem, ali bosta črki veliki (ja) in nagnjeni (ne).

Nekega dne je Riley po službi organiziral nenapovedan izlet v Sun Studio, svetišče iz rdeče opeke, kjer so snemali Elvis, Johnny Cash, B. B. King in drugi številni znani rokerji. Vodič jim je razkazal studio, član mlajšega osebja, ki je imel predavanje o njegovi zgodovini, pa je kasneje z Jobsom sedel na zdelani klopi, kjer je nekoč sedel tudi Jerry Lee Lewis. Jobs je bil takrat najbolj vplivna osebnost v glasbeni industriji, toda mladenič ga v tem slabem stanju ni prepoznal. Ob odhodu je Jobs povedal Rileyju: “Ta mladenič je zelo pameten. Morali bi ga najeti za iTunes.” In tako je Riley poklical Eddyja Cueja, ki je uredil fantov let v Kalifornijo na razgovor in ga na koncu zaposlil, da je za iTunes sestavil oddelke za zgodnjo R&B in rok glasbo. Ko je kasneje Riley obiskal prijatelje v Sun Studiu, so mu rekli, da je ta dogodek dokazal njihov slogan, da v Sun Studiu še vedno lahko uresničiš svoje sanje.

Vrnitev

Konec maja 2009 se je Jobs s svojim letalom ter ženo in sestro vrnil iz Memphisa. Na letališču v San Joseju sta jih pričakala Tim Cook in Jony Ive, ki je v letalo vstopil takoj, ko je pristalo. “V njegovih očeh si lahko videl, kako je bil vesel vrnitve,” se spominja Cook. “Bil je ves bojevit in komaj je čakal, da začne.” Povvellova je odprla steklenico gaziranega jabolčnika in nazdravila možu, nakar so se vsi objeli.

Ive je bil čustveno izčrpan. Z letališča jih je odpeljal Jobsu domov, kjer mu je povedal, kako težko je bilo v njegovi odsotnosti voditi podjetje. Potožil je glede govoric, ki so trdile, da Applova inovativnost temelji na Jobsu in da je ne bo več, če se Jobs ne vrne. “To me je zelo prizadelo,” mu je povedal Ive. Počutil se je prizadetega in premalo cenjenega.

Tudi Jobs je bil po vrnitvi v Palo Alto* slabe volje. Moral je sprejeti dejstvo, da morda za podjetje vendarle ni nenadomestljiv. Applove delnice so med njegovo odsotnostjo zelo dobro kotirale. Ko je januarja 2009 odšel, so bile vredne 82 dolarjev, ob njegovi vrnitvi konec maja pa so bile vredne 140 dolarjev. Na enem od sestankov analitikov kmalu po Jobsovem odhodu v bolniški stalež je Cook odvrgel svoj hladen slog in podal navdihujoč govor o tem, zakaj bo Apple še naprej visoko letel tudi brez Jobsa:

Na svetu smo zato, da ustvarjamo sijajne naprave, in tako bo ostalo. Ves čas smo osredotočeni na inovacije. Verjamemo v preprosto in ne v zapleteno. Verjamemo v to, da moramo posedovati in nadzirati osnovne tehnologije, ki poganjajo naše izdelke, in da nastopamo samo na tistih trgih, kjer lahko veliko prispevamo. Verjamemo v to, da zavrnemo na tisoče projektov, da se lahko posvetimo samo tisti pomembni peščici, ki nam veliko pomeni. Verjamemo v tesno sodelovanje in izmenjave med našimi ekipami, kar nam omogoča razvoj, o katerem lahko drugi le sanjajo. In iskreno povedano, od vsakega oddelka v podjetju pričakujemo zgolj odličnost, hkrati pa premoremo toliko poštenosti do sebe, da priznamo svoje napake in imamo pogum, da jih odpravimo. Mislim, da so te vrednote tako globoko vtisnjene v podjetju, ne glede na zaposlenega in njegovo delo, da bo Apple še naprej zelo uspešen.

Zvenelo je kot nekaj, kar bi rekel Jobs (in tudi je), toda mediji so to kmalu oklicali za “Cookovo doktrino”. Jobsa je to zelo žrlo in globoko užalostilo, zlasti zadnji stavek. Ni vedel, ali naj bo ponosen ali prizadet, ker morda drži. Razširile so se govorice, da bo morda odstopil s položaja izvršnega direktorja in postal predsednik odbora. To ga je še bolj motiviralo, da se čimprej postavi na noge, premaga bolečino in se znova odpravi na svoje dolge krepčilne sprehode.

Nekaj dni po vrnitvi je potekala seja odbora in Jobs je s svojim prihodom presenetil vse. Počasi je vstopil in zdržal večino sestanka. Na začetku junija je že imel dnevne sestanke na svojem domu in do konca meseca se je že vrnil na delo.

Še je zdaj, po srečanju s smrtjo, omehčal? Njegovi sodelavci so takoj dobili odgovor. Prvi dan po vrnitvi na delo je svojo najboljšo ekipo presenetil z nizom izbruhov. Ljudi, ki jih ni videl pol leta, je raztrgal na koščke, prav tako nekaj načrtov za oglaševanje, in nahrulil nekaj oseb, ki so po njegovem mišljenju delali zanič. Toda pravi pokazatelj je bila njegova izjava, ki jo je pozno popoldan podal peščici svojih prijateljev. “Med današnjo vrnitvijo sem se počutil odlično,” je dejal. “Ne morem verjeti, kako zelo ustvarjalnega se počutim, in kakšno ekipo imam.” Tim Cook je to mimo sprejel. “Še nikoli nisem doživel, da bi Steve zadržal svoje mnenje ali strast,” je povedal kasneje. “Ampak to je bilo nekaj posebnega.”

Prijatelji so opazili, da je Jobs ohranil svojo bojevitost. Med okrevanjem je kupil Comcastov kabelski paket v HDločljivosti in nekega dne je poklical Briana Robertsa, ki je vodil to podjetje. “Mislil sem, da bo povedal kaj lepega o njem,” se spominja Roberts. “Namesto tega je rekel, da je zanič.” Toda Andy Hertzfeld je opazil, da je pod vso to grobostjo Jobs postal bolj iskren. “Če si ga prej prosil za uslugo, je storil ravno nasprotno,” pravi Hertzfeld. “V tem je bila sprevrženost njegove narave. Zdaj dejansko skuša pomagati.”

Njegova uradna vrnitev se je zgodila 9. septembra, ko je nastopil na Applovem rednem jesenskem glasbenem dogodku. Bil je deležen skoraj minutnega ploskanja, nato pa je govor začel s precej osebno izpovedjo, da je prejemnik darovalca jeter. “Brez takšne plemenitosti me danes ne bi bilo tu,” je dejal, “zato upam, da bomo vsi tako plemeniti, da bomo postali darovalci organov”. Po trenutku vznesenosti je nadaljeval: “Vrnil sem se v Apple in v tem uživam prav vsak dan,” nato pa je pokazal novo paleto ipod nanov s kamerami, v devetih različnih barvah anodiziranega aluminija.

Do začetka leta 2010, ko si je povrnil večino moči, se je vrgel nazaj na delo in sledilo je njegovo in Applovo najbolj ustvarjalno obdobje. Odkar je sprožil novo strategijo digitalnega centra, je dvakrat zapored zadel v sredino: ipod in iphone. Zdaj bo poskusil še tretjič.

OSEMINTRIDESETO POGLAVJE

iPAD

Vstop v obdobje po osebnih računalnikih

Praviš, da si želiš revolucijo

Leta 2002 je Jobsu živce zvijal Microsoftov inženir, ki se je ves čas hvalil o programski opremi, ki jo je razvil za tablične računalnike. Uporabnikom je omogočala vnos podatkov preko zaslona s pomočjo pisala. Nekaj izdelovalcev je ponujalo tablične računalnike s to programsko opremo, toda nobeden ni pustil trajnejšega vtisa. Jobs je komaj čakal, da jim pokaže, kako se stvari streže - nobenega pisala! - toda, ko je videl tehnologijo večdotičnosti, ki jo je razvijal Apple, se je odločil, da jo bo najprej uporabil na iphonu.

Medtem je zamisel o tabličnem računalniku brbotala v ekipi, zadolženi za macintoshevo strojno opremo. “Izdelave tablice ne načrtujemo,” je Jobs povedal v intervjuju z Waltom Mossbergom maja 2003. “Izkazalo se je, da ljudje hočejo tipkovnice. Tablice so zanimive le bogatim, ki že imajo računalnike in druge naprave.” Podobno kot njegova izjava o “hormonskem neravnovesju”, je bila tudi ta zavajajoča; na letnem dopustovanju Vrhunskih 100 je bila tablica ena od prihodnjih projektov. “Idejo smo pokazali na številnih takšnih letovanjih, kajti Steve ni nikoli izgubil želje, da bi ustvarili tablico,” se spominja Phil Schiller.

Projekt tablice je vzletel leta 2007, ko se je Jobs poigraval z idejo o nizkocenovnem mini prenosniku. Nekega ponedeljka je na skupinski izmenjavi idej Ive vprašal, zakaj bi morali zaslonu dodati tipkovnico, saj je vendar draga in nerodna. Predlagal je, da bi jo dali na zaslon, kjer bi jo uporabljali večdotično. Jobs se je strinjal, zato so svoje sile usmerili v obuditev projekta tabličnega računalnika namesto v izdelavo mini prenosnika.

Projekt sta začela Jobs in Ive z razmišljanjem o velikosti zaslona. Dala sta izdelati 20 modelov - vse z zaobljenimi koti, seveda - z različnimi velikostmi zaslona in razmerji prikaza. Ive jih je položil na mizo v oblikovalskem studiu in popoldan sta z njih dvignila žametno blago, ki jih je pokrivalo, ter se začela igrati z njimi. “Tako sva določila velikost zaslona,” je povedal Ive.

Seveda je Jobs hotel čim bolj preprosto napravo, zato je bilo treba ugotoviti, kaj je njeno bistvo. Odgovor: zaslon. Zato je bilo med razvojem vse podrejeno zaslonu. “Kako se izogniti kupu funkcij in gumbov, ki bi pozornost preusmerili z zaslona?” se je spraševal Ive. Jobs se je pri vsakem koraku trudil za odstranitev gumbov in čim večjo preprostost.

Na neki točki je Jobs pogledal prototip in dojel, da ni zadovoljen z njim. Ni deloval dovolj sproščeno in prijazno, da bi ga lahko spontano vzel v roke ali brez skrbi odložil. Ive je ob tem lahko jasneje orisal problem. Uporabnik mora ob njem začutiti, da ga lahko brez pomisleka zgrabi z eno roko. Dno roba mora biti malce zaobljeno, da lahko brez težav zgrabiš, namesto da bi ga previdno dvignil. To je pomenilo, da mora razvojna ekipa potrebne vtičnice in gumbe spraviti v tako majhen okvir, da bo nevidno izginil pod robom.

Če ste spremljali vloge za patente, ste opazili eno s številko D504889, ki jo je Apple

vložil marca 2004 in patent 14 mesecev kasneje tudi dobil. Med izumitelji sta našteta Jobs in Ive. V vlogi so skice pravokotne elektronske tablice z zaobljenimi robovi, ki je videti prav takšna, kakršen je na koncu bil ipad, vključno z osebo, ki jo lahkotno drži z levo roko, medtem ko se z desnim kazalcem dotika zaslona.

Ker so macintoshi zdaj uporabljali Intelove procesorje, je Jobs sprva načrtoval, da bo v ipadu uporabil nizkonapetostni procesor Atom, ki ga je Intel ravnokar razvijal. Paul Otellini, izvršni direktor Intela, si je zelo prizadeval, da bi ga razvili skupaj, in Jobs se je nagibal k temu, da bi privolil. Saj njegovo podjetje vendar izdeluje najhitrejše procesorje na svetu. Toda Intel je bil navajen izdelovati procesorje za naprave, ki si jih priklopil na vtičnico na zidu, ne pa procesorjev, ki so morali varčevati z energijo iz baterije. Zato si je Tony Fadell nekaj časa močno prizadeval za sistem, ki bi temeljil na arhitekturi ARM, ki je bila preprostejša in varčnejša z energijo. Apple je že prej sodeloval z ARM, saj so bili njihovi procesorji v prvotnih iphonih. Fadell je zbral podporo drugih inženirjev in dokazal, da se je možno soočiti z Jobsom in ga pregovoriti. “Ne, ne, ne!” se je na enem od sestankov drl Fadell, ko je Jobs vztrajal, da je bolje zaupati Intelu, da bo razvil dober prenosni procesor. Fadell je na mizo odložil svojo Applovo značko in zagrozil, da bo dal odpoved.

Jobs je končno klonil. “Prav,” je rekel, “ne bom se bodel s svojimi najboljšimi fanti.” Nato pa je šel v drugo skrajnost. Apple je pridobil licenco za arhitekturo ARM, hkrati pa je kupil 150glavo podjetje za razvoj mikroprocesorjev v Palo Altu z imenom P. A. Semi, kateremu je nato naročil izdelavo posebnega sistema na čipu z imenom A4, ki bo temeljil na arhitekturi ARM, izdeloval pa ga bo Samsung v Južni Koreji. Jobs je to opisal takole:

Kar se tiče visoke zmogljivosti, je Intel najboljši. Izdelal je najhitrejši procesor, če vam je vseeno glede porabe energije in cene. Toda izdelal je samo procesor na enem čipu, ki zato zahteva veliko dodatnih delov. Naš čip A4 vsebuje procesor, grafiko, mobilni operacijski sistem in upravljanje s pomnilnikom. Hoteli smo pomagati Intelu, toda Intel ne prisluhne pogosto. Leta in leta smo jim govorili, da je njihova grafika zanič. Vsako četrtletje imamo jaz in trije moji najboljši fantje sestanek s Paulom Otellinijem. Sprva smo čudovito sodelovali. Želeli so velik skupen projekt, v katerem bi izdelovali procesorje za prihodnje iphone. Imeli smo dva pomembna razloga, da v to nismo privolili. Prvi je bil to, da so zelo počasni. Podobni so tankerju, ki se počasi obrača, mi pa vse delamo hitro. Drugi razlog je bil to, da jim nismo hoteli pokazati vsega, kar bi lahko potem prodali našim tekmecem.

Otellini pravi, da bi bili Intelovi procesorji prava izbira za ipade. Pravi, da je težava bila v tem, da se Apple in Intel nista mogla dogovoriti o ceni. Prav tako se niso mogli zediniti, kdo si bo lastil patent za procesor. To je še en primer Jobsove želje, pravzaprav močne notranje potrebe, da nadzira vse plati izdelka, od silicija do končnega izdelka.

Predstavitev, januar 2010

Razburjenje, da je Jobs dovolj pri močeh za predstavitev izdelka, je zbledelo v primerjavi z norišnico, ki je nastala okoli predstavitve ipada 27. januarja 2010 v San Franciscu. Economist je Jobsa na naslovnici prikazal v halji, s svetniškim sijem, v rokah pa je držal nekaj, kar so poimenovali “Jezusova plošča”. The Wall Street Journal je udaril na podobno noto: “Ko je bilo nazadnje toliko razburjenja zaradi kakšne plošče, so bile na njej zapisane zapovedi.”

Da bi poudaril ta zgodovinski dogodek, je Jobs povabil številne sodelavce iz Applovega zgodnjega obdobja. Še več, James Eason, ki mu je leto prej presadil jetra, in Jeffrey Norton, ki mu je leta 2004 operiral trebušno slinavko, sta sedela med občinstvom skupaj z njegovo ženo, sinom in Mono Simpson.

Jobs je novo napravo kot vedno mojstrsko umestil v kontekst, kot je to storil z iphonom pred tremi leti. Tokrat je na platnu prikazal iphone in prenosnik ter med njiju postavil vprašaj. “Vprašanje je, ali je med njima še dovolj prostora za nekaj?” je vprašal. To “nekaj” bi moralo biti dobro za deskanje po spletu, uporabo epošte, fotografije, video, glasbo, igre in eknjige. Skozi sliko prenosnika je zabodel nož. “Prenosniki v ničemer niso boljši!” je dejal. Povabljenci in zaposleni so glasno vzklikali. “Ampak mi imamo nekaj, kar je. Pravimo mu ipad.”

Da bi poudaril preprosto uporabo ipada, se je Jobs odmajal do udobnega naslonjača in kavne mizice (njegovemu okusu primemo je bil to naslanjač Le Corbusierja in mizica Eera Saarinena) in vzel v roke ipad. “Veliko bolj intimen je,” se je navdušil. Nato je obiskal spletno stran New York Timesa, poslal elektronsko pošto Scottu Forstallu in Philu Schillerju (“Vau, dejansko predstavljamo ipad”), si ogledal album s fotografijami, uporabil koledar, na Google Maps poiskal in povečal Eifflov stolp, si ogledal nekaj posnetkov (iz Zvezdnih stez in Pixarjeve risanke V višave), pokazal polico ibook in predvajal pesem (“Like a Rolling Stone” Boba Dylana, ki jo je predvajal tudi na predstavitvi iphona). “Mar ni to fantastično?” je vprašal.

Z zadnjim diapozitivom je Jobs poudaril tisto plat življenja, ki jo je ipad poosebljal: znak za križišče Ulice tehnologije z Ulico humanistike. “Apple lahko ustvarja izdelke, kot je ipad zato, ker si od nekdaj prizadevamo biti na stičišču tehnologije in humanističnih ved,” je zaključil. Ipad je bil digitalna različica WhoIe Earth Cataloga, torej mesta, kjer se srečata ustvarjalnost in vsakdanji pripomočki.

Prvič se je zgodilo, da prvotni odziv ni bilo zborovsko petje Aleluje. Ipad še ni bil na voljo (v prodajo je prišel šele aprila), zato je bilo občinstvo po Jobsovi predstavitvi zbegano. Je to iphone na steroidih? “Takšnega razočaranja nisem doživel vse od takrat, ko se je Snooki spečala z The Situation[2],” je zapisal Daniel Lyons iz Newsweeka (ki je na spletu parodiral Jobsa z blogom Lažni Steve Jobs). Gizmodo je objavil članek z naslovom “Osem bednih stvari na ipadu” (nima večopravilnosti, kamere, Flasha ...). Blogosfera se je z ostrimi komentarji norčevala celo iz imena in pri tem omenjala izdelke za žensko higieno in vložke. Oznaka #iTampon je bila tistega dne tretja najpogostejša na Tvvitterju.

Seveda je ipad zavrnil tudi Bill Gates. “Še vedno mislim, da bo nekakšna mešanica glasu, pisala in prave tipkovnice - z drugimi besedami, notesnik - prevladujoč trend,” je povedal Brentu Schlenderju. “Tokrat nisem bil vznesen kot ob iphonu, ko sem si rekel: ‘Mojbog, Microsoft se je premalo potrudil.’ To je sicer prijeten bralnik, toda na ipadu ni ničesar, ob čemer bi rekel: ‘Joj, škoda, da tega ni ustvaril Microsoft.”’ Še naprej je trdil, da bo Microsoftov pristop z uporabo pisala prevladal. “Že dolga leta napovedujem prevlado tablic s pisalom,” je povedal. “Izkazalo se bo, da imam prav, ali pa naj takoj umrem.”

Noč po predstavitvi je bil Jobs jezen in depresiven. Ko smo se zbrali v kuhinji na večerji, je hodil okoli mize, bral epošto in deskal po spletu z iphonom.

V zadnjih 24 urah sem prejel okoli 800 sporočil. Večina so bile pritožbe. Nima USBvtičnice! Nima tega, nima tistega. Nekateri so celo pisali: “Jebemti, kako si drzneš?” Običajno ne odgovarjam, toda tokrat sem odpisal: “Tvoji starši bi bili ob tem zelo ponosni nate.” Nekaterim ni všeč ime ipad in tako naprej. Slabe volje sem. Takšen odziv ti da malo misliti.

Kljub temu je tistega dne dobil eno čestitko, poklical ga je šef osebja predsednika Obame, Rahm Emanuel. Toda ob večerji je omenil, da ga predsednik ni več poklical, odkar je prevzel to funkcijo.

Javno bičanje se je poleglo, ko je ipad aprila prišel v prodajo in so ga ljudje lahko preizkusili. Tako Time kot Newsweek sta ga dala na naslovnico. “O Applovih izdelkih je težko pisati, ker se okoli njih naplete preveč pompa,” je v reviji Time zapisal Lev Grossman. “Drugi razlog, zakaj je o njih težko pisati, je to, da je včasih ves ta pomp upravičen.” Njegov glavni zadržek, in to tehten, je bil to, da “je sicer ljubka napravica za prebiranje vsebin, sicer pa nima kakršnegakoli presežka, ki bi utemeljeval njegov nastanek”. Računalniki, zlasti macintoshi, so postali orodje, s katerim so ljudje ustvarjali glasbo, posnetke, spletne strani in bloge, ki so jih nato dali na ogled vsemu svetu. “Ipad je bistvo premaknil z. ustvarjanja na zgolj prejemanje in upravljanje vsebin. Naprava te onemogoči in spremeni nazaj v pasivnega potrošnika izdelkov drugih ljudi.” To kritiko si je Jobs vzel k srcu. Odločil se je, da bo naslednja različica ipada uporabniku omogočala več ustvarjanja.

Newsweek je na naslovnico zapisal: “Kaj je tako krasnega na ipadu? Vse.” Daniel Lyons, ki ga je na predstavitvi ošvrknil s komentarjem o Snooki, je spremenil mnenje. “Ob Jobsovi predstavitvi delovanja sem najprej pomislil, da to ni nič takšnega,” je zapisal. “To je pač večja različica ipod toucha, kajne? Nato pa sem dobil ipad v uporabo in takrat meje spreletelo: Hočem ga.” Lyons je, tako kot drugi, ugotovil, da je to Jobsov osebni projekt in da zato predstavlja vse njegove vrednote. “On ima osupljivo sposobnost, da ustvari naprave, za katere nismo vedeli, da jih potrebujemo, nato pa nenadoma ne moremo več živeti brez njih,” je zapisal. “Zaprt sistem je morda edini način za takšno tehnološko zen doživetje, zaradi katerih je Apple zaslovel.”

Večina razprav o ipadu se je osredotočila na to, ali je zaprt sistem sijajna ali grozna domislica. Google je začel prevzemati podobno vlogo kot Microsoft v 80. letih. Ponujati je začel mobilno platformo Android, ki je bila odprta in sojo lahko uporabili vsi izdelovalci strojne opreme. Revija Fortune je objavila razpravo o tem. “Ni opravičila za zaprt sistem,” je zapisal Michael Copeland. Toda njegov kolega Jon Fortt je takšno stališče zavrnil. “Zaprti sistemi imajo slab sloves, toda delujejo čudovito in v uporabnikovo korist. V tehnologiji tega ni nihče dokazal bolje kot Steve Jobs. S povezavo strojne in programske opreme ter storitvami, ki jih strogo nadzoruje, je Apple ves čas korak pred tekmeci in na trg da je izpiljene izdelke.” Strinjali so se, da je ipad največja preizkušnja te trditve vse od prvega macintosha naprej. “Apple je svoj sloves obsedenca z nadzorom dvignil na povsem novo raven s čipom A4, ki poganja napravo,” je zapisal Fortt. “Cupertino ima zdaj absoluten nadzor nad silicijem, napravo, operacijskim sistemom, App Štorom in plačilnim sistemom.”

Jobs je Applovo trgovino v Palo Altu obiskal nekaj pred poldnevom 5. aprila, ko je ipad prišel v prodajo. Daniel Kottke - njegova zadeta sorodna duša z Reeda in začetkov Appla, ki ni več gojil zamere, ker kot soustanovitelj ni dobil paketa delnic - se je potrudil, da je prišel tja. “Minilo je 15 let in hotel sem ga znova videti,” se spominja Kottke. “Prijel sem ga za rokav in mu povedal, da bom ipad uporabljal za svoja besedila pesmi. Bil je zelo dobre volje in po vseh teh letih sva prijetno pokramljala.” Powellova in njun najmlajši otrok, hči Eve, sta ju opazovala iz kota trgovine.

Wozniak, ki je nekoč zagovarjal čim bolj odprto strojno in programsko opremo, je še vedno spreminjal mnenje. Pogosto je z drugimi navdušenci preživel noč v vrsti pred trgovino. Tokrat je bil na segveju v trgovskem središču v San Joseju. Novinar ga je vprašal o zaprtih Applovih sistemih. “Apple te najprej zvabi v svoj peskovnik, nato pa te zadrži tam, toda to ima svoje prednosti,” je odgovoril. “Rad imam odprte sisteme, ampak jaz sem pač heker. Toda večina ljudi ljubi preproste stvari. Stevova genialnost je v tem, da zna poenostavljati, kar pa včasih zahteva popoln nadzor nad vsem.”

Vprašanje “Kaj imaš na ipadu?” je nadomestilo vprašanje “Kaj imaš na ipodu?” V tej igri je sodelovalo tudi osebje predsednika Obame, ki je ipad hitro sprejelo kot svoj modni dodatek. Gospodarski svetovalec Larry Summers je imel Bloombergovo aplikacijo za finančne informacije, igro Scrabble in zbirko esejev The Federalist Papers. Vodja osebja, Rahm Emanuel, je imel ogromno časopisov, svetovalec za komunikacije, Bill Burton, je imel revijo Vanity Fair in celotno sezono TVserije Skrivnostni otok, politični direktor David Axelrod pa prvo ligo bejzbola in državni radio.

Jobsa je ganila zgodba, ki jo je posredoval tudi meni. Michael Noer jo je zapisal na Forbes.com. Noer je med obiskom mlekarske farme na podeželju severno od Bogote v Kolumbiji na ipadu bral znanstvenofantastični roman, ko mu je pristopil šestletnik, ki je čistil hleve. Radovedni Noer mu je dal ipad. Fant, ki v življenju še ni videl računalnika, ga je povsem brez navodil začel intuitivno uporabljati. S prsti je drsal po zaslonu, zaganjal aplikacije in igral fliper. “Steve Jobs je ustvaril mogočen računalnik, ki ga lahko nepismeni šestletniki uporabljajo brez navodil,” je zapisal Noer. “Če to ni čarobno, potem ne vem, kaj je.”

Apple je manj kot v mesecu dni prodal milijon ipadov. Iphone je za to potreboval enkrat več časa. Do marca 2011, devet mesecev po splavitvi, je bilo prodanih 15 milijonov. Po nekaterih ocenah je postal najbolje prodajani potrošniški izdelek vseh časov.

Oglaševanje

Jobs ni bil zadovoljen s prvotnimi oglasi za ipad. Kot vedno, se je tudi tokrat vrgel v oglaševanje in sodeloval z Jamesom Vincentom in Duncanom Milnerjem iz oglaševalske agencije (zdaj TBWA/Media Arts Lab), svetoval pa je Lee Clow, ki je bil žena pol upokojen. Prva reklama je bila ganljiv prizor fanta v spranih kavbojkah in zgornjem delu trenirke, ki v naslanjaču prebira epošto, gleda fotografije, bereNew York Times, knjige in gleda posnetke na ipadu v svojem naročju. Besed ni bilo, le v ozadju se je vrtela pesem “There Goes My Love” skupine Blue Van. “Ko jo je odobril, se je Steve odločil, da mu gre na živce,” se spominja Vincent. “Menil je, da je videti kot reklama za trgovino s pohištvom.” Jobs je kasneje povedal:

Ni bilo težko razložiti, kaj je ipod - na tisoče pesmi v vašem žepu - zato smo hitro prišli do slavnih reklam z obrisi teles. Veliko težje je bilo pojasniti, kaj je ipad. Nismo hoteli prikazati računalnika, hkrati pa ga nismo hoteli prikazati kot srčkan TVaparat. Prve reklame so pokazale, da nismo vedeli, kaj počnemo. Bile so videti kot reklame za kašmir in koruzne ocvrtke.

James Vincent je mesece delal brez odmora. Ko je ipad končno prišel v prodajo in so se reklame začele vrteti, je z družino odšel na glasbeni festival v Palm Springs, kjer so nastopile njegove priljubljene skupine, tudi Muse, Faith No More in Devo. Kmalu po prihodu ga je poklical Jobs. “Tvoje reklame so zanič,” je rekel. “Ipad bo spremenil svet, zato potrebujemo nekaj velikega, ti pa si mi dal kup dreka.”

“Ja kaj pa bi rad?” je Vincent takoj zasikal nazaj. “Nisi znal povedati, kaj bi rad.”

“Ne vem,” je rekel Jobs. “Daj mi nekaj drugačnega. Vse kar si pokazal, ni niti približno to, kar iščem.”

Vincent je ugovarjal in Jobs je popenil. “Nenadoma je začel kričati name,” se spominja Vincent. Tudi Vincent je bil precej vzkipljiv in grmela sta vedno glasneje.

Ko je Vincent zakričal “Povej, kaj bi rad!” je Jobs vrnil salvo, “pokaži mi več, pa bom vedel, ko bom to zagledal.”

“Aja, super, to bodo moja navodila ustvarjalcem: Vedel bo, ko bo to zagledal.”

Vincent je tako popenil, da je s pestjo udaril v zid hiše, ki jo je najel, in vanj naredil veliko luknjo. Ko je končno šel k družini, ki je sedela ob bazenu, so ga živčno pogledali. “Si v redu?” je končno izdavila žena.

Vincent in njegova ekipa so potrebovali dva tedna, da so razvili kup novih predlogov za oglase. Hotel jih je predstaviti pri Jobsu doma, ne pa v pisarni, upajoč, da bo vzdušje zato bolj sproščeno. Z Milnerjem sta predstavila 12 novih pristopov in skice položila na kavno mizico. En pristop je bil ganljiv in navdihujoč. Drugi je poskusil s humorjem, kjer je igralec Michael Cera hodil po hiši in smešno komentiral različne načine uporabe ipada. V tretjem so ipad uporabljali zvezdniki, v četrtem je z bele podlage skakal v ospredje, ali se pojavil v humorni zgodbici ali pa je šlo za običajen neposredni prikaz izdelka.

Po ogledu in daljšem tuhtanju je Jobs dojel, kaj hoče. Ne humorja, zvezdnikov ali prikaza izdelka. “Reklama mora podati izjavo,” je dejal. “To mora biti manifest. To je ogromna stvar.” Napovedal je, da bo ipad spremenil svet, zato je hotel oglase, ki bi to potrdili. Druga podjetja bodo v letu dni izdelala enake tablice, zato hoče, da si ljudje zapomnijo, da je bil ipad prva prava stvar. “Potrebujemo oglase, ki bodo izstopali in povedali, kaj smo dosegli.”

Nenadoma je vstal. Bil je videti šibak, a nasmejan. “Na masažo moram,” je rekel. “Loti se dela.”

Tako so Vincent, Milner in pisec oglasnih besedil, Eric Grunbaum, začeli ustvarjati nekaj, kar so poimenovali Manifest. Reklama bi bila hitra, s kričečimi slikami in divjim ritmom, in sporočala bi, da je ipad revolucionaren. Za glasbeno podlago so izbrali udaren refren Karen O iz pesmi “Gold Lion” skupine Yeah Yeah Yeahs. Medtem ko je ipad počel razne neverjetne zadeve, je močan glas govoril: “Ipad je tanek, ipad je čudovit ...je noro močan. Je magičen ... Je video, fotografije. Več knjig, kot jih v življenju lahko preberete. Že zdaj je revolucionaren, pa je šele na začetku svoje poti.”

Ko so se reklame Manifesta odvrtele, je skupina znova poskusila z nečim nežnejšim, s prikazi vsakodnevnega življenja, ki jih je.posnela mlada filmarka Jessica Sanders. Jobsu so bili všeč - nekaj časa. Nato jih je zasovražil zaradi enakega razloga kot prve reklame v slogu trgovine za pohištvo. “Prekleto,” je kričal, “videti so kot reklame za Viso, tipične za oglaševalske agencije.”

Zahteval je reklame, ki bi bile drugačne in izvirne, toda na koncu je dojel, da noče preveč odstopati od Applovega sloga. Ta slog je zanj imel značilne dobre lastnosti: preprostost, poučnost in jasnost. “Poskusili smo s pristopom o življenjskem slogu in zdelo se je, da se je Steve ogrel zanj, nenadoma pa je rekel: ‘To mi ni všeč, to ni Apple,’” se spominja Lee Clow. “Rekel je, naj se vrnemo k Applovemu slogu. To je zelo preprost in iskren slog.” In tako so se vrnili k belemu ozadju ter bližnjim posnetkom tega, kar “Ipad je ...” in česa je sposoben.

Aplikacije

Reklame za ipad niso govorile o napravi, ampak o tem, kaj lahko počnete z njo. Uspešna seveda ni bila le zaradi svoje lepote, temveč predvsem zaradi aplikacij, s katerimi si lahko užival v različnih vrstah zabave. Bilo je na tisoče - in kmalu na sto tisoče - aplikacij, ki si jih lahko naložil brezplačno ali za nekaj dolarjev. Z gibom prsta si lahko metal jezne ptice, spremljal svoje delnice, gledal filme, bral knjige in revije, spremljal novice, igral igre in zapravil veličastne količine časa. Celovita združitev strojne opreme, programov in trgovine je zopet vse poenostavila. Toda zaradi aplikacij je platforma morala biti na nadzorovan način odprta za zunanje razvijalce, ki so hoteli zanjo pisati programe in ustvarjati vsebine. Odprta kot strogo nadzorovan vhod v trezor.

Fenomen aplikacij se je začel z iphonom. Ko je v začetku leta 2007 izšel, zanj nisi mogel kupiti aplikacij zunanjih razvijalcev in Jobs jih sprva ni hotel spustiti blizu. Ni želel, da bi neznanci ustvarjali aplikacije za iphone, ki bi ga pokvarile, okužile z virusi ali kako drugače porušile njegovo celovitost.

Član odbora Art Levinson je bil med tistimi, ki so se zavzemali za sprostitev iphonovih aplikacij. “Stokrat sem ga poklical in mu skušal dopovedati, kakšen potencial se skriva v aplikacijah,” se spominja. Če jih Apple ne bi dovolil ali celo spodbujal, jih bo pa kakšen drug izdelovalec pametnih telefonov in s tem pridobil prednost. Applov vodja oglaševanja se je strinjal. “Nisem si mogel predstavljati, da bi ustvarili nekaj tako mogočnega, kot je iphone, potem pa razvijalcem ne bi dovolili, da bi zanj razvili veliko aplikacij,” se spominja. “Vedel sem, da bi našim strankam bile všeč.” Izven Appla je vlagatelj tveganega kapitala, John Doerr, trdil, da bi odprtost do aplikacij ustvarila ogromno novih podjetnikov, ki bi ponujali nove storitve.

Jobs je sprva utišal to razpravo, delno zato, ker je menil, da se njegova ekipa ne more spopasti z vsemi težavami, ki bi jih povzročili zunanji razvijalci aplikacij. Hotel je nadzor. “Zato ni hotel govoriti o tem,” je dejal Schiller. Toda takoj po splavitvi iphona je bil pripravljen poslušati razpravo. “Vsakič ko smo načeli to temo, se je zdelo, da je Steve vedno bolj naklonjen tej ideji,” je dejal Levinson. O tem so neobremenjeno klepetali na štirih sestankih odbora.

Jobsu se je kmalu posvetilo, da lahko dobi najboljše iz obeh svetov. Zunanjim razvijalcem bi dovolil ustvarjanje aplikacij, toda morale bi se podrejati strogim Applovim standardom, Apple bi jih prav tako preizkusil in odobril, na voljo pa bi bile samo v iTunes Štoru. Na ta način bi pridobil vso prednost, ki jo prinašajo tisoči programerjev, hkrati pa bi obdržal dovolj nadzora nad njimi, da bi ohranil celovitost iphona in njegovo preprosto uporabo. “To je bila čarobna rešitev, ki je sladko zabrenkala na prave strune,” je dejal Levinson. “Dala nam je vse prednosti odprtega sistema, hkrati pa smo nad njim obdržali ves nadzor.”

App Store za iphone se je odprl julija 2008, devet mesecev kasneje pa je bila v njem opravljena že milijarda nakupov. Do aprila 2010, ko se je začel prodajati ipad, je za iphone obstajalo že 185.000 aplikacij. Večino si lahko uporabil tudi na ipadu, čeprav pri tem niso izkoristile večjega zaslona. Toda v manj kot petih mesecih so razvijalci napisali 25.000 novih aplikacij, ki so bile prilagojene posebej ipadu. Do julija 2011 je za obe napravi obstajalo 500.000 aplikacij, število njihovih prenosov pa je bilo večje od 15 milijard.

App Store je čez noč ustvaril novo panogo. V študentskih domovih, garažah in velikih medijskih firmah so podjetni programerji pisali nove aplikacije. Podjetje Johna Doerrja za naložbe s tveganim kapitalom je ustvarilo 200milijonski sklad iFund, ki je finančno podprl najboljše ideje za aplikacije. Revije in časopisi, ki so svoje vsebine že ponujali brezplačno na spletu, so aplikacije videli kot zadnjo možnost, da še ukrotijo duh negotovega spletnega poslovnega modela. Inovativni založniki so ustvarili nove revije, knjige in učne materiale samo za ipad. Recimo, ugledna založba Callaway, ki je izdala vse od Madonninega Seksa do otroške knjige Pajkolinina čajanka, se je odločila “zažgati mostove” in prenehati s klasičnim založništvom ter se osredotočiti le na prodajo elektronskih knjig v obliki interaktivnih aplikacij. Do junija 2011 je Apple razvijalcem aplikacij izplačal 2,5 milijarde dolarjev.

Ipad in druge naprave z aplikacijami so napovedale temeljit premik v digitalnem svetu. V 80. letih je internet pomenil telefonski klicni dostop do ponudnika, kot so AOL, CompuServe ali Prodigy, ki so zaračunali dostop do ograjenega in skrbno obdelanega vrtička polnega vsebin, z izhodi, skozi katere so se bolj pogumni podali raziskovat neomejen internet.

Druga faza je nastopila v zgodnjih devetdesetih letih s pojavom brskalnikov, ki so vsakomur omogočili svobodno deskanje po internetu s pomočjo spletnih hiperpovezav, ki so povezale na milijarde spletnih strani. Nastali so spletni iskalniki, da so ljudje lažje našli, kar so iskali. Nastanek ipada je naznanil nov model. Aplikacije so bile podobne nekdanjim ograjenim vrtovom. Njihovi avtorji so lahko zaračunali in ponujali več storitev strankam, ki so si njihovo aplikacijo naložili. Toda vzpon aplikacij je prav tako pomenil, da je bilo treba pozabiti na odprtost in povezanost spleta. Aplikacije niso bile tako povezane in težje jih je bilo najti. Ker je ipad dovoljeval uporabo tako spleta kot aplikacij, ni bil tekmec spletnemu modelu, je pa ponudil alternativo, tako potrošnikom kot ustvarjalcem vsebin.

Založništvo in časopisje

Jobs je z ipodom spremenil glasbeno industrijo. Z ipadom in njegovim App Štorom je začel spreminjati vse medije, od založništva in časopisov do televizije in filmov.

Knjige so bile očitna tarča, saj je Amazon s Kindlom dokazal, da obstaja tržišče za elektronske knjige. Zato je Apple postavil iBooks Store, ki je elektronske knjige prodajal na enak način, kot je iTunes Store prodajal pesmi. Toda kljub temu je obstajala manjša razlika v poslovnem modelu. Za iTunes je Jobs vztrajal, da se vse pesmi prodajajo po enaki, nizki ceni 99 centov. Amazonov Jeff Bezos je poskušal s podobnim pristopom in pri tem vztrajal, da se eknjige prodajajo za največ 9,99 dolarja. Nato je vstopil Jobs in založnikom ponudil nekaj, česar glasbenim založnikom ni. Za svoje knjige v iBooks Štoru lahko sami postavljajo cene, Applov delež pa bo znašal 30 %. To je sprva pomenilo, da bodo cene višje kot pri Amazonu. Zakaj bi torej ljudje Applu plačevali več? “To se ne bo zgodilo,” je odgovoril Jobs, ko ga je Walt Mossberg na predstavitvi ipada vprašal natanko to. “Cena bo enaka.” Imel je prav.

Dan po splavitvi ipada mi je Jobs podal svoje mnenje o eknjigah:

Amazon je zamočil. Za nekatere knjige je plačal veleprodajno ceno, nato pa jih je začel prodajati pod ceno za 9,99 dolarjev. Založniki tega niso marali - menili so, da zaradi tega ne bodo mogli več prodajati knjig s trdimi platnicami po 28 dolarjev. Torej so nekateri založniki prenehali prodajati knjige Amazonu, še preden je na trg prišel Apple. Zato smo založnikom rekli: ‘Šli se bomo posredništvo, kjer vi postavite ceno, mi poberemo 30 % in, ja, kupec bo plačal več, ampak saj to itak hočete.’ Toda pri tem smo želeli tudi jamstvo, da lahko, v primeru če bo kdorkoli drug eknjige prodajal ceneje, znižamo ceno knjig. Zato so založniki odšli k Amazonu in rekli: ‘Prešli boste na posredniški model, sicer vam ne damo knjig.’

Jobs je priznal, da je hotel oboje, glasbo in knjige. Glasbenim založnikom ni hotel ponuditi posredniškega modela, knjižnim založnikom pa je dovolil, da so sami postavili cene. Zakaj? Ker mu pri glasbi tega ni bilo treba, pri knjigah pa. “Na področju knjig nismo bili prvi,” je dejal. “Trg je že obstajal, zato je bilo za nas najbolje, da naredimo preobrat in uporabimo posredniški model. Uspelo nam je.”

Takoj po predstavitvi ipada je Jobs februarja 2010 odšel v New York na sestanek z direktorji časopisnih podjetij. V dveh dneh se je srečal Rupertom Murdochom, njegovim sinom Jamesom, upravniki Wall Street Journala, Arthurjem Sulzbergerjem ml., najvišjimi direktorji New York Timesa,, revije Time, Fortune in drugih revij podjetja Time Inc. “Rad bi pomagal kakovostnemu novinarstvu,” je kasneje dejal. “Za novice se ne moremo več zanašati na blogerje. Zdaj bolj kot kadarkoli potrebujemo pravo poročanje in uredniški nadzor. Zato bi rad poiskal način, da bi ljudje ustvarjali digitalne vsebine tako, da bi dejansko tudi kaj zaslužili.” Ker je ljudi prepričal, da so za glasbo začeli plačevati, je upal, da bi lahko nekaj podobnega storil tudi za časopise.

Toda založniki so bili skeptični do njegovega predloga. Pomenil je, da bodo morali 30 % prihodkov dati Applu, ampak to ni bila največja težava. Založniki so se najbolj bali tega, da bodo pod njegovim sistemom izgubili neposredno vez s svojimi naročniki. Ne bodo več mogli pridobiti njihovih elektronskih naslovov in številk kreditnih kartic, da bi jim lahko zaračunali, ne bodo mogli komunicirati z njimi in jim oglaševati novih izdelkov. Namesto tega bi si stranke prisvojil Apple, jim zaračunal in podatke o njih shranil v svoje podatkovne baze. In zaradi svoje stroge politike Apple teh podatkov ne bil delil z drugimi, razen če bi stranka to nedvoumno dovolila.

Jobs si je še posebej želel doseči dogovor z New York Timesom, za katerega je menil, da je sijajen časopis, ki pa mu grozi zaton, ker ni znal poiskati načina, kako uspešno zaračunati digitalne vsebine. “Eden od mojih letošnjih osebnih projektov je pomagati - pa če hoče ali ne - Timesu,” mi je povedal zgodaj leta 2010. “Za našo državo je zelo pomembno, da najdejo pravi način.”

Med obiskom New Yorka je šel na večerjo s 50 najvišjimi uslužbenci Timesa v zasebno kletno jedilnico v azijski restavraciji Pranna. (Naročil je napitek iz manga in veganske testenine brez preliva, čeprav nič od tega ni bilo na jedilniku.) Tam jim je pokazal ipad in pojasnil, kako pomembno je najti dovolj skromno ceno za digitalne vsebine, da bi jo potrošniki sprejeli. Narisal je graf morebitnih cen in količine. Koliko bralcev bi imel Times, če bi bil brezplačen? Na to skrajnost so že vedeli odgovor, saj so časnik brezplačno ponujali na spletni strani, ki je privabljala 20 milijonov rednih obiskovalcev. Kaj pa, če bi bil zelo drag? Tudi te podatke so že imeli, milijon naročnikom so zaračunali 300 dolarjev letne naročnine. “Torej morate poiskati srednjo pot, to je deset milijonov spletnih naročnikov,” jim je povedal. “To pomeni, da morajo biti naročnine za digitalno različico zelo poceni in preproste, en klik in največ pet dolarjev mesečno.”

Ko je eden ob glavnih pri Timesu vztrajal, da časnik za svoje naročnike potrebuje njihove elektronske naslove in številke kreditnih kartic, tudi v primeru, če se na časnik naročijo preko App Štora, je Jobs dejal, da Apple teh podatkov ne bo delil. To je moža razjezilo. Rekel je, da je za Times nepredstavljivo, da ne bi imel podatkov o svojih naročnikih. “No, lahko jim rečete zanje, ampak če vam jih ne bodo prostovoljno odstopili, ne krivite mene,” je dejal Jobs. “Če vam to ni všeč, vam ni treba poslovati z nami. Nisem vas jaz spravil v to zagato. Vi ste tisti, ki ste zadnjih pet let brezplačno objavljali časopis na spletni strani, pri tem pa niste dobili niti ene številke kreditne kartice.”

Jobs se je prav tako na štiri oči srečal z Arthurjem Sulzbergerjem ml. “Prijazen fant je, in zelo ponosen na svoj nov nebotičnik, kar je tudi prav,” je Jobs povedal kasneje. “Povedal sem mu, kaj menim, da bi moral storiti, a nato se ni nič zgodilo.” Trajalo je leto dni, toda aprila 2011 je Times začel zaračunavati digitalno različico časnika in prodajati naročnine preko Appla, pri tem pa je upošteval pravila, ki jih je postavil Jobs. Kljub temu so zaračunali štirikrat več kot pet dolarjev mesečno, ki jih je predlagal Jobs.

Rick Stengel, urednik revije Time, ga je sprejel v nebotičniku TimeLife. Stengel je bil Jobsu všeč, ker je sestavil nadarjeno ekipo pod vodstvom Josha Quittnerja, ki je vsak teden izdala digitalno različico revije za ipad. Toda dejstvo, da je bil na sestanku tudi Andy Serwer iz revije Fortune, ga je vznejevoljilo. Vzrojil je in Senverju zabrusil, da je še vedno zelo prizadet zaradi dve leti starega članka, ki je razkril njegovo zdravstveno stanje in težave z delnicami. “Brcali ste me, ko sem bil na tleh,” je dejal.

Time Inc. je imel enako težavo kot Times. Podjetje ni želelo, da se pri zaračunavanju storitev Apple postavi med njih in njihove naročnike. Želeli so aplikacijo, ki bi bralce preusmerila na njihovo lastno spletno stran, kjer bi se lahko naročili na revijo. Apple je to odklonil. Ko so Time in druge revije Applu poslale aplikacije, ki so počele točno to, jih Apple ni odobril za prodajo v App Štoru.

Jobs se je skušal osebno pogajati z izvršnim direktorjem Time Wamerja, Jeffom Bevvksom, s spretnim pragmatistom, ki je očaral s svojo odprtostjo. Že pred leti sta imela opravka drug z drugim zaradi pravic do predvajanja videoposnetkov na ipod touchu. Čeprav ga Jobs ni uspel prepričati, da bi lahko predvajali HBOjeve "vsebine kmalu po premieri, je vseeno občudoval Bewksovo neposrednost in odločnost. Po drugi strani pa je Bewkes spoštoval Jobsovo sposobnost, da je hkrati velik strateg in mojster najmanjših podrobnosti. “Steve lahko takoj preklopi s splošnih tem v podrobnosti,” je dejal.

Ko je Jobs poklical Bewksa, da bi sklenila posel za njihove revije na ipadu, je začel s svarili, da so tiskane izdaje “zanič”, da “v resnici nihče noče vaših revij”, in da Apple ponuja izvrstno priložnost za prodajo digitalnih naročnin, toda “tvoji fantje je ne štekajo”. Bewkes se ni strinjal z ničimer, kar je Jobs povedal, toda rekel je, da bi bil vesel Applove prodaje naročnin za Time Inc. Applovih 30 % ni noben problem. “Povem ti, če za nas prodaš kakšno naročnino, lahko v miru vzameš 30 %,” mu je dejal Bewkes.

“No, takšnega napredka nisem dosegel še z nikomer,” je odgovoril Jobs.

“Samo eno vprašanje imam,” je nadaljeval Bewkes. “Če prodaš naročnino za mojo revijo in ti dam 30 %, čigav je potem naročnik - tvoj ali moj?”

“Podatkov o naročnikih ne smem razkrivati zaradi Applove politike o varovanju podatkov,” je odgovoril Jobs.

“V tem primeru se morava domisliti kaj drugega. Nočem ti predati vseh svojih naročnikov, da jih boš zbiral pri Applu,” je dejal Bewkes. “Ko boš enkrat imel monopol, boš zahteval, da moja revija ne sme stati štiri dolarje ampak en dolar. Če se kdo naroči nanjo, moramo poznati naročnika, ustvariti moramo spletne skupnosti svojih naročnikov. Hočemo pravico in zmožnost, da neposredno dostopamo do njih, ko bo treba podaljšati naročnino.”

Jobs je imel lažje delo z Rupertom Murdochom, čigar News Corp je imela v lasti Wall Street Journal, New York Post, časopise po vsem svetu, filmski studio Fox in TVpostajo Fox News Channel. Ko se je Jobs srečal z Murdochom in njegovo skupino, so prav tako vztrajali, da si morajo deliti podatke o naročnikih, ki bodo prišli skozi App Store. Toda ko jih je Jobs zavrnil, se je zgodilo nekaj zanimivega. Murdoch ne slovi kot slabič, toda vedel je, da tokrat nima vpliva na to, zato je sprejel Jobsove pogoje. “Raje bi mi imeli naročnike in za to smo si prizadevali,” se spominja Murdoch. “Toda za Steva so bili ti pogoji nesprejemljivi, zato sem rekel: ‘Prav, pa naj bo.’ Nismo imeli razloga, da bi zapravljali čas. On ne bi klonil - tudi jaz na njegovem mestu ne bi - zato sem pač privolil.”

Murdoch je celo izdal nov elektronski dnevnik, The Daily, ki je bil prilagojen posebej za ipad. Prodajal naj bi se v App Štoru, pod Jobsovimi pogoji, za 99 centov na teden. Celo Murdoch je osebno prišel s svojo skupino v Cupertino, da bi pokazal postavitev časopisa. Jasno, Jobsu ni bila všeč. “Lahko pomagajo še naši oblikovalci?” je vprašal. Murdoch je prikimal. “Applovi oblikovalci so se vrgli na delo,” se spominja Murdoch, “naši pa so odšli, poskusili znova in se čez deset dni vrnili. Obe skupini sta pokazali svoj dizajn in dejansko mu je bil naš bolj všeč. Osupnili smo.”

The Daily, ki ni bil niti tabloid niti resen časopis, ampak nekje na sredi, kot USA Today, ni bil zelo uspešen, je pa ustvaril nekakšno vez med Jobsom in Murdochom. Ko ga je junija 2010 Murdoch prosil za govor na letnem letoviškem zasedanju uprave News Corpa, je Jobs naredil izjemo in prezrl svoje pravilo, da ne bo dajal govorov. James Murdoch ga je po večerji povabil na pogovor, ki je trajal skoraj dve uri. “Bil je zelo odkrit in kritičen do položaja časopisov v digitalni dobi,” se spominja Murdoch. “Rekel nam je, da bomo stvari težko naredili prav, ker smo v New Yorku, vsi poznavalci tehnologije pa delajo v Silicijevi dolini.” Vodja računalniške mreže Wall Street Journala, Gordon McLeod, tega ni sprejel dobro. Na koncu je prišel do Jobsa in mu rekel: “Hvala, to je bil krasen večer, a najbrž si me pravkar stal službe.” Murdoch se je ob opisovanju tega prizora prijetno nasmejal. “Prav je imel,” je dejal. McLeod je čez tri mesece letel.

V zameno za govor je Jobs lahko Murdochu povedal, kaj si misli o TVpostaji Fox News, za katero je menil, da je uničevalna, da škodi državi in da je madež na Murdochovem ugledu. “S Fox News delaš napako,” mu je Jobs povedal ob večerji. “Danes delitev ne poteka na liberalne in konservativne, ampak na graditelje in rušitelje, v svoje dvorišče pa si pripeljal veliko rušiteljev. Fox je postal zelo močna uničevalna sila v naši družbi. Sposoben si česa veliko boljšega, a če ne boš previden, bo to tvoja zapuščina.” Jobsu se je zdelo, da Murdochu ni všeč, kako daleč je šel Fox. “Rupert je graditelj, ne rušitelj,” je dejal. “Nekajkrat sem se srečal z Jamesom in mislim, da se strinja z mano. To čutim.”

Murdoch je kasneje povedal, da je vajen* ljudi, ki se kot Jobs pritožujejo nad Foxom. “Glede tega ima stališče levičarja,” je dejal. Jobs ga je prosil, da bi njegovi ljudje sestavili tedenski povzetek oddaj Seana Hannityja in Glenna Becka - ki sta bila po njegovenj mnenju še bolj rušilna kot Bill 0’Reilly - in Murdoch se je strinjal. Jobs mi je kasneje povedal, da bo prosil Jona Stewarta, da sestavi podoben povzetek za Murdocha. “Z veseljem bi si ga ogledal,” je rekel Murdoch, “ampak nikoli mi ga ni poslal.”

Murdoch in Jobs sta se dovolj dobro ujela, da ga je Murdoch v naslednjem letu dni dvakrat obiskal na domu v Palo Altu. Jobs se je šalil, da je skril nože, ker se je bal, da bo njegova liberalna žena Murdocha zrezala na koščke v trenutku, ko bo stopil skozi vrata. Je pa Murdoch zato podal sijajno izjavo o njuni organski veganski hrani: “Večerja pri Stevu je krasno doživetje, če se konča, preden se zaprejo lokalne restavracije.” Toda ko sem Murdocha vprašal, ali je res to rekel, se tega ni spomnil.

Eden od njegovih obiskov se je zgodil zgodaj leta 2011. Murdoch naj bi 24. februarja potoval skozi Palo Alto, zato je Jobsu poslal sporočilo. Ni vedel, da je Jobsov 56. rojstni dan in Jobs mu tega ni povedal, ko ga je povabil na večerjo. “Na ta način sem Laurene preprečil, da bi prepovedala obisk,” se je šalil Jobs. “Ker sem imel rojstni dan, je morala dovoliti, da me je Murdoch obiskal.” Tam sta bili tudi Erin in Eve, Reed pa je s Stanforda prišel proti koncu večerje. Jobs je kazal načrte za svojo jahto, za katero je Murdoch menil, da je znotraj čudovita, na zunaj pa “malce neizrazita”. “Načrtovanje jahte je veliko povedalo o optimizmu glede njegovega zdravja,” je kasneje povedal Murdoch.

Med večerjo sta razpravljala, kako pomembno jev firmo vnesti okreten podjetniški duh. Sonyju to ni uspelo, je dejal Murdoch. Jobs se je strinjal. “Nekoč sem mislil, da velika podjetja ne morejo imeti jasno določene korporativne kulture,” je dejal Jobs. “Toda zdaj menim, da je to mogoče. Murdoch je to storil. Mislim, da sem tudi jaz to dosegel v Applu.”

Pogovor ob večerji se je največ vrtel okoli izobrazbe. Murdoch je pravkar najel Joela Kleina, nekdanjega predsednika mestnega odbora za izobraževanje v New Yorku, da bi ustanovil oddelek za digitalni izobraževalni program. Murdoch se spomni, da Jobs ni verjel, da bi tehnologija lahko spremenila izobraževanje, se je pa strinjal z Murdochom, da bodo digitalni učni materiali povozili papirnate učbenike.

Pravzaprav je Jobs že imel načrte, da bo trg učbenikov naslednje področje, ki ga bo spremenil. Menil je, da industrija, ki letno zaslužil osem milijard dolarjev, zrela za digitalno uničenje. Prav tako je vedel, da številne šole zaradi varnostnih razlogov nimajo omaric, zato morajo učenci ves čas nositi težke torbe. “Ipad bi to rešil,” je dejal. Hotel je najeti odlične pisce učbenikov, ki bi ustvarili elektronske različice, da bi jih dodal k ipadu. Poleg tega je sestankoval z velikimi založniki, kot so Pearson Education, da bi sodelovali z Applom. “Postopek državne odobritve učbenika je skorumpiran,” je dejal. “Toda če bi bili učbeniki brezplačni na ipadu, jih ne bi bilo treba odobriti. Korupcija na državni ravni bo trajala še desetletje, mi pa jim ponujamo priložnost, da ves postopek preskočijo in prihranijo denar.”

DEVETINTRIDESETO POGLAVJE

NOVE BITKE

In odmevi starih

Google: odprto proti zaprtemu

Nekaj dni po predstavitvi ipada januarja 2010 je Jobs zbral uslužbence na seji “mestnega sveta” v Applovem kampusu. Namesto zmagoslavja nad njihovim novim izdelkom, ki bo spremenil svet, je popenil zaradi Googla, ki je izdelal rivalski operacijski sistem Android. Jobs je bil razjarjen, ker se je Google odločil za vstop na telefonski trg, kjer bo Applov tekmec. “Mi nismo šli na trg iskalnikov,” je dejal. “Oni pa so šli na trg telefonov. Ne slepite se. Iphone hočejo uničiti. Tega jim ne bomo dovolili.” Čez nekaj minut, ko so na seji obdelovali že naslednjo točko, je Jobs znova začel s tirado in napadel Googlov slavni slogan o vrednotah. “Rad bi se vrnil na prejšnjo točko in povedal še nekaj. Ta mantra, da ne bodi zloben, je navadno sranje.”

Jobs se je počutil osebno izdanega. Googlov izvršni direktor, Eric Schmidt, je bil član Applovega odbora med razvojem iphona in ipada, in Googlova ustanovitelja, Larry Page in Sergey Brin, sta Jobsa imela za svojega mentorja. Počutil se je okradenega. Androidov vmesnik je uporabljal vedno več funkcij - večdotičnost, drsenje, mrežo ikon za aplikacije -ki jih je ustvaril Apple.

Jobs je skušal Google odvrniti od razvoja Androida. Leta 2008 je obiskal Googlov sedež blizu Palo Alta in se začel dreti na Paga, Brina in vodjo ekipe za Android, Andyja Rubina. (Ker je bil Schmidt takrat v odboru Appla, se je vzdržal razprave o iphonu.) “Rekel sem jim, da jim zavoljo dobrih odnosov jamčimo dostop do iphona ter eno ali dve ikoni na prvem zaslonu,” se je spominjal Jobs. Je pa zagrozil, da bo ob morebitnem razvoju Androida in uporabi Applovih funkcij, kakršna je večdotičnost, tožil Google. Slednji se je sprva izogibal uporabi določenih funkcij, toda januarja 2010 je HTC predstavil telefon z Androidom, ki se je ponašal z večdotičnostjo in številnimi drugimi funkcijami, ki so bile podobne iphonu. To je tisti kontekst, v katerem je Jobs razglasil, da je Googlov slogan ‘Ne bodi zloben’ navadno sranje.

Zato je Apple vložil tožbo proti HTC (in s tem tudi proti Androidu), pri tem pa se skliceval na kršenje 20 patentov. Med njimi so bili patenti za različne večdotične kretnje, poteg za vklop, dvojni dotik za povečavo, povečava z dvema prstoma in senzorji za zaznavo lege naprave. Ko je teden dni po vlogi tožbe sedel v svoji hiši v Palo Altu, ga tako jeznega še nisem videl:

Naša tožba pravi: ‘Google, ukradel si z iphona, prav vse si ukradel od nas.’ Velika tatvina. Če bo treba, se bom boril do zadnjega diha in porabil zadnji cent od Applovih 40 milijard, da bom popravil to krivico. Uničil bom Android, ker je ukraden izdelek. Za to sem pripravljen začeti z jedrsko vojno. Tresejo se od strahu, ker vedo, da so krivi. Razen iskalnika so Googlovi izdelki - Android, Google Docs - sranje.

Nekaj dni po tem izbruhu je Jobsa poklical Schmidt, ki je prejšnje poletje zapustil Applov odbor. Povabil ga je na kavo in dobila sta se v kavami v trgovskem središču v Palo Altu. “Polovico časa sva se pogovarjala o osebnih stvareh, polovico pa o njegovem vtisu, da je Google ukradel Applov uporabniški vmesnik,” se spominja Schmidt. Ko sta prišla na to temo, je govoril samo Jobs. Google ga je oropal, je rekel v svojem barvitem jeziku. “Ujeli smo vas s krvavimi rokami,” je povedal Schmidtu. “Poravnava me ne zanima. Nočem vašega denarja. Tudi če ponudite pet milijard, jih nočem. Denarja imam dovolj. Hočem le, da v Androidu prenehate uporabljati naše ideje.” Na koncu sestanek ni prinesel rešitve. Pravi razlog spora je segal globlje od tega, saj je izviral iz starejših razprtij. Google je Androida predstavil kot “odprto” platformo; njegova izvorna koda je bila odprta in na voljo vsem izdelovalcem, dajo uporabijo na poljubnih telefonih in tablicah. Jobs je seveda dogmatično verjel, da mora Apple svoj operacijski sistem močno povezati s strojno opremo. V 80. letih Apple ni prodajal licenc za macintoshev operacijski sistem, zato je Microsoft z licenciranjem svojega pridobil večinski del trga. Jobs je seveda menil, da so skopirali Applov uporabniški vmesnik.

Dogodki z Microsoftom v 80. letih in Googlovi poskusi leta 2010 niso bili povsem enaki, a bili so si dovolj podobni, da so vznemirili Jobsa - in ga razkačili. Bili so tipični primer večne razprave v digitalni dobi: odprto proti zaprtemu, oziroma, kakor je rekel Jobs, celovito proti razdrobljenemu. Je bolje, kot je verjel Apple in je Jobsova lastna obsesija za popolnostjo to zahtevala, povezati strojno opremo, programje in vsebino v en lepo urejen sistem, ki je ponujal preprosto uporabniško izkušnjo? Ali pa je bolje dati uporabnikom in izdelovalcem več svobode in sprostiti prostor za inovacije tako, da ustvariš operacijski sistem, ki ga lahko spreminjaš in uporabiš na različnih napravah? “Steve ima svojo vizijo vodenja Appla, in ta vizija je ista kot pred 20 leti, in sicer, da je Apple sijajen inovator zaprtih sistemov,” mi je kasneje povedal Schmidt. “Nočejo, da se ljudje brez dovoljenja sprehajajo po njihovi platformi. Prednost zaprte platforme je popoln nadzor. Toda Google verjame, da je odprtost boljši pristop, saj ponuja več možnosti, konkurenco in večjo izbiro za uporabnika.”

In kaj je menil Bill Gates, ko je opazoval Jobsa, kako se s svojo strategijo zaprtosti podaja v boj proti Googlu, podobno kot se je pred 25 leti lotil Microsofta? “Zaprtost prinaša nekatere prednosti, glede tega, koliko nadzora imaš nad izkušnjo, in gotovo je od tega občasno imel korist,” mi je povedal Gates. Toda odklanjanje licenciranja Applovega iOS je tekmecem, kot je Android, dalo priložnost, da se razširijo. Poleg tega konkurenca med različnimi napravami in izdelovalci vodi do večje izbire za potrošnika in je gonilo razvoja. “Ta podjetja ne gradijo piramid ob Centralnem parku,” je dejal in se ponorčeval iz Applove trgovine na Peti aveniji, “ampak si v boju za uporabnika prizadevajo za inovacije.” Večina razvoja na trgu osebnih računalnikov, je izpostavil Gates, je bila posledica široke izbire za potrošnika, in nekega dne se bo to zgodilo tudi na trgu prenosnih naprav. “Mislim, da bodo na koncu prevladali odprti sistemi, ampak jaz sem njihov privrženec že od nekdaj. Na dolgi rok se takšna zaprta celovitost ne obnese.”

Jobs pa je verjel v to “celovitost”. Njegova vera v nadzorovan in zaprt sistem je ostala neomajna, tudi ko je Android pridobival vedno večji tržni delež. “Google trdi, da imamo več nadzora kot oni, da smo zaprti, oni pa odprti,” je bruhal ogenj, ko sem mu povedal, kaj je Schmidt rekel. “No, pa poglej rezultat - Android je ena sama zmešnjava. Ima različne velikosti zaslonov in različice ter več kot sto različnih pojavnih oblik.” Tudi če bi se Googlov pristop na koncu izkazal za zmagovalnega, se je Jobsu še vedno zdel odvraten. “Hočem biti odgovoren za celotno uporabniško izkušnjo. Tega ne počnemo zaradi denarja. To počnemo zato, ker želimo izdelovati najboljše naprave, ne pa sranja, kot je Android.”

Flash, App Store in nadzor

Jobsovo vztrajanje pri popolnem nadzoru se je kazalo tudi v drugih bitkah. Na seji “mestnega sveta”, kjer je napadel Google, je prav tako napadel Adobovo multimedijsko platformo za spletne strani, Flash, in jo označil za “hroščato” požiralko energije, ki so jo zgradili “lenuhi”. Na ipodih in iphonih nikoli ne bo Flasha. “Flash je tehnološka zmešnjava, ki slabo deluje in je polna varnostnih lukenj,” mi je povedal čez nekaj dni.

Prepovedal je celo aplikacije, ki so s pomočjo Adobovega prevajalnika kodo v Flashu naredile združljivo z Applovim iOS. Jobs je preziral prevajalnike, ki so razvijalcem omogočali, da so njihovi programi delovali na različnih operacijskih sistemih. “Da Flash lahko deluje na različnih platformah pomeni, da je treba stvari poneumiti do najmanjšega skupnega imenovalca,” je dejal. “Za izboljšanje naše platforme smo se zelo potrudili, ampak razvijalec od tega nima koristi, če Adobe uporablja le peščico funkcij, ki so skupne vsem platformam. Hoteli smo, da razvijalci izkoristijo naše naprednejše funkcije, da bodo njihove aplikacije najbolje delovale na naši platformi.” Glede tega je imel prav. Če Applova platforma ne bi več izstopala - in bi postala prav tako generična kot HPjeva ali Dellova - bi to pomenilo smrt podjetja.

Za povrh je imel še bolj oseben razlog. Apple je leta 1985 vložil v Adobe in podjetji sta skupaj sprožili revolucijo v namiznem založništvu. “Pomagal sem jim uspeti,” je trdil Jobs. Leta 1999, po njegovi vrnitvi v Apple, je prosil Adobe, da začnejo razvijati programe za urejanje videa in druge programe za imaca in njegov novi operacijski sistem, toda pri Adobu so ga zavrnili. Osredotočili so se na izdelavo programov za Windows. Kmalu zatem se je Adobov ustanovitelj John Wamock upokojil. “Duša Adoba je z Wamockovim odhodom umrla,” je dejal Jobs. “On je bil izumitelj in oseba, s katero sem se lahko razumel. Nasledil ga je kup kravatarjev in podjetje izdeluje samo še sranje.”

Ko so privrženci Adoba in podporniki Flasha na blogosferi napadli Jobsa, češ da želi preveč nadzora, se je odločil napisati in objaviti odprto pismo. Bill Campbell, njegov prijatelj in član odbora, se je oglasil pri njem doma, da bi pregledal pismo. “Še zdi, da samo hočem križati Adobe?” je vprašal Campbella. “Ne, to so dejstva, kar daj si duška,” je rekel mentor. Večina pisma je govorila o tehničnih slabostih Flasha. Toda kljub Campbellovem mentorstvu se Jobs ni mogel upreti, da ne bi na koncu omenil težavne preteklosti med podjetjema. “Adobe je bil zadnji veliki zunanji razvijalec, ki je v celoti sprejel Mac OS X,” je dodal Jobs.

Kasneje tega leta je Apple malce omilil svoje omejitve glede prevajalnikov za izvajanje kode na različnih platformah in Adobe je izdelal orodje za Flash, ki je uporabljalo nekaj ključnih funkcij Applovega iOS. To je bila grenka vojna, toda Jobs je v njej imel" boljša izhodišča. Na končuje Adobe in druge razvijalce prevajalnikov prisilil, da so bolje izkoristili uporabniški vmesnik iphona in ipada ter njune naprednejše funkcije.

Jobs je imel več težav z odzivi na strog Applov nadzor nad aplikacijami, ki jih je uporabnik lahko naložil na iphone in ipad. Varovanje naprav pred okuženimi aplikacijami ali takšnimi, ki bi vdrle v uporabnikovo zasebnost, je imelo smisel. Prav tako je vsaj poslovni smisel imela prepoved aplikacij, s katerimi bi uporabnik naročnino kupil na drugih spletnih straneh, namesto v iTunes. Toda Jobs in njegova ekipa sta šla dlje. Prepovedali so vsako aplikacijo, ki bi blatila ugled ljudi, ki bi lahko bila politično sporna, ali pa bi se Applovim cenzorjem zdela pornografska.

Težava s takšnim igranjem varuške je postala očitna, ko je Apple zavrnil aplikacijo z animiranimi političnimi stripi Marka Fiora. Pri tem se je Apple skliceval na to, da njegovi napadi na stališča Busheve administracije do mučenja kršijo Applovo pravila o prepovedi blatenja ljudi. Vest o Applovi odločitvi se je razširila in postala tarča posmehov, ko je Fiore aprila 2010 dobil pulitzerja za politične karikature. Apple je moral obrniti ploščo in Jobs se je javno opravičil. “Delamo napake,” je dejal. “Trudimo se po najboljših močeh, učimo se čim hitreje - toda zdelo se nam je, da so ta pravila upravičena.”

To je bila več kot napaka. Pokazala je, kako Apple nadzoruje, katere aplikacije lahko vidimo in beremo, če želimo uporabljati iphone in ipad. Jobs se je znašel v nevarnosti, da bo označen za onvellovskega Velikega brata, ki ga je z užitkom uničil v Applovi reklami ‘1984’ za macintosh. Zadevo je vzel resno. Nekega dne je poklical Toma Friedmana, kolumnista New York Timesa, in ga vprašal, kako postaviti meje, ne da bi bil ob tem videti kot cenzor. Friedmana je prosil, da bi postal vodja svetovalne skupine za razvoj tovrstnih smernic, toda kolumnistov založnik je dejal, da bi šlo za konflikt interesov, zato skupina ni nikoli nastala.

Tudi pornografija je povzročala težave. “Menimo, da imamo moralno odgovornost do tega, da na iphonu ne dovolimo pornografije,” je Jobs zapisal v epošti nekemu uporabniku. “Kdor želi pornografijo, lahko kupi Androida.”

To je sprožilo izmenjavo epošte z Ryanom Tatom, urednikom spletne strani z govoricami o tehnologiji, Valleywag. Ko je Tate nekega večera pil koktajl, je Jobsu poslal pošto, v kateri je obsojal Applov strogi filter za odobritev aplikacij. “Če bi bil Dylan danes star 20 let, kaj bi menil o vašem podjetju?” je vprašal Tate. “Bi se mu zdelo, da ima ipad karkoli opraviti z ‘revolucijo’? Bistvo revolucij je svoboda.”

Na Tatovo presenečenje je Jobs odgovoril čez nekaj ur, po polnoči. “Ja,” je napisal, “svoboda, da programi ukradejo vaše podatke. Svoboda, da programi uničijo vašo baterijo. Svoboda pornografije. Ja, svoboda. Časi se spreminjajo in nekateri starokopitni uporabniki PCjev mislijo, da njihov svet počasi izginja. Prav imajo.”

V svojem odgovoru je Tate podal nekaj misli o Flashu in drugih temah, nato pa se je vrnil k vprašanju cenzure. “Veste, kaj? Nočem ‘svobode od pornografije’. S pornografijo ni nič narobe! Moja žena bi se strinjala.”

“Pornografija vas bo skrbela, ko boste imeli svoje otroke,” je odgovoril Jobs. “Ne gre za svobodo, gre za Appla, ki želi pomagati uporabnikom.” Na koncu je dodal petardico: “Mimogrede, kaj pa ste vi storili krasnega? Ustvarjate kaj, ali samo kritizirate druge in pljuvate njihov zanos?”

Tate je priznal, da je to nanj naredilo velik vtis. “Ni veliko izvršnih direktorjev, ki bi se takole bodli s posameznim uporabnikom ali blogerjem,” je napisal. “Jobs si zasluži veliko priznanje, ker je razbil stereotip tipičnega ameriškega direktorja in to ne le zato, ker njegovo podjetje izdeluje vrhunske naprave: Jobs ni le zgradil in nato prenovil podjetja na temelju svojih trdnih prepričanj o digitalnem življenju, ampak je ta prepričanja pripravljen tudi javno zagovarjati. Zavzeto. Odkrito. Ob dveh zjutraj čez vikend.” Številni blogerji so se strinjali in Jobsu poslali sporočila, v katerih so pohvalili njegovo energičnost. Tudi Jobs je bil ponosen. Svoje dopisovanje s Tatom in nekaj pohval je posredoval tudi meni.

Kljub temu je bilo v Applovem odloku, da kupci njihovih izdelkov ne morejo uživati v spornih političnih karikaturah in konec koncev tudi v pornografiji ne, nekaj spornega. Humoristična spletna stran eSarcasm. com je sprožila spletno kampanjo “Da, Steve, pornografije bi.” Zapisali so: “Smo obsceni in s seksom obsedeni nizkotneži, ki potrebujemo 24umi dostop do svinjarij. Ali pa si samo prizadevamo za necenzurirano, odprto družbo brez tehnodiktatorja, ki bi odločal, kaj smemo videti in česa ne.”

V tem času sta se Jobs in Apple bojevala z Valleywagovo pridruženo spletno stranjo Gizmodo, ki je v svoje roke dobila razvojno različico še neizdanega iphona 4, ki jo je nesrečni Applov inženir pozabil v baru. Ko se je policija odzvala na Applovo pritožbo in preiskala novinarjevo hišo, se je zastavilo vprašanje, ali se ni prevelika želja po nadzoru pomešala z nadutostjo.

Jon Stewart je bil Jobsov prijatelj in privrženec Appla. Ko je Jobs februarja odpotoval v New York na sestanke z mediji, je zasebno obiskal tudi Jona. Toda Stewarta to ni ustavilo, da se ga ne bi lotil v svoji oddaji The Daily Show. “Ne bi smelo biti tako! Zloben naj bi bil Microsoft!” je napol v šali dejal Stevvart. Za njim se je na zaslonu pojavil napis “appholes”. “Stari, vi ste bili uporniki in šibkejši. Zdaj boste pa vi postali diktator? Spomni se, leta 1984 ste imeli super reklame o padcu Velikega brata. Poglej se v ogledalo, stari!”

Pozno spomladi so o tem razpravljali že člani odbora. “Za nadutost gre,” mi je ob kosilu povedal Art Levinson, ko je na sestanku sprožil to temo. “Ki se navezuje na Stevovo osebnost. Na vse se odzove nagonsko in svoja prepričanja predstavi precej nasilno.” Takšna prevzetnost je bila v redu, dokler je bil Apple še vnet šibkejši igralec. Toda zdaj vlada mobilnemu trgu. “Začeti se moramo obnašati kot veliko podjetje in opraviti z napuhom,” je dejal Levinson. Tudi Al Gore je na sejah odbora govoril o tej težavi. “Prostor okoli Appla se hitro spreminja,” je dejal. “Ne gre več za metanje kladiva v Velikega brata. Zdaj je Apple velik in ljudje ga imajo za ošabnega.” Jobs je ob tem postal defenziven. “Še vedno se privaja na to,” je dejal Gore. “Boljši je v vlogi šibkejšega igralca kot ponižnega velikana.”

Jobs ni imel potrpljenja za to. Razlog za tolikšno kritiko Appla so laži “podjetij, kot so Google in Adobe, ki nas hočejo s tem uničiti,” je dejal. Kaj pa meni o namigih, da je Apple občasno ošaben? “To me ne skrbi,” je rekel, “kajti mi nismo ošabni.”

Antenagate: oblika proti tehniki

V številnih podjetjih, ki izdelujejo potrošniške tehnične izdelke, obstaja trenje med oblikovalci, ki bi radi ustvarili čudovit izdelek, in inženirji, ki morajo poskrbeti, da bo izdelek počel vse tisto, kar obljublja. V Applu, kjer je Jobs tako obliko kot tehniko navil do skrajnosti, je bilo to trenje še večje.

Ko sta leta 1997 z Jonyjem Ivom postala enotna ustvarjalna sila, sta pomisleke inženirjev imela za dokaz njihovega malodušja pred ovirami, ki jih je bilo treba premagati. Njuno prepričanje, da lahko prečudovit dizajn inženirje prisili v nadčloveške tehnološke podvige, je uspeh imaca in ipoda le še utrdil. Ko so inženirji rekli, da česa ni mogoče storiti, sta jih Ive in Jobs spodbujala, naj se bolj potrudijo, in običajno jim je uspelo. Občasno pa so nastale težave. Na primer, ipod nano se je zlahka opraskal, ker je Ive menil, da bi prozorna zaščitna plast zmanjšala eleganco njegovega dizajna. Ampak to ni bila kritična težava.

Pri snovanju iphona so Ivove želje trčile v osnovne fizikalne zakone, ki jih ni moglo spremeniti niti polje izkrivljene resničnosti. Kovine ni pametno dajati blizu antene. Že Michael Faraday je pokazal, da elektromagnetni tokovi tečejo po kovinskem ohišju in ne skozenj. Torej bi kovinsko ohišje telefona ustvarilo t. i. faradayevo kletko, ki bi oslabila signale, ki potujejo v telefon in iz njega. Prvotni iphone je imel na dnu plastični obod, toda Ive je menil, da bi to uničilo eleganco dizajna, zato je zahteval aluminijast rob okoli telefona. Ker se je to dobro obneslo, je iphone 4 zasnoval z jeklenim robom. Jeklo naj bi nudilo strukturno podporo, bilo videti zelo elegantno in služilo kot del antene telefona.

Izzivov je bilo kar nekaj. Da bi lahko bil antena, je jekleni rob moral imeti majceno režo. Toda če je oseba to režo zakrila s prstom ali potno dlanjo, je lahko prišlo do delne izgube signala. Inženirji so predlagali prozorno plast, ki bi to preprečila, toda Ive je znova menil, da bi to izničilo lep videz brušenega jekla. To težavo so Jobsu predstavili na različnih sestankih, toda menil je, da inženirji zganjajo lažen alarm. To boste gotovo rešili, je dejal. In res so.

In stvar je delovala, skoraj brezhibno. A ne povsem brezhibno. Ko je junija 2010 izšel iphone 4, je bil videti čudovit, toda težava je kmalu postala očitna. Če si telefon držal v določenem položaju, predvsem z levico tako, da je dlan zakrila režico, si lahko izgubil signal. To se je morda zgodilo pri enem od stotih klicev. Ker je Jobs svoje neizdane izdelke skrbno skrival (tudi telefon, ki ga je Gizmodo našel v baru, je imel lažno ohišje), iphona 4 niso preizkusili v živo, kar je običajen postopek za večino elektronskih naprav. Zato napake pred navalom kupcev sploh niso odkrili. “Vprašanje je, ali je dajanje prednosti obliki pred tehnologijo in skrivanje neizdanih izdelkov pomagalo Applu,” je kasneje dejal Tony Fadell. “Na splošno gledano je, toda moč brez nadzora ni dobra stvar, in ravno to se je zgodilo.”

Če ne bi šlo za iphone 4, napravo, ki je osupnila vse, potem težava s peščico prekinjenih klicev ne bi prišla v medije. Toda vse skupaj je postalo znano kot afera “Antenagate”, ki je vrhunec dosegla na začetku julija, ko je Consumer Reports izvedel nekaj strogih preizkusov in objavil, da zaradi težav z anteno ne more priporočiti nakupa iphona 4.

Ko je prišlo do te težave, je bil Jobs z družino na Havajih. Sprva se je branil. Art Levinson ga je ves čas klicaril in Jobs je trdil, da je težava nastala zaradi Googla in Motorole, ki povzročata zdrahe. “Uničiti hočeta Apple,” je dejal.

Levinson je pozval k ponižnosti. “Preverimo, ali je s telefonom kaj narobe,” je dejal. Ko je znova omenil, da je Apple videti ošaben, Jobsu to ni bilo všeč. To je bilo v nasprotju z njegovim čmobelim pogledom na svet. Zanj je bil Apple načelno podjetje. Če drugi tega ne vidijo, so si sami krivi, in zaradi tega se Apple ne bo ponižno vedel.

Jobsova naslednja reakcija je bila prizadetost. Kritiko je vzel osebno, zato je čustveno trpel. “Globoko v sebi noče početi stvari, za katere meni, da so krivične, v nasprotju z nekaterimi velikimi pragmatisti v našem poslu,” je dejal Levinson. “Če torej meni, da ima prav, bo raje galopiral v napad, namesto da bi se zamislil.” Levinson ga je nagovarjal, naj ne bo depresiven. A Jobs je vseeno bil. “Jebeš to, ni vredno,” je rekel Levinsonu. Na koncu ga je Tim Cook le izvlekel iz depresije. Citiral je nekoga, ki je rekel, da Apple postaja novi Microsoft, samozadovoljen in vzvišen. Naslednjega dne se je Jobs prerodil. “Poglejmo, kaj je narobe,” je dejal.

Ko so pregledali zbrane podatke iz AT&T o prekinjenih klicih, je Jobs ugotovil, da težava res obstaja, čeprav je veliko manjša, kot se je zdelo. Zato je zapustil Havaje, toda pred tem je opravil še nekaj telefonskih klicev. Zbral je nekaj zvestih pomočnikov, modrecev, ki so mu pomagali s prvim macintoshem pred 30 leti.

Najprej je poklical Regisa McKenno, guruja za odnose z javnostjo. “Vračam se s Havajev, da se lotim te zadeve z anteno, in rad bi se posvetoval s tabo,” mu je rekel Jobs. Dogovorila sta se za sestanek v sejni sobi v Cupertinu naslednji dan ob pol dveh. Nato je poklical Leeja Clowa. Poskušal se je umakniti iz Appla, toda Jobs ga je rad imel pri roki. Poklical je tudi svojega kolega Jamesa Vincenta.

Jobs je s Havajev pripeljal tudi svojega sina Reeda, ki je bil takrat v zadnjem letniku gimnazije. “Naslednja dva dni bom sestankoval 24 ur na dan in želim, da si prisoten vsako sekundo, ker se boš v teh dveh dneh naučil več kot v dveh letih študija ekonomije,” mü je dejal. “Videl boš, kako najbolj sposobni ljudje na svetu sprejemajo težke odločitve, in kako se stvarem streže.” Jobsu so se ob spominu na to orosile oči. “Vse to bi prestal še enkrat samo zato, da bi me lahko opazoval med delom,” je dejal. “Videl je, kaj oče počne.”

Pridružila se jim je Katie Cotton, šefica za odnose z javnostjo pri Applu, in še sedem drugih najvišjih uslužbencev. Sestanek je trajal ves popoldan. “To je bil eden najboljših sestankov mojega življenja,” je kasneje dejal Jobs. Začel je s prikazom vseh podatkov, ki so jih zbrali. “Tu so vsa dejstva. Kaj bomo storili glede njih?”

McKenna je bil najbolj miren in neposreden. “Povej resnico in podaj podatke,” je dejal. “Ne bodi vzvišen, ampak odločen in samozavesten.” Drugi, tudi Vincent, so ga prepričevali, naj bo bolj spravljiv, toda McKenna je temu nasprotoval. “Ne hodi na tiskovno konferenco z repom med nogami,” je svetoval. “Reci samo: ‘Telefoni niso popolni in mi nismo popolni. Smo samo ljudje, ki dajemo vse od sebe, in tu so podatki.’” To je postala uradna strategija. Ko je tema nanesla na vtis o nadutosti podjetja, mu je McKenna svetoval, naj ga ne skrbi preveč. “Mislim, da ponižen Steve ne bi vžgal,” je McKenna pojasnil kasneje. “Steve je točno takšen, kot se opiše: ‘Kar vidiš, to dobiš.’”

Na tiskovni konferenci, ki je tistega petka potekala v Applovi dvorani, je Jobs upošteval McKennov nasvet. Ni klečeplazil in se opravičeval, a je kljub temu ublažil težavo z izjavo, dajo Apple razume in dajo bodo skušali odpraviti. Nato je spremenil kontekst razprave rekoč, da imajo vsi prenosni telefoni težave. Kasneje mi je povedal, da je na tiskovni konferenci zvenel nekoliko “preveč jezno”, toda v resnici je zvenel popolnoma objektivno in neposredno. Takšen ton je zadel v štirih kratkih, toda pomembnih stavkih: “Nismo popolni. Telefoni niso popolni. To vsi vemo. Toda trudimo se, da bi bili naši uporabniki zadovoljni.”

Če kdo ni zadovoljen, lahko telefon vrne, je dejal (kupci so vrnili samo 1,7 % telefonov, kar je bilo manj kot tretjina vrnjenih iphonov 3GS), ali pa dobi brezplačno Applovo ohišje za telefon. Nato je pokazal podatke, ki so dokazovali, da imajo drugi prenosni telefoni podobne težave. To ni bilo povsem res. Applova zasnova antene je povzročala nekoliko več težav, kot so jih imeli drugi telefoni, vključno s prejšnjimi različicami iphona. Bilo pa je res, da je bila medijska gonja proti iphonu 4 zaradi prekinjenih klicev pretirana. “To je tako pretirano, da je že trapasto,” je dejal. Namesto, da bi bili zgroženi, ker ni klečeplazil ali zahteval odpoklica telefonov, je večina uporabnikov ugotovila, da ima prav.

Čakalna doba za telefon, ki je bil že razprodan, se je z dveh tednov podaljšala na tri. Ostal je Applov najhitreje prodajan izdelek vseh časov. Razprava v medijih je zdaj potekala o tem, ali je imel Jobs prav, ko je trdil, da imajo drugi pametni telefoni podobne težave z anteno. Tudi če to ni držalo, se je bilo lažje spopadati s tem, kot pa z razpravo, da je iphone 4 polom.

Nekateri medijski opazovalci so bili skeptični. “Z neverjetnim prikazom izmikanja, pravičniškosti in boleče iskrenosti, je Steve Jobs pred nekaj dnevi uspešno vzel vajeti v svoje roke ter z njimi zanikal težavo, zavrnil kritike in krivdo razširil na druge izdelovalce pametnih telefonov,” je na newser.com zapisal Michael Wolff. “Ob takšni stopnji sodobnega trženja, korporacijskega spreobračanja in nadzorovanja krize lahko samo obnemiš od začudenja in se nejeverno vprašaš: Kako se jim je uspelo izmazati? Oziroma, natančneje, kako se je njemu uspelo izmazati?” Wolff je to pripisal Jobsovemu hipnotičnemu učinku in ga označil za “zadnjo karizmatično osebnost”. Drugi izvršni direktorji bi ponujali hlapčevska opravičila in požrli ogromne odpoklice telefonov, Jobsu pa vsega tega ni bilo treba. “Stroga in koščena pojava, samodrštvo, svetniško vedenje in občutek, da ima povezave z božjim, vse to dejansko deluje in v tem primeru je zaradi tega lahko gospodovalno določil, kaj je pomembno in kaj banalno.”

Scott Adams, avtor stripa Dilbert, je bil prav tako nezaupljiv, toda z veliko več občudovanja. Čez nekaj dni je na svojem blogu objavil zapis (ki ga je Jobs s ponosom posredoval naokoli), v katerem se je navduševal nad tem, da bo Jobsova “izjemna poteza” postala nov standard v odnosih z javnostjo. “Applov odziv na težave z iphonom 4 ni sledil pravilom komuniciranja z javnostjo, ker se je Jobs odločil, da bo ta pravila spremenil,” je zapisal Adams. “Če želite videti genija, se poglobite v Jobsove besede.” S tem, ko je takoj priznal, da telefoni niso popolni, je Jobs nesporno spremenil kontekst celotne afere. “Če bistva težave ne bi prenesel z iphona 4 na vse pametne telefone, bi lahko ustvaril zabaven strip o telefonu, ki ne deluje, če ga primeš z roko. Toda, ker je vso zadevo uspešno spreobrnil v dejstvo, da ‘imajo vsi telefoni težave’, to nenadoma ni več smešno. Humorja nič ne ubije bolj kot splošno veljavna in dolgočasna resnica.”

Prihaja sonce

Da bi bila kariera Steva Jobsa popolna, je bilo treba razrešiti še nekaj malenkosti. Med njimi je bila tridesetletna vojna z glasbeno skupino, ki jo je ljubil, The Beatles. Leta 2007 je Apple končal spor z Apple Corps, krovnim podjetjem Beatlov, ki je mlado računalniško podjetje zaradi imena prvič tožilo že leta 1978. Toda to ni bilo dovolj, da bi v iTunes lahko prodajalo glasbo Beatlov. Skupina je bila zadnja velika ovira, predvsem zato, ker z EMI Musič, ki je imela v lasti večino njihovih pesmi, ni razrešila digitalnih avtorskih pravic.

Do poletja 2010 so se Beatli in EMI končno dogovorili in sledilo je srečanje štiričlanskega vrha v sejni sobi v Cupertinu. Jobs in njegov podpredsednik iTunesa, Eddy Cue, sta gostila Jeffa Jonesa, predstavnika Beatlov, in Rogerja Faxona, glavnega pri EMI Musič. Zdaj, ko so Beatli pripravljeni na digitalni svet, kaj jim lahko Apple ponudi, da bi bil ta prehod nekaj posebnega? Jobs je dolgo pričakoval ta dan. V resnici je s svojo oglaševalsko ekipo, Leejem Clowom in Jamesom Vincentom pred tremi leti ustvaril nekaj šaljivih oglasov in reklam, s katerimi bi privabili Beatle.

“S Stevom sva razmišljala, kaj vse bi lahko naredili,” se spominja Cue. To je vključevalo predelavo prve strani iTunesa, zakup oglasnih panojev z najboljšimi fotografijami skupine in niz TVreklam v značilnem Applovem slogu. Smetana na vrhu torte je bila škatla za 149 dolarjev, ki je vsebovala vseh 13 albumov, dvodelno zbirko Past Masters in nostalgični posnetek koncerta v Coliseumu v Washingtonu leta 1964.

Ko so sklenili načelen dogovor, je Jobs osebijo pomagal izbrati fotografije za oglase. Vsaka reklama se je končala s čmobelo fotografijo Paula McCartneyja in Johna Lennona, kako mlada in nasmejana v snemalnem studiu gledata notni zapis. Spominjala je na stare fotografije Jobsa in Wozniaka, ki gledata Applovo tiskano vezje. “Pridobitev Beatlov za iTunes je bil vrhunec tega, zaradi česar sem sploh šel v glasbeno industrijo,” je povedal Cue.

ŠTIRIDESETO POGLAVJE

DO NESKONČNOSTI

Oblak, vesoljska ladja in onkraj

Ipad 2

Še preden je ipad šel v prodajo, je Jobs že razmišljal, kaj bi moralo biti v ipadu 2. Spredaj in zadaj je potreboval kamere - vsi so vedeli, da je to neizogibno - in nedvomno bo moral biti tanjši. Toda osredotočil se je še na postransko težavo, na katero večina ljudi sploh ni pomislila. Ovitki, v katere so ljudje spravljali ipade, so zakrili njihove čudovite linije in odvračali pozornost z zaslona. Odebelile so nekaj, kar bi moralo biti tanjše. Napravo, ki bi morala biti čarobna v vseh pogledih, so oblekli v dolgočasna oblačila.

V tistem času je prebral neki članek o magnetih, ga izrezal in pokazal Jonyju Ivu. Ta vrsta magnetov je omogočala natančno usmeritev magnetne sile. Morda bi jih lahko uporabili za namestitev odstranljivega pokrova. Tako bi lahko pokrili sprednjo stran ipada, ne da bi pri tem zakrili vso napravo. Eden od fantov v Ivovi skupini je izdelal odstranljiv pokrov, ki se je poklopil z magnetom. Ko si odprl pokrov, je zaslon zasijal kot obraz dojenčka, ki ga žgečkaš, pokrov pa se je spremenil v stojalo.

To ni bila visoka tehnologija, ampak preprosta mehanika, toda videti je bila čudovito. To je bil še en primer Jobsove želje po popolni celovitosti: pokrov in ipad sta bila oblikovana tako, da so se magneti in ročaj gladko zlili v celoto. Ipad 2 je imel veliko izboljšav, toda ta srčkan pokrov, s katerim se večina drugih izvršnih direktorjev sploh ne bi ukvarjala, je izvabil največ nasmehov.

Ker je bil Jobs spet v bolniškem staležu, ni nihče pričakoval, da bo prišel na predstavitev ipada 2, ki naj bi se zgodila 2. marca 2011 v San Franciscu. Toda ko so bila vabila razposlana, mi je namignil, naj se predstavitve vseeno udeležim. Prišla je običajna scena: direktorji Appla v prvi vrsti, Tim Cook je grizljal energijske tablice, iz zvočnikov so donele skrbno izbrane pesmi Beatlov, recimo “Revolution” in “Here Comes The Sun”. Reed Jobs je v zadnjem hipu prišel z dvema osuplima kolegoma iz študentskega doma.

“S to napravo smo si dali veliko opravka, zato tega dneva nisem hotel zamuditi,” je rekel Jobs, ko je srhljivo suh prišel na oder z živahnim nasmehom. Občinstvo je navdušeno zavpilo in stoje zaploskalo.

Predstavitev ipada 2 je začel s prikazom novega pokrova. “Tokrat smo ohišje in napravo oblikovali skupaj,” je pojasnil. Nato je prešel na kritike, ki so ga jezile, ker so bile delno upravičene: prvi ipad je vsebine lažje prikazoval kot ustvarjal. Zato je Apple prilagodil svoja najboljša programa za macintosh, GarageBand in iMovie, ter ju spremenil v zelo učinkoviti aplikaciji za ipad. Jobs je pokazal, kako preprosto na novem ipadu skladaš in uglasbiš pesem, svojim domačim posnetkom dodaš glasbo in posebne učinke, in kako zlahka svoje umetnine objaviš ali deliš z drugimi.

Predstavitev je znova končal s prikazom križišča ulice humanističnih ved in ulice tehnologije. Tokrat je na najbrž najbolj jasen način izrazil svoje prepričanje, da pravo ustvarjalnost in preprostost poraja le popolna združitev strojne opreme in programja, to pa konec koncev vključuje tudi pokrove in prodajalce v trgovinah - ne pa odprta in razpršena arhitektura PCjev in Androidov:

V Applovih genih imamo zapisano, da zgolj tehnologija ni dovolj. Verjamemo, da nam srce zapoje šele ob uspešni združitvi tehnologije in humanistike. Nikjer to ne velja bolj kot v napravah, ki nadomeščajo PCračunalnike. Drugi se na trg tablic podajajo v naglici misleč, da gre za naslednje PCje, za katere strojno in programsko opremo ustvarjajo različna podjetja. Naše izkušnje in vse celice naših teles kričijo, da to ni pravi pristop. Naprave, ki zamenjujejo PCračunalnike, morajo biti še bolj intuitivne in še lažje za uporabo kot PC. Strojna oprema, programi in aplikacije morajo biti še bolj prepleteni, kot so na PCjih. Menimo, da imamo pravo arhitekturo, ne le tehnično, ampak tudi organizacijsko, da lahko ustvarjamo takšne naprave.

Te miselnosti ni prelil le v podjetje, ki ga je zgradil, ampak tudi v svojo dušo.

Jobs je bil po predstavitvi poln energije. V hotelu Four Seasons se je pridružil meni, svoji ženi, Reedu in njegovima kolegoma na kosilu. Tokrat je za razliko jedel, čeprav ne brez izbirčnosti. Naročil je sveže iztisnjen sok, ki ga je trikrat vrnil rekoč, da je iz steklenice, ter testenine primavera, ki jih je po prvem grižljaju vrnil, češ da niso užitne. Nato je pojedel polovico moje solate z rakci in naročil še eno zase, nato pa še skledico sladoleda. Prizanesljiv hotel je celo uspel najti kozarec soka, ki je izpolnil njegova visoka merila.

Zjutraj je bil doma še vedno poln energije. Naslednji dan je načrtoval odhod na Havaje, kamor bi odšel sam, in prosil sem ga, da mi pokaže, kaj si je za dopust naložil na ipad. Na njem sem našel tri filme:Kitajska četrt, Bournov ultimat in Svet igrač 3. Zanimivo, a naložil si je samo eno knjigo, Avtobiografijo jogija, vodnik o meditaciji in duhovnosti, ki jo je prvič prebral kot najstnik, nato znova v Indiji, od takrat pa jo je prebral vsako leto enkrat.

Sredi dopoldneva se je odločil, da bi nekaj pojedel. Še vedno je bil prešibek, da bi vozil, zato sem ga peljal v kavarno v nakupovalnem središču. Bila je zaprta, toda lastnik je bil vajen Jobsovih obiskov v času neuradnih ur, zato naju je z veseljem spustil noter. “Zadal si je nalogo, da me bo poredil,” se je šalil Jobs. Zdravniki so mu svetovali jajca kot vir zelo kakovostnih beljakovin, zato je naročil omleto. “Življenje s to boleznijo in bolečinami te ves čas opominja na lastno umrljivost, to pa se lahko grdo poigra s tvojimi možgani, če nisi previden,” je dejal. “Ne načrtuješ več kot za leto dni vnaprej in to je žalostno. Moraš se prisiliti, da načrtuješ, kot da boš živel še veliko let.”

Primer takšnega razmišljanja je bil načrt za gradnjo razkošne jahte.

Pred presaditvijo jeter je za družinska križarjenja po Mehiki, južnem l ihem oceanu in Sredozemlju najel jahto. Na številnih takšnih križarjenjih mu je postalo dolgčas ali pa mu je šla na živce oblika jahte, zato je družina predčasno prekinila potovanje in odletela na Havaje. Včasih pa je križarjenje potekalo brez težav. “Najboljši dopust je bilo križarjenje ob obali Italije do Aten - ki so navadna luknja, le Partenon je osupljiv - in nato do Efeza v Turčiji, kjer imajo še stara javna stranišča iz marmorja, na sredini pa prostor za pojoče glasbenike.” Ko so prišli v Istanbul, je najel profesorja zgodovine, da je družini razkazal mesto. Na koncu so šli v turško kopel, kjer je profesorjeva razlaga Jobsu veliko povedala o globalizaciji mladine:

To je bilo pravo razodetje. Vsi smo bili v kopalnih plaščih in pripravili so nam turško kavo. Profesor je razlagal, kako tukajšnjo kavo pripravljajo povsem drugače kot drugje po svetu, in takrat se mi je posvetilo: ‘Pa kaj potem?’ Katere otroke, tudi v Turčiji, pa sploh zanima turška kava? Nato sem ves dan opazoval mladino v Istanbulu. Pili so enake pijače kot vsa mladina po svetu, oblačili so se v oblačila, ki so bila videti kot iz Gapa in vsi so imeli prenosne telefone. Sploh se niso razlikovali od mladine drugod po svetu. Posvetilo se mi je, da je mladina po vsem svetu enaka. Med razvojem novih naprav ne pomislimo na telefone za Turke ali na predvajalnik glasbe, ki bi bil toliko drugačen, da bi ga turška mladina raje uporabljala. Zdaj smo vsi samo en svet.    »

Po tem lepem potovanju se je Jobs začel zabavati z načrtovanjem in z večnimi predelavami jahte, ki bi jo nekega dne rad zgradil. Ko je leta

2009 znova zbolel, je skoraj opustil projekt. “Mislil sem, da ne bom več živ, ko bo dokončana,” se spominja. “Toda to me je tako užalostilo, da sem nadaljeval z delom, ker je bilo zabavno, in morda jo bom tako še dočakal. Če bi prenehal z delom, nato pa bi bil čez dve leti še živ, bi me to zelo razjezilo. Zato sem nadaljeval.”

Po omletah v kavami sva se vrnila domov, kjer mi je pokazal vse makete in načrte. Jasno, načrtovana jahta je bila elegantna in minimalistična. Povsem ravnih palub iz tikovine ni kazila nikakršna dodatna oprema. Kot v kakšni Applovi trgovini so bila okna v kabini ogromna, skoraj od tal do stropa, in glavni bivalni prostor naj bi imel steklene zidove dolge dvanajst in visoke tri metre. Glavnemu arhitektu Applovih trgovin je naročil, da je izdelal posebno steklo, ki bi služilo tudi kot glavna podporna struktura.

Do takrat je jahto že gradil Feadship, nizozemski izdelovalec jaht po naročilu, toda Jobs se je še vedno igral z obliko. “Vem, obstaja možnost, da bom umrl in Laurene zapustil napol zgrajeno jahtno,” je dejal. “Toda to moram početi. Če se ustavim, bom s tem priznal poraz pred smrtjo.”

S Powellovo naj bi čez nekaj dni praznovala dvajseto obletnico poroke. Priznal mi je, da jo je tu in tam premalo cenil. “Srečo imam, kajti ob poroki ne veš, v kaj se podajaš,” je rekel. “Glede teh stvari imaš zgolj intuitiven občutek. Ne bi mogel dobiti boljše žene, kajti Laurene ni le pametna in lepa, ampak se je izkazala tudi za zelo dobrega človeka.” Za hip je postal čustven. Govoril je o svojih drugih dekletih, zlasti o Tini Redse, toda rekel je, da je na koncu dobil pravo. Prav tako se je zamislil nad tem, kako sebičen in zahteven je lahko. “Laurene se je morala spopasti s tem, nato pa še z mojo boleznijo,” je dejal. “Vem, da življenje z mano ni praznik.”

Med njegovimi sebičnimi lastnostmi je bila tudi ta, da si ni zapomnil obletnic in rojstnih datumov. Toda v tem primeru je pripravil presenečenje. Poročila sta se v hotelu Ahvvahnee v Yosemitu, zato se je odločil, da jo bo za obletnico peljal tja. Toda ko je klical v hotel, se je izkazalo, da so polno zasedeni. Rekel jim je, naj pokličejo goste, ki so rezervirali ‘njun’ apartma, da jih vpraša, ali so se ga pripravljeni odpovedati. “Ponudil sem jim, da jim plačam katerikoli drugi vikend v hotelu,” se spominja Jobs, “in možakarje bil zelo prijazen. Rekel je: ‘Dvajset let? Prosim, vzemite ga, vaš je.”’

Poiskal je poročne fotografije, ki jih je slikal prijatelj, in jih dal povečati na kartonske plošče ter jih spravil v elegantno škatlo. Pobrskal je po iphonu in našel svoje posvetilo, ki ga je dodal v škatlo, ter ga prebral na glas:

Pred dvajsetimi leti nisva vedela veliko o drug drugem. Vodil naju je občutek in zmešala si mi glavo. Ko sva se v Ahvvahneeju poročila, je snežilo.

Leta so minevala, prišli so otroci, bilo je lepo, včasih tudi naporno, nikoli pa slabo. Najina ljubezen in spoštovanje sta preživela in rasla. Veliko sva doživela skupaj in zdaj sva spet tu, kjer sva pred dvajsetimi leti začela -starejša, modrejša - z gubami na obrazih in srcih. Spoznala sva veliko življenjskih radosti, trpljenja, skrivnosti in čudežev in še vedno sva skupaj. Moja stopala se niso nikdar več dotaknila tal.

Na koncu recitala je neutolažljivo jokal. Ko se je zbral, je omenil, da je fotografije dal povečati tudi za vsakega od otrok. “Da bodo videli, da sem tudi jaz bil nekoč mlad.”

iCloud

Jobs je leta 2001 imel vizijo: vaš osebni računalnik bo postal ‘digitalni center’ za različne naprave, kot so predvajalniki glasbe, videosnemalniki, telefoni in tablice. To se je zelo skladalo z Applovim načelom ustvarjanja celovitih naprav, ki so preproste za uporabo. Podjetje se je tako spremenilo iz izdelovalca nišnih luksuznih računalnikov v največ vredno tehnološko podjetje na svetu.

Do leta 2008 je Jobs razvil vizijo za naslednji val v digitalnem svetu. Menil je, da v prihodnosti namizni računalnik ne bo več služil za shranjevanje vaših podatkov. Namesto tega bi se hramba prestavila v ‘oblak’. Drugače povedano, vaša vsebina se bo shranjevala na oddaljenih strežnikih, za katere bodo skrbela podjetja, podatki pa vam bodo na voljo na vseh napravah in povsod. Potreboval je tri leta, da mu je uspelo.

Začel je z napačnim korakom. Poleti 2008 je predstavil MobileMe, drago naročniško storitev (99 dolarjev na leto), ki je omogočala oddaljeno hrambo imenika, dokumentov, slik, videa, epošte in koledarja v oblaku, vse te podatke pa bi lahko uskladili na vsaki napravi. Teoretično bi jih lahko uporabljali na vašem iphonu ali kateremkoli računalniku in tako dostopali do vseh plati vašega digitalnega življenja. Toda obstajala je velika težava. Storitev, če rečemo po Jobsovo, je bila zanič. Bila je zapletena, naprave se med seboj niso usklajevale, epošta in drugi podatki pa so naključno izginjali. “Applov MobileMe ima preveč napak, da bi bil zanesljiv,” je svetil naslov članka Walta Mossberga v Wall Street Journalu.

Jobs je popenil. Skupino, zadolženo za MobileMe, je zbobnal v Applovi dvorani v kampusu, stopil na oder in vprašal: “Mi lahko kdo pove, kaj je namen storitve MobileMe?” Ko so člani skupine odgovorili, je Jobs udaril nazaj: “In zakaj tega ne počne?” Nato jih je zmerjal več kot pol ure. “Skazili ste Applov ugled,” je dejal. “Morali bi se sovražiti, ker ste razočarali sami sebe. Mossberg, naš prijatelj, ne piše več lepo o nas.” Pred celotnim občinstvom se je znebil vodje skupine za MobileMe in ga zamenjal z Eddyjem Cuejem, ki je bil v Applu zadolžen za splet. Adam Lashinsky iz revije Fortune je v svoji analizi Applove korporativne kulture zapisal: “Odgovornost se strogo izvaja.”

Do leta 2010 je bilo jasno, da si Google, Amazon, Microsoft in drugi prizadevajo postati najboljše podjetje za shranjevanje vaših vsebin in podatkov v oblaku ter njihovo uskladitev na različnih napravah. Zato je Jobs kar dvakrat zavihal rokave. Tiste jeseni mi je pojasnil:

Postati moramo podjetje, ki bo upravljalo vašo vez z oblakom - vam iz njega pretakalo glasbo in posnetke, shranjevalo vaše slike in podatke, morda celo vašo zdravstveno kartoteko. Apple je bilo prvo podjetje, ki je vaš osebni računalnik videlo kot digitalni center. Zato smo razvili vse te programe - iPhoto, iMovie, iTunes - in jih vnesli v svoje naprave, kot so ipod, iphone in ipad, in zadeva je čudovito delovala. Toda v nekaj letih se bo digitalni center iz vašega računalnika preselil v oblak. Gre za isto strategijo digitalnega centra, le da je center drugje. Svoje vsebine in podatke boste imeli ves čas na voljo brez potrebe po usklajevanju.

Zelo je pomembno, da mi uvedemo to spremembo, zaradi t. i. “izumiteljeve dileme” Claytona Christensena, ki trdi, da so izumitelji zadnji, ki vidijo onkraj svojega izuma, mi pa vsekakor nočemo zaostajati. MobileMe bomo ponudili brezplačno in poenostavili uskladitev vsebin. V severni Kaliforniji gradimo farmo strežnikov. Lahko vam ponudimo vse usklajevanje podatkov, ki ga potrebujete, in s tem bomo pridobili uporabnike.

Jobs se je o tem pogovarjal na sestankih ob ponedeljkih zjutraj in sčasoma so to vizijo preoblikovali v novo strategijo. “Ekipam sem ob dveh zjutraj pošiljal epošto in razpravljal o tem,” se je spominjal Jobs. “O tem veliko razmišljamo ne zato, ker je to naša služba, ampak naše življenje.” Čeprav so se nekateri člani odbora, tudi Al Gore, spraševali, ali je MobileMe smiselno ponujati brezplačno, so zamisel podprli. To bo njihova strategija privabljanja uporabnikov v naslednjem desetletju.

Novo storitev so poimenovali iCloud in Jobs jo je junija 2011 predstavil med svojim osrednjim govorom na Applovi konferenci za razvijalce, Worldwide Developers Conference. Še vedno je bil v bolniškem staležu in nekaj dni v maju celo v bolnišnici zaradi vnetij in bolečin. Nekateri bližnji prijatelji so mu odsvetovali nastop, saj bi terjal veliko priprav in vaj. Toda misel na to, da bo v digitalnem svetu povzročil nov tektonski premik, ga je napolnjevala z energijo.

Ko je stopil na oder kongresnega središča v San Franciscu, je čez svoj običajen črni puli Isseyja Miyakeja nosil črno Vonrosenovo bluzo iz kašmirja, v kavbojkah pa je imel toplo spodnje perilo. Kljub temu tako suh še ni bil videti. Množica mu je naklonila dolge stoječe ovacije. “To vedno pomaga, zato se vam zahvaljujem,” je dejal, toda že čez nekaj minut so Applove delnice padle za več kot štiri dolarje, na 340 dolarjev. Junaško se je trudil, toda videti je bil šibek.

Oder je predal Philu Schillerju in Scottu Forstallu, da sta predstavila nove operacijske sisteme za mace in prenosne naprave, nato pa se je vrnil, da bi predstavil iCloud. “Pred desetimi leti smo se prikopali do enega svojih največjih spoznanj,” je dejal. “PC naj bi postal središče vašega elektronskega življenja. Za vse vaše posnetke, fotografije in glasbo. Toda v zadnjih nekaj letih se je ta koncept izrodil. Zakaj?” Nato je ves čas govoril o tem, kako težko je uskladiti vsebine med različnimi napravami. Če si na ipad naložil pesem, z iphonom posnel fotografijo, na računalniku pa imaš videoposnetek, se lahko med preklapljanjem USBkablov, da bi prenesel vsebine, počutiš kot kakšen starinski telefonist. “Usklajevanje med napravami nas jezi,” je rekel in občinstvo se je zasmejalo. “Toda mi imamo rešitev. To je naše naslednje veliko spoznanje. PCje in mace bomo degradirali v navadne naprave, digitalni center pa bomo prestavili v oblak.”

Jobs se je zelo dobro zavedal, da to “veliko spoznanje” ni pravzaprav nič novega. Pravzaprav se je šalil glede Applovih prejšnjih poskusov.

“Morda si mislite: ‘Zakaj bi jim verjel? To so tipi, ki so nam dali MobileMe.”’ Občinstvo se je živčno nasmejalo. “Recimo, da to ni bil naš največji uspeh.” Toda ko je predstavil iCloud, je bilo jasno, da bo veliko boljši. Pošta, imenik in koledar so se v trenutku uskladili. Prav tako aplikacije, slike, knjige in dokumenti. Še več, Jobs in Eddy Cue sta sklenila dogovor z glasbeno industrijo (za razliko od Googla in Amazona), zato je Apple na svojih strežnikih v oblaku ponujal 18 milijonov pesmi. Če ste katerokoli od njih imeli na svojih napravah in računalnikih - bodisi legalno kupljeno ali spiratizirano - vam je Apple na vseh vaših napravah omogočil dostop do njene visokokakovostne različice, ne da bi zapravljali čas in trud z nalaganjem pesmi v oblak. “Enostavno deluje,” je dejal.

Ta preprost koncept - da bo vse gladko delovalo - je bil, kot vedno, Applova prednost pred tekmeci. Microsoft je že več kot leto dni oglaševal svoj Cloud Power, tri leta pred tem pa je njihov vodja razvoja programske opreme, legendami Ray Ozzie, podjetje pozval: “Želimo, da naši uporabniki svoje medijske vsebine kupijo samo enkrat, nato pa jih brez težav uporabljajo na vseh svojih napravah.” Toda Ozzie je konec leta

2010 zapustil Microsoft in njegov oblak za naprave uporabnikov se ni nikoli uresničil. Amazon in Google sta leta 2011 oba ponudila storitve v oblaku, toda nobeden od njiju ni imel zmožnosti, da bi celovito združil vsebine ter strojno in programsko opremo različnih naprav. Apple je nadzoroval vsak člen in jih oblikoval tako, da so brez težav delovali skupaj: naprave, računalniki, operacijski sistemi in aplikacije, vključno s prodajo in hrambo vsebine.

Seveda je vse gladko delovalo le, če ste uporabljali Applove naprave in ostali na zaprtem Applovem vrtu. To je Applu prineslo še eno prednost: zvestobo uporabnikov. Ko si enkrat začel uporabljati iCloud, si težko preklopil na Kindle ali Android. Tvoja glasba in druge vsebine se niso uskladile z drugimi napravami. Še več, morda niti niso delovale več. To je bil vrhunec 30letnega zavračanja odprtih sistemov. “Razmišljali smo, ali bi iTunes prenesli tudi na Androida,” je Jobs nekega jutra povedal ob zajtrku. “Prenesli smo ga v Windows, da bi povečali prodajo ipodov, a ne vidim razloga, zakaj bi ga prenesli še na Androida, razen zato, da osrečimo njihove uporabnike. Ampak uporabnikov Androida nočem osrečevati.”

Nov kampus

Ko je Jobs imel 13 let, je v telefonskem imeniku poiskal Billa Hewletta in ga poklical, da bi dobil del, ki ga je potreboval za izdelavo števca frekvenc, toda na končuje dobil poletno delo v HPjevem oddelku za merilne naprave. Istega leta je HP kupil zemljišče v Cupertinu, da bi razširil svoj oddelek za kalkulatorje. Tja je šel delat tudi Wozniak in ravno na tem mestu je sestavil apple I in apple II, ko je v službi delal na črno.

Ko se je HP leta 2010 odločil, da bo opustil svoj kampus v Cupertinu, ki je bil samo eno miljo vzhodno od Applovega sedeža One Infinite Loop, ga je Jobs potihoma kupil skupaj s sosednjim zemljiščem. Občudoval je Hewletta in Packarda, da sta zgradila močno podjetje, in ponosen je bil, da je on isto storil z Applom. Zdaj je napočil čas za paradni sedež podjetja, kakršnega ni imelo nobeno tehnološko podjetje lja zahodni obali. Na koncu je kupil šestdeset hektarov zemljišča, kjer so v času njegovega otroštva bili večinoma sadovnjaki marelic, in vrgel se je v projekt, ki bo njegova zapuščina, hkrati pa je združeval njegovo strast za oblikovanjem in veliko željo po tem, da bi zgradil močno podjetje, ki bi stalo še dolgo. “Rad bi zgradil zlahka prepoznaven kampus, ki bo še veliko generacij izražal vrednote podjetja,” je dejal.

Izbral je po njegovem najboljši arhitekturni biro na svetu, Sir Norman Foster, ki je med drugim oblikoval sijajne zgradbe, kot sta prenovljen Reichstag v Berlinu in znano stavbo v obliki storža v Londonu. Jasno, Jobs se je takovpletel v oblikovanje zgradbe do najmanjših podrobnosti, da je bilo nemogoče določiti končno obliko. To bo njegova zadnja stavba, zato je hotel, da bo narejena tak, kot je treba. Posterjev biro je projektu dodelil 50 arhitektov, ki so vsake tri tedne v letu 2010 Jobsu pokazali predelane makete. Vsakič znova se je domislil novih konceptov, včasih povsem novih oblik, in zahteval, da začnejo znova in mu ponudijo še več idej.

Ko mi je prvič pokazal makete in načrte v svoji dnevni sobi, je bila zgradba v obliki velikanske zavite dirkaške proge iz treh polkrogov okoli velikega dvorišča na sredini. Zidovi so bili stekleni od tal do stropa in v notranjosti so bili moduli za pisarne postavljene tako, da se je sončna svetloba prelivala po prehodih med njimi. “To bo omogočilo naključne in elegantne kraje za sestanke,” je dejal, “in vsi bodo imeli sončno svetlobo.”

Ko mi je načrte znova pokazal mesec dni kasneje, sva bila v Applovi veliki sejni sobi nasproti njegove pisarne, kjer je maketa predlagane stavbe pokrivala mizo. Vnesel je veliko spremembo. Pisarniške module je umaknil od oken, da bodo dolgi hodniki obsijani s soncem, saj bodo služili tudi kot večnamenski prostori. Prepiral se je z nekaterimi arhitekti, ki so hoteli, da bi okna lahko odpirali. Zamisel, da bi ljudje lahko odpirali stvari, Jobsu ni bila nikoli všeč. “Na ta način vse pokvarijo,” je dejal. Glede tega in drugih podrobnosti je vedno obveljala njegova.

Ko se je tistega dne vrnil domov, je Jobs ob večerji pokazal načrte in Reed je v šali dejal, da je zgradba iz zraka podobna moškim spolovilom. Njegov oče je komentar zavrnil, češ da zgolj odraža najstniški um. Toda naslednjega dne je to omenil arhitektom. “Žal, ko enkrat to slišiš, te slike ne moreš več spraviti iz glave,” je dejal. Ko sem ga obiskal naslednjič, je obliko zgradbe spremenil v navaden krog.

Nova oblika je pomenila, da v zgradbi ne bo niti enega kosa ravnega stekla. Vsa bodo ukrivljena in nevidno zlita skupaj. Jobsa je steklo od nekdaj očaralo, in izkušnja z velikanskimi steklenimi zidovi v Applovih trgovinah mu je vlivala zaupanje, da bo mogoče izdelati veliko količino ogromnih ukrivljenih steklenih blokov. Dvorišče na sredini bo imelo 250 m premera (več kot tri mestna križišča, ali skoraj za tri nogometna igrišča), in z diapozitivi je pokazal, kako bi lahko nova stavba zaobjela ves trg sv. Petra v Rimu. Še vedno se je spominjal, da so tu nekoč stali sadovnjaki, zato je najel arborista iz Stanforda in ukazal, da mora 80 % zemljišča krajinsko preoblikovati v naravno okolje, kjer bo raslo 6000 dreves. “Zahteval sem, da vključi tudi marelične sadovnjake,” je dejal Jobs. “Včasih so bili povsod, na vsakem vogalu, danes pa so del zgodovine te doline.”

Do junija 2011 so bili načrti za zgradbo s štirimi nadstropji in 280.000 km^2, ki bi sprejela več kot 12.000 zaposlenih, pripravljeni za javno predstavitev. Odločil se je za tiho in neuradno predstavitev pred mestnim svetom Cupertina dan po tistem, ko je na konferenci za razvijalce predstavil iCloud.

Čeprav je bil zelo šibek, je imel tistega dne poln umik. Ron Johnson, ki je zgradil in več kot desetletje vodil Applove trgovine, se je odločil sprejeti ponudbo za mesto izvršnega direktorja podjetja J. C. Penney, zato je Jobsa obiskal na domu, da se dogovorita glede njegovega odhoda. Nato sva z Jobsom odšla v Palo Alto v kavarnico Fraiche na jogurt in kosmiče, kjer je živahno govoril o morebitnih prihodnjih Applovih napravah. Kasneje so ga odpeljali v Santo Claro na redni trimesečni Applov sestanek s šefi Intela, da bi razpravljali o možnosti uporabe Intelovih procesorjev v prihodnjih Applovih napravah. Zvečer je v Coliseumu v Oaklandu potekal koncert skupine U2 in Jobs je razmišljal, da bi se ga udeležil. Namesto tega se je odločil, da bo zvečer pokazal načrte mestnemu odboru Cupertina.

Prišel je brez spremstva in fanfar. Videti je bil sproščen in oblečen je bil v črn pulover, v katerem je predaval na konferenci za razvijalce. Stal je na odru z daljincem v roki in naslednjih dvajset minut članom odbora kazal načrte za zgradbo. Ko je prišla na vrsto računalniško ustvarjena fotografija elegantne in futuristične zgradbe, se je ustavil in nasmejal. “Videti je kot vesoljska ladja, ki je pristala,” je dejal. Čez nekaj trenutkov je dodal: “Mislim, da bo to najboljša poslovna zgradba na svetu.”

Naslednji petek je poslal epošto kolegici iz davne preteklosti, Ann Bowers, vdovi soustanovitelja Intela, Boba Noycea. V zgodnjih 80. letih je bila šefica kadrovskega oddelka v Applu ih nekakšna zaščitnica zaposlenih, saj je Jobsu po vsakem izbruhu navila ušesa, nato pa poskrbela za njegove prizadete sodelavce. Jobs jo je vprašal, ali bi naslednji dan prišla na obisk. Bowersova je bila takrat v New Yorku* toda v nedeljo, ko se je vrnila, ga je obiskala. Do takrat je Jobs znova zbolel, trpel je bolečine in bil je brez energije, a vseeno ji je z veseljem pokazal slike novega sedeža. “Lahko si ponosna na Apple,” je dejal. “Lahko si ponosna na to, kar smo zgradili.”

Nato jo je pogledal in ji zastavil vprašanje, ob katerem je skoraj obnemela: “Povej, kakšen sem bil v mladosti?”

Bovversova mu je skušala iskreno odgovoriti. “Bil si zelo impulziven in zelo naporen,” je odgovorila. “Toda tvoja vizija nas je privlačila. Rekel si nam: ‘Nagrada je pot.’ Izkazalo se je, da je to res.”

“Ja,” se je strinjal Jobs. “Na poti sem se vendarle nekaj naučil.” Nato je čez nekaj minut ponovil, kot bi hotel prepričati Bowersovo in sebe. “Ja, nekaj stvari sem se naučil. Res sem se jih.”

ENAINŠTIRIDESETO POGLAVJE

TRETJA RUNDA

Zadnji spopad

Družinske vezi

Jobs si je goreče želel, da bi dočakal sinovo maturo junija 2010. “Ko so mi odkrili raka, sem se pogodil z bogom oz. neko višjo silo, da si srčno želim videti Reeda ob maturi, in to mi je dalo energijo, da sem se prebil skozi leto 2009,” je dejal. Reed je bil takrat pri svojih osemnajstih srhljivo podoben očetu. Imel je pomenljiv in malce uporniški nasmeh, močan pogled in šop temnih las. Toda od mame je podedoval prijaznost in zelo velik občutek za empatijo, ki ju njegov oče ni imel. Bil je zelo ljubezniv in zelo rad je ustregel. Kadarkoli je njegov oče mrko sedel za kuhinjsko mizo in strmel v tla, kar se je v času njegove bolezni pogosto dogajalo, je oživel samo ob Reedovem vstopu v kuhinjo.

Reed je oboževal očeta. Kmalu po začetku pisanja te knjige meje začel obiskovati in, tako kot njegov oče, predlagal, da greva na sprehod. Povsem iskreno mi je zaupal, da njegov oče ni hladen preračunljiv poslovnež, ki hoče zaslužiti čim več, ampak vse to počne zaradi ljubezni do svojega dela in ponosa nad napravami, ki jih ustvarja.

Ko so Jobsu odkrili raka, je Reed čez poletje začel delati v onkološkem laboratoriju Stanforda, da bi našel označevalne gene za raka na črevesju.

V nekem poskusu je ugotovil, kako se mutacije širijo med družinami. “Ena od redkih uteh moie bolezni ie to, da se je Reed veliko časa učil pri izvrstnih zdravnikih,” je dejal Jobs. “Njegova navdušenost je povsem takšna, kot je bila moja nad računalniki v njegovih letih. Ena od največjih novosti 21. stoletja bo združevanje biologije in tehnologije. Začenja se novo obdobje, prav tako kot se je začenjalo digitalno obdobje, ko sem bil njegovih let.”

Reed je svojo raziskavo o raku uporabil za seminarsko nalogo, ki jo je predstavil sošolcem v šoli Crystal Springs Uplands. Med opisovanjem, kako je uporabil centrifuge in barvila, da je sekvenciral tumorje, je med občinstvom sedel tudi njegov oče, ki je skupaj z družino žarel od ponosa. “Sanjam o tem, da bi se Reed ustalil v Palo Altu, si z družino postavil hišo in se kot zdravnik vozil s kolesom v Stanford v službo,” je kasneje dejal Jobs.

Ko je leta 2009 kazalo, da bo njegov oče umrl, je Reed hitro odrasel. Ko sta bila starša v Memphisu, je skrbel za svoji sestrici in postal zaščitniško starševski. Toda ko se je očetovo zdravje spomladi 2010 izboljšalo, je znova postal igriv in nasmejan. Nekega dne je med večerjo z družino razpravljal, kam bi peljal dekle na večerjo. Oče mu je predlagal II Fornaio, fino restavracijo v Palo Altu, toda Reed je rekel, da ni mogel rezervirati miz, ker so vse zasedene. “Bi rad, da uredim zadevo?” je vprašal oče. Reed je odkimal, ker je to hotel urediti sam. Erin, nekoliko sramežljiv srednji otrok, je predlagala, da bi na vrtu postavili vigvam, kjer bi z Eve postregli romantično večerjo. Reed je vstal in jo objel. Obljubil ji je, da bo to njeno ponudbo izkoristil kdaj drugič.

Reed je bil neke sobote eden od štirih tekmovalcev na šolskem kvizu, ki ga je prenašala lokalna TVpostaja. Vsa družina - razen Eve, ki je bila na konjeniškem tekmovanju - je prišla navijat zanj. Ko je TVekipa opletala naokoli, se je Jobs komaj zadrževal, da je dal mir in se zlil z drugimi starši na tribuni. Toda v svojih značilnih kavbojkah in črnem puliju je bil zlahka prepoznaven. Neka ženska ga je prepoznala in sedla poleg njega in ga začela fotografirati. Ne da bi jo pogledal, je Jobs vstal in sedel na drug konec vrste. Ko je bil na vrsti Reed, je na njegovi ploščici z imenom pisalo “Reed Powell”. Voditelj je učence vprašal, kaj bi radi postali, ko bodo odrasli. “Raziskovalec raka,” je odgovoril Reed.

Jobs se je z Reedom peljal v dvosedežnem mercedesu SL55, medtem ko jima je žena z Erin sledila v svojem avtu. Na poti domov je vprašala

Erin, ali ve, zakaj oče noče imeti registrskih tablic na avtu. “Ker je upornik,” je odgovorila. Kasneje sem o tem vprašal Jobsa. “Ker mi ljudje včasih sledijo in če imam registrske tablice, lahko ugotovijo, kje živim,” je odgovoril. “Ampak zaradi Google Maps je to zdaj zastarela rešitev. Torej jih najbrž nimam zato, ker jih pač nimam.”

Med prireditvi ob Redovi maturi mi je njegov oče s svojega iphona poslal sporočilo, ki je kar vriskalo od veselja. “To je eden od mojih najsrečnejših dni. Reed je maturiral. V tem trenutku. In proti vsem pričakovanjem sem tu.” Tistega večera so imeli zabavo v krogu najožjih prijateljev in družine. Reed je plesal z vsakim članom družine, vključno z očetom. Kasneje ga je Jobs peljal do lope, kjer mu je ponudil enega od obeh koles, ki ju nikoli več ne bo vozil. Reed se je šalil, da je italijansko kolo preveč gejevsko, zato mu je Jobs predlagal, naj vzame osembrzinca poleg njega. Ko je Reed rekel, da se bo počutil dolžnega, mu je Jobs odgovoril: “Ničesar mi ne boš dolžan, ker imaš moje gene.” Čez nekaj dni je bila premiera risanke Svet igrač 3. Jobs je to Pixarjevo trilogijo negoval od vsega začetka in tretji, zadnji del, je govoril o čustvih, ki se porajajo ob Andyjevem odhodu na študij. “Želim si, da bi vedno bila ob tebi,” je rekla Andyjeva mama. “Saj boš,” je odgovoril Andy.

Jobsov odnos do svojih mlajših hčera je bil malce hladnejši. Mlajši Erin je posvečal manj pozornosti. Bila je tiha, zamišljena in ni vedela, kako dojemati očeta, zlasti ko je žalil in zbadal ljudi. Bila je elegantna in privlačna mlada ženska, ki je bila na čustvenem področju modrejša od očeta. Hotela je postati arhitektka, morda zaradi očetovega zanimanja za to področje, pa še dober občutek za dizajn je imela. Toda ko je oče Reedu kazal načrte za novo Applovo stavbo in je sedela na drugi strani kuhinje, mu ni padlo na pamet, da bi jo poklical bližje. Spomladi 2010 je srčno upala, da jo bo oče peljal na podelitev oskarjev. Nad filmi je bila navdušena. Še več, želela si je poleteti z očetom v njegovem zasebnem letalu in se po rdeči preprogi sprehoditi z njim. Powellova bi se zaradi tega z veseljem odpovedala potovanju, zato je moža skušala prepričati, naj gre z Erin. Toda on je zavrnil to idejo.

Proti koncu pisanja te knjige mi je Powellova povedala, da bi Erin rada dala intervju za knjigo. Česa takšnega ne bi zahteval, ker je bila stara komaj 16 let, a na koncu sem privolil. Erin je hotela poudariti, da razume, zakaj oče nima vedno časa zanjo, in s tem se je sprijaznila. “Na vso moč se trudi biti oče in izvršni direktor Appla, in to žongliranje mu gre dobro od rok,” je dejala. “Včasih si želim, da bi imel več časa zame, a vem, da je njegovo delo zelo pomembno. Tudi jaz menim, da je zelo kul, zato me to ne moti. Ne potrebujem več pozornosti.”

Jobs je obljubil, da bo ob vstopu v najstništvo vsakega od svojih otrok peljal, kamorkoli bo hotel. Reed je izbral Kjoto, ker je vedel, da je oče navdušen nad zenovskim mirom tega čudovitega mesta. Nič čudnega, da je Erin leta 2008, ko je praznovala trinajsti rojstni dan, prav tako hotela v Kjoto. Oče je moral zaradi bolezni odpovedati potovanje, zato ji je obljubil, da jo bo peljal leta 2010, ko bo njegovo zdravstveno stanje boljše. Toda tistega junija se je odločil, da ne gre. Erin je bila strašno prizadeta, a ni ugovarjala. Namesto tega jo je mama z družinskimi prijatelji peljala v Francijo, potovanje v Kjoto pa so prestavili na julij.

Powellova se je bala, da bo njen mož znova odpovedal pot, zato je bila navdušena, ko je celotna družina na začetku julija končno odletela na Havaje, ki so bili prvi del potovanja. Toda tam je Jobsa začel boleti zob, kar pa je ignoriral, kot bi luknjo v zobu hotel odmisliti. Ko se je zob odlomil, je poseg bil nujen. Nato je prišla kriza z anteno iphona 4, zato je pobral Reeda in hitro odletel v Cupertino. Povvellova in Erin sta ostali na Havajih, upajoč, da se bo Jobs vrnil in nadaljeval potovanje v Kjoto.

Na njuno olajšanje in manjše presenečenje se je Jobs res vrnil na Havaje takoj po tiskovni konferenci, da bi ju pobral in odpeljal na Japonsko. “To je čudež,” je Powellova povedala prijateljici. Medtem ko je Reed skrbel za Eve v Palo Altu, je Erin s starši bivala v krčmi Tawaraya Ryokan, ki je bila tako vzneseno preprosta, da je bil Jobs navdušen. “Bilo je fantastično,” se spominja Erin.

Dvajset let pred tem je Jobs na Japonsko peljal Erinino polsestro Liso BrennanJobs, ko je bila istih let kot Erin. Najbolj se spominja čudovitih skupnih obrokov, ko je z užitkom opazovala sicer izbirčnega očeta, kako z veseljem je suši z jeguljo in druge dobrote. Zaradi tega se je prvič sprostila v njegovi družbi. Erin je začutila nekaj podobnega: “Oče je vsak dan vedel, kam bo šel na kosilo. Povedal je, da ve za sijajno restavracijo z rezanci soba, zato me je peljal tja, in tam je bilo tako dobro, da je rezance soba zdaj težko jesti kjerkoli drugje, saj tistim ne sežejo do gležnjev.” V soseski so našli tudi majcen lokal s sušijem, ki ga je Jobs na svojem iphonu označil z napisom “Najboljši suši, kar sem jih jedel.” Erin se strinja s tem.

V Kjotu so obiskali tudi znana zenovska svetišča. Erin je bil najbolj všeč Saihoji, bolj znan kot “svetišče z mahom”, zaradi svojega zlatega ribnika, ki ga obdajajo vrtovi z več kot sto vrstami mahu. “Erin je bila zelo, zelo srečna, kar je bilo zelo razveseljivo in pomagalo je izboljšati njen odnos z očetom,” se spominja Powellova. “To si je zaslužila.”

Z njuno najmlajšo hčerko Eve je bilo povsem drugače. Bila je ognjevita, samozavestna in niti malo se ni bala očeta. Uživala je v ježi konjev, zato si je zabila v glavo, da bo sodelovala na olimpijskih igrah. Ko ji je trener pojasnil, kaj vse to pomeni, mu je rekla: “Povej, kaj moram storiti, in to bom tudi storila.” In resje začela marljivo vaditi.

Eve je bila prava mojstrica, ko je bilo treba dobiti očetovo pozornost. Pogosto je poklicala tajnico v njegovo službo, in tako poskrbela, da se je znašla na očetovem umiku. Bila je tudi izjemna pogajalka. Nekega vikenda v letu 2010 se je dmžina odpravljala na potovanje, toda Erin je hotela odhod preložiti za pol dneva, a se je bala reči očetu. Eve, ki je takrat štela dvanajst let, se je ponudila, da bo ona uredila zadevo. Pri večerji je očetu zadevo razčlenila kot kakšen odvetnik pred vrhovnim sodiščem, a Jobs jo je prekinil - “Ne, nisem za to.” - toda videlo se je, da ga je vse skupaj bolj zabavalo kot jezilo. Zvečer je Eve sedla z mamo za mizo, da bi se posvetovali o različnih metodah, s katerimi bi svoj pravni primer bolje utemeljila.

Jobsu je bil njen bojeviti duh všeč - v njej je videl velik del sebe. “Ona je prava pištola in najbolj trmoglav otrok, kar tsem jih videl,” je dejal. “Prava pokora za moje grehe.” Zelo dobro je razumel njeno osebnost, najbrž zato, ker je bila precej podobna njegovi. “Eve je veliko bolj občutljiva, kot misli večina,” je pojasnil. “Tako je pametna, da lahko malce manipulira z drugimi, kar pa lahko ljudi tudi odvrne od nje in ostane sama. Zdaj se uči, kako biti takšna, kakršna je, hkrati pa se toliko nadzorovati, da bo imela prijatelje, ki jih potrebuje.”

Jobsov odnos z ženo je bil občasno zapleten, a vedno sta čutila pripadnost. Iznajdljiva in sočutna Laurene Povvell je pomirjujoče vplivala nanj in je hkrati bila značilen primer njegove sposobnosti, da nekatere svoje sebične vzgibe ublaži tako, da se obda s trmastimi in razumnimi ljudmi. Njena stališča o poslovnih zadevah so bila neobvezujoča, o družini stroga, glede zdravja pa je vedno trmasto vztrajala pri njih. Kmalu po poroki je soustanovila College Track, državni obšolski program, ki je revnejšim otrokom omogočal šolanje, maturo in vpis na študij. Od takrat je postala vodilna sila v gibanju za reformo šolstva. Jobs je občudoval ženino delo: “To, kar je storila s College Track, je name napravilo velik vtis.” Toda človekoljubna dejanja ga na splošno niso zanimala in nikoli ni obiskal krajev, kjer so se izvajale njene obšolske dejavnosti.

Februarja 2010 je Jobs svoj 55. rojstni dan praznoval samo v družinskem krogu. Kuhinja je bila okrašena z barvnimi trakovi in baloni in otroci so mu podarili otroško krono iz rdečega žameta, ki si jo je nadel na glavo. Zdaj, ko je bilo grozljivo leto zdravstvenih težav za njim, je Powellova upala, da se bo bolj posvetil družini. Toda večinoma se je znova posvečal delu. “To je bilo težko za družino, zlasti za dekleti,” je povedala. “Po dveh letih bolezni se mu je stanje končno izboljšalo, zato sta pričakovali, da bo več časa preživel z njima, ampak ga ni.” Rekla je, da bo poskrbela, da bosta obe plati njegove osebnosti v tej knjigi prikazani v pravilnem kontekstu. “Kot večina izjemno nadarjenih ljudi, tudi on ni izjemen na vsakem področju,” je rekla. “Ne zna se vesti v družbi, ne zna si predstavljati, kako je biti v koži nekoga drugega, toda globoko verjame v opolnomočenje ljudi, v napredek človeštva in to, da ljudem damo orodja, ki jih potrebujejo.”

Predsednik Obama

Zgodaj jeseni 2010 se je Povvellova med obiskom Washingtona dobila s prijatelji iz Bele hiše, ki so ji povedali, da bo predsednik Obama oktobra obiskal Silicijevo dolino. Predlagala je, da obišče tudi njenega moža. Obamovim svetovalcem je bila zamisel všeč, saj se je skladala z njegovo novo programsko usmeritvijo glede konkurenčnosti. Poleg tega je John Doerr, vlagatelj tveganega kapitala, ki je postal en od Jobsovih tesnih prijateljev, imel sestanek s predsednikovim svetovalnim odborom za okrevanje gospodarstva, na katerem je podal Jobsove poglede na to, zakaj

ZDA izgubljajo gospodarsko prednost. Tudi on je predlagal Obamov obisk Jobsa. Tako so na predsednikov umik dodali pol ure za sestanek z Jobsom na letališču Westin San Francisco.

Toda nastala je ena težava. Ko je Powellova možu povedala za to, se sestanka ni hotel udeležiti. Bil je jezen, ker je vse to uredila za njegovim hrbtom. “Ne bo me stisnil nekam v svoj umik samo zato, da bo lahko rekel, da se je dobil z enim izvršnim direktorjem,” ji je dejal. Vztrajala je, da se “Obama silno veseli srečanja s teboj”. Jobs je odvrnil, naj ga Obama kar sam pokliče, če je to res. Jobs je mulo kuhal pet dni. Powellova je nato poklicala Reeda, ki je bil na Stanfordu, da pride na večerjo in skuša pregovoriti očeta, ki je na koncu le klonil.

Sestanek je nato trajal 45 minut in Jobs se ni zadrževal. “Predsednik boste samo en mandat,” je Jobs takoj povedal Obami. Da bi to preprečil, mu je dejal, mora njegova administracija postati prijaznejša do gospodarstva. Opisal mu je, kako lahko je postaviti tovarno na Kitajskem in dodal, da je v teh časih v ZDA skoraj nemogoče postaviti tovarno, zlasti zaradi regulacij in nepotrebnih stroškov.

Jobs je napadel tudi ameriško šolstvo s trditvijo, da je brezupno zastarelo in ujeto v kleščah sindikatov. Dokler ne bodo sindikati učiteljev razbiti, ni upanja za reformo šolstva. Učitelje je treba obravnavati kot profesionalce, ne kot delavce za tekočim trakom. Ravnatelji bi morali imeti moč, da najemajo ali odpuščajo učitelje glede na to, kako dobro opravljajo svoje delo. Šole bi morale biti odprte vsaj do osemnajstih in delovati vsaj enajst mesecev na leto. Za Jobsa je bilo absurdno, da v Ameriki učitelj še vedno stoji pred tablo in uporablja učbenike. Vse knjige, učni materiali in ocene bi morali biti v elektronski obliki, interaktivni in prilagojeni vsakemu učencu posebej, povratne informacije pa bi bile na voljo takoj.

Jobs je ponudil, da bo sestavil skupino šestih ali sedmih izvršnih direktorjev, ki bi lahko temeljito pojasnili izzive, ki jih bodo prinesle spremembe, s katerimi se Amerika sooča, in predsednik je ponudbo sprejel. Jobs je sestavil seznam ljudi za decembrski sestanek v Washingtonu. Ko so Valerie Jarret in drugi predsednikovi svetovalci dodali še imena svojih ljudi, se je spisek podaljšal na več kot 20 oseb, z Jeffreyjem Immeltom iz General Electrica na vrhu. Jobs je poslal sporočilo, da je spisek prenapihnjen in da ga ne bo. V resnici se je njegovo stanje zopet poslabšalo, zato tako ali tako ne bi mogel priti, kar je Doerr na štiri oči povedal predsedniku.

Februarja 2011 je Doerr začel s pripravami na manjšo večerjo za predsednika Obamo v Silicijevi dolini. On in Jobs sta skupaj z ženama odšla na večerjo v grško restavracijo Evvia v Palo Altu, da bi sestavila kratek seznam udeležencev. Ducat tehnoloških titanov je vključeval Eriča Schmidta iz Googla, Carol Bartz iz Yahooja, Marka Zuckerberga iz Facebooka, Johna Chambersa iz Cisca, Larryja Ellisona iz Oracla, Arta Levinsona iz Genentecha in Reeda Hastingsa iz Netflixa. Jobsova obsedenost za malenkosti se je pokazala tudi pri izbiri jedi. Doerr mu je poslal predlagan jedilnik, za katerega je Jobs dejal, da so nekatere jedi - rakci, polenovke, solata iz leče - preveč fine “in ne odražajo tvoje osebnosti, John”. Zelo je nasprotoval sladici, kremni piti s čokoladnimi tartufi, toda osebje Bele hiše, ga je zavrnilo, češ da predsednik obožuje kremno pito. Ker je Jobs zelo shujšal in ga je hitro zazeblo, je Doerr tako močno ogrel prostor, da se je Zuckerberg med večerjo izdatno potil.

Jobs, ki je sedel poleg predsednika, je večerjo otvoril z naslednjo izjavo: “Ne glede na naša politična prepričanja vedite, da smo tu zato, da bomo državi pomagali na kakršenkoli način želite.” Kljub temu se je večerja sprva spremenila v pridigarske predloge, kaj bi predsednik lahko storil za gospodarstvo. Chambers, na primer, je predlagal odlog plačila davka na dobiček iz tujine, s čimer bi se velike korporacije izognile plačilu davka na dobiček iz tujine v primeru, če bi ta dobiček v določenem času investirale v ZDA. Predsednik ni bil navdušen, zato se je Zuckerberg obrnil k Valerie Jarret, ki je sedela na njegovi desni, in zašepetal: “Morali bi govoriti o tem, kaj je dobro za državo. Zakaj ves čas govori o tem, kaj bi bilo dobro zanj?”

Doerr je uspel spremeniti temo razprave tako, da je predlagal, naj vsakdo poda spisek predlaganih sprememb. Ko je vrsta prišla na Jobsa, je poudaril potrebo po več izobraženih inženirjih in predlagal, da bi tujim študentom, ki so diplomirali v ZDA, samodejno podelili vizum, da bi ostali v Ameriki. Obama je dejal, da bi to bilo možno urediti samo v okviru zakona “Dream Act”, ki bi nezakonitim priseljencem, ki so prišli kot mladoletni in maturirali v ZDA, omogočilo, da postanejo uradni državljani - to pa so republikanci blokirali. Za Jobsa je bil to mučen primer tega, kako lahko politika ohromi državo. “Predsednik je zelo pameten, a ves čas je pojasnjeval, zakaj teh stvari ni mogoče storiti,” se je spominjal Jobs. “To me je jezilo.”

Jobs je nato predlagal, da poiščejo način, kako izobraziti več ameriških inženirjev. Apple ima na Kitajskem zaposlenih 700.000 delavcev, je dejal, in zato tam potrebuje 30.000 inženirjev, ki bodo skrbeli za te delavce. “V Ameriki jih ni toliko,” je dejal. Ni treba, da so doktorji ali geniji, dovolj je le, da imajo osnovno strojniško znanje o procesu izdelave. Izobrazili bi se lahko v tehniških šolah, ljudskih univerzah in trgovskih šolah. “Če bi lahko izobrazili te inženirje,” je dejal, “bi lahko veliko tovarn prestavili sem.” Ta argument je napravil velik vtis na predsednika. V naslednjem mesecu je svojim svetovalcem dvakrat ali trikrat rekel: “Nekako moramo izobraziti tistih 30.000 inženirjev, o katerih mi je pravil Jobs.”

Jobs je bil zadovoljen, da je Obama zagrabil, in nekajkrat po večerji sta govorila po telefonu. Ponudil se je za izdelavo oglasov za volilno kampanjo leta 2012. (Podobno ponudbo je podal tudi leta 2008, a ga je razjezil Obamov strateg David Axelrod, ker ni bil dovolj spoštljiv.) “Politično oglaševanje je zanič. Najraje bi Leeja Clowa potegnil iz upokojitve, da bi se skupaj domislila odličnih oglasov zanj,” mi je Jobs povedal nekaj dni po večerji s predsednikom. Jobs je že ves teden trpel velike bolečine, toda pogovor o politiki mu je dal energijo. “Tu in tam se pojavi kakšen pravi oglaševalski maček, recimo Hal Riney s sloganom ‘V Ameriki vzhaja sonce’ za Reaganovo vnovično izvolitev leta 1984. Nekaj takšnega bi rad storil za Obamo.”

Tretji bolniški stalež, 2011

Rak je ob vsaki vrnitvi pošiljal signale. Jobs se jih je naučil prepoznati. Izgubil je tek in po vsem telesu je trpel bolečine. Njegovi zdravniki so opravili preiskave, našli niso ničesar in mu zagotovili, da je še vedno zdrav. Toda on je vedel. Rak je imel svoj način javljanja prisotnosti in nekaj mesecev kasneje bodo zdravniki ugotovili, da se je znova pojavil. Stanje se je znova poslabšalo zgodaj novembra 2010. Vse ga je bolelo, prenehal je jesti, zato ga je intravenozno hranila negovalka, ki ga je obiskovala na domu. Zdravniki niso našli tumorjev, zato so sklepali, da se njegovo telo znova spopada z okužbami in prebavnimi težavami. Ker bolečin ni nikoli prenašal mimo, so se zdravniki in družina nekako navadili na njegovo večno stokanje.

Z družino je za dan zahvalnosti odšel v Kona Village, toda njegov tek se ni izboljšal. Obroki so potekali v skupnem prostoru in dmgi gostje so se pretvarjali, da niso opazili shujšanega Jobsa, ki se je med jedjo zibal in stokal od bolečin, ne da bi se dotaknil hrane. Letovišče in goste lahko pohvalimo, ker njegovo zdravstveno stanje ni prišlo v medije. Po vrnitvi v Palo Alto je Jobs postajal vedno bolj čustven in zamorjen. Mislil je, da bo umrl, je povedal otrokom, in misel, da nikoli več ne bo praznoval njihovih rojstnih dni, ga je potrla.

Do božiča je shujšal na 52 kilogramov, kar je bilo 23 kilogramov pod njegovo običajno težo. Med prazniki sta jih obiskala Mona Simpson in njen nekdanji mož, pisec TVkomedij Richard Appel, ter njuni otroci. Vzdušje se je malce izboljšalo. Družini sta igrali družabne igre, kot je Roman, v kateri udeleženec zmaga tako, da ostale preslepi z najbolj prepričljivim, toda neobstoječim uvodom v knjigo. Nekaj časa je kazalo dobro. Nekaj dni po božiču je Jobs celo zmogel odhod na večerjo v restavracijo s Powellovo. Otroci so za novo leto odšli smučat, Povvellova in Mona Simpson pa sta ostali doma z Jobsom v Palo Altu.

V začetku leta 2011 je postalo jasno, da ne gre za enega njegovih slabših obdobij. Zdravniki so odkrili nove tumorje in simptomi raka so še bolj zmanjšali njegov tek. Skušali so ugotoviti, koliko zdravil bi njegovo oslabelo telo sploh preneslo. Prijateljem je povedal, da ga vsak delček telesa boli, kot bi kdo udaril vanj, pri tem pa je stokal in se zvijal od bolečin.

To je bil začaran krog. Prvi simptomi raka so povzročali bolečino. Morfin in druga sredstva proti bolečinam so ubijali njegov tek. Delno so mu odstranili trebušno slinavko in mu presadili jetra, kar je vodilo do motenj v delovanju prebavil in posledično vsrkavanja beljakovin. Sledila je izguba teže, zaradi katere je vse težje prenašal agresivna zdravila. V svojem oslabljenem stanju je bil bolj dojemljiv za okužbe, prav tako zaradi imunosupresivov, ki jih je občasno jemal, da njegovo telo ne bi začelo zavračati novih jeter. Izguba teže je vodila v tanjšanje maščobnega tkiva okoli receptorjev za bolečino, zato je še bolj trpel. Nagnjen je bil k velikim nihanjem razpoloženja, ki so jih spremljali dolgi izbruhi jeze in depresije, kar je še bolj zmanjševalo njegov tek.

Jobsove prehranjevalne težave so se z leti poslabšale zaradi njegovega psihološkega odnosa do hrane. V mladih letih je ugotovil, da lahko s postom povzroči občutek evforije in ekstaze. Torej je kljub vedenju, da mora jesti - zdravniki so ga rotili, naj užije visokokakovostne beljakovine -priznal, da ima v nekem kotičku podzavesti še vedno vzgibe, da bi se postil ali upošteval diete, kot je sadna dieta Arnolda Ehreta, ki jo je spoznal že kot najstnik. Powellova mu je ves čas govorila, da je zmešan, in mu celo povedala, je Ehret umrl pri šestinpetdesetih, ko se je spotaknil in si razbil glavo, ter se zelo jezila, kadar je prišel za mizo in tiho strmel v svoje naročje. “Hotela sem, da se prisili, da bi jedel,” je rekla, “in doma je bilo ozračje strašno napeto.” Bryar Brown, njun občasni kuhar, ju je ob popoldnevih še vedno obiskoval in pripravil kopico zdravih jedi, toda Jobs je v eno ali dve pomočil jezik in jih razglasil za neužitne. Nekega večera je rekel: “Malo pite z bučkami bi.” Umirjen Brown je v eni uri iz nič pripravil prekrasno pito. Jobs je pojedel samo en grižljaj, toda Brown je bil presrečen.

Powellova je govorila s strokovnjaki za prehranjevalne težave in psihiatri, toda njen mož jih je zavračal. Ni hotel jemati antidepresivov ali se na kakršenkoli drug način zdraviti za depresijo. “Kadar te prežemajo čustva,” je dejal, “kot so žalost ali jeza zaradi raka ali kakšne druge nesreče, bi njihovo prikrivanje pomenilo, da živiš življenje, ki ni tvoje.” Jobs je pravzaprav odšel v drugo skrajnost. Postal je zamorjen, ihteč in ves teatraličen, ko je vsakomur okoli sebe stokal, da bo umrl. Depresija je postala del začaranega kroga tako, da je zaradi nje jedel še manj.

Slike in posnetki shujšanega Jobsa so se pojavili na spletu in kmalu so začele krožiti govorice o tem, kako zelo bolan je. Powellovaje na svojo grozo ugotovila, da so govorice resnične in da se ne bodo polegle. Jobs se je pred dvema letoma, ko so mu začela odpovedovati jetra, le stežka odločil za bolniški stalež in tudi tokrat se mu je upiral. Ob tem se je počutil, kot bi zapustil domovino ne vedoč, ali se bo še kdaj vrnil. Ko je januarja 2011 končno klonil pred neizogibnim, so člani odbora to pričakovali, kajti telefonski klic, s katerim je zaprosil za bolniški stalež, je trajal samo tri minute. Med sejami odbora je pogosto razpravljal o tem, kdo bi ga nadomestil v primeru, če bi se mu kaj zgodilo, pri tem pa je razmišljal o kratkoročni in dolgoročni zamenjavi. Toda v tem primeru ni bilo dvoma, da bo tekoče posle znova prevzel Tim Cook.

Naslednjo soboto popoldan je Jobs ženi dovolil, da je uredila sestanek njegovih zdravnikov. Dojel je, da se sooča s takšno vrsto težave, kakršne pri Applu ni nikdar dovolil. Njegovo zdravljenje je razdrobljeno, namesto celovito. Vsako od njegovih številnih težav je zdravil drugačen specialist -onkologi, strokovnjaki za bolečine, prehrano, gastroenterologi in hematologi - toda nihče jih ni uskladil za celovit pristop, tako kot je to storil James Eason v Memphisu. “Ena od velikih težav zdravstva je pomanjkanje socialnih delavcev ali zagovornikov, ki bi nadzorovali celotno zdravniško ekipo,” je dejala Powellova. To je še zlasti veljalo za Stanford, kjer se je zdelo, da ni nikogar, ki bi ugotavljal, kako prehrana vpliva na ublažitev bolečin in onkološke težave. Zato je Powellova domov povabila več njihovih različnih strokovnjakov na sestanek, ki so se ga udeležili tudi nekateri zunanji zdravniki z bolj agresivnimi in celovitimi pristopi zdravljenja, recimo David Agus iz južnokalifomijske univerze. Dogovorili so se za novo dieto za ublažitev bolečin in za usklajevanje drugih vrst zdravljenja.

Zahvaljujoč najnovejšim znanstvenim odkritjem je bila ekipa Jobsovih zdravnikov vedno en korak pred rakom. Jobs je postal en od dvajsetih ljudi na svetu, ki so v celoti sekvencirali svojo DNK in gene svojih rakastih tumorjev. Ta postopek je takrat stal več kot 100.000 dolarjev.

Sekvenciranje genov in analiza sta potekala v sodelovanju ekip s Stanforda, Harvarda, Broadovega inštituta z MIT in Johnsa Hopkinsa. Ko so spoznali specifično genetsko in molekularno sestavo Jobsovih tumorjev, so zdravniki lahko izbrali takšno zdravilo, ki je neposredno zdravilo okvarjene signalne poti, ki so povzročale, da so se rakaste celice nenormalno razširile. Ta metoda, znana kot ciljana terapija, je bila učinkovitejša od kemoterapije, ki je napadla proces deljenja vseh telesnih celic, rakavih ali ne. Usmerjeno zdravljenje sicer ni bilo čudežno, toda občasno se je zdelo, da je: zdravniki so lahko izbirali med velikim številom zdravil - pogosteje in redkeje uporabljenih, v prodaji ali še v fazi razvoja - da bi videli, kateri trije ali štirje se bodo najbolje obnesli. Vsakič, ko je rak mutiral ali našel pot, da je zaobšel katero od teh zdravil, so imeli zdravniki pripravljeno že naslednje zdravilo.

Čeprav je Povvellova strogo nadzorovala zdravljenje, je zadnjo odločitev glede vsake nove vrste zdravljenja imel njen mož. Značilen primer tega se je zgodil maja 2011, ko je imel sestanek z Georgeem Fisherjem, zdravniki s Stanforda, genskimi analitiki iz Broadovega inštituta in s svojim zunanjim svetovalcem Davidom Agusom. Zbrali so se za mizo v apartmaju hotela Four Seasons v Palo Altu. Powellova ni prišla, zato je prišel njun sin Reed. Raziskovalci s Stanforda in iz Broadovega inštituta so tri ure prikazovali nova spoznanja o genetski sestavi njegovega raka. Jobs je bil bojevit kot vedno. Analitika iz Broadovega inštituta je ustavil, ker je za predstavitev uporabil PovverPoint. Jobs ga je okaral in mu pojasnil, zakaj je Applov Keynote boljši program, in se celo ponudil, da ga bo naučil uporabljati. Na koncu sestanka je Jobs z ekipo pregledal vse genetske podatke, ocenil primernost vsakega od predlaganih načinov zdravljenja in sestavil teste, s katerimi jih je lažje uredil po pomembnosti.

Eden od zdravnikov je dejal, da obstaja upanje, da bodo takšne in podobne vrste raka kmalu veljale za obvladljivo kronično bolezen, ki jo bodo lahko zadrževali, dokler bolnik ne bo umrl od česa drugega. “Jaz bom eden prvih, ki bo preživel to vrsto raka, ali pa bom eden zadnjih, ki bo zaradi njega umrl,” mi je Jobs povedal takoj po enem od sestankov z zdravniki. “Ali bom eden od prvih, ki bo uspel priplavati do obale, ali pa bom eden od zadnjih, ki bo utonil.”

Obiskovalci

Ko so objavili njegov bolniški stalež v letu 2011, je bil v tako slabem stanju, da je Lisa BrennanJobs po več kot letu dni znova navezala stik in naslednji teden priletela iz New Yorka. Njen odnos do očeta je temeljil na užaljenosti. Povsem razumljivo je bilo, da je bila prizadeta, ker jo je prvih deset let njenega življenja takorekoč zavrgel. Za povrh je od njega podedovala del njegove zbadljivosti in, tako je menila, del mamine zamere. “Mnogokrat sem ji rekel, da si želim, da bi bil boljši oče, ko je bila stara pet let, ampak zdaj bi lahko to že sprejela, sicer bo jezna vse življenje,” je povedal tik pred njenim prihodom.

Obisk je lepo potekal. Jobs se je počutil malce bolje in bil je pri volji, da bi zgladil spore in izrazil naklonjenost do bližnjih. Lišaje bila pri dvaintridesetih prvič v resnem razmerju. Njen fantje bil neuveljavljen mlad režiser iz Kalifornije in Jobs je šel tako daleč, da je v primeru poroke predlagal selitev v Palo Alto. “Ne vem, kako dolgo bom še na tem svetu,” ji je povedal. “Zdravniki ne vedo. Če želiš preživeti več časa z mano, se boš morala preseliti sem. Zakaj ne bi razmislila o tem?” Čeprav se Lisa ni preselila na zahod, je bil Jobs vesel, da sta dosegla spravo. “Nisem vedel, ali si želim njenega obiska, ker sem bil zelo bolan in nisem hotel dodatnih zapletov. Toda zdaj sem vesel, da je prišla. Nekatere zadeve v meni je pomagala postaviti na svoje mesto.”

Tistega meseca je še en obiskovalec hotel zgladiti spore z Jobsom. Googlov soustanovitelj Larry Page, ki je živel manj kot tri križišča proč, je pravkar napovedal, da bo znova poprijel za vajeti podjetja in nadomestil Eriča Schmidta. Vedel je, kako se prikupiti Jobsu. Vprašal ga je, ali se lahko oglasi po nasvete, kako biti dober izvršni direktor. Jobs je bil še vedno jezen na Google. “Najprej sem pomislil: ‘Jebi se,’” je dejal. “Toda potem sem razmislil in ugotovil, da so mi v mladosti vsi pomagali, od Billa Hevvletta do tipa v moji ulici, ki je delal za HP. Zato sem ga poklical in privolil.” Page je prišel na obisk, sedel v Jobsovi dnevni sobi in prisluhnil njegovim idejam o tem, kako izdelovati sijajne naprave in zgraditi dolgotrajno podjetje. Jobs o obisku dejal:

Govorila sva o usmerjeni osredotočenosti. In izbiri ljudi. Kako vedeti, komu zaupati in kako sestaviti ekipo pomočnikov, na katere lahko računaš. Opisal sem mu taktike blokiranja in preigravanja, ki jih bo moral uporabiti, če bo hotel preprečiti, da bi podjetje postalo mlahavo in polno nesposobnežev. Najbolj sem poudaril usmerjeno osredotočenost. Vedeti mora, kaj hoče Google postati, ko bo odrastel. Zdaj je podjetje slavno po vsem svetu. Na katerih pet izdelkov se bo osredotočil? Ostale mora zavreči, ker ga bodo samo upočasnjevali. Spreminjajo te v Microsoft. Silijo te v izdelavo naprav, ki zadovoljijo potrebe, niso pa izjemne. Skušal sem mu čim bolj pomagati. Še naprej bom pomagal ljudem, tudi Marku Zuckerbergu. Tako bom preživel del časa, ki ga še imam na voljo. Naslednji generaciji lahko pomagam, da bodo poznali tukajšnja velika podjetja in da bodo lahko nadaljevali tradicijo. Dolina mi je veliko dala. Potruditi se moram, da ji to vrnem.

Novica o Jobsovem bolniškem staležu je leta 2011 druge spodbudila, da so prišli na obisk v Palo Alto. Med drugimi je prišel tudi Bill Clinton in govoril o vsem, od Bližnjega vzhoda do ameriške politike. Toda veliko bolj pomenljiv je bil obisk drugega čudežnega dečka tehnologije, ki se je rodil leta 1955. Mož, ki je bil več kot 30 let Jobsov tekmec in partner pri oblikovanju dobe osebnih računalnikov.

Bill Gates nikoli ni prenehal občudovati Jobsa. Spomladi 2011 sta skupaj večerjala v Washingtonu, kjer je opisoval trud svoje dobrodelne organizacije na področju zdravstva po svetu. Izrazil je občudovanje nad uspehom ipada in kako Jobs tudi med boleznijo razmišlja o tem, kako ga izboljšati. “Jaz zgolj rešujem svet pred malarijo in podobnimi zadevami, Steve pa še vedno ustvarja neverjetne nove naprave,” je otožno dejal. “Morda bi moral ostati v tej igri.” Z nasmehom je dal vedeti, da se šali, ali vsaj delno šali.

Gates je s pomočjo skupnega prijatelja, Mika Slada, uredil obisk Jobsa v mesecu maju. Dan pred obiskom je Jobsov pomočnik javil, da se Jobs ne počuti dovolj dobro, da bi sprejel obisk, zato so ga prestavili, in nekega zgodnjega popoldneva se je Gates pripeljal do Jobsove hiše, vstopil skozi odprta zadnja vrata v kuhinjo in zagledal Eve, ki se je učila za mizo. “Je Steve tu?” je vprašal. Eve je z roko pokazala v smeri dnevne sobe.

Skupaj sta preživela več kot tri ure in se spominjala. “Bila sva kot dva starca, ki se spominjata začetkov te panoge,” je kasneje dejal Jobs. “Tako srečnega ga še nisem videl in ves čas sem razmišljal, kako zdravje videti.” Tudi Gatesa je prevzelo, kako je bil Jobs, kljub srhljivi mršavosti, veliko bolj poln energije, kot je pričakoval. Brez zadržkov je govoril o svojih zdravstvenih težavah in bil, vsaj tisti dan, optimističen. Gatesu je povedal, da je niz različnih usmerjenih terapij kot “skakanje s kamna na kamen čez reko”, da bi ohranil prednost pred rakom.

Jobs je zastavil nekaj vprašanj o izobraževalnem sistemu in Gates je orisal svojo vizijo šol v prihodnosti, kjer bi si učenci sami ogledali predavanja na posnetkih, medtem ko bi v učilnicah razpravljali med seboj in opravljali vaje. Strinjala sta se, da so računalniki, vsaj do zdaj, imeli neverjetno majhen vpliv na šole - veliko manj kot v drugih delih družbe, kot so mediji, medicina in pravo. Da bi se to spremenilo, je dejal Gates, morajo računalniki in prenosne naprave ponuditi bolj personalizirana predavanja in se odzivati tako, da bodo motivirale učence.

Govorila sta tudi o družinski sreči in o tem, kakšno srečo imata, da sta dobila pridne otroke in prave žene. “Smejala sva se glede tega, kakšno srečo je imel, da je srečal Laurene, ki ga je brzdala, da ni povsem znorel, in jaz, da sem srečal Melindo, ki je isto storila z mano,” je kasneje dejal Gates. “Govorila sva tudi o tem, kako naporno je biti najin otrok in kako skušava ta pritisk ublažiti. Pogovor je bil zelo oseben.” Eve, ki je nekoč hodila na konjeniška tekmovanja z Gatesovo hčerko Jennifer, je prišla med njunim pogovorom in Gates jo je vprašal, katere točke na teh tekmovanjih so ji najbolj všeč.

Ko se je pogovor približeval koncu, je Gates čestital Jobsu za “neverjetne stvari”, ki jih je naredil in da je v drugi polovici 90. let rešil Apple pred bedaki, ki bi ga kmalu uničili. Na končuje celo podal zanimivo priznanje. Skozi svoji celotni karieri sta vztrajala pri rivalskih filozofijah glede bistva digitalnosti: ali naj bosta strojna in programska oprema tesno združeni v celoto ali bolj odprti. “Vedno sem verjel, da bo odprt in vodoraven model prevladal,” mu je dejal Gates. “Toda ti si dokazal, da se lahko tudi celovit, navpičen model odlično izkaže.” Jobs je odgovoril z lastnim priznanjem. “Tudi tvoj model se je dobro odrezal,” je dejal.

Oba sta imela prav. V svetu osebnih računalnikov sta delovala oba modela. Macintosh je obstajal poleg računalnikov z Windows, in nekaj podobnega se bo najbrž zgodilo tudi na področju prenosnih naprav. Toda po povzetku pogovora je Gates dodal zadržek: “Celovit pristop deluje dobro le, kadar je za krmilom Steve. Toda to ne pomeni, da bo v prihodnosti prevladal.” Tudi Jobs je po opisu srečanja čutil potrebo, da doda zadržek o Gatesu. “Seveda je njegov odprt model deloval, ampak dobrih izdelkov nam ni dal. Dobili smo slabe izdelke. V tem je bila težava. Velika težava. Vsaj tako je pokazal čas.”

“Ta dan je prišel.”

Jobs je imel še veliko drugih zamisli in projektov, ki jih je hotel razviti. Hotel je prevetriti industrijo učbenikov in rešiti hrbtenice preobremenjenih učencev, ki so nosili pretežke torbe. To bi dosegel z digitalnimi učbeniki in drugimi učnimi materiali za ipad. Prav tako je sodeloval z Billom Atkinsonom, prijateljem iz prvotne ekipe za razvoj macintosha, pri razvoju novih tehnologij, ki bi na nivoju piksla iphonu omogočile slikanje krasnih fotografij tudi v temnejši okolici. Tudi s televizijskimi aparati je hotel narediti to, kar je naredil z računalniki, predvajalniki glasbe in telefoni: hotel jih je narediti preproste in elegantne. “Rad bi ustvaril celovito TVnapravo, ki bi bila preprosta za uporabo,” mi je dejal. “Bila bi povsem usklajena z vsemi našimi napravami in iCloudom.” Uporabniki se ne bi več mučili z zapletenimi daljinci za DVDpredvajalnike in kabelske TVprograme. “Imela bo naj preprostejši uporabniški vmesnik, kar si ga lahko zamislite. Končno mi ga je uspelo zasnovati.”

Toda do julija 2011 se je rak razširil na kosti in druge dele telesa in zdravniki so vedno težje našli zdravila, ki bi ga ustavila. Trpel je veliko bolečin, slabo spal, imel malo energije in prenehal je hoditi v službo. S Povvellovo sta za konec meseca rezervirala družinsko jadranje, toda načrte sta opustila. Trdne hrane skorajda ni več jedel in večino dni je preživel v spalnici pred televizorjem.

Avgusta sem dobil sporočilo, naj se oglasim. Ko sem neko soboto dopoldan prispel, je še spal, zato sem z njegovo ženo in otroki sedel na vrtu, polnem rumenih rož in različnih vrst marjetic, dokler ni javil, naj vstopim. V kratkih hlačah in belem puliju je ves zvit ležal na postelji. Njegove noge so bile grozljivo suhe, toda imel je prijazen nasmeh in bistre možgane. “Pohitiva, ker nimam več veliko energije,” je dejal.

Hotel mi je pokazati svoje osebne fotografije, da jih nekaj izberem za knjigo. Ker je bil prešibek, da bi vstal iz postelje, je s prstom pokazal na več predalov v sobi, da sem mu iz vsakega prinesel fotografije. Ko sem sedel na postelji, sem mu eno po eno dvigoval pred oči, da jih je lahko videl. Nekatere so pripovedovale zgodbe, druge so izvabile le godrnjanje ali nasmeh. Nikoli nisem videl slike njegovega očeta, Paula Jobsa, zato sem bil presenečen ob pogledu na fotografijo čednega očeta iz 50. let z malčkom v naročju. “Ja, to je on,” je dejal. “Lahko jo daš v knjigo.” Nato je pokazal na škatlo blizu okna, v kateri je bila fotografija očeta, ki ga ljubeče opazuje med njegovo poroko. “Dober človek je bil,” je tiho dejal Jobs. Zamrmral sem nekaj v stilu “ponosen bi bil nate”. Jobs me je popravil: “Saj je bil ponosen name.”

Nekaj časa se je zdelo, da so ga fotografije napolnile z energijo. Razpravljala sva o tem, kaj si različni ljudje iz njegove preteklosti, od Tine Redse do Mika Markkula in Billa Gatesa, danes mislijo o njem. Ponovil sem Gatesovo misel z njegovega obiska, ki pravi, da je Apple pokazal, da celovitost deluje, ampak le “ko je za krmilom Steve”. Jobs je menil, da je to traparija. “Tako bi lahko vsakdo ustvaril boljše izdelke, ne le jaz,” je dejal. Zato sem mu rekel, naj imenuje kakšno podjetje, ki poleg Appla izdeluje vrhunske naprave in vztraja pri celovitosti. Nekaj časa je razmišljal. “Izdelovalci avtomobilov,” je končno izjavil, nato pa dodal: “No, vsaj nekoč so bili takšni.”

Ko sva začela govoriti o žalostnem stanju gospodarstva in politike, je podal nekaj ostrih misli o pomanjkanju močnih voditeljev po svetu. “Obama me je razočaral,” je dejal. “Pri vodenju ima težave, ker noče nikogar užaliti ali razjeziti.” Uganil je, kaj sem ob tem pomislil in se z nasmehom strinjal: “Ja, teh težav nisem nikoli imel.”

Po dveh urah je umolknil, zato sem vstal in se začel odpravljati. “Počakaj,” je rekel in pokazal, naj znova prisedem. Trajalo je minuto ali dve, da je zbral dovolj energije, da je lahko spregovoril. “Tega projekta sem se zelo bal,” je končno dejal in pri tem mislil na sodelovanje pri tej knjigi. “Zelo meje skrbel.”

“Zakaj si se odločil zanj?” sem ga vprašal.

“Hotel sem, da bi me otroci poznali,” je dejal. “Nisem jim vedno stal ob strani in hotel sem, da bi vedeli, zakaj, in razumeli, kaj sem počel. Sicer pa, ko sem zbolel, sem dojel, da bodo ljudje v primeru moje smrti pisali o meni, čeprav me sploh ne poznajo. Vse bi napisali narobe. Zato sem se hotel prepričati, da me bo vsaj nekdo slišal.”

V dveh letih me ni niti enkrat vprašal, kaj sem dal v knjigo in do kakšnih zaključkov sem prišel. Zdaj pa me je pogledal in rekel: “Vem, da bo v tvoji knjigi veliko stvari, ki mi ne bodo všeč.” To je bilo bolj vprašanje kot trditev, in ko je s pogledom čakal na moj odgovor, sem pokimal, se nasmehnil in rekel, da bo najbrž res tako. “To je dobro,” je dejal. “Tako se bo videlo, da knjige nisem dal napisati po svoje. Nekaj časa je še ne bom prebral, ker se nočem jeziti. Morda jo bom prebral čez kakšno leto -če bom še živ.” Ob tem so bile njegove oči že zaprte in vsa energije mu je pošla, zato sem tiho odšel.

Ko je njegovo zdravje čez poletje pešalo, se je Jobs počasi soočil z neizogibnim: kot izvršni direktor se v Apple ne bo vrnil nikoli več. Napočil je trenutek, da odstopi. S to odločitvijo se je spopadal nekaj tednov in o njej razpravljal z ženo, Billom Campbellom, Jonyjem Ivom in Georgeem Rileyjem. “Ena od stvari, ki sem jih hotel narediti za Apple, je bilo pokazati svetu, kako se pravilno izvede predaja pooblastil,” mi je povedal. S tem se je pošalil o grdih dogodkih, ki so se v Applu zgodili v zadnjih 35 letih. “To je bila večna drama, kot v kakšni državi tretjega sveta. Del mojega cilja je bilo to, da iz Appla naredim najboljše podjetje na svetu, in umirjena predaja pooblastil je ključen del tega.”

Odločil se je, da je najbolj primeren kraj in čas za to redna mesečna seja odbora, ki bo potekala 24. avgusta. Tega ni želel storiti s pomočjo pisma ali telefonskega klica, ampak osebno, zato se je prisilil, da je jedel, da bi si povrnil moč. Dan pred sejo je ugotovil, da mu bo uspelo, toda ne brez invalidskega vozička. Uredili so prevoz do sedeža podjetja in ga čimbolj neopazno pripeljali v sejno sobo.

Prišel je tik pred enajsto uro, ko so člani odbora končevali s pregledi poročil in drugimi tekočimi posli. Večina je vedela, kaj se bo zgodilo. Toda namesto, da bi načeli temo, o kateri so vsi razmišljali, sta Tim Cook in Peter Oppenheimer, finančni direktor Appla, predstavila četrtletne rezultate in obete za naslednje leto. Nato je Jobs tiho dejal, da bi rad nekaj povedal. Cook ga je vprašal, ali naj on in drugi direktorji odidejo. Jobs je molčal 30 sekund, preden se je odločil, naj odidejo. Ko je v sejni sobi ostalo šest zunanjih direktorjev, je začel glasno brati pismo, ki ga je narekoval in predeloval nekaj tednov. “Vedno sem trdil, da če bo kdaj prišel dan, ko ne bom mogel več izpolnjevati svojih dolžnosti izvršnega direktorja Appla, vam bom to prvi javil,” je začel. “Na žalost je ta dan prišel.” Pismo je bilo preprosto, neposredno in dolgo samo osem stavkov. V njem je za svojo zamenjavo predlagal Cooka in ponudil, da postane član odbora. “Menim, da najsvetlejši in najboljši dnevi Appla šele prihajajo. Veselim se, da bom v svoji novi vlogi lahko opazoval ta uspeh in ga pomagal uresničiti.”

Tišina je dolgo trajala. Prvi je spregovoril Al Gore, ki je naštel Jobsove dosežke v času njegovega službovanja. Mickey Drexler je dodal, da je bilo opazovanje Jobsovega preoblikovanja Appla “nekaj najbolj neverjetnega, kar sem videl v poslovnem svetu”, in Art Levinson je pohvalil Jobsovo vestnost, da se je predaja pooblastil zgodila brez težav. Campbell ni rekel ničesar, toda med predajo je imel solzne oči.

Med kosilom sta Scott Forstall in Phil Schiller prinesla makete nekaterih naprav, ki jih je Apple še razvijal. Jobs ga je zasul z vprašanji in mnenji o tem, kaj vse bo prinesla četrta generacija mobilnih omrežij in kakšne funkcije bodo morali imeli telefoni v prihodnosti. Forstall je med drugim pokazal aplikacijo za prepoznavo govora. Zgodilo se je točno tisto, česar se je bal. Jobs je sredi predstavitve zgrabil telefon, da bi ga poskušal zmesti. “Kakšno je vreme v Palo Altu?” je vprašal. Aplikacija je odgovorila. Po nekaj vprašanjih je Jobs poskusil s težjim vprašanjem: “Si moški ali ženska?” Na presenečenje vseh je aplikacija z robotskim glasom odgovorila: “Niso mi dali spola.” Za trenutek se je vzdušje razvedrilo.

Ko je pogovor nanesel na tablične računalnike, so nekateri izrazili zmago nad FlPjem, ki je prenehal z njimi, ker se ni mogel spopasti z ipadom. Toda Jobs je ob tem postal otožen in rekel, da je to pravzaprav žalostno. “Hewlett in Packard sta zgradila sijajno podjetje in mislila sta, da ga sta pustila v dobrih rokah,” je dejal. “Toda zdaj ga trgajo na kose in uničujejo. To je tragično. Upam, da sem zapustil močnejšo zapuščino, da se kaj takšnega ne bo zgodilo Applu.” Med pripravami na odhod so ga člani odbora objeli.

Po seji odbora se je z Georgeem Rileyjem odpeljal domov. Ko sta prišla do hiše, sta Povvellova in Eve na vrtu nabirali med iz čebelnjaka. Odložili sta zaščitni maski in s kozarcem medu odšli v kuhinjo, kamor sta prišla tudi Reed in Erin, da bi skupaj proslavili mimo predajo pooblastil. Jobs je pojedel žlico medu in rekel, da je čudovito sladek.

Tistega večera mi je zaupal, da bo ostal aktiven, dokler mu bo zdravje to dopuščalo: “Še naprej se bom ukvarjal z novimi napravami, oglaševanjem in stvarmi, v katerih uživam,” je dejal. Toda ko sem ga vprašal, ka

ko je predati nadzor nad podjetjem v druge roke, je postal žalosten in preklopil v preteklik. “Imel sem čudovito kariero in zelo srečno življenje,” je odgovoril. “Storil sem vse, kar sem lahko.”

DVAINŠTIRIDESETO POGLAVJE

ZAPUŠČINA

Najsvetlejša sfera domišljije

FireWire

Jobsova osebnost se je odražala v napravah, ki jih je ustvaril. Jedro Applove filozofije, od prvega macintosha leta 1984 do ipada generacijo kasneje, je bila celovita združitev strojne in programske opreme in takšen je bil tudi Steve Jobs: strast, perfekcionizem, njegovi demoni, želje, čut za umetnost, objestnost in manična želja po nadzoru so bili celovito povezani v njegov način delovanja in v napravah, ki so nastale kot posledica tega.

Teorija poenotenja, ki poveže Jobsovo osebnost z njegovimi napravami, se začne z njegovo najbolj opazno lastnostjo: intenzivnostjo. Njegov molk je lahko bil prav tako boleč kot njegovo vpitje. Naučil se je strmeti brez utripanja oči. Včasih je bila njegova zavzetost očarljiva, na nekakšen pifiarski način, kot recimo takrat, ko je razlagal o prodornosti pesmi Boba Dylana ali na predstavitvah, ko je navdušeno pojasnjeval, zakaj je določena naprava ali storitev nekaj najboljšega, kar je Apple kadarkoli ustvaril. Včasih pa je bila strašljiva, recimo takrat, ko je besnel zaradi Googla ali Microsofta, ker sta kradla od Appla.

Zaradi te intenzivnosti je svet videl čmobelo. Sodelavce in kolege v službi je videl kot junake ali kot popolne posrance. Včasih so se v enem dnevu znašli v obeh kategorijah. To je veljalo tudi za naprave, zamisli in celo hrano. Nekaj je bilo bodisi “najboljša stvar na svetu” ali pa je bilo zanič, skrajno neumno, neužitno. Posledica je bila ta, da je vsaka namišljena napakica lahko sprožila plaz rohnenja. Glazura na delčku kovine, ukrivljenost glave vijaka, odtenek modre barve na škatli, postavitev uporabniškega vmesnika - razglasil bi jih za “popolno bedo” do trenutka, ko bi jih nenadoma razglasil za “čisto popolnost”. Imel se je za umetnika, in to je res bil, zato si je dovolil imeti temperament umetnika.

Zaradi njegovega pehanja za popolnostjo si je Apple obsedeno prizadeval za popoln nadzor nad vsakim svojim izdelkom. Ob misli, da bi Applova prečudovita programska oprema tekla na usranih napravah drugih izdelovalcev, je dobil ošpice. Prav tako je bil alergičen na misel, da bi neodobrene aplikacije ali vsebine onesnaževale čisto popolnost Applovih naprav. Njegova sposobnost, da je strojno in programsko opremo ter vsebine združil v celovit sistem, mu je dala izhodišče za vsiljevanje preprostosti. Astronom Johannes Keplerje dejal, da “narava ljubi preprostost in dovršenost”. Tudi Steve Jobs ju je.

Ta želja po celovitih sistemih ga je trdno postavila na eno stran najbolj temeljnega razkola v digitalnem svetu: odprto proti zaprtemu. Hekerski duh iz računalniškega društva Homebrew je dajal prednost odprtosti, kjer je bilo malo centraliziranega nadzora in kjer so ljudje lahko svobodno spreminjali strojno in programsko opremo, si delili programe, ustvarjali odprte standarde, zavračali lastniške sisteme, njihovi podatki in aplikacije pa so bili združljivi s številnimi napravami in operacijskimi sistemi. V ta tabor je spadal mladi Wozniak: njegov apple II si zlahka odprl in imel je dovolj rež in vtičnic, v katere si lahko priklopil, kar si hotel. Z macintoshem je Jobs ustanovil nasproten tabor. Macintosh je bil kot gospodinjska naprava, saj sta bili strojna in programska oprema tesno povezani in ju ni bilo mogoče spreminjati. Žrtvoval je hekerski duh, da bi ustvaril celovito in preprosto uporabniško izkušnjo.

Zaradi tega je Jobs razglasil, da macintoshev operacijski sistem ne bo na voljo za računalnike drugih izdelovalcev. Microsoft se je odločil za povsem nasprotno strategijo, saj je licence za svoj operacijski sistem Windows vse povprek prodajal naokoli. Zaradi tega računalniki niso bili najbolj elegantni, je pa zato Microsoft prevladal v svetu operacijskih sistemov. Ko se je Applov tržni delež zmanjšal na manj kot pet odstotkov, je

bil Microsoft izglasovan za zmagovalca v svetu osebnih računalnikov.

Toda na dolgi rok se je izkazalo, da ima Jobsov pristop nekaj prednosti. Celo z delčkom trgaje Applu uspelo obdržati visok odstotek dobička, medtem ko so naprave drugih proizvajalcev veljale za potrošniško blago. Leta 2010 je Apple na primer imel samo 7 % trga osebnih računalnikov, toda z njimi je pobral 35 % dobička iz poslovanja.

Še več, zaradi Jobsovega vztrajanja pri celovitem pristopu je lahko Apple na pragu novega stoletja razvil strategijo digitalnega centra, s katerim se je vaš osebni računalnik brez težav povezal s številnimi prenosnimi napravami. En primer je ipod, ki je bil del zaprtega in nepredušnega sistema. Da bi ga lahko uporabili, ste morali uporabiti program iTunes, da ste lahko vsebino prenesli iz iTunes Store. Ipod, ter kasneje iphone in ipad, je bil zato ena sama eleganca, v primerjavi s štorastimi napravami tekmecev, ki niso ponujale gladke in celovite uporabniške izkušnje.

Strategija se je obnesla. Maja 2000 je bil Applov tržni delež dvajsetkrat manjši od Microsoftovega. Maja 2010 je Apple prehitel Microsoft kot največ vredno tehnološko podjetje na svetu in do septembra 2011 je bilo vredno 70 % več kot Microsoft. V prvem četrtletju leta 2011 se je tržni delež osebnih računalnikov z operacijskim sistemom Windows zmanjšal za odstotek, macov pa je zrasel za 28 %.

Do takrat se je začela nova bitka v svetu prenosnih naprav. Google je zavzel stališče odprtosti in svoj operacijski sistem Android ponudil vsem izdelovalcem tabličnih računalnikov in prenosnih telefonov. Do leta 2011 je dosegel enak tržni delež kot Apple. Slaba plat Androidove odprtosti je bila razdrobljenost. Različni izdelovalci telefonov in tablic so ustvarili na ducate različic Androida, zato je bilo težko zagotoviti dosledno izvajanje aplikacij ali uporabiti vse njegove funkcije. Vsak pristop pa je imel tudi svoje dobre plati. Nekateri uporabniki so hoteli svobodo odprtih sistemov in večjo izbiro strojne opreme, drugi pa so raje izbrali Applovo nepredušno celovitost in nadzor, ki je omogočal preprostejše programe, daljšo življenjsko dobo baterije, večjo prijaznost do uporabnika in lažje upravljanje z vsebinami.

Slabost Jobsovega načina je bilo to, da je v svoji goreči želji, da bi uporabnika osrečil, s tem uporabnika tudi omejil. Eden najbolje podkovanih zagovornikov odprtega okolja je Jonathan Zittrain s Harvarda. V uvodu svoje knjige The Future of the InternetAnd How to Stop It (Prihodnost interneta  in kako jo ustaviti) opiše Jobsovo predstavitev iphona in opozarja na posledice zamenjave osebnih računalnikov s “sterilnimi napravami, ki so privezane na nadzorno mrežo”. Še bolj goreč je Cory Doctorovv, ki je za Boing Boing napisal manifest “Zakaj ne bom kupil ipada”. “Ustvarili so ga zelo premišljeno in pametno, toda zaničljiv odnos do uporabnika je očiten,” je zapisal. “Če otrokom kupite ipad, jim ne bo pokazal, da je svet njihov, da ga spoznajo, razstavijo in znova sestavijo, ampak jim boste s tem povedali, da je celo zamenjava baterij nekaj, kar morajo prepustiti profesionalcem.”

Za Jobsa je pri celovitem pristopu šlo za vprašanje pravičnosti. “Tega ne počnemo zato, ker želimo imeti vse pod nadzorom,” je pojasnil. “To počnemo zato, ker želimo izdelovati sijajne naprave, ker nam ni vseeno za uporabnika in ker želimo prevzeti odgovornost za celotno uporabniško izkušnjo, ne pa samo izdelovati sranje, kar počnejo drugi.” Prav tako je verjel, da s tem ljudem dela uslugo. “Svoj čas namenjajo temu, kar počnejo najbolje, zato hočejo, da tudi mi počnemo to, kar znamo najbolje. Njihova življenja so polna in nimajo se časa ukvarjati s tem, kako povezati svoje računalnike in naprave.”

Ta pristop je včasih škodoval Applovim kratkoročnim .poslovnim interesom. Toda v svetu polnem slabih naprav, zapletenih sporočil o napakah in zoprnih uporabniških vmesnikov so zaradi takšnega pristopa nastajale izjeme naprave, ki so ponujale čudovite'uporabniške izkušnje. Uporaba Applovih izdelkov je bila prelestna kot sprehod skozi zenovske vrtove v Kjotu, ki jih je Jobs tako ljubil, in nič od tega nisi mogel poustvariti z oboževanjem odprtih sistemov ali z gojenjem tisočerih cvetočih rož. Včasih je lepo biti v rokah osebe, ki želi imeti vse pod nadzorom.

Jobsova intenzivnost se je kazala tudi v njegovi sposobnosti osredotočanja. Določil si je prioritete, se z lasersko natančnostjo osredotočil nanje in odmislil vse, kar bi mu lahko odvrnilo pozornost. Ko ga je nekaj pritegnilo - uporabniški vmesnik za prvega macintosha, oblikovanje ipoda in iphona, privabljanje glasbenih založnikov v iTunes Store - ga ni bilo moč ustaviti. Če se s čim ni hotel ukvarjati - s pravnimi nadlogami, poslovnimi zadevami, diagnozo raka, družinskim življenjem - je to vztrajno ignoriral. Ta sposobnost osredotočanja mu je dala moč, da je rekel “ne”. Apple je znova postavil na noge tako, da je ukinil vse izdelke, razen nekaj bistvenih. Naprave je naredil preprostejše tako, da je odstranil gumbe, programe tako, da je odstranil funkcije, in vmesnike tako, da je odstranil opcije.

Svojo sposobnost osredotočanja in ljubezen do preprostosti je pripisal učenju zena. Zen je izpilil njegovo intuicijo, mu pokazal, kako se znebiti vsega, kar je odveč in kar odvrača pozornost, in v njem je porodil ljubezen do lepote, ki temelji na minimalizmu.

Žal pa ves ta zen v njem ni nikoli porodil zenovske mirnosti in notranjega miru, in tudi to je del njegove zapuščine. Pogosto je bil skrajno napet in neučakan, česar se ni trudil skrivati. Večina ljudi ima med možgani in jezikom nadzorni element, ki ublaži njihove grobe odzive in hudobne vzgibe. Jobs ga ni imel. Svojo brutalno iskrenost je poudarjal. “Moja dolžnost je, da povem, kdaj je kaj zanič, in ne, da to olepšujem,” je dejal. Zaradi tega je postal karizmatičen in navdihujoč, občasno pa tudi, če uporabimo bolj tehničen izraz, kreten.

Andy Hertzfeld mi je nekoč dejal: “Srčno si želim, da bi Steve nekoč odgovoril samo na eno vprašanje: ‘Zakaj si včasih tako zloben?’” Celo člani njegove družine so se spraševali, ali resnično ni imel filtra, ki ljudi ustavi, preden koga prizadenejo, ali ga je zavestno obšel. Jobs je trdil, da ga ni imel. “Takšen pač sem, in ne morete pričakovati, da bom nekdo drug,” je odgovoril, ko sem mu zastavil to vprašanje. Toda menim, da bi se lahko nadzoroval, če bi se hotel. Ko je ljudi prizadel, tega ni storil zato, ker je imel premalo čustvene etike. Nasprotno, zelo dobro je ocenil ljudi, hitro spoznal njihov miselni ustroj, se razumel z njimi, jim laskal ali jih prizadel, če se mu je zahotelo.

Groba plat njegovega značaja je bila odveč. Bolj ga je ovirala kot mu pomagala. Toda tu in tam je služila svojemu namenu. Uglajeni in omikani voditelji, ki pazijo, da ne prizadenejo drugih, običajno niso uspešni pri vpeljevanju sprememb. Na desetine kolegov, do katerih se je Jobs najgrše obnašal, svoje tarnanje in grozljive zgodbice končajo s priznanjem, da so zaradi njega dosegli cilje, o katerih niti sanjali niso, da so uresničljivi. In zgradil je podjetje polno najsposobnejših ljudi.

*

Saga o Steve Jobsu je večja od sage o stvaritvi Silicijeve doline: začel je v garaži staršev in zgradil največ vredno podjetje na svetu. Ni izumil veliko, toda bil je takšen mojster spajanja idej, umetnosti in tehnologije, da je izumil prihodnost. Maca je oblikoval, ko je moč grafičnega vmesnika začutil na način, kot ga Xerox ni znal, in ipod je zasnoval, ko je dojel, kako lepo je v žepu imeti na tisoče pesmi; Sony, ki je imel na voljo vso infrastrukturo, tega ni znal uresničiti. Nekateri voditelji uveljavijo novosti tako, da vidijo širšo sliko. Drugi tako, da odlično obvladajo malenkosti. Jobs je počel oboje, neustavljivo. Rezultat je niz naprav, ki so v treh desetletjih spremenile celotne panoge:

•    Osebni računalnik apple II, ki je nastal iz Wozniakovega vezja, ni bil samo za navdušence nad računalniki.

•    Macintosh je sprožil revolucijo hišnih računalnikov in populariziral grafične uporabniške vmesnike.

•    Svet igrač in druge Pixarjeve uspešnice so pokazale čudeže, ki jih zmore digitalna domišljija.

•    Applove trgovine so ponovno poudarile pomembnost trgovin pri širjenju blagovne znamke.

•    Ipod je spremenil način poslušanja glasbe.

•    iTunes Store je rešil glasbeno industrijo.

•    Iphone je prenosne telefone spremenil v naprave za glasbo, fotografijo, video, epošto in splet.

•    App Store je z možnostjo ustvarjanja aplikacij ustvaril povsem novo gospodarsko panogo.    ,

•    Ipad je povzročil val tabličnih računalnikov in ponudil platformo za elektronske časopise, revije, knjige in video.

•    iCloud je osebnemu računalniku prevzel osrednjo vlogo upravnika naših vsebin in povzročil, da so vse naše naprave brez težav usklajene.

•    In sam Apple, ki ga je Jobs imel za svoj naj večji dosežek, je postal prostor za negovanje idej, njihovo uporabo in uresničitev na tako ustvarjalen način, da je postal največ vredno podjetje na svetu.

Je bil Jobs pameten? Prav zelo ne. Namesto tega je bil genij. Njegova vizija je bila nagonska, nepričakovana in včasih čudežna. Bil je tipičen primer tega, kar je matematik Mark Kac poimenoval čudežni genij, torej nekdo, čigar vizije pridejo nenadoma in intuitivno, in ne kot rezultat dolgotrajnega razmišljanja. Kot stezosledec je opazoval okolico, povohal zrak in začutil, kaj leži naprej na poti.

Steve Jobs je tako postal največji direktor naše dobe, ki se ga bodo zagotovo spominjali še čez 100 let. Zgodovina ga bo postavila v panteon slavnih, ob bok Edisonu in Fordu. Bolj kot kdorkoli drug v njegovem času je z združevanjem moči poezije in procesorjev ustvarjal izdelke, ki so bili nekaj povsem novega. S silovitostjo, ki je delo z njim naredila v enaki meri neprijetno in navdihujoče, je zgradil najustvarjalnejše podjetje na svetu. V njegove gene je vnesel občutek za obliko, perfekcionizem in domišljijo, zaradi česar bo najbrž še desetletja uspešno delovalo na stičišču umetnosti in tehnologije.

In še nekaj...

Življenjepisci imajo običajno zadnjo besedo. Toda to je življenjepis Steva Jobsa. Čeprav svoje legendarne želje po nadzoru tokrat ni uveljavil, imam občutek, da ga ne bi pravilno dojeli - takšnega, kot je vedno bil -če bi ga odrinil na oder zgodovine, ne da bi mu dovolil nekaj zadnjih besed.

Med najinimi pogovori je pogosto govoril o tem, kaj upa, da bo njegova zapuščina. Tu so njegove misli, podane z njegovimi besedami:

Hotel sem zgraditi dolgotrajno podjetje, kjer bodo ljudje hoteli ustvarjati izjemne izdelke. Vse ostalo je drugotnega pomena. Ja, lepo je bilo zaslužiti, kajti to ti omogoča ustvarjati izjemne izdelke. Toda motivacija so izdelki, ne zaslužek. Sculley je te prioritete zamenjal in njegov cilj je bilo služenje denarja. To je majhna razlika, toda na koncu vpliva na vse: kakšne ljudi boš zaposlil, kdo bo napredoval in o čem boste razpravljali na sestankih.

Nekateri pravijo: “Daj ljudem, kar hočejo.” Toda jaz ne delam tako. Naša naloga je ugotoviti, kaj bodo hoteli, še preden to vedo sami. Mislim, da

je Henry Ford nekoč dejal: “Če bi stranke vprašal, kaj hočejo, bi mi rekli: ‘Hitrejšega konja!’” Ljudje ne vedo, kaj hočejo, dokler jim tega ne pokažeš. Zato se nikoli nisem zanašal na raziskave trga. Naša naloga je prepoznati stvari, ki še niso vidne.

Edwin Land iz Polaroida je govoril o stičišču humanizma in znanosti. To stičišče mi je všeč. Nekaj na njem je čarobnega. Veliko ljudi izumlja in to ni največja odlika moje kariere. Razlog, da je Apple ljudem tako všeč, je to, da naše naprave premorejo neko prvinsko človeškost. Mislim, da so si veliki umetniki in veliki inženirji podobni v smislu, da se oboji želijo izraziti. Pravzaprav so bili najboljši člani ekipe prvega maca v prostem času pesniki in glasbeniki. V sedemdesetih so računalniki za ljudi postali sredstvo izražanja ustvarjalnosti. Veliki umetniki, kot sta Leonardo da Vinci in Michelangelo, so bili tudi izjemni znanstveniki. Michelangelo je veliko vedel o kamnolomništvu in ni bil zgolj kipar.

Ljudje nas plačujejo, da namesto njih združujemo stvari, ker nimajo časa razmišljati o tem štiründvajset ur na dan. Če si srčno želiš izdelovati izjemne izdelke, potem si prizadevaš za celovito povezavo strojne in programske opreme in vsebin. Če želiš utirati nove poti, moraš vse narediti sam. Če želiš, da bodo tvoje stvaritve odprte za drugo strojno opremo in programe, se moraš odpovedati delu svoje vizije.

V različnih obdobjih zgodovine je bilo več podjetij, ki so poosebljala Silicijevo dolino. Dolgo je to veljalo za HevvlettPackard. Nato, v obdobju polprevodnikov, za Fairchild in Intel. Mislim, da je nekaj časa to veljalo za Apple, a je nato zašel s poti. Danes to velja za Apple in Google, ampak za Apple malce bolj. Rekel bi, da je Apple zdržal test časa. Podjetje obstaja že dolgo, a je še vedno na čelu vsega, kar se dogaja. ,

Ni težko obsojati Microsofta. Jasno je, da so padli s prvega mesta. Postali so bolj ali manj nepomembni. Toda občudujem, kaj so storili in kako težko je bilo to doseči. S poslovnega stališča so bili izjemno dobri. Glede svojih izdelkov niso bili nikoli tako ambiciozni. Bill rad poudarja, da je zanj najpomembnejši izdelek, toda v resnici to ne drži. On je poslovnež. Zmaga v poslu je zanj pomembnejša od stvaritve vrhunskega izdelka. Postal je najbogatejši in če je to bil njegov cilj, mu je uspelo. Toda to nikoli ni bil moj cilj in sprašujem se, ali je, na koncu, to bil tudi njegov cilj. Občudujem ga zaradi podjetja, ki ga je zgradil - mogočno je - in rad sem delal z njim. Zelo je pameten in dober smisel za humor ima. Toda Microsoft v svojih genih nikoli ni premogel humanizma in humanističnih ved. Tudi ko so zagledali maca, ga niso znali dobro skopirati. Sploh ga niso dojeli.

Imam teorijo o tem, zakaj se podjetja, kot sta IBM in Microsoft, poslabšajo. Podjetje sprva odlično opravlja svoje delo, prinaša spremembe in na svojem področju postane monopolist ali vsaj približek tega, nato pa kakovost njihovih izdelkov in storitev postane manj pomembna. Podjetje začne ceniti dobre tržnike, kajti oni so tisti, ki prinašajo denar, ne pa oblikovalci in snovalci izdelkov. Torej na koncu podjetje vodijo tržniki. John Akers iz IBMa je bil pameten, zgovoren in fantastičen tržnik, a o izdelkih ni imel pojma. Enako se je zgodilo pri Xeroxu. Ko podjetje prevzamejo tržniki, snovalci izdelkov niso več pomembni in veliko jih enostavno odide. To se je zgodilo Applu, ko ga je prevzel Sculley, kar je bila moja krivda, in to je doletelo Microsoft, ko ga je prevzel Ballmer. Apple je imel srečo in se znova postavil na noge, toda v Microsoftu se ne bo nič spremenilo, dokler ga bo vodil Ballmer.

Ne maram, da se ljudje označijo za “podjetnike”, če želijo samo ustanoviti podjetje, potem pa ga prodati ali iti z njim na borzo, da bi lahko pobasali denar in odšli. Niso pripravljeni delati, da bi zgradili pravo podjetje, ker je to nekaj najtežjega v poslovnem svetu. Samo na ta način lahko prispevaš in dodaš zapuščini tistih, ki so tu bili pred tabo. Zgraditi moraš podjetje, ki bo še čez generacijo ali dve še nekaj pomenilo. To je storil Walt Disney, to sta storila Hewlett in Packard in ustanovitelji Intela. Zgradili so podjetja, ki bodo obstala, ne le služila. Rad bi, da bi tudi Apple postal takšno podjetje.

Ne bi rekel, da nisem obziren do ljudi, toda če je nekaj zanič, jim to tudi povem. Moja naloga je, da sem iskren. Vem, o čem govorim, in običajno se izkaže, da imam prav. To je kultura, ki sem jo hotel ustvariti. Med seboj smo kruto iskreni in vsakdo mi lahko reče, da seijem neumnosti, in jaz jim lahko povem isto. Nekajkrat smo se hudo sprli in kričali drug na drugega, a to so bili moji najlepši trenutki. Ronu pred drugimi brez težav rečem: “Trgovina je videti kot kup dreka.” Ali pa pred odgovorno osebo: “Mojbog, tole smo pa zajebali.” To je treba sprejeti. Biti moraš skrajno iskren. Morda obstaja boljši način, recimo nekakšno društvo kavalirjev, kjer vsi nosijo kravate, govorijo v jeziku izbrane elite in uporabljajo nežne besede, ampak tega ne znam, ker prihajam iz srednjega razreda v Kaliforniji.

Včasih sem bil krut do ljudi, morda bolj, kot je bilo potrebno. Spomnim se, da sem nekega dne nekoga odpustil, in ko sem doma zagledal šestletnega Reeda, sem pomislil, le kako se počuti ta človek, ki mora zdaj družini in malemu sinu povedati, da je ostal brez službe. To so težke zadeve, a nekdo jih mora storiti. Vedno sem menil, da je moja naloga to, da je ekipa ves čas najboljša. Če jaz ne bom poskrbel za to, nihče drug ne bo.

Ves čas si moraš prizadevati za inovacije. Dylan bi lahko protestne pesmi pel do nezavesti in pri tem ogromno zaslužil, a tega ni storil. Moral se je razviti, in ko je leta 1965 uporabil električna glasbila, je izgubil veliko oboževalcev. Njegova evropska turneja leta 1966 je bila najboljša. Prišel je na oder, nekaj pesmi zaigral na akustično kitaro in občinstvo je bilo navdušeno. Nato je pripeljal skupino, ki je sčasoma postala znana kot The Band, in skupaj so zaigrali na električna glasbila. Občinstvo ga je tu in tam izžvižgalo. Na nekem koncertu je hotel zapeti pesem “Like a Rolling Stone” in nekdo iz občinstva je zakričal “Izdajalec!” Dylan je skupini dejal: “Čim bolj naglas!” In tako so tudi naredili. Beatli so bili enaki. Kar naprej so se razvijali, spreminjali in postajali boljši. To sem skušal početi ves čas -ostati v gibanju. V nasprotnem primeru, kot pravi Dylan, nisi zaposlen z življenjem, ampak z umiranjem.

Kaj me je gnalo? Mislim, da večina ustvarjalnih ljudi želi izraziti svojo hvaležnost za to, da lahko izkoristijo stvari, ki so jih ustvarili drugi pred njimi. Nisem izumil jezika ali matematike, ki ju uporabljam. Zelo malo svoje hrane pridelam in prav nič svojih oblačil ne sešijem. Vse kar počnem, je odvisno od dosežkov drugih in od ramen, na katerih stojimo. Veliko nas hoče nekaj vrniti človeštvu in dodati svoj delež skupni zakladnici.

Gre za izražanje na način, kot ga premore vsak posameznik posebej -kajti ne moremo vsi pisati pesmi kot Bob Dylan ali gledaliških iger kot Tom Stoppard. Skušamo uporabiti sposobnosti, ki so nam dane, da izrazimo svoja najgloblja čustva in spoštovanje do vsega, kar so drugi ustvarili pred nami, ter dodati nekaj svojega. To meje gnalo.

Epilog

Nekega sončnega popoldneva, ko se ni počutil dobro, je Jobs sedel na vrtu za hišo in razmišljal o smrti. Govoril je o svojih doživetjih v Indiji pred skoraj štirimi desetletji, o učenju budizma in svojih stališčih o reinkarnaciji in duhovni transcendenci. “V obstoj boga verjamem nekje polpol,” je dejal. “Večino življenja sem čutil, da gotovo obstaja nekaj več, kot to, kar vidimo.”

Priznal je, da zaradi bližnje smrti in želje po posmrtnem življenju morda precenjuje verjetnost obstoja boga. “Upam, da en del nas preživi smrt,” je dejal. “Ko pomisliš, je čudno, da v življenju pridobiš toliko izkušenj in morda malo modrosti, nato pa vse to izpuhti. Zato hočem verjeti, da nekaj preživi, da morda naša zavest ostane.”

Nato je dolgo molčal. “Toda po drugi strani je življenje morda kot gumb za vklop in izklop,” je dejal. “Klik! In ni te več.” Nato je znova pomolčal in se malce nasmejal. “Morda zato Applovim napravam nikoli nisem hotel dodati gumba vklop in izklop.”

ZAHVALE

Zelo sem hvaležen Johnu in Ann Doerr, Laurene Povvell, Moni Simpson in Kenu Auletta. Vsi so pomagali pri uresničitvi tega projekta in ga ves čas podpirali s svojo neprecenljivo pomočjo. Aliče Mayhew, ki je že 30 let moja urednica pri Simonu & Schusterju, in Jonathanu Karpu, založniku. Oba sta bila izjemno marljiva in pozorna pri nastanku te knjige, kot tudi Amanda Urban, moja agentka. Crary Pullen je bil zadolžen za iskanje fotografij, in moja pomočnica, Pat Zindulka, je potrpežljivo urejala zadeve. Rad bi se zahvalil tudi očetu Invinu in hčerki Betsy, da sta prebrala knjigo in ponudila nasvete. In kot vedno sem globoko hvaležen svoji ženi Cathy za njeno urejanje knjige, nasvete, modre misli in še in še...

fr

VIRI

Intervjuji (v letih 20092011)

Al Alcom, Roger Ames, Fred Anderson, Bill Atkinson, Joan Baez, Marjorie Powell Barden, Jeff Bewkes, Bono, Ann Bowers, Stewart Brand, Chrisann Brennan, Larry Brilliant, John Seeley Brown, Tim Brown, Nolan Bushnell, Greg Calhoun, Bill Campbell, Berry Cash, Ed Catmull, Ray Cave, Lee Clow, Debi Coleman, Tim Cook, Katie Cotton, Eddy Cue, Andrea Cunningham, John Doerr, Millard Drexler, Jennifer Egan, Al Eisenstat, Michael Eisner, Larry Ellison, Philip ElmerDeWitt, Gerard Errera, Tony Fadell, JeanLouis Gassee, Bill Gates, Adele Goldberg, Craig Good, Austan Goolsbee, Al Gore, Andy Grove, Bill Hambrecht, Michael Hawley, Andy Hertzfeld, Joanna Hoffman, Elizabeth Holmes, Bruce Hom, John Huey, Jimmy Iovine, Jony Ive, Oren Jacob, Erin Jobs, Reed Jobs, Steve Jobs, Ron Johnson, Mitch Kapor, Susan Kare (po epošti), Jeffrey Katzenberg, Pam Kenvin, Kristina Kiehl, Joel Klein, Daniel Kottke, Andy Lack, John Lasseter, Art Levinson, Števen Levy, Dan’l Lewin, Maya Lin, YoYo Ma, Mike Markkula, John Markoff, Wynton Marsalis, Regis McKenna, Mike Merin, Bob Metcalfe, Doug Morris, Walt Mossberg, Rupert Murdoch, Mike Murray, Nicholas Negroponte, Dean Omish, Paul Otellini, Norman Pearlstine, Laurene Powell, Josh Quittner, Tina Redse, George Riley, Brian Roberts, Arthur Rock, Jeff Rosen, Alain Rossmann, Jon Rubinstein, Phil Schiller, Eric Schmidt, Barry Schuler, Mike Scott, John Sculley, Andy Serwer, Mona Simpson, Mike Slade, Alvy Ray Smith, Gina Smith, Kathryn Smith, Rick Stengel, Larry Tesler, Avie Tevanian, Guy “Bud” Tribble, Don Valentine, Paul Vidich, James Vincent, Aliče Waters, Ron Wayne, Wendell Weeks, Ed Woolard, Stephen Wozniak, Del Yocam, Jerry York.

Družbo so leta 2000 iz frogdesign preimenovali v frog design in jo preselili v San Francisco. Esslinger prvotnega imena ni izbral le zato, ker se žabe med svojim razvojem preoblikujejo, temveč zaradi korenin v Zvezni republiki Nemčiji ((f)ederal (r)epublic (o)f (g)ermany). Rekel je, da “male začetnice sledijo Bauhausovemu načelu nehierarhičnega jezika in poudarjajo vero podjetja v demokratično družabništvo.”

lika iz resničnostnega šova Jersey Shore, op. prev.

OSEBE

AL ALCORN. Glavni razvijalec pri Atariju. Ustvaril je igro Pong in zaposlil Jobsa.

GIL AMELIO. Leta 1996 je postal glavni izvršni direktor Appla. Kupil je NeXT in privedel Jobsa nazaj.

BILL ATKINSON. Eden od prvih zaposlenih pri Applu. Razvil je grafiko za macintosh.

CHRISANN BRENNAN. Jobsovo dekle na gimnaziji Homestead, mati njegove hčere Lise.

LISA BRENNAN-JOBS. Hči Jobsa in Chrisann Brennan, rojena leta 1978. Pozneje je postala pisateljica in živela v New Yorku.

NOLAN BUSHNELL. Ustanovitelj Atarija. Jobsov vzornik pri poslovnih odločitvah.

BILL CAMPBELL. Direktor trženja pri Applu v Jobsovem prvem obdobju tam, po njegovi vrnitvi leta 1997 pa je bil član uprave in zaupnik.

EDWIN CATMULL. Soustanovitelj Pixarja, pozneje izvršnik pri Dis-neyju.

KOBUN CHINO. Mojster soto zena v Kaliforniji, kije postal Jobsov duhovni učitelj.

LEE CLOW. Vrhunski strokovnjak za reklame, ki je ustvaril Applov spot ‘1984’. Z Jobsom je sodeloval kar tri desetletja.

DEBORAH ‘DEBI’ COLEMAN. Sprva timska menedžerka pri Applu, pozneje je prevzela proizvodnjo.

TIM COOK. Trden in miren glavni direktor operacij, ki gaje Jobs pripeljal leta 1998. Avgusta leta 2011 je zamenjal Jobsa na položaju glavnega izvršnega direktorja Appla.

EDDY CUE. Direktor internetnih storitev pri Applu, Jobsov pomočnik pri pogajanjih s podjetji za vsebino.

ANDREA ‘ANDY’ CUNNINGHAM. Publicistka v podjetju Regisa McKenne, ki je delala z Applom v prvih letih macintosha.

MICHAEL EISNER. Glavni izvršni direktor Disneyja, kije sklenil dogovor s Pixarjem, pozneje pa seje sprl z Jobsom.

LARRY ELLISON. Glavni izvršni direktor Oracla in Jobsov osebni prijatelj.

TONY FADELL. Inženir, ki je leta 2001 prišel v Apple, da bi razvil iPod.

SCOTT FORSTALL. Vodja programske opreme za Applove mobilne naprave.

ROBERT FRIEDLAND. Študent na Reedu, oskrbnik kmetijske komune z jabolčnim nasadom in iskalec duhovnih razodetij, kije močno vplival na Jobsa, pozneje pa je vodil rudarsko podjetje.

JEAN-LOUIS GASSEE. Menedžer Appla v Franciji, ki je prevzel oddelek za macintosh, ko so Jobsa leta 1985 izrinili.

BILL GATES. Drugi čudežni otrok računalništva, ki seje prav tako rodil leta 1955.

ANDY HERTZFELD. Igriv in prijazen razvijalec programske opreme in Jobsov kolega pri prvotni ekipi za maca.

JOANNA IIOFFMAN. Članica prvotne ekipe za maca, ki se je znala zoperstavljati Jobsu.

ELIZABETI I HOLMES. Dekle Daniela Kottkeja na Reedu in med prvimi zaposlenimi pri Applu.

ROD HOLT. Strastni kadilec in marksist, ki gaje Jobs zaposlil leta 1976 za električno strokovno delo na applu II.

ROBERT IGER. Naslednik Eisnerja kot direktor Disneyja leta 2005.

JONATHAN ‘JONY’ IVE. Glavni oblikovalec pri Applu, postal je tudi Jobsov partner in zaupnik.

ABDULFATTAH ‘JOHN’ JANDALI. Diplomant sirskega rodu v Wis-consinu, ki je postal rodni oče Steva Jobsa in Mone Simpson. Pozneje je delal kot menedžer v gostinskem poslu.

CLARA HAGOPIAN JOBS. Hči armenskih priseljencev. Leta 1946 seje poročila s Paulom Jobsom. Steva sta posvojila kmalu po njegovem rojstvu leta 1955.

ERIN JOBS. Srednji otrok Laurene Powell in Steva Jobsa.

EVE JOBS. Najmlajši otrok Laurene Powell in Steva Jobsa.

PATTY JOBS. Posvojenka Paula in Clare Jobs. Posvojila stajo dve leti za Stevom.

PAUL REINHOLD JOBS. Mornar v obalni straži, po rodu iz Wisconsina. Z ženo Claro sta leta 1955 posvojila Steva.

REED JOBS. Najstarejši otrok Laurene Powell in Steva Jobsa.

RON JOHNSON. Leta 2000 gaje Jobs najel, da bi razvil Applove prodajalne.

JEFFREY KATZENBERG. Vodja Disneyjevega filmskega oddelka. Sporekel se je z Eisnerjem in leta 1994 dal odpoved ter soustanovil Dream-Works SKG.

DANIEL KOTTKE. Jobsov najtesnejši prijatelj na Reedu, sopotnik v Indiji, eden od prvih zaposlenih pri Applu.

JOHN LASSETER. Soustanovitelj Pixarja in njegova ustvarjalna pogonska sila.

DAN’L LEWIN. Tržni izvršnik pri Applu in potem pri NeXT-u.

MIKE MARKKULA. Prvi veliki vlagatelj v Apple in prvi njegov predsednik uprave. Jobsu je bil očetovska figura.

REGIS MCKENNA. Strokovnjak za jeklarne, ki je že zelo kmalu veliko sodeloval z Jobsom in ostal njegov zaupni svetovalec.

MIKE MURRAY. Direktor trženja macintosha prva leta pri Applu.

PAUL OTELLINI. Glavni izvršni direktor Intela, ki je pomagal pri prehodu macintosha na Intelove čipe, ni pa mu uspelo dobiti posla z ipho-nom.

RICH PAGE. Inženir, odgovoren za velik del načrtovanja pri lisi.

LAURENE POWELL. Iznajdljiva in vesela diplomantka univerze Penn. Delala je za Goldman Sachs in potem v Stanfordovi poslovni šoli. Leta 1991 seje poročila s Stevom Jobsom.

GEORGE RILEY. Jobsov prijatelj in odvetnik iz Memphisa.

ARTHUR ROCK. Legendami investitor, član Applove uprave že kmalu na začetku, očetovska figura Jobsu.

JONATHAN ‘RUBY’ RUBINSTEIN. Z Jobsom delal pri NeXT-u, leta 1997 je postal glavni inženir za strojno opremo pri Applu.

MIKE SCOTT. Leta 1977 ga je pripeljal Markkula kot predsednika Appla, da bi skušal obvladovati Jobsa.

JOHN SCULLEY. Izvršnik iz Pepsija, ki gaje Jobs leta 1983 pripeljal na

položaj glavnega izvršnega direktorja Appla. Pozneje sta se sprla in Sculley je leta 1985 dosegel, da so Jobsa izrinili.

JOANNE SCHIEBLE JANDALI SIMPSON. Rodna mati Steva Jobsa, katerega je dala v posvojitev, in Mone Simpson. Rojena je bila v Wis-consinu.

MONA SIMPSON. Jobsova rodna sestra. Našla sta se leta 1986 in se potem močno zbližala. Napisala je romane o svoji materi, Joanne (Any-where but Here), Jobsu in njegovi hčeri Lisi (A Regular Guy) in svojem očetu Abdulfattahu Jandaliju (The Lost Father).

ALVY RAY SMITH. Soustanovitelj Pixarja, ki seje sprl z Jobsom.

BURRELL SMITH. Genialni programer v prvotni macovi ekipi. V devetdesetih letih je trpel za shizofrenijo.

AVADIS ‘AVIE’ TEVANIAN. Z Jobsom in Rubinsteinom je delal v NeXTu, leta 1997 je postal glavni inženir za programsko opremo pri Applu.

JAMES VINCENT. Britanec, mlajši partner Leeja Clowa in Duncana Milnerja pri reklamni agenciji, ki sojo najeli pri Applu.

RON WAYNE. Z Jobsom se je srečal pri Atariju, postal družbenik Jobsa in Wozniaka pri ustanavljanju Appla, vendar se je nespametno odrekel svojemu deležu.

STEPHEN WOZNIAK. Zvezdniški izvedenec za elektroniko na gimnaziji Homestead. Jobs je ugotovil, kako oblikovati, pakirati in prodajati njegova odlična tiskana vezja. Postala sta družbenika pri ustanovitvi Appla.

. UVOD

Kako je nastala ta knjiga

Na začetku poletja leta 2004 mi je telefoniral Steve Jobs. Že več let sva se poznala, še posebno prijazen pa je bil do mene, kadar je pripravljal nov izdelek in si gaje želel videti na ovitku revije Time ali na CNN, kjer sem tedaj delal. Zadnje čase, ko nisem bil več tam zaposlen, pa se nisva veliko slišala. Pogovarjala sva se o inštitutu Aspen, ki sem se mu nedavno pridružil. Povabil sem ga, da bi govoril na našem poletnem srečanju v Koloradu. Odvrnil je, da z veseljem pride, vendar ne bi stopil na oder. Rekel je, da bi se želel sprehajati, da bi se lahko pogovarjala.

To se mi je zdelo nekoliko nenavadno. Tedaj še nisem vedel, da se je vedno rad pogovarjal med dolgimi sprehodi, kadar je šlo za kaj resnega. Želel si je, kot se je izkazalo, da napišem njegov življenjepis. Pred nedavnim je izšel moj življenjepis Benjamina Franklina, bil pa sem sredi dela o Albertu Einsteinu. Na pol v šali sem ga vprašal, ali se vidi kot njun naslednik. Ker pa sem predpostavljal, da je še vedno sredi nihajoče poslovne poti in ga čaka še veliko vzponov in padcev, sem odklonil. Rekel sem mu, da morda čez desetletje ali dve, ko se upokoji.

Spoznal sem ga leta 1984, ko je prišel na Manhattan in urednikom revije Time med kosilom govoril o novem macintoshu. Tudi tedaj je bil objesten; napadel je enega od dopisnikov, češ da mu je škodil s člankom, ki je preveč razkrival. Ko pa sem se pozneje pogovarjal z njim, me je očaral s svojim neverjetnim žarom, kakor seje zgodilo še mnogim, ki so prišli z njim v stik. Ostala sva v stikih, tudi potem, ko so ga izrinili iz Appla. Ko je želel kaj predstaviti javnosti, na primer NeXT-ov računalnik ali Pixarjev film, meje žarek njegove očarljivosti nenadoma spet obsijal, popeljal me je v restavracijo s sušijem v spodnjem Manhattnu in mi povedal, kako je to, o čemer mi pripoveduje, najboljše, kar je bil kdaj naredil. Všeč mi je bil.

Ko se je vrnil na prestol pri Applu, smo ga pri Timu posadili na naslovnico, kmalu zatem pa mi je začel ponujati svoje zamisli za podlistek o najbolj vplivnih ljudeh stoletja, ki smo ga pripravljali. Napravil je bil reklamno akcijo z naslovom ‘razmišljaj drugače’ s prepoznavnimi fotografijami nekaterih znamenitih osebnosti, o katerih smo tudi mi razmišljali. Nadvse se je navduševal za ocenjevanje zgodovinskega vpliva posameznikov.

Potem ko sem začasno odklonil, da napišem njegov življenjepis, sva imela občasne stike. Nekoč sem mu z elektronsko pošto poslal vprašanje, ali drži, kakor mi je bila povedala moja hči, da so Applov logotip oblikovali v spomin na Alana Turinga, britanskega strokovnjaka za računalništvo, ki je med drugo svetovno vojno razvozlal nemške šifre, pozneje pa je storil samomor, tako da je zagrizel v jabolko, zastrupljeno s ciankalijem. Odvrnil je, da si želi, da bi se bil tega domislil, vendar se ni. Tako sva načela pogovore o zgodovini Appla in začel sem zbirati gradivo za primer, da bi se kdaj dejansko odločil napisati knjigo. Ko je izšel moj življenjepis Einsteina, je Jobs prišel na reklamno prireditev za knjigo v Palo Altu in mi spet rekel, da bi bil njegov življenjepis lahko zanimiva tema.

Njegova vztrajnost meje begala. Znano je bilo, da varuje svojo zasebnost, prav tako pa nisem menil, daje prebral katero od mojih knjig. Zato sem mu še vedno odgovarjal, da se morda lotim tega kdaj v prihodnosti. Leta 2009 pa mi je njegova žena, Laurene Powell, naravnost rekla: “Če boste napisali knjigo o Stevu, je zdaj pravi čas.” Tedaj je ravno šel že drugič na bolniški dopust. Povedal sem ji, da takrat, ko mi je bil prvič omenil pisanje življenjepisa, nisem vedel, da je bolan. Odvrnila je, da skoraj nihče tega ni vedel. Poklical me je bil menda tik pred tem, ko je šel na operacijo raka, in javnost za to še ni vedela.

Takrat sem se le odločil, da knjigo napišem. Presenečen sem bil, ko mi je Jobs sam zagotovil, da nanjo ne želi imeti vpliva, niti ne pravice, da bi jo pred izidom sploh videl. “Vaša knjiga je,” je rekel. “Ne bom je niti prebral.” Tisto jesen pa je kazalo, da ni več tako trdno prepričan. Zdravstveno stanje se mu je poslabšalo, česar pa takrat nisem vedel. Ni več vračal mojih telefonskih klicev in projekt sem začasno odložil.

Potem meje nepričakovano poklical pozno popoldne na silvestrovo leta 2009. Bil je doma v Palo Altu, z njim je bila le njegova sestra, pisateljica Mona Simpson. Njegova žena in trije otroci so šli na kratko smučanje, sam pa je bil prešibak, da bi se jim pridružil. Bil je razmišljujoče razpoložen in pogovarjala sva se več kot eno uro. Spominjal se je, kako sije pri dvanajstih želel sestaviti frekvenčni števec, in kako je uspel v telefonskem imeniku najti številko Billa Hewletta, ustanovitelja podjetja HP, ter ga poklicati za sestavne dele. Rekel mi je, daje bilo zadnjih dvanajst let, odkar se je vrnil k Applu, zanj najbolj produktivnih glede ustvarjanja novih izdelkov. Dejal pa je tudi, daje imel še za pomembnejši cilj, vzpostaviti podjetje, tako prežeto s tehnologijo, da ga bo preživelo -tako kot sta storila Hewlett in njegov prijatelj David Packard.

“Ko sem bil otrok, sem se imel bolj za humanista, vendar sem imel rad elektroniko,” je pripovedoval. “Potem pa sem prebral nekaj, kar je izrekel eden od mojih junakov, Edwin Land iz Polaroida, o pomenu ljudi, ki stojijo na presečišču humanistike in naravoslovnih znanosti, in odločil sem se, da je prav to tisto, kar si želim početi.” Zdelo se je, kakor da mi predlaga teme za življenjepis (in v tem primeru seje tema dejansko izkazala kot pomembna). Pri življenjepisih Franklina in Einsteina me je najbolj zanimala prav ustvarjalnost, ki se lahko porodi, ko se občutek za humanistiko in naravoslovje združi v močni osebnosti. Verjamem tudi, da bo prav ta kombinacija ključna pri ustvarjalnosti v enaindvajsetem stoletju.

Vprašal sem ga, zakaj si želi, da bi prav jaz napisal njegov življenjepis. “Mislim, da znate ljudi pripraviti do tega, da spregovorijo,” je odvrnil. Takega odgovora nisem bil pričakoval. Vedel sem, da se bom moral pogovarjati s številnimi ljudmi, ki jih je bil odpustil, se z njimi sporekel, jih zapustil ali jih kako drugače razjezil, in bal sem se, da mu ne bo prav, če se mi bodo odprli. Dejansko je pozneje postal nekoliko zadržan, ko je izvedel, s kom vse se pogovarjam. Nekaj mesecev pozneje pa je posameznike že spodbujal, naj se pogovarjajo z menoj, celo sovražnike in nekdanja dekleta. Prav tako mi ni pri nobeni temi postavljal omejitev. “Veliko takega sem storil, na kar nisem ponosen, na primer to, kako sem ravnal, ko je moje dekle z menoj zanosilo, ko mi je bilo triindvajset let,” je rekel. “Nimam pa skrivnosti, ki bi jih želel prikrivati.” Ni skušal vplivati na moje pisanje, niti mi ni rekel, da bi rad prebral rokopis. Le ko je videl predlog za naslovnico, je izrazil željo, da bi sodeloval pri oblikovanju drugačne, češ da mu ta resnično ni všeč. To me je po svoje zabavalo, a nisem imel nič proti in sem privolil.

Vsega skupaj sem se z Jobsom pogovarjal več kot štiridesetkrat. Nekaj je bilo formalnih intervjujev v dnevni sobi njegove hiše v Palo Altu, drugo pa so bili pogovori na dolgih sprehodih, vožnjah z avtomobilom in po telefonu. V dveh letih, kolikor so trajala najina srečanja, je postajal vse bolj zaupen in se mi je vse bolj odpiral, res pa je, da sem se tu in tam soočil tudi s pojavom, ki so ga njegovi stari kolegi pri Applu imenovali ‘polje popačene stvarnosti’. Včasih je šlo le za slabo delovanje spominskih celic, kar se zgodi vsakomur, drugič spet je spletel svojo različico stvarnosti, tako zame kot zase. Da bi preveril njegovo pripoved in ji dal večjo težo, sem se pogovarjal z več kot stotimi njegovimi prijatelji, sorodniki, tekmeci, nasprotniki in sodelavci.

Tudi njegova žena ni postavljala nobenih omejitev ali skušala na kaj vplivati, in prav tako ni želela videti rokopisa pred izdajo. Celo spodbujala me je, naj bom iskren tako glede njegovih slabosti kot odlik. Je ena najpametnejših in najbolj treznih oseb, kar sem jih kdaj spoznal. “Deli njegovega življenja in njegove osebnosti so grdi, a takšna je resnica,” mi je povedala. “Tega ne smete prikrivati. Dobro zna razpredati, vendar je za vsem skupaj tudi odlična štorija, in rada bi, da se izve takšna, kot je.”

Bralcu prepuščam v presojo, ali sem pri tem uspel. Gotovo se nekatere osebe v tej pripovedi dogodkov spominjajo drugače ali pa menijo, da sem se kdaj pa kdaj ujel v Jobsovo popačeno polje. Tako kot seje zgodilo pri knjigi o Kissingerju, ki sem jo bil napisal in je bila odlična priprava na ta projekt, sem odkril, da imajo nekateri ljudje do Jobsa tako močne negativne ali pozitivne občutke, da pogosto pride do Rašomonovega učinka. Vendar sem se potrudil, da sem kolikor je mogoče uravnotežil nasprotujoče si pripovedi in jasno navedel, katere vire sem uporabil.

Ta knjiga podaja zgodbo o vihravem življenju in žareči osebnosti kreativnega poslovneža, kije ljubil popolnost in gaje gnalo, daje revolucionarno preoblikoval šest različnih panog: osebno računalništvo, animirani film, glasbo, telefone, tablične računalnike in digitalno založništvo. Lahko bi dodali celo sedmo, prodajalne, čeprav tu njegov vpliv morda ni bil revolucionaren, vsekakor pa je bil pomemben. Poleg tega je odprl pot za novi trg za digitalno vsebino na temelju dodatnih uporabniških programčkov in ne le spletnih strani. Ob vsem tem pa ni proizvedel le vplivnih izdelkov, temveč - ko se je tega lotil drugič - tudi vzdržljivo podjetje, prežeto z njegovo DNK, polno ustvarjalcev in drznih inženirjev, ki bodo lahko njegovo vizijo ohranjali pri življenju. Avgusta leta 2011, tik preden je odstopil kot glavni izvršni direktor Appla, je podjetje, ki gaje sousta-novil v garaži svojih staršev, postalo podjetje z največjo vrednostjo na svetu.

Upam tudi, da knjiga dovolj dobro opisuje inovacije. V času, ko Združene države iščejo načine, kako obdržati vodstvo pri inovacijah, in ko države po vsem svetu skušajo utrditi gospodarstva v digitalni dobi, je Jobs vrhunska ikona iznajdljivosti, domišljije in nenehne inovacije. Zavedal se je, daje vrednost najlaže ustvariti s povezavo ustvarjalnosti in tehnologije, zato je vzpostavil podjetje, pri katerem so velike domišljijske skoke povezovali z neverjetnimi tehničnimi podvigi. On in njegovi sodelavci pri Applu so zmogli razmišljati drugače. Niso razvili le skromnih izboljšav pri izdelkih, da bi izpolnili želje uporabnikov, temveč povsem nove naprave in storitve, za katere potrošniki sploh še niso vedeli, da jih potrebujejo.

Ni bil vzoren ne kot šef in ne kot človek. Ko so ga obsedali demoni, je vse okoli sebe spravljal v bes in obup. Vendar so bili njegova osebnost, njegove strasti in izdelki vsi prepleteni, deli integriranega sistema, podobno kot je držalo tudi za Applovo strojno in programsko opremo. Njegova pripoved je tako hkrati poučna in svarilna, polna lekcij o inovaciji, značaju, vodenju in vrednotah.

Shakespearov Henrik V, pripoved o trmastem in nezrelem princu, ki postane vnet, a občutljiv, neusmiljen, a sentimentalen ter zanosen, a pomanjkljiv vladar, se začne s svarilom: “O, da imam muzo ognjeno, ki bi vzpela se v najsvetlejše sfere domišljije. ’’ Za Steva Jobsa se najsvetlejše sfere domišljije začenjajo s pripovedjo dveh parov staršev ter odraščanjem v dolini, kjer so ravno spoznavali, kako silicij spreminjati v zlato.

PRVO POGLAVJE

OTROŠTVO

Zavržen in izbran

Posvojitev

Ko so ladijskega strojnika Paula Jobsa po drugi svetovni vojni odpustili iz obalne straže, je v San Franciscu, kamor jih je bila pripeljala njihova ladja, s svojimi bojnimi tovariši stavil, da si bo v roku dveh tednov dobil ženo. Bil je visoke, sloke postave, tetoviran in je nekoliko spominjal na Jamesa Deana. Vendar Clara Hagopian, prijetno dekle, hči armenskih priseljencev, ni šla z njim zato, ker je bil čeden, temveč zaradi avta, ki so ga imeli on in njegovi prijatelji, skupina, s katero je prvotno nameravala prebiti večer, pa ga ni imela. Deset dni pozneje, marca leta 1946, sta se s Paulom zaročila in dobil je stavo. Njun zakon je bil srečen vse do njene smrti štirideset let pozneje.

Paul Reinhold Jobs je odraščal na kmetiji v, Germantownu v Wisconsi-nu. Čeprav je bil njegov oče pijanec in nemalokrat grob, seje Paul, sicer nekoliko robatega videza, razvil v prijaznega in mirnega človeka. Potem ko je še pred koncem šolanja pustil gimnazijo, se je potikal po srednjem zahodu ZDA in priložnostno delal kot mehanik, pri devetnajstih pa se je pridružil obalni straži, čeprav ni znal plavati. Dodelili so ga enoti na bojni ladji General M. C. Meigs, s katero so večji del vojne dovažali vojake generalu Pattonu v Italijo. Cenili so ga kot odličnega mehanika in kurjača, res pa je, da je zaradi samovolje kdaj tudi zašel v težave in nikoli ni napredoval više od navadnega mornarja.

Clara se je rodila v New Jerseyju, kjer so bili pristali njeni starši, ko so iz Armenije pobegnili pred Turki. Ko je bila še otrok, so se preselili v okraj Mission v San Franciscu. Že kot zelo mlado dekle se je prvič poročila, njen prvi mož pa je padel med vojno. Ko je spoznala Paula Jobsa na tistem njunem prvem zmenku, je bila pripravljena, da začne znova.

Tako kot mnogi, ki so preživeli dolga leta vojne, sta oba imela dovolj nemira za nekaj časa in sta si želela le nerazburljivega življenja in lastne družine. Imela sta nekaj denarja, zato sta se preselila v Wisconsin in nekaj let živela pri Paulovih starših, potem sta šla v Indiano, kjer je Paul dobil službo kot mehanik pri International Harvester. Ljubil je stare avtomobile ter jih je v prostem času kupoval, obnavljal in prodajal. Sčasoma je službo pustil in se povsem posvetil prodajanju rabljenih avtomobilov.

Clara pa je ljubila San Francisco in leta 1952 je prepričala moža, da sta se tja preselila. V okraju Sunset južno od parka Golden Gate sta kupila stanovanje, obrnjeno proti morju. Paul je dobil službo pri finančni družbi, zanje je vlamljal v avtomobile, za katere lastniki niso odplačali posojila, in jih vrnil posojilodajalcu. Nekatere od teh avtomobilov je odkupil, popravil in spet prodal ter tako solidno zaslužil.

Nekaj pa sta pogrešala. Želela sta si otrok, vendar se je Clari oplojeno jajčece vsadilo v jajcevod, namesto v maternico, in potem ni mogla več zanositi. Po devetih letih zakona sta se zato leta 1955 odločila za posvojitev.

Tako kot Paul Jobs je tudi Joanne Schieble izhajala iz podeželske družine nemškega porekla iz Wisconsina. Njen oče, Arthur Schieble, seje priselil v okolico Green Baya, kjer sta z ženo gojila kune za krzno in se ukvarjala še z drugimi dejavnostmi, med drugim s prodajo nepremičnin in fptolito-grafijo. Oče je bil zelo strog, še posebej, ko je šlo za družabno življenje hčere. Močno je nasprotoval njeni prvi ljubezni, umetniku, ki ni bil katoličan. Tako ni bilo niti malo presenetljivo, daje Joanne grozil celo z raz-dedinjenjem, ko seje kot absolventka na univerzi v Wisconsinu zaljubila v muslimana Abdulfattaha ‘Johna’ Jandalija, univerzitetnega asistenta iz Sirije.

Jandali je bil najmlajši od devetih otrok ugledne sirske družine. Njegov oče je bil lastnik naftnih rafinerij in številnih drugih podjetij v Damasku in Homsu ter je v nekem obdobju bolj ali manj odločal o ceni pšenice na tem območju. Njegova mati, tako je pripovedoval pozneje, je bila “tradicionalna, zadržana muslimanka, ubogljiva gospodinja”. Tako kot pri družini Schieble so tudi pri Jandalijih izobrazbo imeli za nadvse pomembno. Abdulfattaha so vpisali v jezuitski internat, čeprav je bil musliman. Študiral je na ameriški univerzi v Bejrutu, doktorat iz političnih ved pa je opravil na univerzi v Wisconsinu.

Poleti leta 1954 je šla Joanne z njim v Sirijo. Dva meseca sta preživela v Homsu, kjer se je od njegove družine naučila kuhati sirske jedi. Ob vrnitvi v Wisconsin je odkrila, da je noseča. Stara sta bila triindvajset let, vendar sta se odločila proti poroki. Njen oče je bil tedaj na smrtni postelji in grozil ji je, dajo razdedini, če vzame Abdulfattaha. Splav pa v katoliškem okolju prav tako ni bil enostavna možnost. Zato seje na začetku leta 1955 odpeljala v San Francisco k prijaznemu zdravniku, ki je skrbel za neporočene matere in za porod njihovih otrok, diskretno pa je poskrbel tudi za zaprte posvojitve.

Joanne je imela eno samo zahtevo. Želela je, da njenega otroka posvoji par z univerzitetno izobrazbo. Zdravnik se je za posvojitev dogovoril z odvetnikom in njegovo ženo. Ko pa se je otrok 24. februarja 1955 rodil, je par sporočil, da si želi hčerko, in je posvojitev preklical. Tako deček ni postal sin odvetnika, temveč moža z nepopolno srednjo izobrazbo, a z darom za tehniko, in njegovo ženo, ki je delala kot knjigovodkinja. Paul in Clara sta svojega posvojenca imenovala Števen Paul Jobs.

Ko je Joanne odkrila, daje njen novorojenec končal pri paru, ki nima niti srednje šole, ni hotela podpisati posvojilne listine. Neodločenost seje vlekla več tednov, še celo potem, ko je otrok že živel z Jobsovima. Sčasoma je Joanne popustila, ob tem pa zahtevala, da zakonski par obljubi -in zagotovi s podpisom -, da bo vlagal denar na varčevalni račun za fantovo univerzitetno izobrazbo.

Še zaradi enega razloga je Joanne odlašala s privolitvijo. Njen oče je umiral in računala je, da se bo kmalu zatem lahko poročila z Jandalijem. Potihem je upala, da bi lahko po poroki otroka dobila nazaj. Ko je o tem pozneje pripovedovala družinskim članom, so ji oči pogosto orosile solze.

Arthur Schieble je umrl avgusta leta 1955, ko je bil posvojilni pošto-pek že povsem dokončan. Takoj po božiču tistega leta sta se Joanne in Abdulfattah poročila v katoliški cerkvi apostola Filipa v Gtjeen Bayu. Abdulfattah je naslednje leto zagovarjal doktorat iz mednarodne politike, potem pa sta dobila še enega otroka, deklico, ki sta jo imenovala Mona. Po ločitvi leta 1962 je Joanne živela nemirno in nekako zasanjano. Hči, ki je kot odrasla postala priznana pisateljica Mona Simpson, je materino življenje opisala v knjigi Anywhere but Here (Samo tu ne). Ker je bila Stevova posvojitev zaprtega tipa, je trajalo še dvajset let, preden so se spet našli.

Steve je že od ranega otroštva vedel, daje posvojen. “Starši so bili glede tega zelo odkriti,” se je spominjal. Jasno se je spominjal, kako je pri šestih ali sedmih letih sedel na vrtu pred hišo in o tem pripovedoval deklici iz hiše na drugi strani ulice. “Ali to torej pomeni, da si te tvoji resnični starši niso želeli?” je vprašala deklica. “Ta misel meje prebodla kot strela skozi možgane,” je pripovedoval Jobs. “Spominjam se, kako sem jokajoč stekel v hišo. Starši pa so mi rekli: ‘Moraš to razumeti.’ Zelo resno sta me gledala naravnost v oči. ‘Izbrala sva si prav tebe,’ sta rekla. Oba sta to izjavila in še enkrat počasi ponovila. Poudarila sta vsako besedo posebej.” Zavržen. Izbran. Poseben. Ti pojmi so postali del tega, kar je določalo Jobsa in kakor je videl samega sebe. Njegovi najtesnejši prijatelji so prepričani, daje zavest o tem, da so ga zapustili ob rojstvu, na njem pustila brazgotine. “Mislim, da njegova želja po tem, da povsem obvladuje vse, kar počne, izhaja neposredno iz njegove osebnosti in pa dejstva, da so ga ob rojstvu zapustili,” je povedal njegov dolgoletni tovariš, Del Yocam. “Želi si obvladovati svoje okolje, proizvod pa vidi kot podaljšek samega sebe.” Greg Calhoun, ki se je z Jobsom zbližal takoj po študiju, je videl še druge posledice. “Steve mi je veliko pripovedoval o tem, kako so ga zapustili in kako je to bolelo,” je pravil. “Zaradi tega je postal tako neodvisen. Sledil je drugačnemu ritmu, to pa zato, ker je živel v drugačnem svetu od tistega, v katerega se je bil rodil.”

Pozneje, ko je bil Jobs star toliko, kot je bil njegov rodni oče, ko je zapustil njega, je tudi sam postal očka in tudi on zapustil svojo novorojen-ko. (Pozneje je zanjo prevzel odgovornost.) Chrisann Brennan, mati njegove hčere, je pripovedovala, daje bil Jobs zaradi posvojitve tak, kot da ga “režejo črepinje”, in daje tako mogoče pojasniti določene vidike njegovega vedenja. “Kdor je bil zapuščen, tudi sam zapušča,” je rekla. Andy Hertzfeld, ki je na začetku osemdesetih let delal z Jobsom pri Applu, je eden redkih, ki je ostal v tesnih stikih tako s Chrisann Brennan kot z Jobsom. “Ključno vprašanje pri Stevu je, kako to, da se včasih ne more obvladati in je tako nepremišljeno krut do nekaterih ljudi in jim prizadeja tolikšne bolečine,” je rekel. “Tak je nedvomno zato, ker so ga ob rojstvu zapustili. Problem v ozadju Stevovega življenja je prav ta ključni dogodek.”

Jobs je to zavračal. “Nekateri menijo, da sem se zato, ker so me kot otroka zapustili, tako trudil, da bi bil uspešen in bi se me starši želeli nazaj ali nekaj podobno neumnega, ampak to je smešno,” je trdil. “Zaradi zavedanja, da sem bil posvojen, sem morda postal bolj samostojen, nikakor pa se nisem počutil zavrženega. Vedno sem čutil, da sem nekaj posebnega. Moji starši so poskrbeli za to, da sem to čutil.” Pozneje ga je vedno vznejevoljilo, ko je kdo Paula in Claro Jobs imenoval njegova posvojitelja ali kako drugače namignil, da nista njegova ‘resnična’ starša. “Moja starša sta 1000-odstotno,” je rekel. O svojih rodnih starših pa je, po drugi strani, govoril nadvse hladno: “Bila sta moja semenska banka. To ne rečem grobo, le tako je bilo. Semenčica in jajčece, nič drugega.”

Silicijeva dolina

Otroštvo Steva Jobsa je bilo v mnogih pogledih značilno za petdeseta leta. Ko je bil star dve leti, sta Paul in Clara Jpbs posvojila še deklico, ki sta jo imenovala Patty, tri leta zatem pa so se preselili v vrstno hišo v predmestju. Paula je finančna družba CIT, pri kateri je delal, premestila v podružnico v Palo Altu, tam pa si ni mogel privoščiti hiše, zato so se naselili v cenejšem mestu Mountain View proti jugu.

Paul je skušal na sina prenesti svojo ljubezen do tehnike in avtomobilov. “Steve, tu imaš svojo delovno mizo,” je rekel in odmeril del mize v garaži. Jobs se je spominjal, kako sta očetova zbranost in spretnost pri ročnem delu nanj napravili velik vtis. “Oče je imel zelo dober občutek za načrtovanje,” je rekel. “Znal je izdelati karkoli. Če smo potrebovali novo omaro, jo je naredil. Ko je postavljal plot, mi je dal kladivo, da sem mu lahko pomagal.”

Petdeset let pozneje plot še vedno zamejuje dvorišče na zadnji strani hiše v Mountain Viewu in ob straneh. Ko mi je Jobs Razkazal ograjo, je božal late in se spominjal lekcije, ki jo je oče vsadil globoko v njegovo zavest. Pomembno je, je govoril oče, da zadnjo stran omar in plotov izdelaš natančno, tudi če ni vidna. “Rad je delal stvari kar se da pravilno. Celo to gaje skrbelo, kakšni so videti deli, ki sploh ne bodo vidni.”

Njegov oče je še naprej prenavljal in prodajal rabljene avtomobile, po garaži pa je razobesil slike modelov, ki so mu bili najbolj všeč. Izpostavljal je podrobnosti izdelave, ko je sinu kazal na slike: skladnost oblik, izpušne cevi, kromirane dele, obrobe sedežev. Vsak dan si je po službi nadel delovno obleko in se umaknil v garažo, Steve pa ga je pogosto spremljal. “Menil sem, da ga lahko malo podučim o veščinah v mehanični delavnici, a v resnici ni imel posebnega veselja s tem, da bi si mazal roke,” seje pozneje spominjal Paul. “Mehanične stvari ga nikoli niso posebno zanimale.”

“Ni mi bilo do popravljanja avtomobilov,” je priznal Jobs. “Rad pa sem bil z očetom, ko je delal.” Na očeta je bil vse bolj navezan, tudi potem, ko seje že dobro zavedal, daje bil posvojen. Nekega dne, star je bil okoli osem let, je našel fotografijo očeta pri obalni straži. “Stal je v strojnici, gol do pasu. Videti je bil kot James Dean. Doživel sem enega tistih trenutkov velikega presenečenja, kakršne doživiš kot otrok. Neverjetno, moji starši so bili nekoč zelo mladi in celo čedni.”

Pri delu na avtomobilih je Paul Steva prvič izpostavil skrivnostim elektronike. “Moj oče o elektroniki ni imel poglobljenega znanja, vendar se je pri avtomobilih in drugih stvareh, ki jih je popravljal, veliko srečeval z njo. Pokazal mi je osnove elektronike in ta me je močno pritegnila.” Še bolj mu je bilo všeč, ko sta šla brskat za rezervnimi deli. “Vsak konec tedna sva šla na odpad. Iskala sva generatorje, uplinjače, vse sorte sestavnih delov.” Spominjal seje, kako seje oče pogajal pri blagajni. “Dobro je znal barantati, ker je bolje od prodajalca vedel, koliko so deli vredni.” Tako so njegovi starši lahko izpolnili obljubo, ki sojo dali ob njegovi posvojitvi. “Moja univerzitetna šolnina seje nabrala tako, daje oče za forda falcona ali kak drugi nedelujoči avtomobil plačal 50 dolarjev, ga nekaj tednov popravljal in potem prodal za 250 dolarjev, o tem pa ničesar povedal davkariji.”

Hišo Jobsovih in druge hiše v soseski je zgradil nepremičninski mogotec Joseph Eichler, čigar družba je med letoma 1950 in 1974 po Kaliforniji postavilo več kot enajst tisoč hiš. Eichlerja je navdihnila vizija Franka Lloyda Wrighta o preprostih sodobnih domovih za navadne Američane. Postavljal je cenene hiše s steklenimi stenami od tal do stropa, velikimi prostori, vidnimi tramovi, tlemi iz betonskih plošč in veliko steklenimi drsnimi vrati. “Eichler je opravil odlično delo,” je rekel Jobs med enem najinih sprehodov po soseščini. “Njegove hiše do bile praktične, poceni in dobre. Ljudje z nizkimi prihodki so dobili čedne, nepretenciozne hiše. Opremljene so bile domiselno, na primer s talnim gretjem. Po tleh si pogrnil preproge in otroci smo dobili odlično toplo površino za igranje.”

Jobs je pripovedoval, kako je občudovanje Eichlerjevih hiš v njem vzbudilo strast do solidno izdelanih proizvodov za množični trg. “Resnično mi je všeč, če lahko nekaj, kar ne stane veliko in je preprosto za uporabo, odlično oblikuješ in izdelaš,” je poudaril in kazal, kako preprosto elegantne so hiše. “Taka je bila prvotna vizija Appla. To smo skušali doseči s prvim macom. To smo storili z ipodom.”

Na nasprotni strani ulice od Jobsovih je živel uspešen posrednik z nepremičninami. “Ni bil pretirano bister,” se je spominjal Jobs, “a je vendarle nadvse veliko zaslužil. Moj oče sije rekel, da bi kaj takega tudi sam zmogel. Spominjam se, kako trdo je delal. Hodil je na večerne tečaje, naredil izpit za pridobitev licence in se lotil nepremičnin. Potem pa je na trgu nastopila kriza.” Zaradi tega je bila družina kako leto, ko je Steve obiskoval osnovno šolo, v finančni stiski. Mati si je našla službo kot knjigovodkinja v družbi Varian Associates, ki je izdelovala merilne naprave, na hišo pa so vzeli še en hipotekami kredit. Nekega dne gaje učiteljica v četrtem razredu vprašala: “Česa ne razumeš glede vesolja?” Jobs je odvrnil: “Ne razumem, zakaj moj oče nenadoma nima denarja.” Ponosen je bil na očeta, ki ni zavzel klečeplaznega ali prebrisanega odnosa, kar bi mu omogočilo, da bi bil uspešnejši prodajalec. “Če si hotel prodajati nepremičnine, si se moral ljudem prilizovati, v tem pa ni bil dober, ker tega enostavno ni imel v sebi. To sem občudoval pri njem.” Paul Jobs se je vrnil k delu mehanika.

Njegov oče je bil prijazen in nežen, lastnosti, ki ju je Jobs pozneje bolj hvalil kot pa posnemal. Bilje tudi odločen. Jobs je opisal primer:

Blizu je stanoval inženir, ki je delal za Westinghouse. Bil je vihrav mlad človek, samski, imel pa je dekle. Ta me je včasih pazila, ko sta oba moja starša delala, tako da sem včasih šel za nekaj ur tja takoj po šoli. Dostikrat se ga je napil in jo nekajkrat udaril. Nekega večera je prišla k nam, vsa prestrašena, on je prišel za njo, pijan. Moj oče mu je rekel: “Tukaj je, ampak vi ne morete vstopiti.” Stal je med vrati in ga ni pustil noter. Včasih radi mislimo, da so bila petdeseta leta idilična, a ta tip je bil eden od inženirjev, ki so imeli klavrno zasebno življenje.

Ta soseska se je od tisočev drugih podobnih po vsej Ameriki razlikovala po tem, da so bili tu tudi nepridipravi praviloma inženirji. “Ko smo se preselili sem, so bili na vsakem vogalu nasadi marelic in sliv,” se je spominjal Jobs. “Zaradi vlaganja vojske pa seje to hitro spremenilo.” Vsrkaval je zgodovino doline in si vse bolj želel tudi sam nekaj prispevati. Edwin Land iz Polaroida mu je pozneje povedal, kako ga je Eisenhovver prosil, naj pomaga skonstruirati fotoaparate za vohunsko letalo U-2, da bi ugotovili, kako resna je sovjetska grožnja. Posneti film so odvrgli v pločevinkah in jih vrnili v Nasin Amesov raziskovalni center v Sunnyvalu, nedaleč od tod, kjer je živel Jobs. “Prvi računalniški terminal sem videl, ko me je oče peljal v Amesov center,” je rekel. “Takoj sem se zaljubil vanj.”

V petdesetih letih so v bližini vzniknila še druga podjetja, ki so pogodbeno delala za vojsko. Lockheedov oddelek za rakete in vesolje, v katerem so izdelovali balistične rakete, ki so jih izstreljevali s podmornic, so leta 1956 postavili v bližini Nasinega centra. Ko so se priselili Jobsovi, je v njem delalo že dvajset tisoč ljudi. Nekaj sto metrov proč je Westihg-house zgradil tovarno za elektronke in transformatorje za raketne sisteme. “Na kupu so bila vsa ta vojaška podjetja, ki so se ukvarjala z vrhunsko tehnologijo,” se je spominjal. “Bilo je skrivnostno in visokotehnološko, kar je življenju tu dajalo poseben čar.”

Kot posledica vojaške industrijske dejavnosti je v okolici zraslo gospodarstvo na tehnoloških temeljih. Njegove korenine so segale nazaj do leta 1938, ko sta se David Packard in njegova nova žena vselila v hišo v Palo Altu. Ob hiši je stala lopa, vanjo pa seje kmalu naselil Bill Hewlett. Hiša je imela tudi garažo, prizidek, ki seje v dolini izkazal za zelo uporabnega in tudi simboličnega. V garaži sta kmalu sestavila svoj prvi izdelek, oscilator. V petdesetih letih sta že imela hitro rastoče podjetje za izdelovanje tehničnih inštrumentov, Hevvlett-Packard.

K sreči so v bližini delovali tudi poslovneži, ki so prerasli garaže. Fre-derick Terman, dekan tehniške fakultete na Stanfordovi univerzi, je na 300 ha velikem univerzitetnem zemljišču ustanovil tehnološki park, namenjen zasebnim podjetjem, ki bi želela zamisli študentov realizirati v komercialne izdelke, s to potezo pa je pomagal k preobrazbi tega področja v zibelko tehnološke revolucije. Prvi najemniki v novem parku so bili Varian Associates, kjer je delala Clara Jobs. “Terman je prišel na odlično zamisel, ki je bolj od česarkoli drugega povzročila razrast tehnološke industrije prav tu,” je rekel Jobs. Ko je bil Jobs star deset let, je v podjetju HP delalo devet tisoč ljudi. Družba je imela že velikanski ugled in v njej so se želeli zaposliti bolj ali manj vsi inženirji, ki so stremeli k finančni stabilnosti.

Tehnologija, ki je najpomembneje vplivala na rast tega območja, pa je bila seveda polprevodniška. William Shockley, eden od izumiteljev tranzistorja v Bellovih laboratorijih v New Jerseyju, seje preselil v Mountain View in je leta 1956 ustanovil podjetje za izdelavo tranzistorjev iz silicija namesto dražjega germanija, ki seje tedaj pretežno uporabljal. Vendar je Shockley postajal vse bolj čudaški in je projekt silicijevega tranzistorja opustil, zato se je osem njegovih inženirjev - med njimi Robert Noyce in Gordon Moore - odločilo ustanoviti svoje podjetje, Fairchild Semicon-ductor. To podjetje je raslo, dokler ni imelo dvanajst tisoč zaposlenih, leta 1968, ko je Noyce izgubil tekmo za stolček direktorja, pa je razpadlo. Z Gordonom Moorom sta ustanovila podjetje Integrated Electronics Corporation, kar pa sta kmalu okrajšala v Intel. Tretji sodelavec je bil Andrew Grove, ki je pozneje držal roko nad hitro rastjo podjetja, ko je težo preusmeril s pomnilniških čipov na mikroprocesorje. V samo nekaj letih je na tistem področju zraslo več kot petdeset podjetij, ki so proizvajala polprevodnike.

Eksponentna rast te panoge je bila povezana s pojavom, ki ga je prvi odkril Moore in po njem tudi nosi ime. Leta 1965 je narisal krivuljo hitrosti integriranih vezij v odvisnosti od števila tranzistorjev na čipu, in ugotovil, da se vsaki dve leti podvoji, pričakovati pa je bilo tudi, da se bo tak razvoj nadaljeval. To seje spet potrdilo leta 1971, ko so pri Intelu celotno centralno procesno enoto spravili na en čip, intel 4004, in ga imenovali ‘mikroprocesor’. Moorov zakon v splošnem še vedno drži, z zanesljivo napovedjo razmerja med zmogljivostjo in ceno pa je omogočal dvema rodovoma mladih podjetnikov, med njimi tudi Stevu Jobsu in Billu Gatesu, da so za svoje nove izdelke pripravili natančne stroškovne ocene.

Celotno območje je zaradi industrije čipov dobilo nov vzdevek, ki ga je zakrivil Don Hoefler, kolumnist strokovnega tednika Electronic News, ko je januarja leta 1971 začel pisati podlistek z naslovom ‘Silicon Valley USA’. Komercialna hrbtenica šestdeset kilometrov dolge doline Santa Clara, ki se razteza od južnega San Francisca prek Palo Alta do San Joseja, je El Camino Real, ‘kraljevska cesta’, ki je nekoč povezovala enaindvajset misijonskih cerkev Kalifornije, danes pa kot živahna avenija povezuje uveljavljena pa tudi še povsem nova podjetja, ki vsako leto pritegnejo tretjino vseh investicij tveganega kapitala v Združenih državah. “Ko sem odraščal, me je prevzemala zgodovina tega območja,” je rekel Jobs. “Želel sem si postati njen del.”

Kot pri večini otrok je tudi nanj močno vplivala zavzetost odraslega sveta okoli njega. “Večina očetov v okolici se je ukvarjala z resnično zanimivimi zadevami, na primer fotonapetostjo in baterijami in radarjem,” seje spominjal Jobs. “Ko sem odraščal, sem se navduševal nad vsem tem in o tem veliko spraševal ljudi okoli sebe.” Najpomembnejši med takšnimi sosedi, Larry Lang, je živel sedem hiš proč. “Povsem je ustrezal mojim predstavam inženirja pri HP: bilje radioamater in strokovnjak za elektroniko,” se je spominjal Jobs. “Prinašal mi je stvari, da sem se igral z njimi.” Ko sva se z Jobsom sprehodila do nekdanje Langove hiše, je Jobs pokazal na dovoz. “Na tale dovoz je postavil ogleni mikrofon, baterijo in zvočnik. Govoril sem v mikrofon in moj glas je ojačan prihajal iz zvočnika.” Jobsa je bil oče podučil, da mikrofon vedno potrebuje elektronski ojačevalnik. “Stekel sem torej domov in očetu povedal, da se moti.”

“Ne, ojačevalnik je potreben,” mu je zagotovil oče. Ko je Steve ugovarjal, je oče rekel, daje nor. “Ne more delovati brez ojačevalnika. Mora biti kakšna prevara.”

“Ponavljal sem očetu, da je res, ga prepričeval, da mora to videti, in končno je šel z menoj tja, da bi pogledal. Potem je rekel: ‘Za vraga, res je-’”

Jobs seje dogodka živo spominjal, ker je takrat prvič spoznal, da njegov oče ne ve čisto vsega. Potem je prišel do še bolj vznemirljivega spoznanja, daje pametnejši od svojih staršev. Vedno je bil občudoval očetove sposobnosti in iznajdljivost. “Ni bil izobražen, vedno pa sem bil prepričan, daje nadvse pameten. Ni veliko bral, znal pa je veliko narediti. Obvladal je skoraj vse, kar je bilo mehansko.” Dogodek z oglenim mikrofonom, je pripovedoval Jobs, pa je v njem sprožil postopno spoznavanje, da je dejansko bistrejši od svojih staršev in od njih hitreje dojema. “Sloje za pomemben dogodek, ki je za vedno ostal v meni. Ko sem spoznal, da sem pametnejši od staršev, meje postalo neznansko sram, da tako čutim. Nikoli ne bom pozabil tega trenutka.” Pozneje je pripovedoval prijateljem, da se je zaradi tega odkritja, skupaj z dejstvom, da je bil posvojen, počutil odmaknjenega, ločenega, tako od družine kot od vsega sveta.

Kmalu zatem je prišlo do še enega zavedanja. Ne le, da je spoznal, kako je pametnejši od staršev, odkril je, da se tudi oni tega zavedajo. Paul in Clara Jobs sta bila ljubeča starša in sta bila pripravljena prilagoditi svoje življenje tako, da bo ustrezalo njunemu nadvse pametnemu sinu, ki je bil tudi nadvse odločne narave. Zelo veliko sta bila pripravljena storiti, da bi mu ugodila. Steve je tudi to kmalu spoznal. “Oba moja starša sta me razumela. Ko sta dojela, da sem nekaj posebnega, sta čutila velikansko odgovornost. Trudila sta se, da bi me oskrbovala z zadevami in me vpisovala na boljše šole. Bila sta se pripravljena podrediti mojim potrebam.”

Tako je odraščal ne le z občutkom, da so ga nekoč zapustili, temveč tudi z občutkom, daje nekaj posebnega. To drugo je bilo po njegovem prepričanju bolj pomembno pri razvoju njegove osebnosti.

Šolanje

Mati je Jobsa naučila brati, še preden je šel v osnovno šolo. Zaradi tega je imel v šoli določene težave. “Prva leta sem se dolgočasil, zato sem se zaposlil s tem, da sem delal lumparije.” Postalo je tudi jasno, da niti po naravi niti po vzgoji ni bil nagnjen k sprejemanju avtoritete. “Spoznal sem se z avtoriteto, kakršne prej še nisem srečal, in nič kaj všeč mi ni bila. To meje skoraj podrlo. Malo je manjkalo, da niso v meni ubili zadnje trohice vedoželjnosti.”

Osnovna šola Monta Loma blizu njegovega doma je bila sestavljena iz vrste nizkih zgradb iz petdesetih let. Dolgočasje je preganjal s potegavščinami. “Imel sem dobrega prijatelja, Ricka Ferrentina, skupaj sva počela vsakovrstne lumparije,” se je spominjal. “Napravila sva na primer majhne letake, na katerih je pisalo ‘Dan hišnih ljubljenčkov’. Noro je bilo, psi so preganjali mačke po vsej šoli, učitelji pa so bili povsem iz sebe.” Nekoč drugič sta prepričala nekaj otrok, da so jima izdali številko ključavnice na kolesu. “Potem sva šla ven in zamenjala vse ključavnice, tako da nihče ni mogel vzeti svojega kolesa. Šele pozno zvečer so zadevo uredili.” Ko je bil v tretjem razredu, so potegavščine postale drznejše. “Nekoč sva sprožila razstrelivo pod stolom učiteljice, ge. Thurman. Temeljito sva jo prestrašila.”

Ne preseneča, da so ga še pred koncem tretjega razreda dvakrat ali trikrat poslali domov. Oče pa ga je takrat že obravnaval kot nekaj posebnega in je s svojim mirnim, a odločnim nastopom jasno poudaril, da od šole ne pričakuje nič manj. “Glejte, saj ni sam kriv,” je pojasnjeval učiteljem - tako se je spominjal njegov sin. “Sami ste krivi, če ne morete dovolj zbuditi njegovega zanimanja.” Starši ga za prestopke v šoli nikoli niso kaznovali. “Oče mojega očeta je bil pijanec in ga je pretepal s pasom, mislim pa, da jih sam sploh nikoli nisem dobil. Oba starša sta vedela, da šola dela napačno, ker so me silili, da se učim stvari na pamet, namesto da bi me spodbujali.” Že tedaj je začenjal kazati znake mešanice občutljivosti in neobčutljivosti, razdražljivosti in nezainteresiranosti, ki gaje zaznamovala vse nadaljnje življenje.

Ko je prišel čas, da gre v četrti razred, so se v šoli odločili, daje najbolje, da posadijo Jobsa in Ferrentina v različna razreda. Jobsova učiteljica je postala Imogene Hill, ki sojo klicali ‘Teddy’. Taje postala, po Jobsovih besedah, “eden od svetnikov v mojem življenju”. Potem ko gaje učiteljica nekaj tednov opazovala, je sklenila, da bo ravnala najbolje, če ga podkupi. “Nekega dne po šoli mi je dala zvezek z matematičnimi nalogami in rekla, naj ga vzamem domov in rešujem naloge. Mislil sem si: ‘Si nora?’ Potem je privlekla ven gromozansko liziko, ki se mi je zdela velika kot cel svet, in rekla: ‘Ko boš končal, in če boš večinoma rešil pravilno, ti dam tole in pet dolarjev.’ Naloge sem vrnil po dveh dnevih.” Po nekaj mesecih podkupnina ni bila več potrebna. “Želel sem si le učiti se in ji ugoditi.”

Za nagrado mu je učiteljica dala tudi potrebščine za brušenje leče in sestavljanje fotoaparata. “Od nje sem se naučil več kot od kateregakoli drugega učitelja. Če ne bi bilo nje, bi bil zagotovo pristal v zaporu.” Tudi to je podkrepilo njegov občutek, daje nekaj posebnega. “V mojem razredu sem jo zanimal le jaz. Nekaj je videla v meni.”

Ni videla le inteligentnosti. Veliko let pozneje je rada kazala fotografijo svojega razreda tisto leto, ko so priredili ‘Dan Havajev’. Jobs seje pojavil brez havajske srajce, ki naj bi jih vsi nosili, na fotografiji pa gaje vendarle videti v taki srajci, na sredini v prvi vrsti. Uspelo mu je nekoga prepričati, da mu jo je dal.

Proti koncu četrtega razreda je ga. Hill preverila Jobsovo znanje. “Dosegel sem rezultate za drugi razred gimnazije,” se je spominjal. Zdaj je bilo torej jasno, pa ne le njemu in njegovim staršem, temveč tudi učiteljem, daje intelektualno nekaj posebnega. Šola je zato predlagala, da preskoči dve leti in gre naravnost v sedmi razred. Tako bi ga najlaže izzvali in spodbujali. Njegovi starši so se modro odločili, da preskoči le eno leto.

Prehod je bil boleč. V družbi je bil neroden in zadržan, zdaj pa se je znašel med leto dni starejšimi otroki. Še huje je bilo, daje bil šesti razred v drugi šoli, Crittenden. V marsičem se je zdelo, da je v drugem svetu, saj je ležala v soseski, polni etničnih tolp. “Dnevno so se odvijali pretepi pa tudi izsiljevanja na stranišču,” je zapisal novinar iz Silicijeve doline, Michael S. Malone. “Fantje so v dokaz možatosti redno nosili nože v šo

lo.” V času, ko je prišel Jobs, so skupino učencev zaprli zaradi skupinskega posilstva, avtobus sosednje šole pa so uničili, potem ko je njihova ekipa premagala ekipo Crittendena v rokoborbi.

Jobsa so pogosto ustrahovali, zato je sredi leta svojim staršem postavil ultimat. “Vztrajal sem pri tem, da me prepišejo v drugo šolo,” se je spominjal. Želja je bila finančno problematična. Njegovi starši so komaj shajali, jasno pa jim je bilo, da se bodo prej ali slej uklonili njegovi volji. “Ko so se upirali, sem jim rekel le, da bom pač nehal hoditi v šolo. Zato so preučili, kje so najboljše šole, napraskali skupaj vse do zadnjega drobiža in za 21.000 dolarjev kupili hišo v boljšem okolju.”

Preselili so se le pet kilometrov južneje, v nekdanji nasad marelic v Los Altosu, kjer so zdaj stale številne majhne hiše, podobne druga drugi kot jajce jajcu. Njihova hiša, na Crist Drivu št. 2066, je bila pritlična, s tremi spalnicami. Na eni strani je bila garaža z dvižnimi vrati, ki so se odpirala na ulico. Tam se je Paul Jobs lahko ubadal z avtomobili, njegov sin pa z elektroniko.

Druga pomembna značilnost hiše je bila, da je bila ravno še znotraj šolskega okrožja Cupertino-Sunnyvale, enega najvarnejših in najboljših v vsej dolini. “Ko sem se preselil sem, so bili tu še vedno sadovnjaki,” mi je kazal Jobs, ko sva šla mimo njegove nekdanje hiše. “Mož, ki je živel tamle, meje naučil, kako pridelovati ekološko hrano in kako kompostirati. Neverjetno dobro je znal vrtnariti. Nikoli nisem bolje jedel kot tedaj. Takrat sem začel ceniti ekološko pridelano sadje in zelenjavo.”

Jobsovi starši sicer z vero niso pretiravali, želeli pa so, da ima tudi sin versko vzgojo, zato so ga ob nedeljah vodili v luteransko cerkev. Ko je bil star trinajst let, se je to prenehalo. Julija leta 1968 je revija Life na naslovnici objavila pretresljivo fotografijo para sestradanih otrok v Biafri. Jobs je revijo nesel s seboj k verouku in vprašal župnika: “Če dvignem prst, ali bo bog vedel, katerega bom dvignil, še preden bom to vedel sam?”

Župnik je odvrnil: “Tako je, bog vse ve.” Potem mu je Jobs pokazal naslovnico revije in vprašal: “Torej, ali bog ve za tole in kaj se bo zgodilo s tema otrokoma?”

“Steve, vem, da tega ne razumeš ... Da, bog ve za tole.”

Jobs je izjavil, da ne želi več imeti ničesar opraviti s takim bogom in po tem ni šel nikoli več v cerkev. Več let pa je preučeval in skušal prakticirati zen budizem. Ko je veliko pozneje razglabljal o duhovnih vprašanjih, je pripomnil, daje religija najboljša tedaj, ko poudarja notranja doživetja in ne sprejete dogme. “Krščanstvo izgubi vitalnost, ko preveč poudarja slepo vero namesto življenja, kakršno je živel Jezus, in njegovega pogleda na svet,” mi je rekel. “Mislim, da so različne religije le različna vrata v isto hišo. Včasih se mi zdi, da hiša resnično obstaja, drugič pa spet, da ne. Stvar je zelo nejasna.”

Paul Jobs je imel v tistem času službo pri Spectra-Physicsu, podjetju v bližnji Santa Clari, ki je izdelovalo laserje za elektronske naprave in medicinske inštrumente. Kot mehanik je izdeloval prototipe izdelkov, ki so jih načrtovali inženirji. Njegov sin je bil navdušen nad tem, kakšna natančnost je pri tem potrebna. “Laserje je treba izjemno natančno naravnati,” je rekel Jobs. “Najbolj zahtevni, tisti za uporabo v ozračju in za medicinske potrebe, so imeli zelo natančne značilnosti. Mojemu očetu so na primer naročili: ‘Želimo tole, in sicer iz enega samega kosa kovine, da bodo koeficienti raztezanja povsod enaki.’ Potem je moral razmisliti, kako to narediti.” Večino kosov je bilo treba povsem na novo izdelati, zato je moral Paul sam sestaviti potrebno orodje in barve. Na njegovega sina je to naredilo velik vtis, a le redko gaje obiskal v delavnici. “Zanimivo bi bilo, ko bi me naučil uporabljati mlin in stružnico. Žal pa nikoli nisem šel tja, ker me je bolj zanimala elektronika.”

Neko poletje je Paul peljal Steva v Wisconsin, da sta obiskala družinsko mlekarsko kmetijo. Kmečko življenje Stevu ni bilo všeč, nekaj pa se mu je globoko vtisnilo v spomin. Videl je, kako je krava povrgla tele, in prevzelo ga je, ko je drobna žival že po desetih minutah vstala in začela hoditi. “Tega se ni naučila, temveč je to že imela v sebi,” seje spominjal. “Človeški dojenček tega ni sposoben. Zdelo se mi je neverjetno, čeprav se nikomur drugemu ni.” Povedal je to s tehniškim izrazoslovjem: “Tako je bilo, kot daje bilo v teličkovem telesu in njegovih možganih nekaj napravljeno tako, da takoj deluje usklajeno in se tega ni treba učiti.”

Deveti razred je Jobs obiskoval v gimnaziji Homestead, kompleks več enonadstropnih rožnato ometanih betonskih zgradb, kamor je hodilo dva tisoč učencev. “Načrte je naredil znameniti arhitekt, ki je zgradil več zaporov,” seje spominjal Jobs. “Želeli so, daje zgradba neuničljiva.” Veselilo gaje pešačenje in vsak dan je prehodil tisti kilometer in pol do šole.

Imel je malo prijateljev iste starosti, spoznal pa je nekaj starejših posameznikov, ki so bili v poznih šestdesetih letih vpleteni v gibanje protikul-ture. V tistem času sta se svetova tehniških navdušencev in hipijev začela prekrivati. “Moji prijatelji so bili resnično pametni,” je rekel. “Mene so zanimali matematika, naravoslovje in elektronika. Tudi njih so, zanimali pa so se tudi za LSD in celotno dogajanje okoli protikulture.”

Njegove potegavščine so bile v tistem času že praviloma povezane z elektroniko. Nekoč je doma po vsej hiši postavil povezane zvočnike, te pa je mogoče uporabiti tudi kot mikrofone. V svoji garderobi je postavil kontrolno središče, od koder je lahko poslušal, kaj se dogaja v drugih sobah. Neke noči gaje oče zasačil, ko je s slušalkami na glavi prisluškoval, kaj se dogaja v sobi staršev, in je jezno zahteval, da vse skupaj razdre. Marsikateri večer je Jobs prebil v garaži Larryja Langa, inženirja, ki je živel v bližini. Lang je Jobsu podaril oglen mikrofon, ki ga je bil tako navdušil, in ga spoznal z nadvse priljubljenimi kompleti Heathkit, s katerimi si si lahko sestavil amaterski radio in drugo elektronsko opremo. “Plošče kompletov Heathkit so bile vse označene za lažje sestavljanje, priložen pa je bil tudi priročnik, ki je pojasnjeval teorijo delovanja,” se je spominjal Jobs. “Ob tem si spoznal, da lahko sestaviš in razumeš karkoli. Potem ko si sestavil nekaj radioaparatov, si v katalogu morda videl televizor in si rekel ‘Tudi to bi lahko naredil,’ čeprav seveda nisi mogel. Imel sem veliko srečo, ker so mi tako oče kot kompleti Heathkit vlili vero, da lahko naredim karkoli.”

Lang ga je včlanil tudi v Hewlett-Packardov Klub raziskovalcev, skupino kakih petnajst študentov, ki so se ob torkih sestajali v kavami podjetja. “Vsakokrat so dobili kakega inženirja iz enega od laboratorijev, da jim je razlagal o tem, kar počne,” se je spominjal Jobs. “Moj oče me je vozil tja. Bil sem kot v nebesih. HP je utiral pot svetlečim diodam in tako smo se pogovarjali, kaj bi z njimi lahko počeli.” Ker je njegov oče zdaj delal za lasersko podjetje, gaje ta tema še posebej zanimala. Nekega večera je pri HP-ju prepričal enega od inženirjev, ki so se ukvarjali z laserji, da mu je razkazal laboratorij za holografijo. Največji vtis pa so nanj naredili mali računalniki, ki jih je podjetje razvijalo. “Tam sem prvič v življenju videl namizni računalnik. To je bil model 9100A, pravzaprav malo bolj dovršeno računalo, hkrati pa dejansko prvi namizni računalnik. Bil je velikanski, tehtal je kakih dvajset kilogramov, vendar je bil nekaj čudovitega. Kar zaljubil sem se vanj.”

Fante v Klubu raziskovalcev so spodbujali, da se lotevajo projektov. Jobs je sklenil, da sestavi frekvenčni števec, ki pri elektronskem signalu meri število impulzov na sekundo. Potreboval je nekaj sestavnih delov, ki so jih izdelovali pri HP-ju, zato je po telefonu poklical direktorja družbe. “V tistih časih so bile vse telefonske številke praviloma objavljene. V imenik sem pogledal številko Billa Hewletta v Palo Altu in ga poklical domov. Odzval se je in pogovarjala sva se dvajset minut. Dobil sem sestavne dele, dobil pa sem tudi službo v tovarni, kjer so izdelovali frekvenčne števce.” Jobs je tam delal poleti po prvem letu na gimnaziji Homestead. “Oče meje zjutraj odpeljal tja in me zvečer prišel iskat.” Njegovo delo je bilo predvsem “privijanje vijakov in matic na stvari za tekočim trakom”, kakor je sam to opisal. Sodelavci so nekoliko postrani gledali na fanta, ki se je uspel vriniti tako, da je po telefonu poklical direktorja. “Spominjam se, kako sem enemu od nadzornikov povedal, da obožujem to delo in ga potem vprašal, kaj sam najraje počne. “Fukam,” je rekel. Jobs se je laže razumel z inženirji, ki so delali nadstropje više. “Vsako jutro so ob desetih postregli s krofi in kavo. Takrat sem šel gor in se družil z njimi.”

Jobs je rad delal. Raznašal je tudi časopise - kadar je deževalo, ga je vozil oče -, v drugem razredu gimnazije pa je konce tedna in vse poletje delal v skladišču Halteka, velikanske trgovine z elektroniko. Taje bila za elektroniko to, kar so bili očetu odpadi za avtomobilske dele: raj za brskajoče, ki se je raztezal skoraj od enega uličnega križišča do drugega, poln novih, rabljenih in odpadnih sestavnih delov na neskončnih vrstah polic, nametanih v sode in na kupe na zunanjem dvorišču. “Zunaj, v bližini zaliva, so imeli ograjen prostor s takšnimi zadevami, kot je notranjost podmornice polaris, ki sojo razgradili in prodali za nadaljnjo porabo,” se je spominjal. “Vsi krmilni vzvodi in gumbi so bili tam. Barve so bile vojaško zelene in sive, stikala in pokrovčki lučk pa so bili rumeni in rdeči. Nekatera stikala so imela dolge vzvode, in ko si jih preklopil, je bilo fantastično, kot da si pri tem pognal v zrak celo mesto.”

Ob lesenih pultih v ospredju trgovine, nagrmadenih z debelimi katalogi v oguljenih fasciklih, so ljudje barantali za stikala, upore, kondenzatorje in včasih za najnovejše pomnilniške čipe. Njegov oče je to počel pri avtomobilskih delih, uspevalo pa mu je zato, ker je bolje od prodajalca vedel, koliko je kaj vredno. Podobno je bilo z Jobsom. Vse natančneje je spoznaval elektronske dele, krepko pa mu je pomagala tudi njegova ljubezen do pogajanja in želja, da bi prišel do dobička. Hodil je na bolšje trge z elektroniko, kakršen je bil na primer v San Joseju, se pogajal za ceno rabljene plošče tiskanega vezja, na kateri je bilo kaj vrednih čipov ali drugih elektronskih delov, potem pa je to prodal poslovodji pri Halteku.

Jobs si je z očetovo pomočjo prvi avto kupil pri petnajstih. Nash me-tropolitan, ki mu je njegov oče vgradil motor MG, je tehtal dve toni. Jobsu ni bil posebno všeč, vendar očetu tega ni povedal. Kmalu si je omislil avtomobil po svojem okusu. “Gledano nazaj se zdi nash metropolitan nadvse ‘hud’ avto,” je pozneje rekel. “V tistem času pa je bil vse prej kot to. Avto pa je le bil, tako daje bilo to super.” V letu dni si je prihranil dovolj denarja, da gaje lahko zamenjal za rdeči fiat 850 kupe z Abarthovim motorjem. “Oče mi ga je pomagal kupiti in pregledati. Bilo je nadvse razburljivo, da sem zmogel zaslužiti in prihraniti dovolj, da sem si nekaj kupil.”

Isto poletje, med drugim in tretjim letom na Homesteadu, je Jobs začel kaditi marihuano. “Prvič sem se zadel tisto poletje. Star sem bil petnajst let in potem sem začel redno kaditi travo.” Nekoč je njegov oče našel nekaj mamila v sinovem fiatu. “Kaj je to?” je vprašal. Jobs je mimo odgovoril: “To je marihuana.” To je bil eden od redkih trenutkov, ko seje moral soočiti z očetovo jezo. “To je bilo edinkrat, da sem se resnično sporekel z očetom,” je rekel. A oče seje tudi tokrat uklonil njegovi volji. “Želel je, da mu obljubim, da nikoli več ne bom kadil trave, vendar tega nisem storil.” V zadnjem letu gimnazije je jemal tudi LSD, kadil hašiš in preizkušal, kako na duševno stanje vpliva pomanjkanje spanca. “Pogosteje sem se zadeval. Včasih smo jemali tudi halucinogene, najpogosteje v naravi ali v avtomobilu.”

V zadnjih dveh letih na gimnaziji je tudi intelektualno vzcvetel in se znašel nekako na preseku med tistimi, ki so bili povsem obsedeni od elektronike, in onimi, ki sta jih zanimali literatura in ustvarjalnost. “Začel sem veliko poslušati glasbo in brati še druge stvari, ne le strokovne -Shakespeara, Platona. Ljubil sem Kralja Leam.” Rad je imel tudi Moby Dicka in poezijo Dylana Thomasa. Vprašal sem ga, kako se primerja s kraljem Learom in kapitanom Ahabom, dvema najbolj odločnima in obsedenima literarnima likoma, vendar ni reagiral na povezavo, na katero sem namigoval, zato nisem nadaljeval. “V zadnjem razredu gimnazije sem užival pri predmetu angleščine. Učitelj je bil podoben Ernestu He-mingwayu. Med drugim nas je peljal na pohod po snegu v narodni park Yosemite.”

Eden od predmetov, ki si gaje Jobs izbral, je pozneje prešel v izročilo Silicijeve doline. Predmet elektronike je poučeval John McCollum, nekdanji mornariški pilot, kije s svojo nadarjenostjo za nastopanje navduševal učence, ko jim je kazal poskuse s Teslovo tuljavo. Njegov mali skladiščni prostor, katerega ključ je občasno dal učencem, je bil poln tranzistorjev in drugih sestavnih delov, ki jih je nabavljal.

McCollum je poučeval v učilnici na robu celotnega kompleksa, prav ob parkirišču. “Tukaj je bilo,” se je Jobs spominjal, ko je gledal skozi okno, “in tamle zraven je bila nekoč avtomehanična delavnica.” Bližina obeh prostorov je poudarjala spremembo interesov od časov njegovega očeta. “Po mnenju učitelja McColluma je bil predmet elektronike nekakšna novodobna avtomehanična delavnica.”

McCollum je verjel v disciplino in spoštovanje avtoritete. Jobs pa ne. Ni več skušal prikrivati svojega prezira do avtoritete. V njem se je žilava in nenavadna intenzivnost mešala z vzvišeno upornostjo. McCollum je pozneje rekel: “Ponavadi je bil nekje v kotu, kjer je počel nekaj svojega in dejansko z menoj in s preostalimi v razredu ni želel imeti nič opraviti.” Jobsu nikoli ni zaupal ključa do skladišča. Nekega dne je Jobs potreboval del, ki ga ni imel, in je na njihove stroške poklical proizvajalca, Burroughs, v Detroit, ter povedal, da načrtuje nov izdelek in bi rad preizkusil njihov sestavni del. Taje prispel z letalsko pošto nekaj dni pozneje. Ko je McCollum Jobsa vprašal, kako gaje dobil, mu je ta z upornim ponosom opisal, kako je telefoniral in si zagotovil potrebni del. “Bil sem besen,” je rekel McCollum. “Nisem želel, da moji učenci tako postopajo.” Jobsov odgovor je bil: “Nimam denarja za telefonski klic. Oni imajo dovolj denarja.”

Jobs je le eno leto hodil k McCollumovemu predmetu, čeprav je ta trajal tri leta. Pri enem svojih projektov je izdelal napravo s fotocelico, ki je vključila vezje, ko si nanjo posvetil - nekaj, kar bi lahko napravil vsak gimnazijec z zanimanjem za tehniko. Veliko raje pa seje igral z laserji, ki jih je spoznal pri svojem očetu. Z nekaj prijatelji je izdelal napravo za svetlobne učinke na zabavah, tako da se je laserska svetloba odbijala od

j    j

zrcal, pritrjenih na zvočnike njegovega stereosistema.

DRUGO POGLAVJE

NENAVADNI PAR

Dva Steva Woz

Ko je Jobs hodil k uram učitelja McColluma, se je spoprijateljil z nekdanjim učencem s te šole, ki je slovel po svoji čudežni nadarjenosti pri tem predmetu, učitelj pa ga je imel za najboljšega učenca vseh časov. Brat Stephena Wozniaka je bil v plavalni ekipi skupaj z Jobsom. Wozniak je bil pet let starejši od Jobsa in je o elektroniki vedel veliko več. Čustveno in družbeno pa ni bil nič bolj zrel od nerodnega gimnazijskega navdušenca za tehniko.

Tako kot Jobs se je tudi Wozniak veliko naučil od svojega očeta. To učenje pa je bilo precej drugačno. Paul Jobs je imel nedokončano gimnazijo, s popravljanjem avtomobilov pa je solidno zaslužil, ker je znal poceni nabavljati dele. Francis Wozniak, ki so ga klicali Jerry, je bil vrhunski inženir, diplomiral je bil na univerzi Cal Tech, kjer je bil tudi član nogometne ekipe, pozneje pa je delal kot raketni inženir pri Lockheedu. Poveličeval je tehniko in preziral tiste znotraj podjetja, ki so se ukvarjali z upravo, trženjem in prodajo. “Spominjam se, kako mi je rekel, da je inženirstvo najvišja stopnja, ki jo lahko dosežemo,” seje pozneje spominjal Steve Wozniak. “Družba z njim doseže novo raven.”

Eden od prvih spominov Steva Wozniaka je bil, kako je šel s svojim očetom v njegovo službo, kjer mu je ta pokazal elektronske dele in jih “razstavljal po mizi, da sem se lahko igral z njimi”. Zavzeto je gledal, kako se oče trudi, da bi naravnal krivuljo na videozaslonu in tako ugotovil, ali vezje pravilno deluje. “Razumel sem, da je to, kar počne oče, pomembno in dobro.” Woz, kakor so ga že tedaj klicali, je spraševal o uporih in tranzistorjih, ki so ležali okoli po hiši, oče pa mu je na tabli pojasnjeval, kako kaj deluje. “Ko mi je razlagal, kako deluje upor, se je poglobil vse do atomov in elektronov. Tedaj sem bil v drugem razredu osnovne šole in ni mi pisal enačb, temveč mi je pojasnil tako, da sem si lahko predstavljal.”

Oče je Woza naučil še nekaj, kar je postalo neločljivi del njegovega otročjega, družbeno zadržanega značaja: Nikoli ne laži. “Oče je verjel v poštenost, skrajno poštenost. To je najpomembnejše, kar me je naučil. Nikoli se ne lažem, tudi danes ne.” (Edina izjema je bila, ko je šlo za kako dobro potegavščino.) Poleg tega je v sinu vzgojil odpor do pretirane stremljivosti, kar ju je pozneje z Jobsom močno ločevalo. Woz je leta 2010 ob javnem prikazu Applove novosti, štirideset let po tem, ko sta se z Jobsom spoznala, takole pripovedoval: “Oče mi je govoril, naj se vedno držim sredine. Nisem si želel biti v ospredju s pomembnimi ljudmi, kakršen je Steve. Moj oče je bil inženir in tudi sam sem si želel le tega. Bil sem preveč zadržan, da bi bil poslovni pomembnež, kot je Steve.”

V četrtem razredu je bil Wozniak že močno predan elektroniki. Laže se je družil s tranzistorji kot z dekleti in razvijal se je v značilnega čokatega in zgrbljenega mladeniča, ki večino časa prebije sklonjen nad elektronskimi vezji. Pri isti starosti, pri kateri se je Jobs navduševal nad oglenim mikrofonom, ki ga njegov oče ni znal pojasniti, je Wozniak iz tranzistorjev sestavljal sistem zvočne zveze z ojačevalniki, releji, lučkami in brenčali, s katerim je povezal otroške sobe šestih hiš v soseščini. Pri starosti, pri kateri je Jobs sestavljal Heathkitove komplete, je Wozniak sestavljal Hallicraftersov oddajnik in sprejemnik, najbolj dovršen radio, kar jih je bilo na trgu.

Woz je veliko bral očetove revije o elektroniki in se navdušil nad članki o novih računalnikih, kakršen je bil na primer zmogljivi ENIAC. Boo-lovo algebro je imel v mezincu in se je čudil, kako preproste so te naprave. V osmem razredu je sestavil računalo s sto tranzistorji, dvesto diodami in dvesto upori, vse skupaj na desetih ploščah tiskanega vezja.

Na krajevnem tekmovanju, ki ga je organiziralo vojno letalstvo, je prejel prvo nagrado, čeprav so se tekmovanja udeležili učenci do dvanajstega razreda.

Ko so se fantje njegove starosti začeli družiti z dekleti in hoditi na zabave, je Woz postal še bolj samotarski, saj se mu je zdelo takšno življenje veliko bolj zapleteno od načrtovanja in sestavljanja vezij. “Ko smo se prej vozili s kolesi in vse drugo, sem bil priljubljen, zdaj pa sem bil nenadoma družbeno osamljen,” se je spominjal. “Zdelo se mi je, da se nihče ne pogovarja z menoj.” Duška si je dal z nedolžnimi potegavščinami. V dvanajstem razredu je sestavil elektronski metronom in ugotovil, da je slišati, kot da bi tiktakala bomba. Zato je z nekaj velikih baterij snel nalepke, jih povezal skupaj in postavil v omarico v šoli. Vezje je napravil tako, da je naprava začela tiktakati hitreje, ko si omarico odprl. Pozneje tega dne so ga poklicali v ravnateljevo pisarno. Mislil je, da zato, ker je spet prejel najvišje priznanje pri matematiki. Pričakala pa ga je policija. Ko so odkrili napravo, so poklicali ravnatelja, ta pa je z zadevo pogumno stekel ven na nogometno igrišče in odklopil žice. Woz je skušal zadrževati smeh, a mu ni povsem uspelo. Poslali so ga v pripor za mladoletnike, kjer je prebil noč. Doživetje je bilo razburljivo. Sojetnikom je pokazal, kako lahko odklopijo žice, po katerih se napajajo stropni ventilatorji, in jih priključijo na radiatorje, tako da bi vsakogar streslo, če bi se jih dotaknil.

Woz sije štel v čast, da ga je elektrika tu in tam stresla. Ponosen je bil na to, daje elektrotehnik, kar naj bi pomenilo tudi, da so tresljaji elektrike nekaj vsakdanjega. Nekoč je sestavil nekakšno ruleto, pri kateri so štirje igralci vtaknili palce v odprtino, ko pa se je kroglica umirila, je enega od njih streslo. “Ljudje, ki so se ukvarjali s strojno opremo, so se radi igrali to igro, tiste, ki so se posvečali le programski opremi, pa je bilo strah,” je pripomnil.

Med zadnjim letom v gimnaziji so mu ponudili službo v Sylvanii in tam je prvič v življenju delal na računalnikih. Iz knjige seje naučil jezika FORTRAN, prebral pa je tudi priročnike za večino sistemov tistega časa, začenši s PDP-8 podjetja Digital Equipment. Potem je preučil tehnične specifikacije najnovejših mikročipov in s temi deli skušal sestaviti nove računalnike. Zadal sije izziv, da izdela napravo z enakimi zmogljivostmi, pri tem pa uporabi čim manjše število sestavnih delov. Vsak večerje skušal izboljšati načrte, ki jih je bil pripravil prejšnji večer. Ob koncu zadnjega leta je bil že pravi mojster. “Načrtoval sem računalnike samo s polovičnim številom čipov, kakor so jih uporabljala podjetja, ki so izdelovala dejanske računalnike, vendar sem to počel le na papirju.” Prijateljem o tem ni ničesar povedal. Večina sedemnajstletnikov tega ne bi imela za posebno zabavno.

Ob koncu tedna za dan zahvalnosti v svojem zadnjem letuje Wozniak obiskal univerzo v Koloradu. Zaradi praznikov je bila zaprta, našel pa je študenta elektrotehnike, ki mu je razkazal laboratorije. Moledoval je očeta, da naj ga tja vpiše, čeprav je šolnina v drugi zvezni državi presegala to, kar so si Wozniakovi lahko privoščili. Sklenila sta dogovor: lahko bo tja hodil eno leto, potem pa se bo prepisal na javno visoko šolo De Anza v domači zvezni državi. Ko je jeseni leta 1969 prispel v Kolorado, je toliko časa porabil za potegavščine (na primer tako, da je dal računalnikom natisniti metre in metre papirja z napisom ‘Jebi Nixona’), da nekaj predmetov ni uspešno opravil in je moral pavzirati. Poleg tega je napisal program za računanje Fibonaccijevih števil, ki je porabil toliko računalniških ur, da mu je univerza zagrozila, da mu bo izstavila račun. Tako je brez težav izpolnil svoj del dogovora s starši in se prepisal na De Anzo. Po prijetnem letu na De Anzi si je Wozniak vzel prosto leto, da bi nekaj zaslužil. Delo je dobil pri podjetju, kije izdelovalo računalnike za kalifornijsko ministrstvo za promet, sodelavec pa mu je ponudil nekaj čudovitega: Priskrbel da mu bo nekaj čipov, da bo lahko izdelal računalnike, ki jih je bil načrtoval na papirju. Wozniak seje odločil, da bo porabil čim manjše število čipov, tako zaradi osebnega izziva kot zato, ker ni želel izkoriščati kolegove prijaznosti.

Veliko delaje opravil v garaži prijatelja za vogalom, Billa Femandeza, ki je še hodil na gimnazijo Homestead. Med delom sta pila velike količine osvežilne pijače cragmont cream soda, se s kolesom vozila v trgovino, da sta vrnila steklenice, prejela depozit zanje in kupila še več pijače. “Zato sva računalnik imenovala Cream Soda Computer” se je spominjal Wozniak. Naprava je bila pravzaprav računalo za množenje števil, ki si jih vnašal s stikali, rezultat pa so v dvojiški obliki prikazovale lučke.

Ko je bil računalnik izdelan, mu je Femandez povedal, daje na gimnaziji Homestead nekdo, ki ga mora spoznati. “Ime mu je Steve. Rad ima potegavščine, tako kot ti, prav tako pa ga zanima tudi sestavljanje elektronskih naprav.” Verjetno je bilo to najpomembnejše srečanje v kaki garaži v Silicijevi dolini od tedaj, ko je dvaintrideset let pred tem Hevvlett vstopil v Packardovo. “S Stevom sva dolgo sedela na pločniku pred Billovo hišo in si izmenjevala pripovedi - predvsem o potegavščinah, ki sva se jih domislila, pa tudi o tem, kakšne načrte za elektronske naprave sva izdelala,” seje spominjal Wozniak. “Veliko sva imela skupnega. Ponavadi mi je bilo zelo težko komu pojasniti, kakšne naprave načrtujem, Steve pa je takoj razumel. In bil mi je všeč. Bil je suhljat in žilav pa poln energije.” Tudi na Jobsa je novi prijatelj napravil vtis. “Woz je bil prvi človek, ki sem ga kdaj srečal, kije vedel več o elektroniki od mene,” je nekoč rekel in pri tem nekoliko pretiraval glede svojega znanja. “Takoj mi je bil všeč. Bil sem precej zrel za svoja leta, on pa nekoliko nezrel, tako da se je to izravnalo. Bil je nadvse pameten, čustveno pa je bil moje starosti.” Poleg zanimanja za računalnike sta imela skupno tudi ljubezen do glasbe. “Tisti časi so bili čudoviti za glasbo,” se je spominjal Jobs. “Bilo je tako, kot da živiš v Beethovnovih in Mozartovih časih. Resnično. V prihodnosti bodo na ta čas tako gledali. Z Wozom pa sva to dejansko doživljala.” Wozniak je Jobsa vpeljal v veličastne pesmi Boba Dylana. “Izsledila sva tipa v Santa Cruzu, ki je izdajal glasilo o Dylanu,” je pripovedoval Jobs. “Dylan je snemal vse svoje koncerte, nekateri pa niso bili ravno tankovestni, tako da je bilo' kmalu vse polno posnetkov. Piratskih. Ta tip pa je imel vse.”

Kmalu sta se odpravljala skupaj na pohode za Dylanovimi posnetki. “Potikala sva se po San Joseju in Berkeleyju ter iskala piratske Dylanove posnetke, ki sva jih zbirala,” je rekel Wozniak. “Kupovala sva broširane izdaje Dylanovih pesmi in sijih dolgo v noč razlagala. Dylanova lirika je spodbujala kreativno razmišljanje.” Jobs je pristavil: “Imel sem čez sto ur posnetkov, vključno z vsemi koncerti turneje leta ‘65 in ‘66,” tiste, na kateri je Dylan prešel na elektroniko. Kupila sta si vsak svoj vrhunski kolu-tni magnetofon TEAC. “Snemal sem pri nižjih vrtljajih, da sem na trak spravil čim več posnetkov,” je rekel Wozniak. Jobs je bil enako zagnan: “Namesto zvočnikov sem si kupil odlične slušalke, ležal na postelji ter ure in ure poslušal to glasbo.”

Jobs je na gimnaziji Homestead ustanovil krožek za glasbene in svetlobne predstave ter tudi za potegavščine. (Nekoč so na sadilni stroj za cvetlice prilepili zlato prebarvano straniščno školjko.) Imenovali so ga Buck Fry Club, da bi se tako ponorčevali iz ravnateljevega imena. Wozniak in njegov prijatelj Allen Baum, ki sta sicer oba že končala gimnazijo, sta se Jobsu ob koncu njegovega predzadnjega leta pridružila pri snovanju poslovilnega dogodka za maturante. Ko meje Jobs štiri desetletja pozneje vodil po svoji nekdanji šoli, seje ustavil na mestu, kjer seje potegavščina odvila, in pokazal. “Vidite tisti balkon? Tam smo priredili potegavščino z zastavo, ki je dokončno potrdila najino prijateljstvo.” Baum je veliko rjuho pobarval z zeleno in belo barvo šole, potem pa so nanjo narisali roko z iztegnjenim sredincem. Baumova prijazna mati jim je pri risbi pomagala, pokazala jim je tudi, kako uporabljati različne odtenke in senčenje, daje bilo videti bolj resnično. “Dobro vem, kaj je to,” se je namuznila. Namestili so škripčevje, da so lahko plakat počasi teatralno spustili, medtem ko so maturanti korakali mimo balkona. Stvaritev so podpisali s ‘SWAB JOB’, kar so sestavili iz začetnic Wozniaka in Bau-ma ter Jobsovega priimka. Potegavščina je prešla v izročilo šole, Jobs pa spet začasno ni smel obiskovati pouka.

Pri neki drugi potegavščini je Wozniak sestavil žepno napravo, ki je oddajala televizijske signale. Stopil je v prostor, kjer je skupina ljudi gledala televizijo, na primer skupni prostor v študentskem domu, in na skrivaj pritisnil gumb, tako da so se na televizorju pokazale le motnje. Ko je potem nekdo vstal in udaril po televizorju, je spustil gumb in slika se je spet pojavila. Ko je nič hudega sluteče gledalce pripravil do tega, da so skakali gor in dol na njegov ukaz, je zadeve še zapletel. Pustil je, da je ostala slika nejasna, dokler se ni nekdo dotaknil antene. Po daljšem času jih je pripravil do tega, da so verjeli, da mora nekdo držati anteno in stati na eni nogi ter se z roko dotikati vrhnjega dela televizorja. Ko več let pozneje pri uvodnem govoru na pomembni predstavitvi ni uspel takoj pripraviti videa, da bi pravilno deloval, je Jobs povezal zabavno zgodbo, kar sicer ni bilo predvideno. “Woz je imel v žepu napravo in šla sva v študentski dom, kjer je kup ljudi gledal na primer Zvezdne steze, in jim je pokvaril prikazovanje. Nekdo je šel televizor uredit, Woz pa je izklopil napravico šele, ko je dvignil nogo, ko pa je spet stopil na tla, jo je spet pokvaril.” Jobs seje na odru zvil v presto in med smehom gledalcev končal pripoved: “V kakih petih minutah je pripravil ljudi do tega, da so v takih pozah naravnavali televizijsko sliko.”

Modra škatlica

Najbolj premetena kombinacija potegavščine in elektronike - ter dogodivščina, ki je pripomogla k ustanovitvi Appla - se je začela neko nedeljsko popoldne, ko je Wozniak prebral članek v reviji Esquire, ki mu jo je bila mati pustila na kuhinjski mizi. Bilo je septembra leta 1971 in pripravljal seje, da se odpelje na tretjo univerzo po vrsti, Berkeley. V članku ‘Skrivnosti modre škatlice’ je avtor Ron Rosenbaum opisoval, kako so hekerji in navdušenci za telekomunikacijsko tehnologijo odkrili način, kako lahko brezplačno telefonirajo medkrajevno, tako da posnemajo tone, ki preusmerjajo signale po omrežju AT&T. “Na polovici dolgega članka sem moral poklicati svojega najboljšega prijatelja, Steva Jobsa, in mu prebrati dele besedila,” se je spominjal Wozniak. Jasno mu je bilo, da je Jobs, ki je tedaj obiskoval zadnji razred gimnazije, eden redkih ljudi, ki bo prav tako nadušen kot on.

Eden od junakov v članku je bil John Draper, heker z vzdevkom Cap-tain Crunch, ker je odkril, daje zvok, ki ga proizvaja igračka piščalka, ki so jo prilagali škatlam kosmičev, prav tak kot ton s frekvenco 2600 Hz, ki so ga uporabljali za usmerjanje klicev v stikalih telefonskega omrežja. Z njo si lahko preslepil sistem, daje prepustil medkrajevne klice brez dodatnih stroškov. Članek je razkril, daje podatke o drugih tonih, ki usmerjajo klice, mogoče najti v strokovni reviji Bell System Technical Journal, zato so pri AT&T na knjižnice nemudoma naslovili prošnjo, da revijo umaknejo.

Ko je Wozniak tisto popoldne poklical Jobsa, je bilo temu takoj jasno, da morata dobiti tisto revijo. “Nekaj minut pozneje je Woz prišel pome in šla sva v knjižnico v SLAC (Stanford Linear Accelerator Center),” se je spominjal Jobs. Ker je bila nedelja, je bila knjižnica zaprta, vendar sta vedela, kako lahko prideta noter skozi vrata, ki praviloma niso bila zaklenjena. “Spominjam se, kako sva besno brskala po kupih revij in Woz je končno našel številko z vsemi frekvencami. Bila sva navdušena, odprla sva revijo in našla podatke. Govorila sva si: ‘Resnično je. Noro, čisto resnično je.’ Vse je bilo tam - toni in frekvence.”

Wozniak je šel do trgovine Sunnyvale Electronics, preden so jo zvečer zaprli, in kupil potrebne dele za izdelavo analognega tonskega generatorja. Jobs je bil sestavil frekvenčni števec, ko je bil v Klubu raziskovalcev pri HP-ju, in z njim sta kalibrirala zaželene tone. S številčnico sta izbirala ustrezne tone po navodilih iz članka in jih snemala. O polnoči sta bila pripravljena, da jih preizkusita. Žal oscilatorji, ki sta jih uporabljala, niso bili dovolj stabilni, da bi proizvajali pravilno cvrčanje, ki bi preslepilo telefonsko družbo. “Videla sva, da s Stevovim frekvenčnim števcem prihaja do nestabilnosti,” seje spominjal Wozniak, “nisva pa ga mogla pripraviti do tega, da bi ustrezno deloval. Naslednje jutro sem moral v Berkeley in odločil sem se, da bom tam izdelal digitalno različico.”

Še nihče ni naredil digitalne modre škatlice, vendar je bil izziv Wozni-aku pisan na kožo. Z Radio Shackovimi diodami in tranzistorji in ob pomoči študenta glasbe, ki je imel popolni posluh, je napravo sestavil še pred dnevom zahvalnosti. “Še nikoli nisem sestavil vezja, na katero bi bil tako ponosen,” je rekel. “Še danes mislim, daje bilo izredno.”

Nekega večera se je Wozniak iz Berkeleyja pripeljal k Jobsu domov, da bi zadevo preizkusila. Poskušala sta telefonirati Wozniakovemu stricu v Los Angeles, vendar sta se zmotila pri številki. A to ni bilo pomembno, glavno je bilo, da naprava deluje. “Dober večer! Kličeva vas brezplačno! Kličeva vas brezplačno!” je kričal Wozniak. Oseba na drugi strani je bila zbegana in nejevoljna. Jobs se je pridružil: “Kličeva iz Kalifornije! Iz Kalifornije! Z modro škatlico.” Verjetno je človeka to še dodatno zmedlo, saj je tudi sam živel v Kaliforniji.

Sprva sta modro škatlico uporabljala za potegavščine. Najbolj drzna je bila tista, ko sta poklicala Vatikan in seje Wozniak pretvarjal, daje Henry Kissinger ter da želi govoriti s papežem. “Smo na vrhunskem srečanju v Moskvi in moramo govoriti s papežem,” je rekel. Povedali so mu, da je ura pol šestih zjutraj ter da papež spi. Ko je pozneje še enkrat poklical, je na telefon dobil škofa, ki naj bi prevajal. S papežem pa nikoli nista uspela govoriti. “Posvetilo se jim je, da Woz ni Henry Kissinger,” se je spominjal Jobs. “Klicala sva izjavne telefonske govorilnice.”

Z modro škatlico sta prišla do pomembnega mejnika, ki je določil vzorec njunega prihodnjega sodelovanja: Jobs se je namreč domislil, da bi naprave lahko izdelovala in jih prodajala, ne pa se le kratkočasila z njimi. “Nabavil sem preostale dele, kot so ohišje, napajalnik in številska tipkovnica, ter razmislil, kakšno ceno lahko zahtevava,” je rekel Jobs ter s tem že nakazal, kakšno vlogo bo odigral pri ustanavljanju Appla. Končni izdelek je bil velik kot približno dva kupčka igralnih kart. Sestavni deli so stali 40 dolarjev in Jobs se je odločil, da bosta postavila ceno na 150 dolarjev.

Po zgledu drugih navdušencev za piratsko telefonijo, kakršen je bil Captain Crunch, sta si izmislila vzdevke. Wozniak je bil ‘Berkeley Blue’, Jobs pa ‘Oak Tobark’. Napravo sta razkazovala po študentskih domovih, kjer sta jo priključila na telefon in zvočnik. Medtem ko so potencialni kupci gledali, sta poklicala hotel Ritz v Londonu ali storitev šal po telefonu v Avstraliji. “Izdelala sva kakih sto modrih škatlic in prodala skoraj vse,” seje spominjal Jobs.

Zabava in dobiček sta doživela konec v piceriji v Sunnyvalu. Jobs in Wozniak sta se pripravljala, da se odpeljeta v Berkeley z modro škatlico, ki stajo pravkar dokončala. Jobs je potreboval denar in mu je bilo veliko do tega, dajo proda, zato je skušal zanjo navdušiti nekaj ljudi pri sosednji mizi. Zanimalo jih je in Jobs je iz govorilnice klical v Chicago. Možje so rekli, da morajo v avto po denar. “Gremo torej do avta, vsi skupaj, tudi Woz, jaz v roki držim modro škatlico, tip odpre vrata avta, seže pod sedež in privleče ven pištolo,” se je spominjal Jobs. Še nikoli ni videl pištole tako od blizu in postalo gaje resnično strah. “S pištolo mi meri naravnost v trebuh in mi reče, naj mu dam škatlo. Razmišljal sem, ali mu bi mogoče lahko vrata zaloputnil na noge, da bi zbežala, a se mi je zdelo precej verjetno, da bi me ustrelil. Zato sem mu počasi, zelo previdno izročil škatlo.” Rop je bil kaj nenavaden. Mož, ki je vzel škatlo, je Jobsu pustil telefonsko številko in mu rekel, da bo plačal, če deluje. Ko je Jobs pozneje poklical na to številko, je človek rekel, da naprave ne zna uporabljati. Jobs ga je potem s svojim posrečenim pristopom prepričal, da bi se z Woznia-kom dobili na javnem kraju. Na koncu pa sta se vendarle odločila, da se s pištolo ne bi več želela srečati, tudi če to pomeni, da sta ob 150 dolarjev.

Partnerstvo je tlakovalo pot do veliko večje skupne pustolovščine. “Če ne bi bilo modrih škatlic, ne bi bilo Appla,” je Jobs pozneje razmišljal. “O tem sem povsem prepričan. Z Wozom sva se naučila sodelovati, pridobila sva si samozavest, da lahko rešiva tehnične probleme in dejansko nekaj proizvedeva.” Izdelala sta majhno vezje, s katerim je bilo mogoče obvladovati infrastrukturo, vredno milijarde dolarjev. “Ne morete si predstavljati, koliko samozavesti nama je to vlilo.” Woz je prišel do enakega sklepa: “Verjetno ni bilo pametno, da sva jih prodajala, okusila pa sva, kaj lahko storiva z mojim tehniškim znanjem in njegovo vizijo.” Avantura z modro škatlico je utrdila obliko porajajočega se partnerstva. Woz bo blagi čarodej, ki ustvarja odlične izume, ki bi jih najraje kar razdal, Jobs pa bo ugotovil, kako jih napraviti bolj enostavne za uporabnika, jih zapakirati v smiselno celoto, prodati in pri tem zaslužiti.

TRETJE POGLAVJE

IZSTOP

Vključi, naravnaj...

Chrisann Brennan

Jobs je proti koncu svojega zadnjega leta na gimnaziji Homestead, spomladi leta 1972, začel hoditi s Chrisann Brennan, dekletom približno njegove starosti, ki pa je hodila v razred niže. Imela je svetlo rjave lase, zelene oči, visoke ličnice, videz krhkosti in je bila zelo privlačna. V tistem času so se njeni starši ločevali in je bila zato občutljiva. “Skupaj sva delala na risanem filmu, potem pa sva začela hoditi in postala je moje prvo resno dekle,” se je spominjal Jobs. Chrisann je pozneje pripovedovala: “Steve je bil nekako prismojen. Prav zato meje privlačil.”

Jobsova prismojenost je bila gojene sorte. Začenjal se je ukvarjati s svojimi obsedenimi prehranjevalnimi navadami, ki so ga potem držale vse življenje, in je jedel le sadje in zelenjavo, zato je bil vitek in žilav. Naučil se je nepremično gledati ljudi v oči, in do popolnosti je prignal dolga obdobja tišine z vmesnimi izbruhi hitrega govorjenja. Zaradi te nenavadne mešanice intenzivnosti in vzvišenosti ter las do ramen in kuštrave brade je bil podoben noremu šamanu. Nihal je med očarljivostjo in čudnostjo. “Videti je bil napol nor,” seje spominjala Chrisann. “Bilje zelo napet, zdelo seje, daje okoli njega nekakšna obsežna temina.”

Jobs je v tistem času začel jemati LSD, z njim pa ga je začela jemati tudi Chrisann, prvič na žitnem polju malo ven iz Sunnyvala. “Bilo je čudovito,” se je spominjal. “Veliko sem poslušal Bacha in nenadoma je Bach igral sredi tega žitnega polja. To je bil najlepši občutek v mojem življenju dotlej. Počutil sem se kot dirigent Bachove simfonije, ki je vznikala na žitnem polju.”

Tistega poletja leta 1972, potem ko je maturiral, sta šla s Chrisann živet v kočo na hribih nad Los Altosom. “S Chrisann greva živet v kočo v hribih,” je nekega dne sporočil staršem. Njegov oče je bil besen. “Niti slučajno,” je rekel. “Tega ne dovolim.” Nedavno sta se bila sporekla glede marihuane in tudi tokrat je mlajši Jobs uveljavil svojo voljo. Le poslovil seje in odšel.

Chrisann je poleti veliko slikala. Bila je nadarjena in za Jobsa je naslikala sliko klovna, ki jo je potem obesil na steno. Jobs je pisal pesmi in igral kitaro. Bilje lahko okrutno hladen in nesramen do nje, bil pa je tudi očarljiv in je znal uveljaviti svojo voljo. “Bil je razsvetljen, a krut človek,” seje spominjala. “To je nenavadna kombinacija.”

Sredi poletja se je Jobs skoraj ubil, ko se je njegov rdeči fiat vžgal. S prijateljem z gimnazije Timom Brownom se je vozil po hribovju Santa Cruz, ko je Tim pogledal nazaj in opazil, kako iz motorja švigajo plameni, in mimo rekel Jobsu: “Ustavi se, avto gori.” Jobs je ustavil. Njegov oče se je pripeljal do hribov, kljub temu da sta se bila sporekla, in odvlekel avtomobil domov.

Jobs je Wozniaka prosil, naj ga pelje do visoke šole De Anza, da bi tam preiskal ponudbo del na oglasni deski in tako morda prišel do denarja za nov avto. Našla sta ponudbo nakupovalnega središča Westgate, kjer so iskali študente, ki bi si nadeli maske in zabavali otroke. Za tri dolarje na uro so se tako Jobs, Wozniak in Chrisann oblekli v težke kostume in zaigrali Alico v čudežni deželi, norega klobučarja in belega zajca. Wozniak seje v svoji preprostosti in prijetnosti kar zabaval. “Rekel sem si, ‘To je zame, to hočem početi, ker imam rad otroke.’ Mislim, da Steve tega dela ni maral, jaz pa sem na vse skupaj gledal kot na zabavno dogodivščino.” Jobsu je bilo v resnici zoprno. “Bilo je vroče, kostumi so bili težki in čez čas me je imelo, da bi kakemu otroku primazal klofuto.” Nikoli ni imel veliko potrpljenja.

Reed College

Ko so Jobsovi starši pred sedemnajstimi leti otroka posvojili, so obljubili, da bo študiral. Zato so trdo delali in hranili za šolnino ter do njegove mature prihranili dovolj. Jobs, kije bil vse bolj svojeglav, pa jima nikakor ni olajšal življenja. Sprva gaje imelo, da sploh ne bi šel na univerzo. “Razmišljal sem o tem, da bi šel v New York, če ne bi šel študirat,” se je spominjal in se zamislil nad tem, kakšno bi bilo njegovo življenje, ko bi se bil tako odločil. Ko so straši pritiskali nanj, naj gre na univerzo, seje odzval pasivno-agresivno. Niso ga mikale državne šole, kakršna je Berke-ley, kjer je študiral Woz, kljub temu daje bil študij tam cenejši. Prav tako se ni odločil za Stanfordovo univerzo, ki je bila sicer blizu in bi verjetno dobil štipendijo. “Študentje na Stanfordu so že vedeli, kaj želijo početi v življenju,” je rekel. “Niso bili resnično ustvarjalni. Želel sem si nekaj bolj izvirnega in zanimivega.”

Vztrajal je, da se vpiše na Reed College, zasebno naravoslovno šolo v Portlandu v Oregonu, eno najdražjih v ZDA. Bil je ravno na obisku pri Wozu v Berkeleyju, ko ga je poklical oče in mu povedal, da je z Reeda prišlo pismo, v katerem so mu sporočali, da je sprejet. Tako oče kot mati sta skušala sina pregovoriti, naj ne gre. On pa je postavil ultimat: Če ne more na Reed, ne bo šel nikamor. Kot ponavadi, sta tudi tokrat popustila.

Na Reedu je bilo le tisoč študentov, dvakrat manj kot na gimnaziji Ho-mestead. Univerza je bila znamenita po svobodnem, hipijevskem življenjskem slugu, ki se je nekoliko nenavadno zlival s strogimi akademskimi merili in temeljnim učnim programom. Pet let pred tem je Timothy Leary, guru psihedeličnega razsvetljenja, m$d svojo turnejo League for Spiritual Discovery (LSD) po univerzah s prekrižanimi nogami sedel na trati v Reedu in sporočal poslušalcem: “Kot pri vsaki veliki religiji v preteklosti tudi mi iščemo božansko v nas samih ... Te starodavne cilje z današnjimi pojmi lahko izrazimo s temi besedami - vključi, naravnaj, izstopi.” Številni študentje na Reedu so vse tri zapovedi vzeli kar se da resno.

V sedemdesetih letih je bil osip več kot eno tretjino.

Ko je jeseni leta 1972 prišel čas, da se Jobs vpiše, so ga starši peljali v Portland, a tudi tokrat ga je prevzel uporniški značaj in jim ni pustil, da bi vstopili v univerzo. Pravzaprav se niti ni poslovil od njiju ali se jima zahvalil. Pozneje seje tega spominjal z obžalovanjem, ki nikakor ni bilo značilno zanj:

To je nekaj, česar se resnično sramujem. Ravnal sem brez kakršnegakoli občutka in sem ju prizadel. Tega ne bi bil smel storiti. Tako veliko sta storila,' da bi mi zagotovila študij na tej univerzi, vendar sem si želel le, da bi ju ne bilo tam. Nisem želel, da bi kdorkoli vedel, da sploh imam starše. Želel sem si biti kot sirota, ki se je z vlaki potikala po deželi in je pravkar prispela od nikoder, brez korenin, brez povezav, brez okoliščin ali ozadja.

Proti koncu leta 1972 se je življenje na ameriških univerzah temeljito spreminjalo. Vojna v Vietnamu in splošni vpoklic v vojsko v ZDA sta se končevala. Politični aktivizem na univerzah je plahnel, v mnogih večernih pogovorih v študentskih domovih pa ga je kot temo zamenjalo zanimanje za poti, ki vodijo k osebni izpolnitvi. Na Jobsa so vplivale številne knjige o duhovnosti in razsvetljenju, še posebno pa knjiga Be Here Now, priročnik za meditacijo in čudež psihedeličnih drog avtorja Babe Rama Dassa, ki se je prej sicer pisal Richard Alpert. “Bila je res globoka,” je rekel Jobs. “Močno je vplivala name, prav tako tudi na številne moje prijatelje.”

Najbližji od teh prijateljev mu je bil prav tako študent prvega letnika s prav tako neurejeno bradico, Daniel Kottke, s katerim sta se srečala teden dni potem, ko sta prispela na Reed. Oba sta se zanimala za zen, Dylana in LSD. Kottke je izhajal iz bogatega newyorškega okoliša, bil je pameten, vendar miren in prijeten otrok cvetja, zanimanje za budizem pa je še dodatno omililo njegovo naravo. Zaradi poglabljanja v duhovnost ni verjel v materialno lastnino, a vendarle je Jobsov magnetofon nanj napravil velik vtis. “Steve je imel kolutni magnetofon TEAC in neznanske količine piratiziranih posnetkov Boba Dylana,” seje spominjal Kottke. “Bilje resnično kul in high-tech.”

Jobs je preživel veliko časa s Kottkejem in njegovim dekletom, Elizabeth Holmes, tudi potem, ko jo je na prvem srečanju užalil z vprašanjem, za koliko denarja bi spala s kakim drugim moškim. Skupaj so hodili na avtostop do obale, se z drugimi študenti pogovarjali o smislu življenja, se udeleževali ljubezenskih festivalov v templju Hare Krišna v bližini in obiskovali zenovski center, kjer so prejemali brezplačne obede. “Bilo je nadvse zabavno,” je rekel Kottke, “a tudi filozofsko, zen pa smo jemali zelo resno.”

Jobs sije s Kottkejem izmenjeval še druge knjige, na primer Duh zena, duh začetništva Shunryuja Suzukija, Avtobiografijo jogija Paramahanse Yoganande in Prebijanje skozi duhovni materializem Chogyama Trungpe. Na podstrešju nad sobo Elizabeth Holmes so si uredili prostor za meditacijo in ga opremili z indijskimi slikami, debelo indijsko preprogo, svečami, kadilom in blazinami za meditacijo. “Na stropu je bila odprtina z vratci, skozi katera si lahko prišel v velike podstrešne prostore,” je rekel Jobs. “Tam smo včasih jemali halucinogene droge, pretežno pa smo le meditirali.”

Jobs se z vzhodnjaško duhovnostjo in posebej zen budizmom ni ukvarjal le površno in mimogrede kot mnogi mladi. Sprejel jo je z zanj značilno intenzivnostjo in je globoko zaznamovala njegovo osebnost. “Steve je zelo zenovski,” je rekel Kottke. “Globoko je vplivalo nanj. To vidite v njegovi strogi, minimalistični estetiki ter intenzivnem osredotočanju na karkoli.” Na Jobsa je močno vplivalo tudi poudarjanje intuicije v budizmu. “Začel sem spoznavati, da sta intuitivno razumevanje in zavest pomembnejša od abstraktnega razmišljanja in intelektualne logične analize,” je pozneje pripovedoval. Zaradi svoje intenzivnosti pa je le težko dosegal notranji mir, zato njegovega zenovskega zavedanja niso spremljali globoki mir, spokojnost duha in medčloveška milina.

S Kottkejem sta rada igrala nemško različico šaha iz devetnajstega stoletja, Kriegspiel, pri kateri sta igralca s hrbtoma obrnjena drug proti drugemu, vsak od njiju ima svojo ploščo in vidi le svoje figure, nasprotnikovih pa ne. Posrednik vsakemu od igralcev pove, ali je poteza, ki jo namerava narediti, dovoljena ali ne, in iz tega skušata ugotoviti, kako ima nasprotnik razporejene figure. “Pri najbolj divji igri sem ju videla, ko smo nekoč sedeli ob kaminu, zunaj pa je divjala nevihta,” seje spominjala Elizabeth Holmes, kije posredovala med njima. “Vzela sta bila LSD in sta tako hitro vlekla poteze, da sem jima komaj sledila.”

Na Jobsa je med njegovim prvim letom na univerzi močno vplivala tudi knjiga Diet for a Small Planet Frances Moore Lappe, v kateri je avtorica poudarjala tako osebne kot globalne prednosti vegetarijanstva. “Takrat sem bolj ali manj za vedno nehal jesti meso,” seje spominjal. Knjiga pa je tudi še okrepila njegovo navado, da se je navduševal za skrajne načine prehranjevanja, tako da se je očiščeval, postil in več tednov zapored jedel samo eno ali dve vrsti živil, na primer korenje in jabolka.

Jobs in Kottke sta v prvem letniku postala resna vegetarijanca. “Steve je bil bolj resen od mene,” je rekel Kottke. “Prehranjeval seje s kosmiči znamke ‘Roman MeaP.” Hodila sta nakupovat v kmečko zadrugo, kjer si je Jobs kupil škatlo kosmičev, kar mu je zadostovalo za teden dni, in druga zdrava živila. “Na veliko je kupoval dateljne in mandlje ter zelo veliko korenja; kupil si je Championov sokovnik, da smo si delali korenčkov sok in solato. Nekateri pripovedujejo, daje Jobs zaradi pretiranega uživanja korenja postal oranžne barve, in to ni povsem izmišljeno.” Njegovi prijatelji se spominjajo, daje imel včasih odtenek barve ob sončnem zahodu.

Še bolj obseden pri svojih prehranjevalnih navadah je postal, ko je prebral Mucusless Diet Healing Svstem Arnolda Ehreta, prehranjevalnega fanatika z začetka dvajsetega stoletja. Taje zagovarjal prehranjevanje izključno s sadjem in zelenjavo brez škroba, kar naj bi preprečevalo tvorjenje škodljive sluzi, zagovarjal pa je tudi čiščenje telesa z dolgotrajnim postenjem. Jobs se je odrekel tudi kosmičem, kruhu, vsem žitom in mleku, prijatelje pa je začel svariti glede nevarnosti sluzi, če jedo drobno pecivo. “Tega sem se lotil s svojim značilnim norim pristopom,” je rekel. Nekoč sta s Kottkejem ves teden jedla le jabolka, potem pa je Jobs poskušal s še čistejšim postenjem. Začel je z dvodnevnimi posti, sčasoma jih je raztegnil na teden ali več, vmes pa je pil velike količine vode in jedel listnato zelenjavo. “Po tednu dni sem se začel počutiti fantastično,” je rekel. “Ko ti ni treba prebavljati vse tiste hrane, postaneš nadvse vitalen. Odlično sem se počutil. Zdelo se mi je, da lahko grem peš do San Francisca, če le tako hočem.”

V tistem času si je študentska subkultura prizadevala doseči razsvetljenje - z vegetarijanstvom in zen budizmom, meditacijo in duhovnostjo, LSD-jem in rok glasbo, Jobs pa se je vsega lotil posebno vzneseno. In čeprav se je na Reedu s tem le malo ukvarjal z elektroniko, je ohranil navdušenje zanjo. Nekoč v prihodnosti jo bo izvrstno vključil v preostalo mešanico.

Robert Friedland

Jobs je potreboval denar in se je odločil, da proda svoj električni pisalni stroj. Šel je do sobe študenta, ki je rekel, da bi ga kupil, in je tam videl, kako se ta ljubi z njegovim dekletom. Obrnil seje, da bi odšel, vendar ga je študent povabil noter in rekel, naj sede in počaka, da končata. “Mislil sem si, ‘To je pa noro,’” se je pozneje spominjal Jobs. Tako se je začelo njegovo prijateljstvo z Robertom Friedlandom, enim od redkih ljudi v Jobsovem življenju, ki ga je očaral. Privzel je nekaj Friedlandovih karizmatičnih lastnosti in gaje nekaj let imel skorja za guruja - dokler ni spoznal, daje šarlatan.

Friedland je bil štiri leta starejši od Jobsa, a še ni diplomiral. Kot sin preživelega iz Auschvvitza, ki je v Chicagu postal bogat arhitekt, je prvotno hodil na naravoslovno univerzo Bowdoin v zvezni državi Maine. V drugem letniku pa so ga aretirali, ker je posedoval 24.000 tabletk droge LSD, vrednih 125.000 dolarjev. V krajevnem časniku so objavili fotografijo smehljajočega fanta s svetlimi lasmi do ramen. Dobil je dve leti in je sedel v zaporu v Virginiji, dokler ga niso leta 1972 pogojno izpustili. Jeseni seje odpravil na Reed, kjer je nemudoma kandidiral za študentskega predsednika, ker si je po ‘kruti nepravičnosti’, ki jo je pretrpel, želel oprati ime. Bilje izvoljen.

Friedland je bil slišal za Babo Ram Dassa, avtorja knjige Be Here Now, in se je podobno kot Jobs in Kottke veliko poglabljal v vzhodnjaško duhovnost. Poleti leta 1973 je šel v Indijo, kjer seje srečal z Ram Dassovim hindujskim gurujem, Neem Karolijem Babo, ki so ga njegovi številni učenci imenovali Maharaj-ji. Ko se je jeseni, istega leta vrnil, je privzel duhovno ime in hodil naokoli odet v plahutajoča indijska oblačila in obut

v sandale. Živel je v podnajemniški sobi nad garažo nedaleč od univerze in Jobs ga je tam obiskal prenekatero popoldne. Očaralo ga je Friedlan-dovo globoko prepričanje, da stanje razsvetljenja dejansko obstaja in ga je mogoče doseči. “Spoznal me je z drugačno ravnijo zavesti,” je rekel Jobs.

Tudi Friedland je bil navdušen nad Jobsom. “Ves čas je hodil bos,” je pozneje pripovedoval novinarjem. “Največji vtis je name naredila njegova intenzivnost. Vse, kar gaje zanimalo, je praviloma prignal do nesmiselnih skrajnosti.” Jobs je izpopolnil svojo metodo strmenja v ljudi in molčanja, da je s tem obvladoval ljudi. “Ena od njegovih posebnosti je bila, da je strmel v človeka, s katerim se je pogovarjal. Gledal je naravnost v oči, postavil vprašanje, potem pa je čakal na odgovor, ne da bi oni odmaknil pogled.”

Kottke je trdil, da si je Jobs nekatere osebnostne poteze - tudi nekatere izmed tistih, ki jih je ohranil vse življenje - izposodil od Friedlanda. “Friedland je Steva naučil o polju popačene stvarnosti,” je rekel Kottke. “Bil je karizmatičen in nekoliko sleparski in je znal s svojo močno voljo situacije ustrezno prikrojiti. Bil je živahen, samozavesten in nekoliko tiranski. Steve je to občudoval in potem, ko se je nekaj časa družil z Robertom, je tudi sam postal nekoliko takšen.”

Jobs je osvojil tudi način, kako si je Friedland zagotovil, da pristane v središču pozornosti. “Robert je bil nadvse družaben in karizmatičen, pra

vi prodajalec,” seje spominjal Kottke. “Ko sem spoznal Steva, je bil precej zadržan in skromen, zelo zaseben. Mislim, da gaje Robert naučil veliko o prodajanju, odpiranju samega sebe in o tem, kako obvladati situacijo.” Friedland je izžareval pomembnost. “Ko je stopil v sobo, si ga takoj opazil. Steve je bil na začetku, ko je prišel na Reed, ravno nasproten. Po druženju z Robertom seje tudi njega prijelo nekaj tega.”

Ob nedeljskih večerih sta Jobs in Friedland obiskovala tempelj Hare Krišna na zahodni strani Portlanda, pogosto pa sta z njima šla tudi Kottke in Elizabeth Holmes. Plesali so in peli na ves glas. “Spravljali smo se v ekstatično stanje,” seje spominjala Elizabeth. “Robertu seje utrgalo in je plesal ko nor. Steve je bil bolj umirjen, kot da mu je nerodno, da bi se povsem predal.” Potem so jim postregli z obilnim obrokom vegetarijanske hrane na papirnatih krožnikih.

Friedland je upravljal 90 hektarov velik jablanov nasad približno šestdeset kilometrov jugozahodno od Portlanda, ki gaje imel v lasti njegov ekscentrični stric v Švici, milijonar z imenom Marcel Miiller. Potem ko seje začel ukvarjati z vzhodnjaško duhovnostjo, je posest preoblikoval v komuno z imenom Ali One Farm. Jobs je tam preživljal konce tedna s Kottkejem, Elizabeth in drugimi iskalci razsvetljenja. Na posestvu je bila hiša, velik skedenj in vrtna lopa, kjer sta spala Kottke in Elizabeth. Jobs je prevzel nalogo obrezovanja jablan sorte grafenštajn. “Steve je obvladal jablanov nasad,” je rekel Friedland. “Izdelovali smo ekološki jabolčnik. Steve je vodil ekipo somišljenikov, da so obrezovali jablane in urejali nasad.”

Prišli so tudi menihi in učenci iz templja Hare Krišna ter pripravljali vegetarijanske pojedine, začinjene z orientalsko kumino, koriandrom in kurkumo. “Steve je prišel sestradan in se je do sitega najedel,” se je spominjala Elizabeth. “Potem se je z bruhanjem očistil. Dolga leta smo bili prepričani, da trpi za bulimijo. Bilo je kaj neprijetno, saj je šlo v priprave pojedin veliko napora, potem pa je vse izbruhal.”

Jobs je vse teže prenašal tudi Friedlandov slog kultnega vodje. “Morda je v sebi videl malo preveč Roberta,” je rekel Kottke. Čeprav naj bi bila komuna zatočišče pred materializmom, jo je Friedland vse bolj vodil kot poslovno dejavnost. Svojim privržencem je naročal, da so cepili in prodajali drva, izdelovali stiskalnice za jabolčnik in pečice na drva ter opravljali še druga donosna opravila, za katera pa niso dobili plačila. Neke noči je Jobs spal pod kuhinjsko mizo in je presenečen opazil, kako so vstopali ljudje in drug drugemu izmikali hrano iz hladilnika. Komunska ekonomika ga ni zanimala. “Postajalo je zelo materialistično,” se je spominjal. “Vsi so imeli občutek, da garajo za Robertovo farmo in drug za drugim so začeli odhajati. Začelo se mi je gnusiti.”

Mnogo let pozneje, ko je bil Friedland že milijarder, vodilni mož korporacije za rudarjenje zlata s podjetji v Vancouvru, Singapurju in Mongoliji, sem se z njim sestal v New Yorku na pijači. Tisti večer sem v elektronskem sporočilu Jobsu omenil najino srečanje. Prej kot čez eno uro mi je telefoniral iz Kalifornije in me posvaril pred tem, da bi poslušal Fried-landa. Povedal mi je, da ga je Friedland skušal dobiti, ko je imel težave zaradi okoljske škode, ki so jo povzročali nekateri njegovih rudnikov, da bi posredoval pri Billu Clintonu, a se mu ni odzval. “Robert se je vedno predstavljal drugim kot duhoven človek, vendar je prešel mejo med karizmo in sleparstvom,” je rekel. “Bilo je prav nenavadno in tudi simbolično, ko seje eden od duhovnih ljudi moje mladosti prelevil v zlatokopa.”

... Izstopi

Univerza je Jobsa kmalu začela dolgočasiti. Všeč mu je bilo tam, le predmeti ga niso zanimali. Bil je celo presenečen, da kljub hipijevskemu slovesu ustanova postavlja čisto resne akademske zahteve. Ko gaje obiskal Wozniak, mu je pokazal program in potožil: “Vse te predmete moram jemati.” Woz je odvrnil: “Ja, tako to gre na univerzi.” Jobs pa ni obiskoval predmetov, ki bi jih moral, in je raje hodil na tiste, ki so ga zanimali, na primer ples, kjer je bil lahko ustvarjalen in ob tem še srečeval dekleta. “Sam nikoli ne bi zanemarjal predpisanih predmetov, v tem sva si različna,” se je čudil Wozniak.

Jobsa je začela dajati slaba vest, ker je zapravil tako veliko denarja svojih staršev za izobraževanje, to pa je bilo videti brez vrednosti. “Vsi prihranki mojih razmeroma revnih staršev so šli za mojo šolnino,” je nekoč povedal med govorom na Stanfordu. “Niti sanjalo se mi ni, kaj si želim početi v življenju, še manj pa, kako mi bo univerza pomagala, da bi si glede tega prišel na jasno. Zapravljal pa sem denar, ki so ga moji starši varčevali vse življenje. Zato sem sklenil, da se izpišem in upam, da se bo vse v redu končalo.”

Ni si želel dejansko oditi z Reeda, želel je le, da ne bi več plačeval šolnine za predmete, ki ga niso zanimali. Na Reedu začuda niso imeli nič proti temu. “Imel je zelo vedoželjnega duha in to je bilo nadvse zanimivo,” je rekel študentski dekan Jack Dudman. “Ni avtomatično sprejemal uveljavljenih resnic, želel je vse sam preveriti.” Dudman mu je odobril, da prihaja na predavanja in biva pri prijateljih v domu tudi potem, ko ni več plačeval šolnine.

“Tisti hip, ko sem se izpisal, mi ni več bilo treba hoditi na predpisana predavanja in sem začel hoditi na tista, ki so me zanimala,” je rekel. Med temi je bil tudi predmet kaligrafije, ki je pritegnil njegovo pozornost, ko je na univerzi videl lepo oblikovane plakate. “Spoznal sem različne tipografije, značilnosti, ki nekatere napravijo tako lepe, razmike med različnimi kombinacijami črk. Bilo je čudovito, zgodovinsko, umetniško prefinjeno na način, ki ga znanost ni dosegala, in mi je bilo neverjetno privlačno.”

Tudi tokrat je Jobs zavestno hodil na meji med umetnostjo in tehnologijo. Pozneje je bila pri vseh njegovih izdelkih tehnologija neločljivo povezana z vrhunskim oblikovanjem, elegantnostjo, človeško toplino, celo romantičnostjo. Oral je ledino pri uveljavljanju prijaznih grafičnih uporabniških vmesnikov. V tem pogledu je bil predmet kaligrafije nadvse pomemben. “Če ne bi imel kaligrafije na univerzi, mac ne bi imel več tipografij in proporcionalno razmaknjene pisave. Ker je Windows le posnemal maca, je kaj verjetno, da tega ne bi imel noben osebni računalnik.”

V tem obdobju je Jobs živel bohemsko na obrobju Reeda. Večino časa je hodil naokoli bos, sandale si je nadel le takrat, ko je snežilo. Elizabeth Holmes mu je kuhala in skušala upoštevati njegovo obsedenost s prehranjevanjem. Vračal je steklenice v trgovino, da je dobil depozit, hodil v tempelj Hare Krišna, da je ob nedeljah prejel brezplačno kosilo, v skromnem apartmaju v garaži, ki ga je najel za 20 dolarjev na mesec, pa je nosil puhovko, saj ni bilo ogrevanja. Ko je potreboval denar, je na oddelku za psihologijo skrbel za elektronske naprave, ki so jih uporabljali pri poskusih z živalmi. Včasih gaje obiskala Chrisann Brennan. Njuna zveza se je brezciljno nadaljevala. Večinoma pa se je ubadal z razburjenjem v lastni duši in osebnim iskanjem razsvetljenja.

“Odraščal sem v čarobnih časih,” seje spominjal pozneje. “Zavest smo si razširjali z zenom, pa tudi z LSD-jem.” Celo pozneje v življenju je psihedeličnim drogam pripisoval velik pomen pri doseganju bolj razsvetljenega duševnega stanja. “Jemanje LSD-ja je bila globoka izkušnja, ena najpomembnejših stvari v mojem življenju. LSD ti pokaže, daje še nekaj več, tega se ne spomniš, ko omamljenost mine, vendar vseeno veš. To je okrepilo moj občutek za to, kaj je pomembno.- ustvarjati velike stvari, ne denar, postavljati stvari nazaj v tok zgodovine in človeške zavesti, kolikor je le mogoče.”

ČETRTO POGLAVJE

ATARI IN INDIJA

Zen in umetnost načrtovanja iger

Atari

Febmarja leta 1974 seje Jobs po osemnajstih mesecih na Reedu odločil, da se vme k staršem v Los Altos in skuša najti službo. Ni je bilo težko najti. Na vrhuncu v sedemdesetih letih je bilo med malimi oglasi v časniku San Jose Mercury do šestdeset strani takih, ki so ponujali delo, povezano s tehnologijo. Eden od teh je pritegnil Jobsovo pozornost. “Zabavajte se in ob tem zaslužite,” je pisalo na njem. Jobs je naslednjega dne stopil v sprejemnico proizvajalca videoiger Atarija in izjavil kadrovskemu direktorju, katerega je njegov neurejeni videz nekoliko presenetil, da ne odide, dokler ne dobi službe.

Atari je ustanovil poslovnež Nolan Bushnell, karizmatični vizionar z odličnim nastopom - z drugimi besedami, še en vzornik, ki bi ga Jobs lahko posnemal. Ko je postal slaven, se je rad vozil okoli v rolls royceu, kadil travo in prirejal poslovne sestanke v vroči kopeli. Kot je počel Friedland in kot se je naučil tudi Jobs, je tudi on šarmantnost pretvoril v pretkano moč ter je z močjo svoje osebnosti varal in pačil stvarnost. Njegov glavni razvijalec je bil Al Alcom, čokat, veseljaški in nekoliko bolj stvaren mož, odrasel človek, ki je skušal uresničiti vizijo Bushnella in hkrati brzdati njegovo navdušenje. Pri Atariju so dotlej največji uspeh dosegli z videoigro Pong, pri kateri sta igralca s črticama, ki sta delovali kot loparja, po zaslonu odbijala svetlečo piko. (Če ste mlajši od trideset let, o tem vprašajte starše.)

Ko je Jobs prišel k Atariju in zahteval službo, so poklicali Alcoma. “Rekli so mi: ‘V sprejemnici imamo nekega hipija. Pravi, da ne bo odšel, dokler ga ne zaposlimo. Naj pokličemo policijo ali ga spustimo noter?’ Rekel sem jim, naj ga pripeljejo.”

Tako je Jobs kot tehnik za pet dolarjev na uro postal eden izmed prvih petdesetih zaposlenih pri Atariju. “Gledano nazaj je bilo kaj nenavadno, da smo zaposlili nekoga, ki seje izpisal z Reeda,” seje spominjal Alcom. “Vendar sem v njem videl nekaj več. Bilje zelo inteligenten, zagret, navdušen nad tehnologijo.” Delovno mesto je dobil pod resnim inženirjem z imenom Don Lang. Lang je že naslednji dan potožil: “Ta tip je preklemanski hipi, pa še zaudarja. Zakaj ste mi to storili? In se nemogoče vede.” Jobs je verjel, da z vegetarijansko prehrano z veliko sadja ne preprečuje le nastanka škodljive sluzi, temveč tudi neprijetnega telesnega vonja, tudi če ne uporablja dezodoranta in se ne tušira redno. Ta njegova teorija je bila zgrešena.

Lang in nekateri drugi bi Jobsa najraje odpustili, Bushnell pa se je domislil drugačne rešitve. “Smrad in vedenje me nista zanimala,” je rekel. “Steve je znal biti zoprn, vendar mi je bil všeč. Zato sem mu predlagal, da dela v nočni izmeni. Tako sem ga lahko rešil.” Jobs je prihajal, ko so Lang in drugi že odšli, in je delal večji del noči. Čeprav je bil bolj ali manj sam, so vsi vedeli za njegovo vihravost. Ko je prišel v stik z drugimi, jim je rad sporočil, da so ‘bebci’. Ko gleda nazaj, trdi, da se ni motil. “Blestel sem le zato, ker so bili vsi drugi tako zanič,” seje spominjal Jobs.

Kljub njegovi arogantnosti (morda pa celo zaradi nje) je očaral šefa Atarija. “Bil je bolj filozofsko navdahnjen od drugih, s katerimi sem delal,” seje spominjal Bushnell. “Razpravljala sva o svobodni volji in determinizmu. Sam sem menil, da je vse precej determinirano, da smo programirani. Če bi imeli vse podatke, bi lahko napovedali, kako bo kdo ravnal. Steve je bil prepričan ravno o nasprotnem.” Ta pogled seje skladal z njegovim prepričanjem, daje mogoče z močjo volje spremeniti stvarnost.

Jobs je pomagal pri izpopolnjevanju nekaterih iger, tako daje čipe pripravil do proizvajanja bolj zabavnih oblik, nanj pa je vplivala tudi Bush-nellova lastnost, da sije postavljal svoja pravila. Poleg tega je intuitivno dojemal preprostost Atarijevih iger. Niso imele priloženega priročnika in so morale biti dovolj preproste, da je lahko tudi zadet bruc takoj dojel, kako se jih igra. Pri Atarijevi igri Star Trek seje edino navodilo glasilo: “1. Vstavite kovanec. 2. Pazite se Klingonov.”

Vsi sodelavci pa se niso izogibali Jobsu. Spoprijateljil se je z načrtovalcem Ronom Waynom, ki je pred zaposlitvijo pri Atariju ustanovil podjetje za izdelovanje igralnih avtomatov. Podjetje je sicer propadlo, Jobsa pa je prevzela misel, daje ustanoviti podjetje tako preprosto. “Ron je bil neverjeten,” je rekel Jobs. “Ustanavljal je podjetja. Še nikoli nisem srečal takega človeka.” Predlagal je Waynu, da bi skupaj ustanovila podjetje. Rekel je, da si lahko izposodi 50.000 dolarjev, da bi lahko izdelovala in prodajala igralne avtomate. Wayne pa se je že bil opekel na trgu in je odklonil. “Rekel sem mu, daje tako najhitreje mogoče izgubiti 50.000 dolarjev,” seje spominjal Wayne, “občudoval pa sem njegovo gorečo željo, da ustanovi lastno podjetje.”

Neki konec tedna je Jobs prišel k Waynu domov. Kot tako pogosto sta razpravljala o filozofiji, potem pa mu je Wayne rekel, da mu mora nekaj povedati. “Ja, mislim, da vem, kaj,” je odvrnil Jobs. “Mislim, da so ti všeč fantje.” Wayne je prikimal. “Prvič sem spoznal nekoga, za katerega sem vedel, da je gej,” se je spominjal Jobs. “Postavil je stvari v pravo perspektivo.” Jobs je vrtal vanj: “Kaj občutiš, ko vidiš lepo žensko?” Wayne je odvrnil: “Tako je, kot če vidiš lepega konja. Všeč ti je, ampak ne greš spat z njim. Lepota ti je všeč sama po sebi.” Wayne pravi, da gre pripisati Jobsovemu značaju, da se mu je tako odprl. “Nihče pri Atariju ni vedel zame, in na prste na nogah in rokah bi lahko preštel ljudi, ki sem jim o tem kdajkoli povedal. Vendar sem čutil, da je prav, da mu povem, menil sem, da bo razumel. Na najino zvezo to niti najmanj ni vplivalo.”

Indija

Jobs je na začetku leta 1974 želel zaslužiti nekaj denarja tudi zato, ker ga je Robert Friedland, ki je preteklo poletje obiskal Indijo, spodbujal, naj gre tudi sam na duhovno pot tja. Friedland se je v Indiji učil pri Neemu Karoliju Babi (Maharaj-jiju), guruju velikega dela hipijevskega gibanja v šestdesetih. Jobs seje odločil storiti enako, s seboj pa je povabil tudi Kot-tkeja. Ni ga mikala le pustolovščina. “Šlo mi je za resno iskanje,” je rekel. “Prevzela me je misel o razsvetljenju in skušal sem spoznati, kdo sem ter kako se skladam s svetom.” Kottke dodaja, daje Jobsovo iskanje verjetno delno pogojevalo to, da ni vedel, kdo so njegovi pravi starši. “V njem je zevala luknja in skušal jo je zapolniti.”

Ko je Jobs sporočil ljudem pri Atariju, da daje odpoved, ker odhaja iskat guruja v Indijo, je Alcoma to zabavalo. “Pride, me gleda naravnost v oči in mi reče, da gre iskat guruja. Jaz odgovorim: ‘Daj nehaj, to je pa super. Piši mi kaj! ’ Potem mi reče, da bi rad, da mu pomagam za to plačati in jaz rečem: ‘Ni variante.’” Potem seje nečesa domislil. Atari je izdeloval komplete in jih pošiljal v Mtinchen, kjer sojih sestavljali v končne izdelke, razpečeval pa jih je grosist iz Torina. Pri tem pa so imeli težavo: Ker so bile igre napravljene za ameriško televizijo s šestdesetimi posnetki na sekundo, je v Evropi, kjer je bil standard petdeset posnetkov na sekundo, prihajalo do motenj. Alcom je skupaj z Jobsom pripravil načrt, kako odpraviti težave, in mu ponudil, da mu plača pot v Evropo, da bi tam izpeljal popravke. “Od tam mora biti ceneje potovati v Indijo,” je rekel. Jobs se je strinjal. Alcom gaje tako poslal na pot in mu ob tem zabičal: “Pozdravi svojega guruja tudi v mojem imenu.”

Jobs je nekaj dni prebil v Miinchnu, kjer je odpravil težavo z motnjami, ob tem pa je nemške poslovneže v temnih oblekah spravil v zadrego. Alcomu so potožili, da se oblači in smrdi kot potepuh ter se vede kot neotesanec. “Vprašal sem jih, ali je odpravil težave, in to so potrdili. ‘No, če boste imeli še kakšne težave,’ sem rekel, ‘me le pokličite. Še več takih imam, kot je on.’ Odvrnili so, da bodo težave>naslednjič že sami odpravi

li.” Jobs je bil, po drugi strani, nejevoljen, ker so ga Nemci skušali hraniti z mesom in krompirjem. “Sploh nimajo besede za vegetarijanstvo,” je (zmotno) potožil Alcomu po telefonu.

Bolje se je imel, ko se je z vlakom odpeljal v Torino k distributerju, tamkajšnja hrana in gostoljubnost gostitelja sta mu bolj prijala. “V Torinu, tem živahnem industrijskem mestu, sem preživel krasna dva tedna,” seje spominjal. “Distributer meje vsak večer peljal na večerjo v gostišče, kjer so imeli le osem miz, pa nobenega jedilnika. Samo povedal si jim, kaj bi rad jedel, in so to pripravili. Ena od miz je bila trajno rezervirana za predsednika Fiata. Bilo je res super.” Potem je odšel v Švico in tam nekaj časa prebil pri Friedlandovem stricu, od tod pa je poletel v Indijo.

Ko je v New Delhiju izstopil iz letala, je vanj udaril val toplega zraka s segretega asfalta, čeprav je bil šele april. Imel je ime hotela, vendar v tem niso imeli prazne sobe, zato je šel v drugega, ki mu ga je priporočil taksist. “Gotovo je dobival bakšiš, kajti odpeljal me je v navadno luknjo.” Vprašal je lastnika, ali filtrirajo vodo, in je naivno zaupal odgovoru, ki ga je prejel. “Hitro sem dobil grižo. Močno sem zbolel, imel sem visoko temperaturo. V enem tednu sem shujšal s 73 kilogramov na 55.”

Ko je dovolj ozdravel, daje lahko hodil naokoli, seje odločil, da mora ven iz Delhija. Podal seje v mestece Haridvvar na zahodu Indije, blizu izvira Gangesa, kjer so prirejali festival Kumbh Mela. Več kot deset milijonov obiskovalcev seje zgrnilo nad mesto, kjer je sicer prebivalo manj kot 100.000 ljudi. “Povsod so bili sveti možje. Šotori tega in onega učitelja. Ljudje so jahali slone, vse sorte. Nekaj dni sem ostal, potem sem sklenil, da moram tudi od tod proč.”

Z vlakom in avtobusom se je odpeljal v vasico blizu Nainitala v predgorju Himalaje. Tam je bil nekoč živel Neem Karoli Baba. Ko je prispel Jobs, ni bil več živ, vsaj ne v isti inkarnaciji. Jobs si je najel sobo z žimnico na tleh pri družini, ki mu je z vegetarijansko hrano pomagala okrevati. “Neki predhodni popotnik je tam pustil angleški izvod knjige Avtobiografija jogija in to sem večkrat prebral, saj nisem imel veliko početi. Hodil sem od vasi do vasi in okreval po griži.” Tam je bil tudi Larry Brilliant, epidemiolog, ki seje posvečal izkoreninjenju koz, pozneje pa je vodil Googlovo človekoljubno fundacijo Skoll. Z Jobsom sta se spoprijateljila in si ostala blizu vse življenje.

Nekoč so Jobsu povedali za mladega hinduističnega svetega moža, ki je prirejal druženje svojih privržencev na himalajskem posestvu premožnega poslovneža. “To je bila priložnost, da srečam duhovno bitje in se družim z njegovimi privrženci, pa tudi priložnost, da dobim kaj dobre hrane. Ko smo se bližali, je že lepo dišalo in bil sem zelo lačen.” Medtem ko je jedel, je sveti mož, ki ni bil dosti starejši od njega, v vsej množici pokazal nanj in se začel smejati kot blazen. “Pritekel je k meni, me zgrabil, proizvedel nekakšen trobeč zvok in rekel: ‘Kot dojenček si,’” se je spominjal Jobs. “Pozornost mi ni bila všeč.” Mož gaje prijel za roko, ga povedel stan od množice častilcev navzgor po hribu, kjer je stal vodnjak in majhen ribnik. “Sedeva in ven potegne britev. Mislim si, tip je nor, in začne me skrbeti. Potem privleče ven milo - tedaj sem imel dolge lase -ter mi namili in obrije glavo. Povedal mi je, da rešuje moje zdravje.”

Daniel Kottke je v Indijo prispel na začetku poletja in Jobs seje vrnil v New Delhi, da bi ga pričakal. Potem sta se potikala, pretežno z avtobusom, bolj ali manj brezciljno. Jobs zdaj ni več iskal guruja, od katerega bi lahko prejel modrosti, temveč ga je zanimalo doseganje razsvetljenja skozi asketsko življenje, odrekanje in preprostost. Nikakor ni mogel doseči notranjega miru. Kottke seje spominjal, kako seje glasno sporekel s Hindujko na vaški tržnici, ker naj bi bila po njegovem mnenju z vodo razredčila mleko, ki mu gaje prodala.

Jobs pa je bil lahko tudi velikodušen. Ko sta prispela v Manali, so Kot-tkeju ukradli spalno vrečo skupaj s potovalnimi čeki. “Steve mi je plačeval za hrano in mi kupil avtobusno vozovnico nazaj v Delhi,” se je spominjal Kottke. Dal mu je tudi 100 dolarjev, kolikor mu jih je še ostalo.

V sedmih mesecih, kolikor je prebil v Indiji, je staršem pisal le občasno, pošto pa je prejemal pri American Expressu v New Delhiju, ko je šel tam skozi, zato so bili nekoliko presenečeni, ko jih je poklical z letališča v Oaklandu in jih prosil, da ga pridejo iskat. Takoj so se pripeljali iz Los Altosa. “Imel sem obrito glavo, oblečen sem bil v indijska bombažna oblačila, od sonca pa sem bil poštno zagorel,” seje spominjal. “Tako tam sedim in moji starši se sprehodijo mimo mene kakih petkrat, končno pa mama stopi do mene in reče ‘Steve?’ in jaz odvrnem ‘Živijo!’”

Odpeljala sta ga domov, kjer je nadaljeval z iskanjem samega sebe. To je bilo prizadevanje z mnogimi potmi do razsvetljenja. Zjutraj in zvečer je meditiral in preučeval zen, vmes pa je hodil poslušat predavanja iz fizike in elektrotehnike na Stanfordu.

Iskanje

Pri Jobsovem zanimanju za vzhodnjaško duhovnost, hinduizem in zen budizem ter iskanju razsvetljenja ni šlo le za prehodno muho devetnajstletnika. Skozi vse življenje seje trudil slediti številnim osnovnim načelom vzhodnjaških religij, na primer poudarku izkustveneprajne, modrosti kognitivnega razumevanja, ki ga je mogoče intuitivno dojeti z duhovno koncentracijo. Mnogo let pozneje je, sedeč v svojem vrtu v Palo Altu, razmišljal o trajnem vplivu svojega potovanja v Indijo:

Ko sem se vrnil v Ameriko, sem doživel veliko večji kulturni šok kot prej, ko sem prišel v Indijo. Ljudje na indijskem podeželju ne uporabljajo razuma tako kot mi, bolj se zanašajo na intuicijo, ta pa je veliko bolj razvita kot drugod po svetu. Intuicija je zelo močna stvar, po mojem prepričanju močnejša od razuma. To je globoko vplivalo na moje delo.

Zahodna racionalna misel ni prirojena človeška lastnost; priučimo se je in velja za velik dosežek zahodne civilizacije. V indijskih vaseh seje nikoli niso naučili. Naučili so se nekaj drugega, kar je v nekaterih pogledih vredno prav toliko, v drugih pa tudi ni - moč intuicije in izkustvene modrosti.

Ko sem se vrnil po sedmih mesecih v indijskih vaseh, sem jasno videl norost zahodnega sveta pa tudi njegovo sposobnost za racionalno razmišljanje. Če le sediš in opazuješ, ugotoviš, kako nemiren je tvoj duh. Če ga skušaš umiriti, je le še slabše, sčasoma pa se vendarle umiri in ko se, je mogoče slišati manj opazne stvari - tedaj vzcveti intuicija in stvari začneš videvati jasneje in živiš bolj v sedanjem trenutku. Tvoj duh se upočasni in doživljaš veličastno raztezanje trenutka. Toliko več vidiš, kot si lahko videl prej. Gre za disciplino, ki jo je treba prakticirati.

Odtlej je imel zen velikanski vpliv na moje življenje. Nekoč sem celo razmišljal o tem, da bi šel na Japonsko in skušal priti v samostan Eihei-ji, vendar mi je duhovni svetovalec rekel, naj ostanem tu. Rekel je, da tam ni ničesar, česar ni tudi tu, in imel je prav. Spoznal sem resnico zenovskega izreka: Če si pripravljen potovati okoli sveta, da bi prišel do učitelja, se bo ta pojavil v neposredni bližini.

Jobs je dejansko našel učitelja v neposredni soseščini. Shunryu Suzuki, avtor knjige Duh zena, duh začetništva in vodja zenovskega centra v San Franciscu, je vsako sredo zvečer prihajal v Los Altos, da bi predaval majhni skupini privržencev in z njimi meditiral. Pozneje je naročil svojemu asistentu, Kobunu Chinu Otogawi, da tam odpre nov center. Jobs je postal resen privrženec, z njim pa so bili še njegovo občasno dekle Chri-sann Brennan ter Daniel Kottke in Elizabeth Holmes. Začel je obiskovati tudi Tassajara Zen Center, samostan v bližini Carmela, kjer je Kobun prav tako poučeval.

Kottkeju je bil Kobun zabaven. “Strašno slabo je govoril angleško,” se je spominjal. “Govoril je nekako tako, kot bi recitiral haiku poezijo. Sedeli smo in poslušali, polovico časa pa sploh nismo vedeli, kaj hoče povedati. Vse skupaj se mi je zdelo kot lahkotna zabava.” Elizabeth je zadevo jemala veliko resneje. “Hodili smo na meditacije pri Kobunu, sedeli na blazinah, on pa je sedel na odru,” je pripovedovala. Naučili smo se izločiti motnje. Bilo je čarobno. Nekega večera smo meditirali s Kobunom, ko je deževalo, in naučil nas je, kako se lahko ob zvokih iz okolja osredotočimo nazaj na meditacijo.”

Jobs je bil nadvse predan. “Začel se je vesti vzvišeno in v splošnem nemogoče,” je pripovedoval Kottke. S Kobunom seje začel sestajati skoraj vsak dan, vsakih nekaj mesecev pa sta se umaknila v samoto in meditirala. “Na koncu sem z njim prebil toliko časa, kolikor je bilo le mogoče,” se je spominjal Jobs. “Bil je poročen z medicinsko sestro na Stanfordu, imela sta dva otroka. Delala je ponoči, tako da sem lahko zvečer hodil k njemu. Domov je prihajala okoli polnoči in me poslala domov.” Včasih sta se pogovarjala o tem, ali naj bi se Jobs povsem posvetil duhovnosti, vendar Kobun s tem ni soglašal. Zagotovil je Jobsu, da lahko ostane v stiku s svojo duhovno stranjo tudi, ko se posveča poslu. Njuna zveza je bila dolgotrajna in globoka; sedemnajst let pozneje je Kobun poročil Jobsa in njegovo nevesto.

Na poti iskanja samozavedanja se je Jobs srečal tudi s terapijo prvinskega krika, ki jo je v Los Angelesu razvil psihoterapevt Arthur Janov. Terapija je temeljila na Freudovi tezi, da psihološke probleme povzročajo potlačene bolečine iz otroštva. Janov je trdil, da jih je mogoče rešiti s podoživljanjem teh prvinskih trenutkov in polnim izražanjem bolečine, tudi s kričanjem. Jobsu je bilo to bolj všeč od pogovorne terapije, saj je vsebovalo intuitivno čustvovanje in čustvena dejanja, ne pa le racionalno analiziranje. “To ni bilo nekaj, o čemer bi razmišljal,” je pozneje rekel. “To je bilo nekaj, kar si storil. Zaprl si oči, zadržal dih, skočil noter in na drugem koncu prišel ven z jasnejšim uvidom.”

Skupina privržencev Janova je v starem hotelu v mestu Eugene vodila program Oregon Feeling Center. Hotel je upravljal Jobsov guru z Reed Collegea Robert Friedland, katerega Ali One Farm je bila nedaleč od tod. Proti koncu leta 1974 seje Jobs prijavil za dvanajst tednov trajajočo terapijo v tem centru, za kar je plačal 1000 dolarjev. “Oba s Stevom sva verjela v osebnostno rast, zato sem si želel iti z njim,” je pripovedoval Kottke, “vendar si tega nisem mogel privoščiti.”

Jobs je tesnim prijateljem zaupal, da gaje gnala bolečina, ki jo je čutil zaradi posvojitve in ker ni vedel, kdo so njegovi resnični starši. “Steve si je globoko želel, da bi poznal svoje rodne starše, da bi lahko tudi sebe bolje poznal,” je pozneje povedal Friedland. Od Paula in Clare Jobs je izvedel, da so njegovi pravi starši diplomirali na univerzi in daje bil njegov oče morda Sirec. Razmišljal je celo o tem, da bi najel zasebnega detektiva, vendar se je zaenkrat odločil proti temu. “Nisem hotel prizadeti staršev,” seje spominjal, ob tem pa je mislil na Paula in Claro.

“Boril seje z dejstvom, da so ga posvojili,” je pripovedovala Elizabeth Holmes. “Čutil je, da se mora s tem vprašanjem čustveno spoprijeti.” Jobs ji je to bolj ali manj priznal. “To je nekaj, kar me mori in moram se osredotočiti na to,” je rekel. Gregu Calhounu se je še bolj odprl. “Veliko se je poglabljal v svojo posvojitev in pogosto je o tem govoril z menoj,” seje spominjal Calhoun. “S prvinskim krikom in dietami proti sluzi seje skušal očistiti in priti globlje v svojo frustracijo glede svojega rojstva. Povedal mi je, daje močno jezen glede dejstva, da so ga zavrgli.”

John Lennon je šel skozi enako terapijo s prvinskim krikom leta 1970, decembra tistega leta pa je s skupino Plastic Ono Band izdal pesem ‘Mother’ o svojih občutkih glede očeta, ki gaje zapustil, in matere, kije umrla v prometni nezgodi, ko je bil še najstnik. V refrenu je tudi naslednja želja: “Mama, ne odhajaj, oče, vrni se domov.” Jobs si je pogosto predvajal pesem.

Pozneje je pripovedoval, da se učenje Janova ni izkazalo za pretirano uporabno. “Ponujal je izdelan, dokončen odgovor, ki pa seje izkazal kot preveč preprost. Postalo je očitno, da s tem ne bom kaj prida dosegel.” Elizabeth pa je trdila, daje zaradi tega postal bolj samozavesten: “Ko je to počel, je bilo, kot da je šel nekam drugam. Bil je zelo jedek, po tistem pa je bil nekaj časa mirnejši. Postal je samozavestnejši in ni imel več tako močnega občutka nezadostnosti.”

Jobs je postal prepričan, da lahko ta občutek samozavesti prenese še na druge in jih tako pripravi do tega, da storijo kaj, za kar so menili, da ne morejo. Elizabeth se je razšla s Kottkejem in se je pridružila verskemu kultu v San Franciscu, pri katerem so od vseh članov zahtevali, da pretrgajo vezi z vsemi preteklimi prijatelji. Jobs pa je zavračal to zapoved. Nekega dne se je s svojim fordom rancherom pripeljal do hiše, kjer je kult imel svoje prostore, in najavil, da se pelje do Friedlandove jablanove farme in da naj bi Elizabeth šla z njim. Še bolj predrzno je izjavil, da naj bi ona vozila del poti, čeprav ni znala uporabljati prestavne ročice. “Ko sva prišla na večjo cesto, me je spravil za volan in prestavljal sam, dokler nisva dosegla hitrosti 90 km/h,” seje spominjala. “Potem je vstavil kaseto z Dylanovo Blood in the Tracks, položil glavo v moje naročje in zaspal. Vedel seje, kot da lahko počne karkoli in da torej lahko to počno tudi drugi. Povsem se mi je zaupal in me tako pripravil do tega, da sem počela nekaj, za kar sem mislila, da ne morem.”

To je bila svetla stran tega, kar je postalo znano kot njegovo polje popačene stvarnosti. “Če mu zaupaš, lahko marsikaj narediš,” je rekla Elizabeth. “Če se je odločil, da se nekaj mora zgoditi, bo storil, da se bo tudi zgodilo.”

Pobeg

Nekega dne na začetku leta 1975 je Al Alcom sedel v svoji pisarni v Ata-riju, ko je v sobo vdrl Ron Wayne. “Hej, Stevie seje vrnil!” je zaklical. “Naj pride noter,” je odgovoril Alcom.

Jobs je vstopil, bos in oblečen v oranžna plahutajoča oblačila, v roki pa je držal knjigo Be Here Now. To je predal Alcomu in mu zabičal, da jo prebere. “Lahko dobim nazaj svojo službo?” je vprašal.

“Videti je bil kot harekrišnovec, vendar smo bili navdušeni, da je prišel,” seje spominjal Alcom. “Zato sem rekel, seveda!”

Tudi tokrat je Jobs delal pretežno ponoči, da bi ne bilo prevelike napetosti. Wozniak, ki je imel stanovanje v bližini, delal pa je pri HP-ju, je prihajal k njemu po večerji, da se je družil z njim in igral videoigre. Na kegljišču v Sunnyvalu je postal odvisen od igre Pong in si je izdelal različico, ki jo je lahko priključil na domači televizor.

Nekega dne pozno poleti leta 1975 seje Nolan Bushnell kljub splošnemu prepričanju, da je minil čas iger z loparji, odločil razviti različico Ponga za enega samega igralca. Igralec torej ni tekmoval z nasprotnikom, temveč je odbijal žogico v zid in pri vsakem zadetku izbil opeko. Poklical je Jobsa k sebi, mu narisal koncept na svojo malo tablo in ga prosil, da izdela igro. Če bi porabil manj kot petdeset čipov, bi za vsak čip manj dobil posebno nagrado. Bushnell je vedel, da Jobs ni odličen inženir, pravilno pa je sklepal, da bo k sodelovanju pritegnil Wozniaka, ki gaje stalno videval naokoli. “Tako naj bi dva delala za enega,” se je spominjal Bushnell. “Woz pa je bil boljši inženir.”

Wozniak je bil navdušen, ko ga je Jobs prosil, da mu pomaga, in predlagal, da si razdelita honorar. “To je bila najlepša ponudba v mojem življenju: da bom dejansko izdelal igro, ki jo bodo ljudje uporabljali,” seje spominjal. Jobs je rekel, da jo morata izdelati v štirih dneh s kar se da majhnim številom čipov. Wozniaku pri tem ni povedal, da je tako tesen rok postavil sam, ker je moral potem iti na Ali One Farm, da bi pomagal pri pripravah na obiranje jabolk. Prav tako ni omenil, da naj bi dobil nagrado za majhno število čipov.

“Za tako igro bi večina inženirjev potrebovala nekaj mesecev,” se je spominjal Wozniak. “Menil sem, da ni možnosti, da tako hitro uspem, Steve pa meje le prepričal o nasprotnem.” Štiri noči zapored ni spal in je uspel. Podnevi je pri HP-ju na papir izrisoval načrte za novo napravo. Potem je po hitri večerji šel naravnost k Atariju in ostal tam vso noč. Medtem ko je Wozniak dopolnjeval svoje načrte, je Jobs sedel na klopi na njegovi levi in po načrtih vstavljal čipe v testno ploščo. “Medtem ko je Steve vstavljal čipe, sem sam igral svojo najljubšo igro, avtomobilistično dirkalno igro Gran Trak 10,” je rekel Wozniak.

Začuda sta uspela končati delo v štirih dneh, Wozniak pa je porabil le petinštirideset čipov. Ne spominjajo se vsi enako, vendar naj bi držalo, da je Jobs Wozniaku dal le polovico osnovnega honorarja, ne pa tudi nagrade za pet pridobljenih čipov. Wozniak je šele deset let pozneje, ko so mu pokazali, kaj piše v knjigi o zgodovini Atarija z naslovom Zap, izvedel, daje Jobs prejel še dodatno nagrado. “Mislim, da je Steve potreboval denar in mi enostavno ni povedal vsega,” je rekel pozneje. Ko danes o tem govori, dolgo molči in prizna, da ga boli. “Želim si, da bi bil iskren. Če bi mi bil povedal, da potrebuje denar, bi moral vedeti, da bi mu ga enostavno dal. Bila sva prijatelja. Prijateljem pa pomagaš.” Wozniak je v tem videl temeljno razliko v njunih značajih. “Etika mi je bila vedno pomembna in še vedno ne razumem, zakaj mi ni povedal, koliko so mu v resnici plačali,” je rekel. “Ampak, saj veste, ljudje se razlikujemo.”

Ko je Jobs izvedel, daje bila zgodba o tem objavljena v knjigi, je poklical Wozniaka in vse zanikal. “Povedal mi je, da se ne spominja, da bi bil to storil, če pa bi bil kaj takega storil, bi se gotovo spominjal, torej verjetno tega ni storil,” seje spominjal Wozniak. Ko sem Jobsa naravnost vprašal, je postal nenavadno tih in se je obotavljal. “Ne vem, od kod prihaja ta obtožba,” je rekel. “Dal sem mu polovico denarja, ki sem ga prejel. Vedno je bilo tako med nama. Mislim, Woz je leta 1978 nehal delati. Po letu 1978 ni niti malo več delal. A je vendarle dobil enak delež Applovih delnic kot jaz.”

Je mogoče, da so spomini napačni in Jobs dejansko ni opeharil Wozni-aka? “Ni nemogoče, da se povsem napačno spominjam,” mi je povedal VVozniak, po premoru pa se je premislil. “A ne. Spominjam se podrobnosti, čeka za 350 dolarjev.” Preveril je tudi pri Nolanu Bushnellu in Alu Alcomu. “Spominjam se, kako sva z Wozom govorila o dodatni nagradi in kako je bil nejevoljen,” je rekel Bushnell. “Povedal sem mu, da je res bila nagrada za vsak čip, ki bi ga privarčevala, on pa je le zmajeval z glavo in tleskal z jezikom.”

Kakršnakoli že je resnica, Woz je pozneje rekel, da ni vredno premlevanja. Jobs je kompleksna oseba, je rekel, njegova manipulacija pa je le temnejša plat lastnosti, zaradi katerih je uspešen. Wozniak po lastnih izjavah nikoli ne bi tako ravnal, vendar tudi nikoli ne bi postavil Appla. “Raje ne bi več o tem,” je rekel, ko sem vztrajal. “To ni nekaj, po čemer bi sodil Steva.”

Izkušnja pri Atariju je pomagala oblikovati Jobsov pristop k poslu in načrtovanju naprav. Všeč mu je bilo Atarijevo načrtovanje iger s poudarkom na prijaznosti do uporabnika. “Ta preprostost se je usidrala v njem in vplivala na njegovo osredotočenost na proizvode,” je rekel Ron Wayne. Prevzel je tudi nekaj Bushnellovega zmagovalnega pogleda. “Nolan ni sprejel trditve, da kaj ni mogoče,” je pripovedoval Alcom, “in to je bil

Stevov prvi vtis o tem, kako stvari narediš. Nolan nikoli ni bil žaljiv, kakor Steve včasih je. Bil pa je enako obseden. Mene je pogosto kar zmrazilo, ampak za vraga, tako se je vse postorilo. V tem je bil Nolan Jobsu nekakšen mentor.”

Bushnell seje strinjal. “V poslovnežu je vedno nekaj nedoločljivega in to sem videl tudi v Stevu,” je rekel. “Ni ga zanimala le tehnologija, temveč tudi poslovni vidiki. Naučil sem ga, da moraš delati, kot da lahko nekaj storiš, pa bo šlo. Rekel sem mu: ‘Delaj se, da imaš popolno oblast nad čem, in verjeli bodo, dajo imaš res.’”

PETO POGLAVJE

APPLE I

Vključi, poženi, poveži...

tm

i .    HI ltt

’'■

I_^_lA_-1

Daniel Kottke in Jobs z računalnikom apple I na računalniškem sejmu v Atlantic Cityju leta 1976

Stroji ljubeče milosti

V poznih šestdesetih letih prejšnjega stoletja so se v San Franciscu in dolini Santa Clara zlivali različni kulturni tokovi. Eden je bil tehnološka revolucija, ki jo je spočela rast vojaških pogodbenih podjetij, med katerimi so bila kmalu podjetja za elektroniko, izdelovalci mikročipov, razvijalci videoiger in računalniška podjetja. Drugo je bila hekerska subkultura s specialisti za omrežja in komunikacije, za telefonijo, kiberpankerji, posamezniki, ki so se s tem ukvarjali le za zabavo, pa čisto navadni navdušenci, med njimi tudi inženirji, ki niso prisegali na HP-jev model, ter njihovi otroci, ki niso bili uglašeni na valovno dolžino pododdelkov. To so bile kvaziakademske skupine, ki so preučevale učinke LSD-ja; med udeleženci sta bila tudi Doug Engelbart iz Augmentation Research Center v Palo Altu, ki je pozneje pomagal pri razvoju računalniške miške in grafičnih uporabniških vmesnikov, in Ken Kesey, ki je proslavljal drogo z glasbenimi in svetlobnimi predstavami, pri katerih je sodelovala tudi skupina, ki je pozneje postala Greatful Dead. Bilo je tudi hipijevsko gibanje, ki se je porodilo iz bitništva v Bay Arei, pa seveda uporniški politični aktivisti, ki jih je spočelo gibanje za svobodo govora na Berkeleyju. Nad vsem tem so bila še različna gibanja samoizpopolnjevanja z iskanjem osebnega razsvetljenja: zen in hinduizem, meditacija in joga, prvinski krik, prikrajšanje čutnih dražljajev in inštitut Esalen.

Steve Jobs, ki je zjutraj meditiral, obiskoval predavanja iz fizike na Stanfordu, zvečer delal pri Atariju in sanjal o ustanovitvi lastnega podjetja, je bil poosebljenje zlitja cvetličnega in računalniškega gibanja, razsvetljenja in tehnologije. “Nekaj seje dogajalo,” je rekel, ko seje spominjal tistih časov. “Tu se je dogajala najboljša glasba - Grateful Dead, Jefferson Airplane, Joan Baez, Janis Joplin - pa tudi integrirano vezje in takšne stvari, kot je Whole Earth Catalog.”

Sprva se tehniški ljudje in hipiji niso najbolje ujeli. Marsikdo v proti-kulturi je imel računalnike za zlovešče in onvellovske, nekaj, s čimer so se ukvarjali v Pentagonu in na oblastnih strukturah. Zgodovinar Lewis Mumford je v knjigi The Myth of the Machine svaril, da računalniki izže-majo našo svobodo in uničujejo ‘življenjsko pomembne vrednote’. Opozorilo na tedanjih luknjanih karticah - ‘Ne pregibajte, ne zvijajte in ne mečkajte’je postalo priljubljena fraza protivojne levice.

Na začetku sedemdesetih let pa je prišlo do sprememb. “Računalništvo ni veljalo le za orodje birokratskega nadzora, začelo seje uveljavljati kot znak izražanja in osvoboditve posameznika,” je John Markoff zapisal v knjigi What the Dormouse Said, študiji zbliževanja protikulture z računalniško industrijo. Lirično je ta pogled leta 1967 izrazil Richard Brauti-gan v pesmi ‘Ali Watched Over by Machines of Loving Grace’, kibernetično psihedelično zlitje pa je utrdil Timothy Leary, ko je izjavil, da so osebni računalniki novi LSD, več let pozneje pa je popravil svojo znamenito mantro v ‘Vključi, poženi, poveži’. Glasbenik Bono, ki je pozneje postal Jobsov prijatelj, je z njim pogosto razpravljal o tem, kako so ljudje iz protikulture v Bay Arei, prežete z rokom, drogami in uporništvom, pomagali soustvarjati industrijo osebnega računalništva. “Enaindvajseto stoletje so izumili hipiji z zahodne obale, kakršen je bil tudi Steve, ki so kadili marihuano in nosili sandale, ker so pač imeli drugačne poglede,” je rekel. “Hierarhični sistemi vzhodne obale, Anglije, Nemčije in Japonske niso spodbujali tovrstnega drugačnega razmišljanja. V šestdesetih letih se je pojavilo anarhično razpoloženje, v katerem so odlično uspevale podobe sveta, kakršnega še ni bilo.”

Eden od ljudi, ki je spodbujal pripadnike protikulture k sodelovanju s hekerji, je bil Stevvart Brand. Kot razposajen vizionarje skozi več desetletij skrbel za zabavo in dotok svežih zamisli, udeležil pa se je tudi prvih raziskav droge LSD v šestdesetih v Palo Altu. S Kenom Keseyjem je sodeloval pri Trips festivalu, namenjenem proslavljanju LSD-ja, pojavil se je v uvodnem prizoru The Electric Kool-Aid Acid Test Toma Wolfa in z Dougom Engelbartom ustvaril inovativno zvočno in svetlobno predstavitev novih tehnologij pod imenom Mother of ali Demos. “Naša generacija je na računalnike večinoma gledala kot na utelešenje centraliziranega nadzora,” seje pozneje spominjal. “Manjši del - tako imenovani hekerji -pa je računalnike sprejel in se jih lotil spreminjati v orodje osvobajanja. In prav to se je izkazalo za pravo pot v prihodnost.”

Brand je vodil Whole Earth Truck Store, ki je bila sprva le tovornjak, iz katerega je prodajal uporabna orodja in izobraževalno gradivo, leta 1968 pa se je odločil, da dejavnost razširi in je ustanovil Whole Earth Catalog. Na naslovnici prve izdaje kataloga j^ bil posnetek Zemlje iz vesolja, zgoraj pa je pisalo ‘Dostop do orodja’. Vodilna misel za projektom je bila, da imamo tehnologijo lahko za prijateljico. Brand je na prvi strani prve izdaje zapisal: “Razvija se sfera intimne, osebne moči, moči posameznika, da se sam izobrazi, najde svoj navdih, oblikuje svoje okolje in svojo izkušnjo deli s komerkoli, ki bi ga to zanimalo. Whole Earth Catalog išče in promovira orodja, ki pri tem lahko pomagajo.” Sledila je pesem Buckminsterja Fullerja, ki seje začenjala takole: “Vidim boga v napravah in mehanizmih, ki zanesljivo delujejo.”

Jobs je bil navdušen nad Whole Earth. Posebej ga je prevzela zadnja izdaja leta 1971, ko je bil še gimnazijec, s seboj pa jo je potem prinesel na univerzo in na Ali One Farm. “Na zadnji platnici zadnje izdaje je bila fotografija podeželske ceste v jutranji svetlobi, takšne, po kakršni bi morda lahko potovali, če bi bili pustolovske narave,” se je spominjal Jobs. “Pod sliko je pisalo: ‘Ostanite lačni. Ostanite nespametni.’” Brand ima Jobsa za enega naj pristnejših utelešenj kulturne mešanice, ki jo je skušal katalog zajeti. “Steve je na samem stičišču protikulture in tehnologije,” je rekel. “Ima občutek za orodja, ki so ljudem blizu.”

Brandov katalog je izdajal inštitut Portola, ustanova, ki se je ukvarjala s komaj porajajočim se področjem računalniškega opismenjevanja. Inštitut je pomagal spraviti v tek tudi People’s Computer Company, glasilo in organizacijo s sloganom ‘Moč računalnikov ljudem!’ Ob sredah so se zvečer včasih dobivali pri večerji, dva redna gosta, Gordon French in Fred Moore, pa sta se odločila ustanoviti bolj formalno društvo, v katerem bi si lahko izmenjevali novosti iz sveta elektronike za osebno rabo.

Ustanovili so se januarja 1975 ob izidu številke revije Popu/ar Mecha-nics, ki je na naslovnici prikazovala Altair, prvi računalnik, ki si ga je lahko vsakdo sestavil iz delov. Ni šlo za kaj hudo posebnega - kup sestavnih delov, ki si jih dobil za 495 dolarjev in jih potem prispajkal na ploščo. Naprava ni bila kaj prida zmogljiva, hekerjem in tistim, ki jim je bil računalništvo konjiček, pa je pomenila začetek nove ere. Bill Gates in Paul Allen sta prebrala članek v reviji in začela za Altair razvijati različico preprostega programskega jezika BASIC. Tudi Jobs in Wozniak sta videla članek. Ko pa je sestavljanka Altaira prispela v People’s Computer Company, je tam postala osrednja tema sestanka društva, ki sta ga ustanavljala French in Moore.

Računalniško društvo Homebrew

Skupina seje poimenovala računalniško društvo Homebrevv, podobno kot pri Whole Earth pa sta se tudi v njem prepletali protikultura in tehnologija. V eri osebnega računalništva je društvo postalo nekaj takega kot je bila kavama Turk’s Head v dobi dr. Johnsona, prostor, kjer so se izmenjevale in širile ideje. Moore je spisal letak za prvi sestanek 5. marca 1975 v

Frenchevi delavnici v Menlo Parku: “Bi si radi izdelali lastni računalnik, terminal, TV, pisalni stroj?” je pisalo. “Če je tako, se udeležite srečanja ljudi s podobnimi pogledi in interesi.”

Allen Baum je videl letak na oglasni deski HP-ja in je poklical Wozni-aka, ta pa je soglašal, da gre z njim. “Izkazalo se je, da je bil tisti večer eden najpomembnejših v mojem življenju,” se je spominjal Wozniak. Prišlo je približno trideset ljudi, tako da za vse niti ni bilo prostora v Frenchevi delavnici. Drug za drugim so opisovali, kaj jih zanima in s čim se ukvarjajo. Po Moorovih zapiskih je Wozniak, ki je pozneje priznal, da je bil nadvse živčen, rekel, da ga zanimajo “videoigre, plačljivi filmi za hotele, razvoj znanstvenih računal in TV-terminalov.” Prikazali so novi Altair, Wozniaka pa je še bolj zanimala specifikacija mikroprocesorja.

Ob razmišljanju o mikroprocesorju - čipu s celotno centralno procesno enoto - je doživel navdih. Razvijal je terminal s tipkovnico in monitorjem, ki bi se povezal z oddaljenim miniračunalnikom. Z mikroprocesorjem bi lahko nekaj zmogljivosti miniračunalnika vgradil v sam terminal, tako da bi ta postal majhen samostojni računalnik na mizi. Zamisel o tipkovnici, zaslonu in računalniku v enem samem paketu ga kar ni zapustila. “Vizija osebnega računalnika se je kar pojavila v moji glavi,” je rekel. “Tisto noč sem začel na papir skicirati napravo, ki bo pozneje znana kot apple I.”

Sprva je nameraval uporabiti enak mikroprocesor, kot je bil v Altairju, Intelov 8080. Vendar je ta “stal skoraj več kot moja mesečna najemnina”, zato je začel iskati druge možnosti. Eno takšno je našel v Motorolinem 6800, ki gaje njegov prijatelj pri HP-ju lahko dobil za 40 dolarjev. Potem je odkril elektronsko enak čip, ki gaje izdelovalo podjetje MOS Technologies, ki pa je stal le 20 dolarjev. Njegova naprava bo torej dovolj poceni, dolgoročno pa je ta odločitev veliko stala. Intelovi čipi so postali sprejeti standard, to pa je pozneje preganjalo Apple, ker njihovi računalniki z njim niso bili združljivi.

Wozniak je po službi vsak dan šel domov, hitro povečerjal in se vrnil v HP, da bi se posvetil svojemu računalniku. Sestavne dele je razporedil po svojem delovnem mestu, preveril, kam sodijo, in jih prispajkal na matično ploščo. Potem je začel pisati programsko opremo, s katero bo mikroprocesor poskrbel za prikaz na zaslonu. Ker si ni mogel privoščiti plačila za uporabo računalnika, je kodo pisal ročno. Po nekaj mesecih je bilo vse nared, da jo preizkusi. “Pritisnil sem na nekaj tipk na tipkovnici in osupnil! Črke so bile prikazane na zaslonu.” Bila je nedelja, 29. junija 1975, pomemben mejnik za osebni računalnik. “Prvič sploh,” je pozneje rekel Wozniak, “je kdo vtipkal črko na tipkovnici in jo videl na računalniškem zaslonu pred seboj.”

Na Jobsa je to napravilo velik vtis. Wozniaka je zasul z vprašanji: Bi tak računalnik bilo mogoče povezati v omrežje? Bi lahko dodali disk za shranjevanje podatkov? Začelje tudi pomagati Wozu pri nabavi sestavnih delov. Se posebno pomembni so bili čipi dinamičnega delovnega pomnilnika. Jobs je opravil nekaj telefonskih klicev in je uspel brezplačno dobiti pošiljko Intelovih čipov. “Steve je take vrste človek,” je rekel Wozniak. “Znal je govoriti s prodajnim zastopnikom. Jaz tega ne bi nikoli zmogel. Preveč sem zadržan.”

Jobs je začel z Wozniakom hoditi na srečanja društva Homebrew, nosil je TV-monitor in pomagal postavljati opremo. Na srečanja je zdaj hodilo čez sto navdušencev, zato so jih preselili v predavalnico Stanfordovega centra z linearnim pospeševalnikom. Predsedoval je Lee Felsenstein, še eno utelešenje zlitja svetov računalništva in protikulture. Študija elektrotehnike ni končal, bil je član gibanja za svobodo govora in protivojni aktivist. Pisal je za alternativni časnik Berkeley Barb, potem pa seje vrnil k računalništvu.

Woz je bil navadno preveč zadržan, da bi na srečanjih kaj rekel, vendar so se pozneje prisotni zbirali okoli njegove naprave in ponosno jim je razkazal napredek. Moore je v društvu Homebrevv skušal uveljaviti etiko menjave in souporabe namesto trgovanja. “Moto društva je bil ‘Daj in pomagaj drugim’,” je rekel Woz. Po hekerski etiki je veljalo, da mora biti informacija brezplačna, avtoriteti pa naj bi ne bilo zaupati. “Apple I sem izdelal, da bi ga brezplačno dal ljudem,” je rekel Wozniak.

Pogledi Billa Gatesa pa so bili drugačni. Ko sta s Paulom Allenom izdelala tolmač za BASIC za računalnik Altair, je bil Gates osupel, da so člani društva Homebrew izdelovali kopije programa in sijih izmenjavali, ne da bi njemu karkoli plačali. Društvu je zato poslal pismo, kije pozneje postalo nadvse znamenito: “Kot se verjetno zaveda večina, ki računalnik uporablja kot konjiček, programsko opremo v glavnem kradete. Je to pošteno? ... S tem zagotovo preprečujete nastanek dobre programske opreme. Kdo si lahko privošči, da bi brezplačno opravljal profesionalno delo? ... Vesel bom odgovora vsakogar, ki bi si želel plačati.”

Podobno tudi Steve Jobs ni verjel, da bi Wozniakove stvaritve, pa naj je šlo za modro škatlico ali računalnik, morale biti brezplačne. Prepričal je Wozniaka, naj ne razdaja več svojih načrtov. Jobsov argument je bil, da večina ljudi tako ali tako nima časa, da bi računalnike sestavljali sami. “Zakaj ne bi torej sestavljala tiskanih vezij in jim jih prodajala?” To je bil zgled njune simbioze. “Vsakič, ko sem kaj dobrega razvil, je Steve našel način, kako lahko pri tem zasluživa,” je rekel Wozniak. Priznal je, da se sam nikoli ne bi domislil tega. “Nikoli nisem pomislil na to, da bi prodajal računalnike. Steve pa je rekel: ‘Pokaživa jim, kaj imava, in jih nekaj prodajva.’”

Jobs je izdelal načrt, kako bi plačal znancu pri Atariju, da bi jima izrisal plošče tiskanega vezja, potem pa bi jih natisnila kakih petdeset. To bi ju stalo okoli 1000 dolarjev, plus honorar za načrtovalca. Plošče bi prodajala po 40 dolarjev, čisti izkupiček pa bi bil kakih 700 dolarjev. Wozniak ni bil prepričan, da bi lahko vse prodala. “Ni mi bilo jasno, kako bi nama lahko to uspelo,” se je spominjal. Že tako je imel težave, ker je najemnino plačeval z nepokritimi čeki, tako da je zdaj moral plačevati z gotovino.

Jobs je vedel, kako Wozniaka prepričati. Ni mu govoril, da bosta zaslužila, temveč, da se bosta pri tem zabavala. “Tudi če bova imela izgubo, bova vendarle imela podjetje,” je rekel, ko sta se vozila v svojem Volks-vvagnovem kombiju. “Prvič v življenju bova imela svoje podjetje.” To je bilo mamljivo tudi za Wozniaka, celo bolj kot, obljuba morebitnega bogastva. Spominjal se je: “Bilo je razburljivo, ko sem si predstavljal tak razvoj. Najboljša prijatelja, ki ustanavljata podjetje. Noro! Takoj sem vedel, da bom to storil. Kako neki ne bi?”

Da bi zbrala potrebni denar, je Wozniak za 500 dolarjev prodal svoje računalo HP 65, čeprav seje izkazalo, da mu je kupec na koncu plačal le polovico zneska. Jobs je za 1500 dolarjev prodal svoj Volkswagnov kombi. Človek, ki mu gaje prodal, pa seje dva tedna pozneje vrnil in potožil, da se je motor pokvaril, in Jobs je pristal na to, da plača polovico stroškov popravila. Kljub tem malim zastojem pa sta skupaj s skromnimi prihranki zdaj imela 1300 dolarjev delovnega kapitala, načrt za nov izdelek in poslovni načrt. Ustanovila bosta svoje računalniško podjetje.

Rojstvo Appla

Potem ko sta se odločila, da začneta poslovati, sta potrebovala še ime. Jobs je spet šel na Ali One Farm, kjer je obrezoval jablane sorte grafen-štajn, in Wozniak ga je pričakal na letališču. Med vožnjo proti Los Altosu sta pretehtavala možnosti. Razmišljala sta o nekaj značilnih tehnoloških imenih, kot je na primer Matrix, in neologizmih, kakršen je Executek, pa tudi nekaterih povsem običajnih, dolgočasnih imenih, na primer Personal Computers Inc. Rok za dokončno odločitev sta imela do naslednjega dne, ko je Jobs nameraval oddati vlogo. Končno je Jobs predlagal Apple Computer. “Tedaj sem bil na eni svojih diet s sadjem,” je pojasnil. “Ravno sem se vrnil s farme z jablanovimi nasadi. Zvenelo je zabavno, duhovito in prav nič zastrašujoče. Apple je omilil besedo ‘computer’. Poleg tega bi s tem v telefonskem imeniku pristali pred Atarijem.” Wozniaku je rekel, da se bosta držala Appla, če do naslednjega popoldneva ne prideta do boljšega imena. Tako je tudi bilo.

Izbira imena Apple je bila smotrna. Beseda je sporočala prijaznost in preprostost. Po eni strani je bila nekoliko nenavadna, po drugi pa normalna kot jabolčna pita. Imela je pridih protikulture, preprostosti vračanja k naravi, nič pa ne bi moglo biti bolj ameriško. Obe besedi skupaj - Apple Computer - sta poskrbeli za zabavno nesoglasje. “Ni povsem smiselno,” je rekel Mike Markkula, ki je kmalu zatem postal prvi predsednik uprave družbe Apple. “Tako so vaši možgani prisiljeni, da se z imenom ukvarjajo. Jabolka in računalniki, to vendar ne gre skupaj! To pa pomaga pri ustvarjanju razpoznavnosti znamke.”

Wozniak še ni bil pripravljen, da bi se novi dejavnosti polno predal. Po srcu je bil uslužbenec podjetja HP, vsaj tako je mislil, in sije želel tam še naprej ostati v službi. Jobs je sprevidel, da potrebuje zaveznika, ki bi mu pomagal ugnati Wozniaka in razsoditi v primeru nesoglasij. Za to je pridobil prijatelja Rona Wayna, inženirja srednjih let, ki je zdaj delal pri Atariju, pred časom pa je ustanovil podjetje za igralne avtomate.

Waynu je bilo jasno, da ne bo zlahka pripravil Wozniaka, da pusti službo pri HP-ju, poleg tega to takoj niti ni bilo potrebno. Treba ga je bilo le prepričati, da bodo njegovi računalniški načrti last Applovega družabništva. “Woz je imel očetovski odnos do vezij, ki jih je razvil, in jih je želel uporabiti še kje drugje ali pa pustiti HP, da jih uporabi,” je rekel Wayne. “Z Jobsom nama je bilo jasno, da bodo ta vezja jedro Appla. Dve uri smo se v mojem stanovanju za okroglo mizo o tem pogovarjali in uspela sva prepričati Woza, daje sprejel tak pristop.” Njegov argument je bil, da se bo velik inženir zapisal v zgodovino le, če bo delal skupaj z velikim tržnikom, zato pa je moral svoje načrte prepustiti družabništvu. Na Jobsa je uspešno pogajanje napravilo tako močan vtis in je bil zanj tako hvaležen, da je Waynu ponudil 10 % delež v družabništvu. S tem je postal jeziček na tehtnici, ki bi lahko odločil, kadar bi se Jobs in Wozniak o čem ne strinjala.

“Bila sta si zelo različna, kot ekipa pa sta bila nadvse uspešna,” je rekel Wayne. Za Jobsa se je včasih zdelo, da ga preganjajo demoni, Wozniak pa je bil videti kot preprostež, s katerim se poigravajo angeli. Jobs je s svojim drznim nastopom veliko dosegel, včasih tudi z manipuliranjem. Lahko je bil karizmatičen, celo hipnotičen, a tudi hladen in krut. Wozniak je bil, po drugi strani, zadržan in družbeno neroden, zaradi česar je bil videti otroško prijeten. “Woz je za določene stvari briljanten, ko pa gre za odnose z ljudmi, kijih ne pozna, je povsem nemočen,” je rekel Jobs. “Kot par sva se odlično dopolnjevala.” Pomagalo je tudi to, daje Jobs občudoval Wozniakovo tehnično mojstrstvo, Wozniak pa je občudoval Jobsovo poslovno nadarjenost. “Nikoli me ni zanimalo, da bi se ukvarjal z ljudmi in jim stopal na prste, Steve pa je znal poklicati ljudi po telefonu in jih pripraviti do tega, da so kaj storili, čeprav ga sploh niso poznali,” se je spominjal Wozniak. “Do ljudi, za katere je menil, da niso posebno pametni, je bil lahko grob, do mene pa nikoli ni bil neprijazen, niti pozneje ne, ko se morda nisem mogel na vse odzvati tako, kot bi si on želel.”

Wozniak pa je tudi še potem, ko je sprejel, da njegov novi načrt za računalnik preide v last družabništva Apple, menil, da bi ga moral najprej ponuditi HP-ju, saj je bil tam v službi. “Menil sem, da je moja dolžnost, da povem HP-ju, kaj sem razvil, medtem ko sem delal zanje. Tako je prav in etično.” Zato je spomladi leta 1976 načrte pokazal svojim nadrejenim.

Na najvišjega uslužbenca na sestankuje naredil močan vtis, videti je bil v dvomih, končno pa je rekel, da to ni nekaj, kar bi HP želel izdelovati. Šlo je za izdelek za konjičkarje, vsaj zaenkrat, to pa se ni skladalo z visokokakovostnim trgom, na katerega je ciljala družba. “Bil sem razočaran,” se je spominjal Wozniak, “vendar sem zdaj lahko mimo vstopil v Applovo družabništvo.”

1. aprila 1976 sta Jobs in Wozniak šla do Waynovega stanovanja in sestavila pogodbo za družabništvo. Wayne je rekel, da ima izkušnje s sestavljanjem pravniških dokumentov in je sam spisal tri strani dolg dokument. S svojim pravniškim znanjem pa je sam sebe presegel. Odstavki so se začenjali z raznovrstnim leporečjem: “Kakor bo videti iz sledečega ... Kakor bo videti tudi iz nadaljnjega ... Upoštevaje zadevne dodelitve deležev ...” Delitev deležev in dobička pa je bila vendarle jasna - 45 %-A5 -10 % -, določili pa so tudi, da morata vsak strošek nad 100 dolarjev odobriti vsaj dva družabnika. Jasno so zapisali tudi odgovornosti. “Wozniak bo prevzel splošno in glavno odgovornost za elektrotehniko, Jobs bo prevzel splošno odgovornost za elektrotehniko in trženje, Wayne pa glavno odgovornost za strojništvo in dokumentacijo.” Jobs se je podpisal z malimi tiskanimi črkami, Wozniak s skrbno izpisano pisavo, Wayne pa povsem nečitljivo.

Wayna je potem postalo strah. Ko je Jobs začel načrtovati najemanje večjih posojil in trošenje večjih količin denarja, se je spomnil na to, kako je propadlo njegovo lastno podjetje. Ni se želel še enkrat s tem soočiti. Jobs in Wozniak nista imela osebnega premoženja, Wayne (ki gaje skrbela globalna finančna katastrofa) je imel doma v žimnici skrite zlatnike. Ker so Apple ustanavljali kot preprosto družabništvo in ne korporacijo, so bili družabniki odgovorni z osebnim premoženjem, zato seje Wayne bal, da bi ga preganjali morebitni posojilodajalci. Zato seje le enajst dni pozneje vrnil v okrajni urad z ‘izjavo izstopa’ in dopolnilom k družabniški pogodbi. “V vidu vnovične ocenitve sporazuma med vsemi strankami,” je pisalo, “Waynu s tem preneha status družabnika.” Pisalo je tudi, da je za svoj 10-odstotni delež prejel 800 dolarjev, nekoliko pozneje pa jih bo še 1500.

Ko bi bil ostal v družabništvu in obdržal svojih 10 odstotkov, bi bili ti ob koncu leta 2010 vredni 2,6 milijarde dolarjev. Tako pa je živel sam v majhni hiški v Pahrumpu v Nevadi, kjer je igral na igralne avtomate in živel od socialne pomoči. Pozneje je zatrjeval, da mu ni bilo nikoli žal. “Zame je bila tedaj to najboljša odločitev. Oba sta bila prava viharja in vedel sem, da moj želodec ne bo prenesel takega pretresa.”

Jobs in Wozniak sta kmalu potem, ko so formalno ustanovili Apple, v računalniškem društvu Homebrevv imela skupno predstavitev. Wozniak je v roki držal eno od njunih novih vezij in opisal mikroprocesor, osem kilobajtov pomnilnika in različico Basica, ki jo je napisal. Poudaril je tudi tisto, kar je sam imel za poglavitno: “običajno tipkovnico namesto neumne, nerazumljive plošče s kupom lučk in stikal.” Potem je bil na vrsti Jobs. Opozoril je na to, da ima Apple, za razliko od Altairja, vgrajene vse pomembne sestavne dele. Potem jih je izzval z vprašanjem: Koliko bi ljudje bili pripravljeni plačati za tako čudovito napravo? Skušal jim je pričarati neverjetno vrednost Appla. Tovrstno slikovito izražanje je uporabljal tudi pri predstavitvah izdelkov v naslednjih desetletjih.

Občinstvo ni bilo pretirano navdušeno. Apple je vseboval ceneni procesor namesto Intelovega 8080. Pomemben udeleženec srečanja, Paul Terrell, pa je ostal, da bi izvedel še več. Leta 1975 je odprl računalniško trgovino, Byte Shop, na Camino Real v Menlo Parku. Zdaj, leto dni pozneje, je imel že tri trgovine in je sanjal o verigi po vseh ZDA. Jobs je z navdušenjem njemu osebno vse predstavil. “Poglej si tole,” je rekel. “Tole ti bo všeč.” Na Terrella je napravil dovolj močan vtis, da je ta pustil svojo vizitko. “Ostanita v stiku,” je rekčl.

“Ostajam v stiku,” je Jobs rekel naslednjega dne, ko je bos stopil v Byte Shop. Dogovorila sta se za prodajo. Terrell seje zavezal za naročilo petdesetih računalnikov. Imel pa je pogoj: Ni, si želel le plošč tiskanega vezja po 50 dolarjev, za katere bi potem kupci morali kupiti vse čipe in jih sestaviti. To bi sicer lahko odgovarjalo nekaj konjičkarjem, ne pa večini kupcev. Želel je, da so plošče povsem sestavljene. Za to je bil pripravljen plačati okoli 500 dolarjev za kos, plačal pa bi ob dostavi.

Jobs je takoj poklical Wozniaka na HP. “Ali sediš?” ga je vprašal. Wozniak je odgovoril, da ne sedi. Jobs mu je kljub temu povedal novico. “Bil sem šokiran, popolnoma iz sebe,” se je spominjal Wozniak. “Nikoli ne bom pozabil tega trenutka.”

Da bi izpolnila naročilo, sta potrebovala za okoli 15.000 dolarjev sestavnih delov. Allen Baum, tretji šaljivec z gimnazije Homestead, jima je s svojim očetom posodil 5000 dolarjev. Jobs si je skušal izposoditi denar tudi od banke v Los Altosu, ko pa si gaje upravnik ogledal, gaje zavrnil, kar seveda ne preseneča. Jobs je šel v Haltek Supply in jim za sestavne dele ponudil delež v Applu, vendar je lastnik menil, da “dvema mladima, neurejenima fantoma” ne gre toliko zaupati. Alcom pri Atariju pa jima je bil pripravljen prodati čipe le za vnaprejšnje plačilo. Končno je Jobsu uspelo prepričati poslovodjo Cramer Electronics, naj pokliče Paula Ter-rella, da bi se prepričal, ali seje ta resnično zavezal k naročilu za 25.000 dolarjev. Terrell je bil na konferenci, ko je po zvočniku slišal, da ima nujen telefonski klic (Jobs je bil zelo vztrajen). Poslovodja pri Cramerju mu je povedal, da sta k njemu pravkar prišla dva neurejena mladeniča in mu mahata pred nosom z naročilom Byte Shop. Je pristno? Terrell je potrdil in trgovina z deli je pristala na izročilo robe Jobsu s tridesetdnevnim odlogom plačila.

Delo v garaži

Hiša Jobsovih v Los Altosu je postala sestavljalnica za petdeset plošč appla I, ki naj bi jih v roku trideset dni dostavili v Byte Shop, ko bo treba poravnati račun za sestavne dele. Zaposlila sta vse razpoložljive delovne sile: Jobs in Wozniak plus Daniel Kottke, njegovo nekdanje dekle Elizabeth Holmes (ki je izstopila iz kultne organizacije, v katero se je bila včlanila) in Jobsova noseča sestra Patty. Delovni prostor so si zagotovili v njeni izpraznjeni spalnici pa tudi na kuhinjski mizi in v garaži. Elizabeth, ki je nekoč hodila na tečaj izdelovanja nakita, je imela nalogo spaj-kanja čipov. “Večino sem jih pravilno prispajkala, nekaj pa sem jih popackala s spajko,” se je spominjala. To Jobsu ni bilo prav. “Nimamo preveč čipov,” je upravičeno robantil. Prestavil jo je na knjiženje in delo z dokumenti na kuhinjski mizi, spajkanje pa je prevzel sam. Izdelano ploščo so predali Wozniaku. “Vsako sestavljeno ploščo sem priključil na televizor in tipkovnico, da sem jo preizkusil in videl, ali deluje,” je rekel. “Če je delovala, sem jo vstavil v škatlo. Če ni, sem skušal ugotoviti, katera nogica ni bila pravilno vstavljena v luknjico.”

Paul Jobs je začasno prekinil svoje popoldansko delo popravljanja starih avtomobilov, daje Applova ekipa imela na razpolago celotno garažo. Vanjo je postavil dolgo staro delovno mizo, na steno obesil načrt računalnika in namestil vrsto označenih predalov s sestavnimi deli. Izdelal je tudi škatlo, v katero so bile usmerjene močne luči, da so lahko čez noč v njej preverjali vzdržljivost plošč pri visokih temperaturah. Ko je kdo vzkipel, kar v bližini njegovega sina ni bilo posebno neobičajno, je Paul poskrbel za pomiritev. “Kaj pa je?” je rekel. “Kateri vrag te je zagrabil?”

V zameno za to je tu in tam prosil, če lahko dobi nazaj televizor, da bi si ogledal konec nogometne tekme. Med takšnimi premori sta Jobs in Kot-tke včasih šla ven in na vrtu igrala kitaro.

Clare Jobs ni motilo, da so večino hiše zasedli kupi elektronskih delov in množica gostov, vse bolj pa sojo spravljale ob živce sinove prehranjevalne navade. “Zavijala je z očmi zaradi njegove obsedenosti s hrano,” se je spominjala Elizabeth Holmes. “Želela sije le, da bi bil zdrav, on pa je izjavljal take stvari kot: ‘Jem le liste, kijih v mesečini nabirajo device’.”

Potem ko je Wozniak odobril ducat sestavljenih plošč, jih je Jobs odpeljal v Byte Shop. Terrell je bil nekoliko presenečen. Ni bilo ne napajalnika, ne ohišja, ne monitorja in ne tipkovnice. Pričakoval je bolj dodelan izdelek. Vendar gaje Jobs prepričal, tako daje dobavljeno sprejel in plačal.

Po tridesetih dneh je bil Apple na tem, da postane donosen. “Plošče smo lahko sestavljali ceneje, kot smo prvotno mislili, ker sem uspel sestavne dele ugodno nabaviti,” seje spominjal Jobs. “Iz izkupička petdeset plošč, ki smo jih prodali Byte Shop, smo skoraj lahko plačali za material za sto plošč.” Petdeset preostalih plošč sta prodala prijateljem in kolegom pri Homebrewu ter tako pridelala resnični dobiček.

Elizabeth Holmes je uradno postala honorarni knjigovodja za štiri dolarje na uro in se je enkrat na teden vozila iz San Francisca, da bi ugotovila, kako Jobsovo čekovno knjižico prenesti v glavno knjigo družbe. Da bi Apple dajal videz pravega podjetja, je Jobs najel telefonsko odzivno službo, kije klice prevezovala k njegovi materi. Ron Wayne je narisal logotip z Newtonom pod drevesom, pri tem pa je uporabil razkošno črtno risbo viktorijanskih ilustracij. Napis okoli risbe je bil citat iz Words-wortha: “Duh nenhno plove po neznanih morjih, sam.” Napis je bil nekoliko nenavaden, bolj je ustrezal Waynu kot podjetju Apple Computer. Če je že izbral Wordswortha, bi bil morda primernejši pesnikov opis vpletenih v začetek francoske revolucije: “Srečen je, kdor je ob tem svetu živ / kdor je mlad, pa je v nebesih.” Wozniak je pozneje navdušeno vzkliknil: “Imel sem občutek, da smo udeleženi v največji revoluciji vseh časov. Bil sem srečen, da sem zraven.”

Woz je že začel razmišljati o naslednji različici naprave, zato so sedanji model imenovali apple I. Z Jobsom sta se vozila gor in dol po Camino Real in skušala prepričati prodajalce elektronike, da bi računalnik vzeli v prodajo. Poleg petdesetih, ki sta jih prodala Byte Shopu, in skoraj petdesetih, ki so jih pokupili prijatelji, sta sestavljala še novih sto za druge trgovine. Ne preseneča, da glede prodaje nista soglašala. Wozniak je želel, da bi bila cena le tako visoka, da bi pokrila stroške, Jobs pa je ciljal na resen dobiček. Prevladala je Jobsova. Ceno plošče pri posamezni prodaji je postavil kot trikratni znesek stroškov, kar je bilo 33 % več od 500 dolarjev, za kolikor sta naprave grosistično prodajala Terrellu in drugim trgovinam. Končni znesek je bil 666,66 dolarja. “Meni je bilo vedno všeč, če so se številke ponavljale,” je rekel Wozniak. “Telefonska številka moje storitve šal po telefonu je bila 255-6666.” Nobeden od njiju pa ni vedel, da je v bibliji 666 hudičevo število. Kmalu sta zaradi tega doživela pritožbe, še posebej potem, ko je število nastopilo v filmski uspešnici tistega leta, Znamenje. (Leta 2010 so pri Christie’s enega od prvotnih applov I na dražbi prodali za 213.000 dolarjev.)

Prvi resni članek o novi napravi se je julija 1976 pojavil v nekdanji reviji Interface. Jobs je s prijatelji računalnik še vedno ročno sestavljal doma, v članku pa so pisali o njem kot o direktorju marketinga in nekdanjem zasebnem svetovalcu pri Atariju. Bralo se je, kot da je Apple resno podjetje. “Steve vzdržuje stike s številnimi računalniškimi društvi, da ocenjuje stanje te mlade panoge,” je pisalo. Navajali so tudi njegovo izjavo: “Če se pogovarjamo o njihovih potrebah, občutkih in vzgibih, se lahko primemo odzovemo in jim ponudimo to, kar si želijo.”

Poleg Altairja sta imela kar nekaj tekmecev, predvsem IMSAI 8080 in pa SOL-20, ki so ga izdelovali v Processor Technology Corporation. Tega slednjega sta razvila Lee Felsenstein in Gordon French iz društva Home-brew. Za konec tedna ob prazniku dela so vsi imeli priložnost, da pokažejo svoje stvaritve na prvem letnem festivalu osebnega računalništva v ne ravno uglednem hotelu ob obali v Atlantic Cityju v New Jerseyju. Jobs in Wozniak sta z družbo TWA letela v Filadelfijo, v naročju pa sta nosila eno škatlo z applom I, drugo pa z njegovim naslednikom, ki gaje razvijal Woz. Za njima je sedel Felsenstein, ki si je ogledal apple I in izjavil, da ni nič posebnega. Wozniaka je pogovor za njim spravljal ob živce. “Slišala sva, kako se pogovarjajo v nekem visokem poslovnem jeziku,” se je spominjal, “in pri tem uporabljali izraze, kijih nisva poznala.”

Wozniak je večino časa prebil v hotelski sobi in izpopolnjeval novi prototip. Preveč je bil zadržan, da bi stal ob mizi, ki so jo dodelili Applu

v zadnjem delu razstavne dvorane. Daniel Kottke je z vlakom prispel z Manhattna, kjer je zdaj hodil na univerzo Columbia. Ob mizi je stal on, medtem ko je Jobs hodil po dvorani, da bi pregledal konkurenco. Kar je videl, nanj ni napravilo pretiranega vtisa. Ostal je še naprej prepričan, da pri načrtovanju vezij nihče ne prekaša Wozniaka in da lahko apple I (vsekakor pa njegov naslednik) glede funkcionalnosti poseka konkurenco. Vendar pa je bil SOL-20 lepši na pogled. Imel je elegantno kovinsko ohišje, tipkovnico, napajalnik in kable. Videti je bilo, kakor da so ga izdelali odrasli ljudje. Apple I pa je bil, po drugi strani, videti enako neurejen kot njegova stvaritelja.

ŠESTO POGLAVJE

APPLE II

Rojstvo nove dobe

Integrirana naprava

Ko se je Jobs sprehajal po razstavnem prostoru festivala osebnega računalništva, je prišel do spoznanja, da je imel Paul Terrell iz Byte Shopa prav: osebni računalniki morajo biti izdelani kot celoviti paket. Odločil seje, da mora naslednji Apple imeti odlično ohišje in vgrajeno tipkovnico ter mora biti popolnoma integriran, od napajalnika do programske opreme. “Moja vizija je bil prvi povsem celoviti računalnik,” seje spominjal. “Nismo več ciljali na nekaj navdušencev, ki uživajo v sestavljanju lastnega računalnika ter znajo sami kupiti transformator in tipkovnico. Za vsakega takega je bilo tisoč drugih, ki so želeli imeti napravo, povsem pripravljeno na delovanje.”

Tisti konec tedna pred praznikom dela leta 1976 seje Wozniak v hotelski sobi ubadal s prototipom nove naprave, za katero je bil Jobs prepričan, da jih bo ponesla na novo raven poslovanja. Imenovali naj bi jo apple II. Prototip sta le enkrat, pozno ponoči, preizkusila z barvnim projekcijskim televizorjem v eni od konferenčnih sob. Wozniak se je domislil odličnega načina, kako pripraviti čipe v napravi, da so proizvajali barve, in želel je preizkusiti, ali bi to delovalo tudi s televizorjem, pri katerem se slika projicira na zaslon kot v kinu. “Sklepal sem, da ima projektor lahko drugačno vezje za barve in bi morda ne delovalo z mojo metodo prikazovanja barv,” se je spominjal. “Povezal sem apple II s projektorjem in delovalo je odlično.” Tipkal je po tipkovnici in na zaslonu na drugi strani sobe so se prikazali barvne črte in vrtinci. Edini zunanji udeleženec, ki je videl ta prvi apple II, je bil tehnik hotela. Wozu je dejal, da sije ogledal vse razstavljene naprave, kupil pa bi le tole.

Proizvodnja povsem integriranega appla II je zahtevala precejšen kapital, zato sta razmišljala o tem, da bi pravice prodala večjemu podjetju. Jobs je stopil do Ala Alcoma in ga prosil za možnost, da zamisel predsta

vi upravi Atarija. Ta je organiziral sestanek s predsednikom družbe, Joejem Keenanom, ki je bil veliko bolj konservativen od Alcoma in Bushnella. “Steve gre tja in ga prepričuje, vendar ga Joe ne prenese,” se je spominjal Alcom. “Ni mu bil všeč Stevov nastop.” Jobs je bil bos, celo noge je položil na mizo. “Ne le, da tega ne bomo kupili,” je kričal Kee-nan, “temveč takoj spravi noge dol z moje mize!” Alcorn se spominja, kako sije rekel: “Noja. Tele možnosti torej ni.”

Septembra je k Jobsu domov prišel Chuck Peddle iz podjetja Commo-dore Computer, da bi si ogledal napravo. “Odprla sva vrata garaže, da je bilo dovolj svetlo. Prišel je v poslovni obleki in s kavbojskim klobukom na glavi,” se je spominjal Wozniak. Peddlu je bil apple II nadvse všeč, zato je nekaj tednov pozneje organiziral sestanek z vodilnimi ljudmi na sedežu podjetja. “Mogoče bi vas zanimalo, da naju kupite za nekaj sto tisoč dolarjev,” je rekel Jobs, ko sta prišla tja. Wozniaka je ta ‘nori’ predlog presunil, a Jobs je vztrajal pri njem. Vodilni možje iz Commodorja so nekaj dni pozneje sporočili, da bi bilo ceneje izdelati lastno napravo. Jobsa to ni vznemirilo. Preučil je Commodore in se odločil, da mu vodstvo ni všeč. Wozniak ni obžaloval denarja, prizadelo pa je njegov občutek za tehnično dovršenost, ko je devet mesecev pozneje podjetje predstavilo Commodore PET. “Kar malo slabo mi je postalo. Resnično slab izdelek so napravili, ker so tako hiteli. Lahko bi bili imeli apple.”

Pri spogledovanju s Commodorjem seje pokazalo potencialno nasprotje med Jobsom in Wozniakom. Sta si bila v tem, kar sta prispevala Applu in kar sta iz tega dobila, resnično enakovredna? Jerry Wozniak je veliko bolj cenil delo inženirjev v primerjavi s poslovneži in tržniki, zato je bil prepričan, da bi moral večji del plačila prejeti njegov sin. Jobsu je to neposredno povedal, ko je ta prišel na obisk k Wozu. “Ničesar si ne zaslužiš,” mu je rekel. “Ničesar nisi naredil.” Jobs je začel jokati, kar ni bilo nič nenavadnega. Nikoli ni zlahka krotil svojih čustev, ne tedaj, ne kdaj pozneje. Stevu Wozniaku je rekel, da se je pripravljen odpovedati njunemu partnerstvu. “Če nisva na pol-pol,” je rekel svojemu prijatelju, “lahko kar imaš vse skupaj.” Wozniak pa je veliko bolje od očeta razumel, kakšno simbiozo imata. Če ne bi bilo Jobsa, bi verjetno še vedno razdajal svoje načrte plošč na sestanku društva Homebrew. Prav Jobs je na temelju njegovih domiselnih izdelkov postavljal porajajočo se podjetniško dejavnost, tako kot je bil storil že z modro škatlico. Sklenil je, da partnerstvo ohranita.

Odločitev se je izkazala za modro. Apple II ni mogel uspeti samo z Wozniakovim odličnim načrtom vezja. Treba gaje bilo izdelati kot povsem integriran potrošniški izdelek, to pa je bila Jobsova vloga.

Jobs je začel s tem, da je nekdanjega partnerja Rona Wayna prosil, da pripravi ohišje. “Predpostavljal sem, da nimata denarja, zato sem pripravil takšno ohišje, ki bi ga bilo mogoče izdelati v preprosti delavnici,” je rekel. Izdelal je načrte za pokrov iz pleksistekla, pritrjenega s kovinskimi trakovi, tipkovnica pa naj bi bila pokrita z odmičnimi vratci.

Jobsu to ni bilo všeč. Želel si je preprosto in elegantno izvedbo, ki bi ločila Apple od drugih naprav v nerodnih sivih škatlah. Ko se je v veleblagovnici sprehajal po oddelku za male gospodinjske aparate, gaje prevzela Cuisinartova linija, zato je sklenil, da si želi elegantno ohišje iz lahke plastike. Na srečanju društva Homebrew je svetovalcu Jerryju Manocku ponudil 1500 dolarjev za oblikovanje. Manock je imel zaradi Jobsovega videza resne dvome in je zahteval denar vnaprej. Jobs je to odklonil, Manock pa seje vseeno lotil naloge. Že v nekaj tednih je izdelal preprosto plastično ohišje s čistimi linijami in prijetnim videzom. Jobs je bil navdušen.

Naslednji je bil na vrsti napajalnik. Tehničnim ljudem, kakršen je bil Wozniak, ni bilo dosti mar za nekaj tako analognega in vsakdanjega, Jobs pa je menil, da gre za ključni sestavni del. Konkretno si je želel - tako kot pozneje vso svoje profesionalno pot -, zagotavljati napajanje brez potrebe po ventilatorju. Ventilator v računalniku po njegovem ni bil zenovski, odvračal je pozornost. Šel je na Atari, da bi se posvetoval z Al-comom, ki seje spoznal na staromodno elektrotehniko. “Al meje spoznal z briljantnim tipom, Rodom Holtom, marksistom, ki je nepretrgoma kadil, je imel za seboj več zakonov in seje spoznal na vse,” seje spominjal Jobs. Tako kot se je zgodilo pri Manocku in drugih, ko so prvič srečali Jobsa, je tudi Holta navdajal z dvomi. “Veliko stanem,” je rekel. Jobs je čutil, daje tudi veliko vreden in je odvrnil, da cena ni problem. “Kar prepričal meje v sodelovanje,” je rekel Holt. Pozneje je začel delati samo za Apple.

Namesto standardnega linearnega napajanja se je Holt odločil za takšno, kakršno uporabljajo v oscilatorjih. Napetost se ni vklapljala in izklapljala šestdesetkrat na sekundo, temveč tisočkrat. Tako se je energija lahko shranjevala za veliko krajši čas in je naprava oddajala manj toplote. “Ta preklopni napajalnik je bil prav tako revolucionaren kot logična plošča appla,” je pozneje pripovedoval Jobs. “V zgodovinskih knjigah Rodu ne pripisujejo veliko zaslug, vendar bi mu morali. Danes vsi računalniki uporabljajo takšno napajanje, vsi pa izhajajo iz Rodovih načrtov.” Wozni-ak ob vsej svoji genialnosti česa takega ne bi znal narediti. “Le bežno sem vedel, kaj je preklopno napajanje,” je ta priznal.

Jobsa je oče nekoč naučil, da stremljenje k popolnosti pomeni, da je treba pozorno izdelati tudi dele, ki niso vidni. Jobs je to načelo uporabil pri postavitvi plošče tiskanega vezja v notranjosti appla II. Prvotni načrt je zavrnil, ker povezave niso potekale dovolj naravnost.

Zaradi te obsedenosti s popolnostjo se je prepustil svojim instinktom po popolnemu nadzoru. Hekerji in navdušenci za elektroniko večinoma radi prirejajo in spreminjajo svoje računalnike ter vanje vtikajo različne stvari. Jobs je to videl kot grožnjo neokrnjeni uporabi. Wozniak, po srcu heker, se s tem ni strinjal. V apple II je žele)» vgraditi osem razširitvenih rež, da bi uporabniki lahko priključili kakršnekoli manjše plošče in zunanje naprave, ki bi jih želeli. Jobs je vztrajal pri dveh režah, za tiskalnik in modem. “Ponavadi z menoj ni težko, tokrat pa sem mu rekel: ‘Če hočeš to, pa si dobi drugi računalnik,’” se je spominjal Wozniak. “Jasno mi je bilo, da bodo meni podobni ljudje prej ali slej izdelali nove naprave, ki bi jih želeli priključiti na računalnik.” Tokrat je uspel prevladati, čutil pa je, da se njegova vloga manjša. “Takrat sem bil v stanju, da to storim. V prihodnosti pa ni bilo več tako.”

Mike Markkula

Za vse to je bil potreben denar. “Izdelovanje plastičnega ohišja naj bi sta

lo okoli 100.000 dolarjev,” je rekel Jobs. “Samo za pogon vse te stvari bi potrebovali 200.000 dolarjev.” Vrnil se je k Nolanu Bushnellu, tokrat s predlogom, da vloži nekaj denarja in za to dobi manjši delež družbe. “Vprašal meje, ali bi vložil 50.000 dolarjev, za kar bi dobil tretjino družbe,” je rekel Bushnell. “Bil sem tako pameten, da sem odklonil. Nekako zabavno je zdaj o tem razmišljati, če se ne jokam.”

Jobsu je predlagal, da poskusi z Donom Valentinom, nekdanjim vodjem trženja pri National Semiconductor, ki je ustanovil investicijsko družbo Sequoia Capital. Valentine se je do garaže Jobsovih pripeljal z mercedesom, nosil je modro poslovno obleko, belo srajco in kravato. Njegov prvi vtis je bil, da je Jobs videti rahlo nenavaden in da smrdi. “Steve je poskušal biti poosebljenje protikulture. Imel je redko bradico, bilje zelo suh in je spominjal na Hošiminha.”

Valentine pa ni postal pomembni investitor v Silicijevi dolini s tem, da bi se zanašal na površne vtise. Bolj gaje motilo to, da Jobs ne ve ničesar o trženju in je bil videti zadovoljen zgolj s tem, da prodaja svoj izdelek po kosih posameznim trgovinam. “Če želiš, da te financiram,” mu je rekel Valentine, “moraš imeti partnerja, ki se spozna na marketing in distribucijo in zna sestaviti poslovni načrt.” Jobs je reagiral praviloma neprijazno ali pa zaskrbljeno, ko je dobil nasvet kake starejše osebe. Pri Valentinu je bilo slednje. “Pošljite mi tri predloge,” je odvrnil. Valentine mu jih je res poslal, Jobs se je sestal z vsemi tremi. Ujel se je z Mikom Markkulo, ki je v naslednjih dveh desetletjih odigral ključno vlogo pri Applu.

Markkula je bil star šele enaintrideset let, vendar seje potem, ko je delal za Fairchild in potem Intel, že upokojil, saj je zaslužil milijone dolarjev z delnicami, ko jih je proizvajalec čipov ponudil v javno prodajo. Bil je previden in prebrisan mož, gibal seje natančno, kot nekdo, kije bil nekoč dober telovadec, odlično pa je znal oceniti strategijo postavljanja cen, distribucijska omrežja, trženje in finance. Kljub temu da je bil nekoliko zadržan, je v svojem novo pridobljenem bogastvu znal tudi uživati. Postavil si je hišo ob jezeru Tahoe, pozneje pa še veliko vilo na hribovju

Woodside. Ko je prišel na prvi sestanek v Jobsovo garažo, se ni pripeljal v temnem mercedesu kot Valentine, temveč v svetlečem kabrioletu cor-vette zlate barve. “Ko sem prišel do garaže, je Woz stal ob delovnem pultu in mi takoj začel razkazovati apple II,” seje spominjal Markkula. “Nisem se zmenil za to, da sta oba potrebna frizerja, takoj me je navdušilo to, kar sem videl na delovni mizi. K frizerju lahko greš kadarkoli.”

Jobsu je bil Markkula takoj všeč. “Bil je nizke rasti, pri Intelu pa ni prišel do najvišjega položaja v marketingu, zato sem slutil, da se želi dokazovati.” Jobsu se je zdel spodoben in pošten. “Jasno ti je bilo, da te ta človek ne bo prevaral, tudi ko bi imel to priložnost. Videti je bil visoko moralen.” Tudi na Wozniaka je napravil močan vtis. “Zdel se mi je najbolj prijeten človek, kar sem jih poznal,” seje spominjal. “Kar je bilo še bolje - dejansko mu je bilo všeč to, kar sva imela!”

Markkula je Jobsu predlagal, da skupaj sestavita poslovni načrt. “Če se izkaže kot dober, bom vložil vanj,” je rekel Markkula, “če pa ne, imata nekaj tednov mojega dela brez plačila.” Jobs je zvečer hodil k Markkuli domov, kjer sta razglabljala o projekcijah in se pogovarjala dolgo v noč. “Postavila sva veliko predpostavk, na primer glede tega, koliko domov bi lahko imelo računalnik, in sva včasih ostajala pokonci do štirih zjutraj,” seje spominjal Jobs. Na končuje Markkula spisal večji del načrta. “Steve je na primer rekel, da bo neki razdelek prinesel do naslednjič, praviloma pa ga ni, tako da sem to potem opravil sam.”

Markkulov načrt je predvideval, da ciljajo na trg, veliko širši od zgolj navdušencev za računalnike. “Govoril je o tem, da računalnike vpeljemo domov med navadne ljudi, da bi lahko na primer z njim urejali kuharske recepte in vodili osebno računovodstvo,” se je spominjal Wozniak. Markkula je napravil divjo napoved: “V dveh letih bomo na seznamu podjetij Fortune 500,” je rekel. “Tole je začetek cele industrije, kar se zgodi le enkrat vsakih deset let.” Trajalo je sicer kar sedem let, da je Apple pristal na tem seznamu, vendar seje duh Markkulove napovedi izkazal za resničen.

Markkula je ponudil jamstvo za kreditno linijo do 250.000 dolarjev v zameno za tretjinsko partnerstvo. Apple bodo preoblikovali v javno delniško družbo, on ter Jobs in Wozniak pa bodo vsak imeli po 26 % delnic. Preostale bi zadržali, da bi privabili prihodnja vlaganja. Sestali so se pod senčnikom ob Markkulovem bazenu in podpisali pogodbo. “Menil sem, daje kaj malo verjetno, da bo Mike še kdaj videl tistih 250.000 dolarjev, in velik vtis je naredil name, ko je toliko tvegal,” seje spominjal Jobs.

Zdaj je bilo treba prepričati Wozniaka, da se pridruži s polnim delovnim časom. “Zakaj ne bi tega počel le postrani, službo pri HP-ju pa bi imel kot nekaj zanesljivega za vse življenje?” je vprašal. Markkula je dejal, da to ne bi šlo in je dal Wozniaku rok le nekaj dni, da se odloči. “Zelo negotovo sem se počutil glede ustanavljanja podjetja, v katerem naj bi vodil ljudi in nadzoroval, kaj počno,” se je spominjal Wozniak. “Že davno sem se bil odločil, da ne želim postati avtoritativna figura.” Šel je torej k Markkuli in izjavil, da HP-ja ne bo zapustil.

Markkula je skomignil z rameni in rekel, prav. Jobs pa se je močno razburil. Dobrikal se je Wozniaku, pripravil je prijatelje do tega, da so ga skušali prepričati, kričal je in tulil, nekajkrat je prav pobesnel. Šel je celo k Wozniakovim staršem, bruhnil v jok in Jerryja prosil za pomoč. Wozni-akovemu očetu je bilo zdaj že jasno, da bo apple II prinesel resen denar, in je združil sile z Jobsom. “Začel sem dobivati telefonske klice tako v službi kot doma, od očeta, mame, brata, različnih prijateljev,” se je spominjal Wozniak. “Vsi so mi pravili, da sem se napačno odločil.” Nič od tega ni delovalo. Potem gaje poklical Allen Baum, njun prijatelj iz krožka Buck Fry na gimnaziji Homestead. “Res bi moral to narediti,” je rekel. Rekel mu je, da mu ne bo treba sodelovati pri upravljanju podjetja ali se odpovedati tehničnemu delu, tudi če se polno zaposli pri Applu. “Prav to je tisto, kar sem hotel slišati,” je Wozniak rekel pozneje. “Lahko bi ostal na dnu organizacije, kot inženir.” Poklical je Jobsa in izjavil, da je zdaj pripravljen, da se pridruži.

3. januarja 1977 je bila uradno ustanovljena nova korporacija, Apple Computer Co., in odkupila staro družabništvo, ki sta ga bila devet mesecev pred tem ustanovila Jobs in Wozniak. Le malokdo je to zaznal. Tistega meseca so v Homebrevvu z anketo pri članih ugotovili, da jih je izmed 181, ki so imeli osebni računalnik, le šest imelo apple. Jobs pa je bil prepričan, da se bo z applom II vse to spremenilo.

Markkula je Jobsu postal nekakšna očetovska figura. Podobno kot Jobsov krušni oče je popuščal njegovi močni volji, podobno kot njegov pravi oče pa ga je na koncu zapustil. “Markkula je bil Stevu toliko oče kot kdorkoli v njegovem življenju,” je rekel investitor Arthur Rock. Začelje učiti Steva o trženju in prodaji. “Mike meje resnično vzel pod svoje okrilje,” seje spominjal Jobs. “Njegove vrednote so bile precej podobne mojim. Poudarjal je, da ne smeš ustanoviti družbe s ciljem, da bi obogatel. Cilj mora biti, da delaš nekaj, v kar verjameš, in ustvariti družbo, ki bo uspevala.”

Markkula je svoja načela, ‘Filozofija trženja pri Applu’, zapisal na list papirja, poudaril pa je tri točke. Prva je bila empatija, poglobljena povezava z občutki kupca: “Resnično bomo razumeli njihove potrebe bolje od katerekoli druge družbe.” Druga je bila osredotočenost. “Da bi dobro opravili tisto, kar se odločimo, moramo odstraniti vse nepomembne priložnosti.” Tretje, enako pomembno načelo je imenoval vtis. Poudarjalo je, da si ljudje ustvarijo mnenje o podjetju ali proizvodu glede na signale, ki jih sporoča. “Ljudje knjigo sodijo po ovitku, čeprav velja prepričanje, da ni tako,” je zapisal. “Lahko imamo najboljši izdelek, najvišje kakovosti, najbolj uporabno programsko opremo itd.; če pa vse to predstavimo površno, bodo tudi izdelki videti površni; če jih predstavimo na ustvarjalen, profesionalen način, jim bomo vtisnili želene odlike.”

Ves preostanek svoje poklicne poti je Jobs razumel potrebe kupcev bolje od kateregakoli pomembnega poslovneža. Osredotočal seje na prgišče temeljnih izdelkov in je skrbel - včasih prav obsedeno - za njihov marketing in predstavo ter celo podrobnosti pakiranja. “Ko odprete škatlo z iphonom ali ipadom, želimo, da se vaše dojemanje izdelka začne že s prvim dotikom,” je rekel. “Tega meje naučil Mike.”

Regis McKenna    f

Pri tem postopku so morali najprej prepričali Regisa McKenno, glavnega publicista v Dolini, da vzame Apple za svojo stranko. McKenna je izhajal iz velike delavske družine iz Pittsburgha, jekleno naravo, ki je tičala globoko v njegovih kosteh, pa je prikrival s prijetno očarljivostjo. Študija ni dokončal, preden je osnoval svojo lastno družbo za odnose z javnostjo in oglaševanje, pa je delal za Fairchild in National Semiconductor. Dve njegovi specialnosti sta bili dodeljevanje ekskluzivnih intervjujev s svojimi strankami novinarjem, s katerimi je imel tesne zveze, ter pripravljanje odličnih propagandnih kampanj, ki so ustvarile prepoznavnost znamke pri proizvodih, kot so mikročipi. Pri eni od teh so za Intel objavili vrsto slikovitih revijalnih oglasov, ki so prikazovali dirkalne avtomobile in žetone za poker namesto običajnih dolgočasnih diagramov uspešnosti. Jobs jih je opazil in je bil nad njimi navdušen. Poklical je v Intel in jih vprašal, kdo jih je pripravil. “Regis McKenna,” so mu povedali. “Vprašal sem jih, kaj je to, Regis McKenna,” seje spominjal Jobs, “in odgovorili so mi, da je oseba.” Ko gaje Jobs poklical, ga ni mogel dobiti. Prevezali so ga na Franka Burga, vodilnega v knjigovodstvu, ki gaje skušal odpraviti. Jobs pa je klical skoraj vsak dan.

Burge je končno privolil v to, da se pripelje do garaže Jobsovih. Spominjal seje, kako sije mislil: “Moj bog, ta človek pa mora biti nekaj posebnega. Kako hitro lahko odidem proč od tega klovna, da ne bi bil videti preveč neolikan?” Potem pa, ko se je v živo srečal z umazanim in zanemarjenim Jobsom, je spoznal dvoje: “Prvič, bil je izjemno pameten, in drugič, niti petdesetine tega, kar mi je govoril, nisem razumel.”

In potem sta bila Jobs in Wozniak povabljena na sestanek k ‘Regisu McKenni, osebno’, kakor je pisalo tudi na njegovi vizitki. Tokrat je negodoval navadno zadržani Wozniak. McKenna je preletel članek, ki ga je pisal o Applu, ter pripomnil, da je preveč strokoven in bi ga bilo treba napraviti živahnejšega. “Ne želim, da se nekdo, ki se ukvarja z oglaševanjem, vtika v moje pisanje,” je zarenčal Wozniak. McKenna je rekel, da lahko kar gresta. “Vendar meje Steve takoj spet poklical in rekel, da bi se rad še enkrat sestal,” se je spominjal McKenna. “Tokrat je prišel sam in takoj sva se ujela.”

McKennova ekipa seje lotila brošur za apple II. Najprej so zamenjali umetelni viktorijanski logotip v slogu lesoreza, ki ga je pripravil Ron Wayne, saj se ni ujemal z McKennovim slikovitim in igrivim oglaševalskim slogom. Umetniškemu direktorju Robu Janoffu so naročili, da pripravi novega. “Naj ne bo srčkan,” je zapovedal Jobs. Janoff je pripravil preprost lik jabolka v dveh različicah, enega celega in enega z odgriznjenim kosom. Prvi je bil videti preveč podoben češnji, zato seje Jobs odločil za odgriznjenega. Odločil se je tudi za različico s šestimi barvnimi progami, s psihedeličnimi barvami, stisnjenimi med naravno zeleno in nebeško modro, čeprav je bil zaradi tega tisk dražji. Na vrhu brošure je

McKenna postavil rek, ki ga pogosto pripisujejo Leonardu da Vinciju: “Največja dovršenost je v preprostosti.” Ta misel je določala vso poznejšo Jobsovo filozofijo oblikovanja.

Prvo lansiranje

Predstavitev appla II so načrtovali za prvi sejem West Coast Computer Faire aprila leta 1977 v San Franciscu, ki ga je organiziral privrženec društva Homebrew, Jim Warren. Jobs je Apple prijavil, čim je prejel informacijski paket. Želel je imeti lokacijo prav pri vhodu v dvorano, da bi bil apple II čim bolj viden. Wozniak je bil zaprepaden, ko je izvedel, da je vnaprej plačal 5000 dolarjev. “Steve se je odločil, da je to naš veliki vstop,” je rekel. “Svetu bomo pokazali, da imamo odličen računalnik in odlično podjetje.”

Šlo je za uporabo Markkulovega opomina, daje treba ‘vtisniti’ veličino tako, da na ljudi napraviš trajen vtis, še posebej, kadar predstavljaš nov izdelek. To seje poznalo tudi pri skrbnosti, ki jo je Jobs posvetil ureditvi razstavnega prostora. Drugi razstavljavci so imeli navadne mize in kartonaste plakate. Apple je imel pult, odet v črn žamet in velik pano iz pleksi-stekla z Janoffovim novim logotipom, osvetljenim od zadaj. Razstavili so edine tri apple II, ki so bili izgotovljeni, nagrmadili pa so veliko praznih škatel, tako daje bilo videti, da jih je še veliko na voljo.

Jobs je bil besen zaradi drobnih lis na računalniških ohišjih in je nagnal nekaj zaposlenih, da sojih zgladili in očistili. Načelo vtisnjenja seje poznalo tudi pri opravi Jobsa in Wozniaka. Markkula ju je poslal h krojaču v San Francisco, da jima je napravil tridelno obleko, v kateri sta bila videti nekoliko smešna, kot najstnik v fraku. “Markkula nama je pojasnil, da se moramo vsi lepo obleči, skrbelo ga je, kakšni bomo videti in kako se bomo vedli,” seje spominjal Wozniak.

Trud se jim je splačal. Apple II v elegantnem bež ohišju je bil videti soliden, a prijazen, ne pa strašljiv, kot so bili računalniki v kovinskih ohišjih in gole plošče na drugih mizah. Na sejmu so prejeli tristo naročil, Jobs pa seje sestal z japonskim tekstilcem Mizushimo Satoshijem in ta je postal prvi posrednik za Applove izdelke na Japonskem.

Lepe obleke in Markkulova načela pa neukrotljivemu Wozniaku niso mogli preprečiti, da ne bi izvedel kake potegavščine. Prikazal je na primer program, ki je iz priimka obiskovalca skušal ugotoviti njegovo etnično pripadnost, potem pa predvajal ustrezno obarvane šale. Izdelal je tudi lažno brošuro za novi računalnik, ‘zaltair’, polno lažnih reklamnih sporočil, kot na primer “Zamislite si avtomobil s petimi kolesi”, in jo razdeljeval obiskovalcem. Jobs je za nekaj časa nasedel šali in je bil celo ponosen, da se je apple II na primerjalnih diagramih dobro odrezal. Šele osem let pozneje je izvedel, kdo je bil šaljivec, ko mu je Woz za rojstni dan podaril uokvirjen izvod brošure.

Mike Scott

Apple je bil zdaj resnično podjetje z ducatom zaposlenih, kreditno linijo in vsakodnevnimi pritiski, ki jih lahko povzročijo kupci in dobavitelji. Sedež so celo končno preselili iz garaže Jobsovih v najeto pisarno na Se-vens Creek Boulevard v Cupertinu, kak kilometer in pol od gimnazije, ki stajo nekoč obiskovala Jobs in Wozniak.

Jobs vse večje odgovornosti ni posebno dobro prenašal. Vedno je bil razdražljiv in pobalinski. Pri Atariju so ga zaradi njegovega vedenja pustili delati le ponoči, pri Applu pa to ni bilo mogoče. “Postajal je vse bolj tiranski in je vse ostreje kritiziral,” je menil Markkula. “Ljudem je govoril na primer: ‘Tole je videti kot navadno sranje.’” Še posebno grob je bil z Wozniakovima mladima programerjema, Randyjem Wiggintonom in Chri-sem Espinoso. “Steve je prišel noter, si hitro ogledal, kaj sem naredil, in mi rekel, da je vse skupaj eno sranje, ne da bi sploh vedel, kaj je ali zakaj sem tako naredil,” je rekel Wigginton, kije ravnokar končal gimnazijo.

Problematična je bila tudi osebna higiena. Kljub vsem dokazom o nasprotnem je bil še vedno prepričan, da mu ob veganski prehrani ni treba uporabljati dezodoranta in se redno tuširati. “Dobesedno smo ga morali postaviti pred vrata in mu naročiti, naj se gre stuširat,” je rekel Markkula. “Na sestankih smo morali gledati njegove umazane noge.” Da bi se sprostil, je včasih pomočil noge v straniščno školjko, kar pa na njegove kolege ni delovalo pomirjujoče.

Markkula ni maral prerekanja, zato je pripeljal predsednika, Mika Scotta, da bi obrzdal Jobsa. Markkula in Scott sta istega dne leta 1967 začela delati za Fairchild, imela sta sosednji pisarni in imela na isti dan tudi rojstni dan, ki sta ga vsak leto skupaj praznovala. Za njuno rojstno-dnevno kosilo leta 1977, ko jih je imel Scott dvaintrideset, gaje Markkula povabil, da postane novi Applov predsednik.

Na papirju je bil izbor videti odličen. Pri National Semiconductorju je vodil proizvodno linijo, bil pa je tudi menedžer, kije povsem razumel tudi tehnologijo. Kot človek pa je imel nekaj posebnosti. Bil je obilnega telesa, mučili so ga mišični trzljaji in drugi zdravstveni problemi. Bil je tako napet, daje po hodnikih taval s stisnjenimi pestmi, občasno je bil tudi prepirljiv. Pri soočanju z Jobsom bi bilo to lahko dobro ali pa slabo.

Wozniak je hitro sprejel novega predsednika. Tako kot Markkula je tudi on sovražil spore, ki jih je povzročal Jobs. Jobs pa se s tem ni takoj sprijaznil, kar niti ne preseneča. “Bil sem star šele dvaindvajset let in mi je bilo jasno, da še nisem pripravljen voditi resničnega podjetja,” je rekel. “Vendar je bil Apple moj otrok in nisem si ga želel nikomur prepustiti.” Trpel je ob misli, da bi komu drugemu prepustil vodenje. Med dolgimi kosili pri Bob’s Big Boy (kamor je najraje zahajal Wozniak) in restavraciji Good Earth (ki je bila najljubša Jobsu) seje mučil s tem vprašanjem. Na končuje nerad vendarle popustil.

Mike Scott, ki so ga klicali ‘Scotty’, da bi ga razločevali od Mika Mar-kkule, je imel eno samo glavno nalogo: obvladovati Jobsa. To je večinoma počel na sestankih, kakršne je imel Jobs najraje, med sprehodom. “Na prvem sprehodu sem mu naročil, naj se pogosteje tušira,” seje spominjal Scott. “Odvrnil mi je, da si moram v zameno prebrati njegovo knjigo o sadni prehrani in poskusiti z njeno pomočjo shujšati.” Scott ni privzel novih prehranjevalnih navad in ni veliko shujšal, Jobs pa je komaj kaj spremenil pristop k osebni higieni. “Steve je bil odločen, da se kopa enkrat na teden in da to zadostuje, dokler je na sadni dieti.”

Jobs je imel tako rad vodenje in je tako preziral avtoriteto, daje moralo priti do težav s človekom, ki so ga pripeljali, da bi vodil namesto njega, še posebej potem, ko je Jobs odkril, daje Scott eden od redkih ljudi, ki se ne ukloni njegovi volji. “Med nama s Stevom je šlo za vprašanje, kdo je bolj trmast, in sam sem bil v tem precej dober,” je rekel Scott. “Treba se je bilo nanj usesti, in tega resnično ni maral.” Jobs je pozneje rekel: “Nikoli na nikogar nisem toliko kričal kot na Scottyja.”

Kmalu na začetku je prišlo do spora med njima zaradi številk na označevalnih ploščicah za zaposlene. Scott je Wozniaku dodelil št. 1, Jobsu pa

2. Jobs je, predvidljivo, zahteval št. 1 zase. “Nisem mu popustil, ker bi s tem še bolj krmil njegov ego,” je rekel Scott. Jobs je besnel, celo jokal. Končno je predlagal rešitev. Imel naj bi ploščico s št. 0. Steve je popustil, vsaj kar zadeva ploščico, Bank of America pa je za izplačilo plač zahtevala pozitivno celo število in tam je Jobs ostal št. 2.

Prihajalo pa je tudi do hujših nesoglasij, ne le zaradi osebnih zamer. Jay Elliot, ki gaje Jobs zaposlil, ko sta se naključno srečala v restavraciji, je opisal Jobsovo glavno lastnost: “Obseden je od izdelkov, od popolnosti izdelkov.” Mike Scott pa, na drugi strani, strasti nikoli ni dal prednosti pred pragmatičnostjo. Med številnimi zgledi tega nasprotja je na primer ohišje appla II. Podjetje Pantone, pri katerem je Jobs naročal barve za plastiko ohišja, je imelo več kot dva tisoč odtenkov bež barve, nobeden od njih pa ni bil dovolj dober za Steva,” seje čudil Scott. “Želel si je nov odtenek in moral sem ga ustaviti.” Ko je prišel čas za dokončne finese oblike ohišja, se je Jobs dneve in dneve mučil z vprašanjem, natančno kako zaobljeni naj bodo vogali. “Menije bilo vseeno, kako zaobljeni so,” je rekel Scott, “želel sem si le, da se o tem odločimo.” Spor sta imela tudi glede delovnih miz. Scott je želel imeti standardno sive, Jobs pa je vztrajal pri posebnem naročilu povsem belih. Vse to je na koncu privedlo do obračuna pred Markkulo glede tega, kdo lahko naroča, Jobs ali Scott. Markkula seje postavil na Scottovo stran. Jobs je tudi vztrajal pri tem, da se Apple razlikuje po obravnavi kupcev. Želel je, da ima apple II eno leto garancije. Ob tem je Scott osupnil, saj je bila običajna garancija devetdeset dni. Med enim od prerekanj glede tega vprašanja je Jobs spet planil v jok. Sprehodila sta se okoli parkirišča, da se je pomiril, in na koncu je Scott glede tega vprašanja popustil.

Tudi Wozniaka je motil Jobsov pogled. “Steve je bil do ljudi preveč neizprosen. Želel sem si podjetje, kjer bi se vsi počutili kot ena velika družina, kjer bi se vsi zabavali in si delili, kar bi ustvarili.” Jobs pa je menil, da Wozniak enostavno še ni odrasel. “Bil je zelo otročji. Napisal je odlično različico programskega jezika BASIC, ni pa se mogel pripraviti do tega, da bi napisal tudi BASIC s plavajočo vejico, ki smo ga potrebovali, tako da smo morali pozneje skleniti posel z Microsoftom. Bil je resnično premalo osredotočen.”

Vendar so bili začasno osebnostni spori obvladljivi, predvsem zato, ker je bilo podjetje tako zelo uspešno. Ben Rosen, analitik, kije s svojimi poročili oblikoval mnenja v tehniškem svetu, je navdušeno navijal za apple

II. Neodvisni razvijalec je prispeval prvi program za preglednice in osebne finance za osebne računalnike, VisiCalc, in tega je bilo nekaj časa mogoče dobiti le na applu II, s čimer je ta računalnik postal močno uporaben in so podjetja zlahka našla opravičilo za nakup, prav tako pa tudi družine. Apple je začel privlačiti vplivne nove vlagatelje. Investitor Arthur Rock prvotno ni bil navdušen, ko mu je Markkula poslal Jobsa na pogovor. “Videti je bil, kakor da seje ravnokar vrnil od tistega guruja v Indiji,” se je spominjal Rock, “in tudi nekako tako je smrdel.” Ko pa je preveril apple II, je napravil investicijo in se pridružil upravi.

Številne različne modele appla II so tržili naslednjih šestnajst let, prodali pa sojih skoraj šest milijonov. Ta računalnik je pognal računalniško industrijo bolj od kateregakoli drugega. Wozniaku gre zgodovinsko priznanje za odlično vezje in operacijski sistem, pri čemer je šlo za enega večjih podvigov samostojnega izumljanja tistega časa. Vendar je bil Jobs tisti, ki je povezal Wozniakove plošče s prijazno celoto, od napajalnika do elegantnega ohišja. Ustvaril je tudi družbo, ki se je porodila okoli Wozniakovih naprav. Regis McKenna je pozneje pripovedoval: “Woz je napravil odličen računalnik, a če ne bi bilo Steva Jobsa, bi končal v nekaj trgovinah za navdušence.” Kljub temu pa je večina imela apple II za Wozniakovo stvaritev. To je Jobsa spodbudilo,< da seje podal proti naslednjemu podvigu, ki bi ga lahko imel samo za svojega.

SEDMO POGLAVJE

CHRISANN IN LISA

Kar tebi storijo drugi...

Chrisann Brennan je prihajala v Jobsovo življenje in odhajala iz njega, odkar sta preživela poletje skupaj v mali koči po maturi. Ko se je leta 1974 vrnil iz Indije, sta nekaj časa živela skupaj na farmi Roberta Fried-landa. “Steve me je povabil tja, bila sva mlada in zadovoljna in svobodna,” seje spominjala. “Med nama je bila nekakšna posebna energija, ki mi je segla do srca.”

Ko sta se preselila nazaj v Los Altos, je njuno razmerje postalo predvsem prijateljsko. Jobs je živel pri starših in delal pri Atariju, Chrisann je imela majhno stanovanje, veliko časa pa je prebila v zenovskem centru Kobuna China. Na začetku leta 1975 je začela razmerje z njunim skupnim prijateljem, Gregom Calhounom. “Bila je z Gregom, občasno pa se je vračala k Stevu,” je povedala Elizabeth Holmes. “Tako je bilo bolj ali manj pri vseh nas. Nekako smo prehajali sem in tja. Konec koncev so bila to sedemdeseta.”

Calhoun je hodil na Reed z Jobsom, Friedlandom, Kottkejem in Holm-sovo. Tako kot vsi drugi se je tudi on poglabljal v vzhodnjaško duhovnost, pustil Reed in se znašel na Friedlandovi farmi. Vselil seje v nekdanji kokošnjak, velik dva metra in pol krat šest metrov, in ga preuredil v hiško, tako da ga je postavil na betonske zidake, in si tam uredil spalnico. Spomladi leta 1975 seje Chrisann vselila k njemu, naslednje leto pa sta se odločila, da gresta tudi onadva na romanje v Indijo. Jobs je svetoval

Calhounu naj je ne vzame s seboj, rekoč, da bo motila njegovo duhovno iskanje, kljub temu pa sta šla skupaj. “Kar je doživel Steve v Indiji, je name napravilo tako velik vtis, da sem si tudi sama želela tja,” je rekla.

Na potovanje sta šla marca leta 1976 in ostala skoraj leto dni. Vmes jima je tudi zmanjkalo denarja, zato je Calhoun z avtostopom odšel v Iran in je v Teheranu poučeval angleščino. Chrisann je ostala v Indiji. Ko je Calhoun nehal poučevati, sta vsak s svojega konca z avtostopom odšla v Afganistan, tako da sta se srečala na sredini. Svet je bil v tistih časih povsem drugačen od sedanjega.

Sčasoma se je njuna zveza skrhala in v Indijo sta se vrnila ločeno. Poleti leta 1977 je bila Chrisann že nazaj v Los Altosu, kjer je nekaj časa živela v šotoru na zemljišču zenovskega centra Kobuna China. Jobs se je medtem izselil iz hiše svojih staršev, za 600 dolarjev na mesec pa je z Danielom Kottkejem najel predmestno hišo v Cupertinu, ki stajo poimenovala Rancho Suburbia. Nenavadno je bilo, da sta dva hipijevska mladeniča svobodnega duha šla živet v vrstno hišo. “Hiša je imela štiri spalnice in občasno sva eno od spalnic oddajala vsakovrstnim norim ljudem, nekaj časa celo striptizeti,” seje spominjal Jobs. Kottke ni mogel povsem dojeti, zakaj si ni Jobs najel lastne hiše, kar bi si tedaj že lahko privoščil. “Mislim, da si ni želel živeti sam,” je razmišljal.

Čeprav je bil odnos Chrisann z Jobsom nestanoviten, se je tudi ona kmalu vselila. Njihovo skupno življenje v teh prostorih je spominjalo na francosko farso. Dve spalnici sta bili veliki, dve majhni. Jobs je seveda prevzel največjo, Chrisann (ki dejansko ni živela z njim), se je vselila v drugo. “Dve sobi v sredini sta bili videti kot otroški in mi nista bili všeč, zato sem se vselil v dnevno sobo in spal na penasti gumi,” je rekel Kottke. Enega od manjših prostorov so preuredili za meditacijo in jemanje LSD, podobno kot so to počeli v podstrešnem prostoru, ko so hodili na Reed. Tla sobe so bila prekrita s penastim materialom, ki so ga uporablja

li pri pakiranju pri Applu. “Mladina iz oklice je prihajala sem in smo se odlično zabavali,” je rekel Kottke, “potem pa je Chrisann prinesla nekaj mačk, ki so na to peno lulale in smo jo morali zavreči.”

Zaradi skupnega življenja je telesna zveza med Chrisann in Jobsom občasno spet vzplamtela in po nekaj mesecih je zanosila. “S Stevom sva občasno pet let hodila, preden sem zanosila,” je rekla. “Nisva znala biti skupaj, a tudi ne ločena.” Ko je na dan zahvalnosti leta 1977 Greg Cal-houn z avtostopom prišel iz Kolorada, da bi ju obiskal, mu je povedala: “S Stevom sva spet začela hoditi in zdaj sem noseča, zdaj pa sva se spet razšla in ne vem, kaj naj storim.”

Calhoun je opazil, da seje Jobs odklopil od celotne situacije. Skušal je celo prepričati Calhouna, naj ostane z njimi in pride delat za Apple. “Steve se enostavno ni ukvarjal s Chrisann in njeno nosečnostjo,” se je spominjal. “Nekaj časa se ti je povsem posvečal, potem pa spet niti najmanj. Del njegove osebnosti je bil grozljivo hladen.”

Ko se Jobs ni želel ukvarjati z motnjo, jo je včasih enostavno ignoriral, kakor da bi jo lahko s svojo voljo pripravil do tega, da bi izginila. Včasih je lahko popačil stvarnost tudi za druge, ne le zase. V primeru Chrisanni-ne nosečnosti je to enostavno izločil iz svoje zavesti. Ko gaje kdo s tem soočil, je zanikal, da bi vedel, kdo je oče, čeprav je priznal, da je spal z njo. “Nisem bil prepričan, daje otrok moj, saj sem bil precej gotov, da ni spala samo z menoj,” mi je pozneje povedal. “V resnici nisva niti hodila, ko je zanosila. Samo stanovala je v naši hiši.” Chrisann ni dvomila, daje Jobs oče. V tistem času ni bila niti z Gregom niti s katerim drugim moškim.

Je sam sebi lagal ali pa resnično ni vedel, daje oče? “Mislim, da le ni mogel do tistega dela svojih možganov in do misli, daje odgovoren,”je rekel Kottke. Elizabeth Holmes se je strinjala: “Pretehtal je možnost, da bi se šel starševstvo, in drugo možnost, da se ne bi, ter se odločil za slednje. Glede svojega življenja je imel druge načrte.”

O poroki ni bilo nobenega govora. “Vedel sem, da se ne želim poročiti z njo, da ne bi bila nikoli srečna in da ne bi dolgo trajalo,” je Jobs povedal pozneje. “Bil sem za to, da napravi splav, ona pa ni vedela, kaj naj stori. O tem je veliko razmišljala in se odločila proti, pravzaprav ne vem, ali se je sploh zares odločila - mislim, da se je kar čas odločil namesto nje.” Chrisann mi je povedala, da se je odločila obdržati otroka: “Rekel mi je, da je za splav, vendar me ni glede tega nikoli silil.” Eno možnost pa je odločno zavračal. “Resno mi je govoril, naj otroka ne dam v posvojitev,” je rekla.

Situacija je bila dokaj ironična. Tako Jobs kot Chrisann sta bila stara triindvajset let, prav toliko kot Joanne Schieble in Abdulfattah Jandali, ko sta imela Jobsa. Takrat sicer še ni vedel, kdo so njegovi resnični starši, krušni starši pa so mu povedali nekaj podatkov. “Tedaj nisem vedel za to podobnost v starosti, tako da to ni vplivalo na moje pogovore s Chrisann,” je pripovedoval pozneje. Zavračal je idejo, da gre s tem, ko je svojemu dekletu napravil otroka pri triindvajsetih, nekako po stopinjah svojega rodnega očeta, priznal pa je, da se je zaradi ironičnega ujemanja zamislil. “Ko sem izvedel, da je bil star triindvajset let, ko je Joanne zanosila, mi je kar vzelo sapo.”

Odnos med Jobsom in Chrisann seje hitro krhal. “Chrisann seje nekako postavila v položaj žrtve. Trdila je, da sva s Stevom skupaj proti njej,” se je spominjal Kottke. “Steve pa se je le smejal in je ni jemal resno.” Chrisann ni bila zelo čustveno stabilna, kar je pozneje sama priznala. Začela je razbijati krožnike, metati predmete, uničevati po hiši, po stenah pa je z ogljem pisala kletvice. Rekla je, da jo je Jobs provociral s svojo brezčutnostjo: “Bilje razsvetljen, a hkrati krut.” Kottke je bil ujet med njima. “Daniel ni imel genov za brezobzirnost in Steve gaje nekoliko premaknil na svojo stran,” je trdila. “Medtem ko je sprva trdil, da Steve ne ravna pravilno, se mi je pozneje posmehoval skupaj s Stevom.”

Na pomoč je prišel Robert Friedland. “Slišal je, da sem noseča, in me povabil, naj pridem na farmo in tam rodim otroka,” seje spominjala. “In tako sem storila.” Elizabeth Holmes in drugi prijatelji so še vedno živeli tam in našli babico, daje pomagala pri porodu. 17. maja 1978 je rodila deklico. Tri dni pozneje je Jobs priletel k njima, sodeloval je tudi pri izbiri imena. V komuni so otrokom praviloma dajali vzhodnjaška duhovna imena, Jobs pa je trdil, da mora imeti ime, primemo temu, da seje rodila v Ameriki. Imenovala sta jo Lisa Nicole Brerman, torej ni dobila Jobso-vega priimka. Potem je odšel, da bi se vrnil k delu pri Applu. “Ni si želel imeti ničesar opraviti ne z njo, ne z menoj,” je rekla Chrisann.

Z Liso sta se preselili v razpadajočo hišo v Menlo Parku. Živeli sta od socialne pomoči, saj Chrisann ni imela volje, da bi Jobsa tožila za preživnino. Končno pa ga je tožil okraj San Mateo, da bi dokazali očetovstvo in ga pripravili do tega, da bi sprejel finančno odgovornost. Jobs je bil sprva odločen, da se bo boril. Njegovi odvetniki so predlagali, naj Kottke priča, da ju nikoli ni videl skupaj v postelji, prav tako pa so želeli prikazati, da je Chrisann spala z drugimi moškimi. “Nekoč sem Stevu kričala po telefonu: ‘Saj veš, da to ni res,’” seje spominjala Chrisann. “Nameraval me je vlačiti po sodišču skupaj z dojenčkom in skušati dokazati, da sem vlačuga ter daje lahko oče kdorkoli.”

Leto dni po rojstvu Lise je Jobs pristal na to, da se podvrže preverjanju očetovstva. Chrisannina družina je bila presenečena, Jobsu pa je bilo jasno, da bo Apple kmalu javno ponudil delnice in je sklenil, daje problem najbolje razrešiti. Preizkusi z DNK so bili še novi, Jobs je šel na preizkus v UCLA. “O preizkusih z DNK sem bral in sem rade volje to storil, da bi se razrešilo,” je rekel. Pri rezultatih ni bilo veliko dvoma. “Verjetnost očetovstva ... je 94,41 %,” je pisalo. Kalifornijsko sodišče je Jobsu naložilo plačevanje 385 dolarjev mesečne preživnine, moral pa je tudi podpisati dokument, s katerim je priznal očetovstvo, okraju pa je moral vrniti 5856 dolarjev za pretekla izplačila socialne pomoči. Dobil je pravico do obiskov otroka, vendar je dolgo ni uporabil.

Jobs je tudi še potem včasih pačil stvarnost okoli sebe. “Upravi je končno povedal,” se je spominjal Arthur Rock, “vendar je trdil, da obstaja precejšnja verjetnost, da ni oče. Resnično je blodil.” Novinarju revije Time, Michaelu Moritzu, je povedal, daje z analizo podatkov mogoče jasno ugotoviti, da bi 28 % moškega prebivalca Združenih držav lahko bilo oče.” Ta trditev ni bila le napačna, temveč tudi nadvse nenavadna. Ko je Chrisann pozneje slišala, kaj je bil rekel, je zmotno menila, daje Jobs namigoval, da je spala z 28 % moških v Združenih državah. “Skušal me je prikazati kot razuzdanko ali vlačugo,” seje spominjala. “Vse to mi je prilepil samo zato, da mu ne bi bilo treba sprejeti odgovornosti.”

Leta pozneje je Jobs obžaloval, da je tako ravnal in je v enem od redkih takih trenutkov v svojem življenju to tudi priznal:

Želim si, da bi bil ravnal drugače. Tedaj se nisem videl v vlogi očeta in sem se zato temu izogibal. Ne drži pa, da sem dvomil tudi še potem, ko pa so rezultati testov pokazali, daje hči moja. Strinjal sem se s preživnino do njenega osemnajstega leta in tudi Chrisann sem dajal denar. V Palo Altu sem našel hišo, jo uredil in jima tam omogočil brezplačno bivanje. Njena mati jo je vpisala v odlične šole, za kar sem vse plačal. Skušal sem ravnati tako, kot je prav. Če pa bi lahko vse skupaj ponovil, bi storil še bolje.

Ko je bilo to razrešeno, je Jobs nadaljeval s svojim življenjem. V nekaterih pogledih je postal zrelejši, ne pa v vseh. Pustil je mamila, ni se več tako strogo držal veganstva, manj časa je prebil pri odmaknjeni zenovski meditaciji. Začel se je modno striči, v modni trgovini Wilkes Bashford v San Franciscu si je kupoval obleke in srajce. Začel je tudi resno zvezo z Barbaro Jasinski, lepotico polinezijsko-poljskega porekla, ki je delala pri Regisu McKenni.

Še vedno pa je bil otroško uporen. Z Jasinsko in Kottkejem se je rad gol kopal v jezeru Felt na robu ceste Interstate 280 blizu Stanforda. Kupil si je motocikel BMW R60/2, letnik 1966, in krmilo okrasil z oranžnimi trakci. Lahko je bil še vedno pobalinski. Zalil je natakarice in pogosto zavračal hrano, češ da gre za navadne smeti. Za prvo zabavo za noč čarovnic v podjetju leta 1979 seje oblekel kot Jezus Kristus. To je bilo nekoliko ironično dejanje zavedanja o samem sebi, ki ga je sam imel za zabavnega, veliko ljudi pa je le zavijalo z očmi. Celo pri prvih korakih urejenega življenja v domačem okolju je imel težave. Kupil je solidno hišo na hribčkih Los Gatos, med opremo pa je vključil sliko Maxfielda Par-risha, Braunov kavni aparat in nože Henckels. Ker pa je bil tako obseden pri izboru pohištva, je hiša ostala bolj ali manj prazna, brez postelj, stolov in kavčev. Sredi spalnice je bila le žimnica, na stenah sta viseli fotografiji Einsteina in Maharaj-jija, na tleh pa je stal apple II.

J

OSMO POGLAVJE

XEROX IN LISA

Grafični uporabniški vmesniki

Novi otrok

Apple II je podjetje iz garaže Jobsovih popeljal na vrhove nove panoge. Prodaja je strmo naraščala, od 2500 kosov leta 1977 do 210.000 leta 1981. Vendar je bil Jobs nemiren. Apple II ni mogel ostati večno uspešen, poleg tega pa se je nenehno zavedal, da bo to vedno Wozniakova mojstrovina, ne glede na to, koliko je sam storil za celoto, od kabla za napajanje do ohišja. Moral je imeti svojo napravo. Še več, želel je imeti izdelek, ki bi napravil vtis na celotno vesolje, kakor je sam rekel.

Sprva je upal, da bo to vlogo odigral apple III. Ta naj bi imel večji pomnilnik, zaslon naj bi prikazoval osemdeset znakov v vrstici namesto štiridesetih, obvladal bi male in velike črke. S svojo strastjo za industrijsko oblikovanje je določil velikost in obliko zunanjega ohišja, in ni nikomur dovolil, da bi to spreminjal, tudi potem ne, ko so cele vrste inženirjev na vezja dodajale nove sestavne dele. Zato so morali nekatere plošče nasaditi vrh drugih, povezave pa niso bile najboljše in so pogosto odpovedovale. Ko so maja 1980 apple III začeli prodajati, je bil polomija. Randy Wigginton, eden od inženirjev, ki je na njem delal, je takole povzel: “Apple III je bil kot otrok, spočet med skupinsko orgijo; pozneje imajo vsi glavobol, ostane pa otrok, za katerega vsi trdijo, da ni njihov.”

Jobs seje distanciral od appla III in je besno iskal način, kako bi izdelal nekaj temeljito drugačnega. Sprva seje spogledoval z zamislijo zaslonov na dotik, vendar mu ni prinesla zadovoljstva. Na eno od predstavitev tehnologije je zamudil, nekaj časa mencal, potem pa inženirje sredi njihove predstavitve prekinil z odsekanim: “Hvala lepa.” Bili so zmedeni. “Naj odidemo?” je vprašal eden od njih. Jobs je pritrdil, potem pa jih je ošteval, ker so tratili njegov čas.

Potem sta on in Apple zaposlila dva nova inženirja iz Hewlett-Packar-da, da bi izdelali povsem nov računalnik. Ob imenu, ki ga je Jobs izbral za napravo, bi se zamislil vsak psihiater: Lisa. Računalnike so že prej poimenovali po hčerkah, vendar je bila Lisa hči, ki jo je Jobs zapustil in še ni povsem priznal, daje njegova. “Morda je to storil zaradi občutka krivde,” je rekla Andrea Cunningham, ki je z Regisom McKenno delala na odnosih z javnostjo za ta projekt. “Morali smo si domisliti, kaj naj bi ime pomenilo, da bi lahko zanikali, da gre za Stevovo hčer.” Izmislili so si ‘local integrated systems architecture’ (krajevno integrirana sistemska zgradba), kar je postala uradna razlaga, čeprav ni nič pomenilo. Inženirji so trdili, da bi bilo bolje: ‘Lisa: invented stupid acronym’ (Lisa: neumna izmišljena kratica). Ko sem dolga leta pozneje Jobsa povprašal glede imena, je preprosto priznal: “Seveda sem računalnik poimenoval po hčeri.”

Liso so načrtovali kot računalnik za 2000 dolarjev na osnovi šestnajst-bitnega procesorja in ne osembitnega, kakršen je bil v applu II. Wozniak je še vedno tiho dopolnjeval apple II, zato so inženirji brez njegovega čarovništva začeli izdelovati običajen računalnik z običajnim tekstovnim prikazom, saj zmogljivega mikroprocesorja niso znali pripraviti do tega, da bi počel kaj prida razburljivega. Jobs je postajal nestrpen, ker je bil videti računalnik vse bolj dolgočasen.

Eden od programerjev pa je vendarle navdihoval nekaj življenja v projekt. Bill Atkinson je bil doktorski študent nevroloških ved, ki je svoj čas jemal kar precej LSD-ja. Ko so ga povabili, da bi delal za Apple, je odklonil. Ko pa so mu poslali letalsko karto, seje odločil, da gre tja, da vidi, ali ga bo Jobs uspel prepričati. “Tule izumljamo prihodnost,” mu je Jobs rekel po treh urah, ko mu je predstavljal, kaj delajo. “Zamislite si, da deskate prav na prednjem robu vala. To je resnično vznemirljivo. Potem pa si zamislite, da čofotate po zadnjem delu vala. To ne bi bilo niti približno tako zabavno. Pridite k nam in napravite vtis na vesolje.” Atkinson je sklenil, da res pride.

Atkinson je imel neurejene lase in dolge brke, imel pa je tudi nekaj Wozove bistroumnosti in Jobsove strasti za izjemne izdelke. Njegova prva naloga je bila, da razvije program za urejanje portfelja delnic, tako da bi samodejno poklical storitev pri Dow Jones, dobil vrednosti in potem odložil. “Moral sem ga hitro napisati, saj so na objavljenem revijalnem oglasu za apple II že prikazovali moža ob kuhinjski mizi, kako gleda na zaslon računalnika, poln grafikonov in vrednosti delnic, njegova žena pa ga gleda z zadovoljnim nasmeškom, čeprav takega programa sploh še ni bilo. Torej sem ga moral izdelati.” Potem je za apple II napisal različico višjega programskega jezika pascal. Jobs se je temu upiral, saj je menil, da apple II ne potrebuje dmgega kot BASIC, vendar je rekel Atkinsonu: “Ker ti toliko pomeni, ti dam šest dni, da se dokažeš.” Res se je in Jobs gaje odtlej vedno spoštoval.

Jeseni leta 1979 so pri Applu delali na treh projektih, ki bi lahko nasledili apple II, Prvi je bil nesrečni apple III, in bila je lisa, nad katero je bil Jobs vse bolj razočaran. Nekje zunaj polja, ki gaje obvladoval Jobs, pa je majhna skupina delala na projektu cenene naprave, glavni razvijalec pa je bil Jef Raskin, nekdanji profesor, kije bil poučeval tudi Billa Atkinsona. Raskin je želel izdelati ‘računalnik za množice’, ki bi bil kot nekakšen gospodinjski aparat - celota z računalnikom, tipkovnico, monitorjem in programsko opremo ter z grafičnim vmesnikom. Želel je svoje kolege pri Applu seznaniti z vrhunskim raziskovalnim centrom, prav v Palo Altu, kjer so prvi razvijali takšne zamisli.

Xerox PARC

Raziskovalni center korporacije Xerox v Palo Altu, ki so ga poznali kot Xerox PARC, so ustanovili leta 1970, da bi spodbujali porajanje digitalnih zamisli. Center je bil na vamem, pa naj je bilo to dobro ali ne, pet tisoč kilometrov oddaljen od komercialnih pritiskov sedeža korporacije Xerox v Connecticutu. Med tamkajšnjimi vizionarji je bil tudi Alan Kay, dva njegova izreka pa je Jobs navdušeno sprejel: “Prihodnost najbolje napoveš tako, dajo izumiš” in “Ljudje, ki so resni glede svoje programske opreme, bi morali izdelati lastno strojno opremo.” Kay je propagiral vizijo majhnega osebnega računalnika, ki gaje imenoval ‘dynabook’, in naj bi bil tako preprost, da bi ga znali uporabljati tudi otroci. Inženirji pri Xerox PARC so torej začeli razvijati za uporabnika prijazno grafiko, ki bi lahko nadomestila vse ukazne vrstice in pozivnike DOS, zaradi katerih so bili izpisi na računalniških zaslonih tako nedojemljivi. Razvili so pojem namizja. Na zaslonu bi bili prikazani številni dokumenti in mape, z miško pa bi uporabnik lahko nanje pokazal in po njih klikal, ko bi jih želel uporabiti.

Grafični uporabniški vmesnik so lahko izdelali na osnovi koncepta bitne slike, ki so ga prav tako sami razvili. Računalniški prikaz je prvotno temeljil na znakih. Pritisnili ste tipko, računalnik je na zaslonu prikazal ustrezni znak, najpogosteje s svetlečo fosforno zeleno barvo na temnem ozadju. Ker je bilo število črk, števk in drugih znakov omejeno, za tak prikaz ni bilo potrebne veliko računalniške kode ali procesnih zmogljivosti. Pri sistemu z bitno sliko pa vsako slikovno piko ali piksel na zaslonu vodijo biti v računalniškem pomnilniku. Da bi kaj prikazali na zaslonu, na primer črko, je računalnik moral vsaki piki sporočiti, ali naj bo svetla ali temna, v primeru barvnega zaslona pa tudi, katere barve. To zahteva veliko računalniške zmogljivosti, omogoča pa prelepo grafiko, pisavo in osupljive zaslonske prikaze.

Bitna slika in grafični vmesnik sta postala pomembni značilnosti prototipnih računalnikov pri Xerox PARC, kakršen je bil na primer Alto, in njegovega programskega jezika, Smalltalk. Jef Raskin je bil prepričan, da v teh značilnostih leži prihodnost računalništva* Zato je začel prepričevati Jobsa in druge pri Applu, naj gredo preverit Xerox PARC.

Raskina je Jobs imel za nemogočega teoretika, oziroma, povedano z Jobsovim natančnejšim izrazoslovjem, “brezveznega sralca”. Raskin je zato prosil prijatelja Atkinsona, ki ga je Jobs umeščal na nasprotno stran delitve med sralci in geniji, naj vendar prepriča Jobsa, da bi šel pogledat, kaj se dogaja v Xerox PARC. Ni pa se zavedal, da se Jobs ukvarja z bolj zapletenim poslom. Investicijski oddelek pri Xeroxu sije želel sodelovati pri drugi rundi financiranja Appla poleti leta 1979. Jobs je pripravil ponudbo: “Dovolil vam bom vložiti milijon dolarjev v Apple, če razgrnete kimono pri PARC.” Xerox je privolil. Pristali so na to, da Applu razkažejo svojo novo tehnologijo, v zameno pa lahko kupijo 100.000 delnic po 10 dolarjev.

Ko je leto dni pozneje Apple delnice javno ponudil, je bil ta sveženj vreden že 17,6 milijona dolarjev. Vendar je Apple pri poslu vendarle odnesel več. Jobs sije decembra leta 1979 s kolegi odšel ogledat tehnologijo v Xeroxovem PARC, na podrobnejše oglede pa se je vrnil še enkrat nekaj dni pozneje, saj je menil, da mu niso pokazali dovolj. Eden izmed znanstvenikov, ki so mu naložili, da razkaže njihove dosežke, je bil Larry Tesler; bil je navdušen nad tem, da prikazuje delo, za katero njegovi šefi na vzhodu niso imeli pravega razumevanja. Adele Goldberg, ki je pri tem prav tako sodelovala, pa je bila zgrožena, da podjetje kar tako razdaja svoje največje premoženje. “Bilo je kar se da neumno, popolnoma noro, zato sem se trudila, da bi Jobsu dali kar se da malo,” seje spominjala.

Na prvem srečanju je Adele Goldberg dosegla svoje. Jobsa, Raskina in Johna Coucha, vodjo ekipe, ki je izdelovala liso, so vodili v glavno preddverje, kjer je bil razstavljen xerox alto. “Predstavitev smo temeljito nadzorovali in prikazali le nekaj uporabniških programov, predvsem urejevalnik besedil,” je rekla Adele. Jobs s tem ni bil zadovoljen, zato je poklical na sedež Xeroxa in zahteval več.

Nekaj dni pozneje so ga spet povabili. Tokrat je pripeljal s seboj večjo ekipo, med njimi tudi Billa Atkinsona in Brucea Horna, programerja, ki je bil prej delal v Xerox PARC. Tadva sta dobro vedela, kaj bi jim morali pokazati. “Ko sem prišla v službo, je vse vrvelo in povedali so mi, da je Jobs s svojimi programerji v konferenčni sobi,” je rekla Adele Goldberg. Eden od inženirjev jih je skušal zabavati z dodatnimi prikazi programa za obdelovanje besedil. Jobs pa je postajal nestrpen. “Nehajmo s tem sra-njem!” je kričal. Ljudje iz Xeroxa so se med seboj pomenkovali in se odločili, da kimono še malce razprejo, a le počasi. Sklenili so, da jim Tesler lahko pokaže programski jezik Smalltalk, vendar le bolj odprto različico. “Jobsa bo prevzela in nikoli ne bo izvedel, da mu nismo pokazali zaupne različice,” je vodja ekipe povedal Adele Goldberg.

Motili so se. Atkinson in drugi so bili prebrali nekaj člankov, ki jih je objavil Xerox PARC, zato so vedeli, da jim ne prikazujejo vsega. Jobs je telefoniral šefu investicijskega oddelka Xeroxa in se pritožil. S sedeža korporacije v Connecticutu so takoj poklicali in odredili, da Jobsu in njegovi skupini pokažejo prav vse. Adele Goldberg je besno odšla.

Ko jim je Tesler končno pokazal, kaj se skriva pod pokrovom, so ljudje iz Appla osupnili. Atkinson je strmel v zaslon in si vsako slikovno piko ogledoval tako podrobno, daje Tesler čutil njegovo sapo na svojem vratu. Jobs je skakal naokoli in razburjeno krilil z rokami. “Toliko je poskakoval, da ne vem, kako je sploh lahko videl večino tega, kar smo kazali, vendar očitno je, saj je nenehno spraševal,” se je spominjal Tesler. “Bil je kot klicaj na koncu vsake točke, ki sem jo razložil.” Jobs je ves čas ponavljal, da ne more verjeti, da Xerox te tehnologije ni komercializiral. “Sedite na zlati žili,” je kričal. “Ne morem verjeti, da Xerox tega ne izkoristi.”

Pri prikazu Smalltalka so videli tri neverjetne odlike. Ena je bila povezovanje računalnikov v omrežje; druga delovanje predmetnega programiranja. Jobs in njegovi kolegi pa temu niso posvečali veliko pozornosti, ker so bili tako prevzeti od tretje zmogljivosti, grafičnega vmesnika, ki ga je omogočal prikaz z bitno sliko. “Tako je bilo, kakor da mi je z oči padel zastor,” se je spominjal Jobs. “Videl sem, kakšna prihodnost čaka računalništvo.”

Ko se je sestanek v Xerox PARC več kot dve uri pozneje končal, je Jobs odpeljal Billa Atkinsona nazaj v Applove pisarne v Cupertinu. Hitro je vozil, drvele pa so tudi njegove misli in besede. “To je to!” je vzklikal in poudaril vsako besedo posebej. “To moramo narediti!” To je bil preboj, na katerega je čakal: računalniki za navadne ljudi, odlično izdelani in vendar ne dragi ter za uporabo enostavni kot gospodinjski aparat.

“Kako dolgo bi trajalo, da to izpeljemo?” je vprašal.

“Ne vem zagotovo,” je odvrnil Atkinson. “Morda šest mesecev.” Ocena je bila nadvse optimistična, vendar tudi primerna kot motivacija.

"Veliki umetniki kradejo”

Applov vpad na Xerox v analih panoge opisujejo kot eno največjih tatvin. Jobs seje občasno s takim pogledom ponosno strinjal. Nekoč je pripovedoval: “Picasso je rekel, da dobri umetniki kopirajo, veliki pa kradejo. Nikoli nas ni bilo strah krasti najboljših zamisli.”

Druga ocena, ki jo Jobs prav tako včasih zagovarja, pravi, da ni šlo toliko za krajo s strani Appla, temveč nerodnost Xeroxa. “Ukvarjali so se s kopirnimi stroji in se jim ni sanjalo, kaj lahko računalnik stori,” je govoril o vodstvu Xeroxa. “Poželi so poraz na temelju največje zmage v računalniški industriji. Xerox bi lahko prevzel celotno računalniško industrijo.”

V obeh ocenah je veliko resnice, vendar ni le to. Med zamislijo in uresničitvijo leži senca, kot je povedal že T. S. Eliot. Pri inovacijah so nove zamisli le del enačbe. Izvedba je enako pomembna.

Jobs in njegovi inženirji so nadgradili zamisli grafičnega vmesnika, ki so jih videli v Xerox PARC, potem pa so jih izvedli na načine, ki bi jih pri Xeroxu nikoli ne mogli. Xeroxova miška je na primer imela tri tipke, bila je zapletena, stala je 300 dolarjev, premikala pa se ni dovolj gladko. Nekaj dni po svojem drugem obisku Xerox PARC je Jobs šel v krajevno podjetje za industrijsko oblikovanje, IDEO, in rekel enemu od njegovih ustanoviteljev, Deanu Hoveyju, da želi imeti preprosto miško z eno tipko, ki bi stala le 15 dolarjev in bi jo lahko uporabili tako na gladki trdi podlagi kot na primer na kavbojkah. Hovey mu je ustregel.

Izboljšave pa niso bile le v podrobnostih, temveč v celotnem konceptu. S Xeroxovo miško ni bilo mogoče premikati celotnega okna po zaslonu. Applovi inženirji pa so izdelali vmesnik, pri katerem ni bilo le mogoče vleči oken in datotek naokoli, temveč tudi odložiti v mape. Pri Xeroxo-vem sistemu je moral uporabnik izbrati ukaz, da je karkoli storil - od spreminjanja velikosti okna do spreminjanja končnice datoteke. Applov sistem je preoblikoval namizno metaforo v navidezno resničnost, tako da je omogočal neposreden dotik, spreminjanje, premikanje in premeščanje stvari. Applovi inženirji so tudi ves čas sodelovali z oblikovalci, k čemur jih je seveda spodbujal Jobs, in so namizju dodajali simpatične sličice in menije, ki so se spustili z letve na vrhu vsakega okna, ter možnost odpiranja datotek in map z dvakratnim klikom.

Ne gre za to, da se vodilni pri Xeroxu niso menili za to, kar so razvili njihovi znanstveniki v PARC. Dejansko so skušali to tudi unovčiti, pri tem pa jasno pokazali, da je dobra izvedba prav tako pomembna kot dobre zamisli. Leta 1981, precej pred liso in macintoshem, so predstavili xerox star, računalnik z grafičnim uporabniškim vmesnikom, miško, bitnim prikazom na zaslonu, okni in uporabniškim namizjem. Bil pa je neroden (veliko datoteko je shranjeval tudi po več minut), drag (16.595 dolarjev v trgovinah), namenjen pa predvsem omreženemu pisarniškemu trgu. Ni uspel, prodali sojih le trideset tisoč.

Jobs je z ekipo šel k prodajalcu računalnikov, takoj ko so začeli prodajati xerox star. Zdel se mu je kar se da slab in kolegom je rekel, da ne želi zapravljati denarja za nakup. “Močno nam je odleglo,” se je spominjal. “Jasno nam je bilo, da ga niso dobro naredili, da pa bi ga mi lahko, in to za veliko manjši strošek.” Nekaj tednov pozneje je poklical Boba Belle-villa, enega od načrtovalcev strojne opreme v ekipi xerox stara. “Vse, kar ste naredili v življenju, je eno samo sranje,” je rekel, “zakaj ne bi torej raje prišli delat k meni?” Belleville je res prišel, prav tako tudi Larry Tesler.

Jobs je bil tako razburjen, da se je začel dnevno ukvarjati s projektom lisa, ki gaje vodil John Couch, nekdanji inženir iz HP-ja. Ni se menil za Coucha in je neposredno nagovarjal Atkinsona in Teslerja, da bi tako uveljavil lastne zamisli, še posebej glede grafičnega vmesnika. “Klical meje ob nemogočih časih, tudi ob dveh ali petih zjutraj,” je rekel Tesler. “Bilo je krasno, vendar je to motilo moje šefe v oddelku za liso.” Jobsu so naročili, naj se neha vmešavati neposredno. Nekaj časa seje res zadrževal, vendar ne za dolgo.

Do resnega spora je prišlo, ko seje Atkinson odločil, da naj ima zaslon belo ozadje namesto temnega. S tem bi omogočili nekaj, kar sta si želela tako Atkinson kot Jobs, namreč WYSIWYG (What you see is what you get - videz ne vara). Kar bi videli na zaslonu, bi se enako tudi natisnilo. “Ekipa za strojno opremo je protestirala,” se je spominjal Atkinson. “Trdili so, da bi za to morali uporabiti veliko manj vztrajni fosforni premaz, zaradi česar bi prikaz bolj trepetal.” Atkinson je zato vpletel Jobsa, ki ga je pri tem podprl. ‘Strojniki’ so godrnjali, potem pa so se lotili dela in problem rešili. “Steve sam ni bil kaj prida inženirja, odlično pa je znal oceniti, kaj mu ljudje govorijo. Vedel je, ali se inženirji le branijo dela ali pa dejansko niso prepričani, kako zadevo izpeljati.”

Eden Atkinsonovih pomembnejših dosežkov (ki smo ga danes tako vajeni, da se mu ne čudimo) je bila možnost prekrivanja oken na zaslonu. Pri njegovi izvedbi je bilo mogoče okna premikati kot papirje po mizi, tako da so se tista spodaj prikrivala ali razkrivala, ko si prek njih premikal druga. V računalniškem zaslonu seveda ni plasti slikovnih pik pod tistimi pikami, ki jih vidimo, tako da tudi ni nobenih skritih oken pod onimi, ki se kažejo na vrhu. Videz prekrivajočih se oken je mogoče doseči z zapletenim programiranjem, ki vsebuje tudi tako imenovane ‘predele’. Atkinson se je močno potrudil, da bi s tem uspel, saj je bil prepričan, da je bil na obisku v Xerox PARC to videl. Dejansko pa strokovnjaki v PARC tega niso izvedli in so mu pozneje povedali, da so bili osupli, daje njemu uspelo. “Takrat sem videl, kako pomemben je lahko naivni pristop,” je rekel Atkinson. “Ker nisem vedel, da tega ni mogoče izpeljati, sem lahko izpeljal.” Tako veliko je delal, da seje nekega jutra, še ves zaspan, s svojo corvetto zaletel v parkiran tovornjak in se skoraj ubil. Jobs se je takoj odpeljal k njemu v bolnišnico. “Resno smo bili v skrbeh,” je rekel, ko je Atkinson prišel k zavesti. Atkinson se je skremženo nasmehnil in odvrnil: “Ne skrbi, še vedno se spomnim, kako je s predeli.”

Jobs je verjel tudi v drsno premikanje. Po njegovem se dokumenti ne bi smeli skokoma premikati vrstico za vrstico, ko sijih pregledoval, temveč povsem gladko. “Vztrajal je pri tem, da mora uporabnik glede vsega na zaslonu imeti dober občutek,” je rekel Atkinson. Želeli so napraviti tudi miško, ki bi kazalec pomikala v vse smeri, ne le gor-dol in levo-desno. Zato so uporabili kroglico namesto običajnih dveh kolesc. Eden od inženirjev je Atkinsonu rekel, da take miške ni mogoče komercialno izdelati. Atkinson je pri večerji o tem potožil Jobsu, naslednje jutro pa je videl, da je Jobs inženirja že odpustil. Ko se je novi inženir sestal z Atkinsonom, mu je najprej zatrdil, da tako miško lahko napravi.

Atkinson in Jobs sta bila nekaj časa najboljša prijatelja, večino dni sta skupaj večerjala v restavraciji Good Earth. Johnu Couchu in drugim profesionalnim inženirjem ekipe, ki je izdelovala liso, pa Jobsovo stalno vmešavanje ni bilo pogodu, jezile pa so jih tudi njegove pogoste žalitve. Tudi njihove vizije so se razlikovale. Jobs si je želel nekakšno ‘volks-li-so’, preprost in cenen računalnik za množice. “Na eni strani smo bili tisti, ki smo si želeli preprosto napravo, na drugi pa oni, ki so prišli iz HP-ja, na primer Couch, ki so ciljali na poslovni trg,” seje spominjal Jobs.

Tako Mike Scott kot Mike Markkula sta si želela v Applu vzpostaviti nekaj reda in ju je Jobsovo moteče vedenje vse bolj skrbelo. Zato sta septembra leta 1980 na skrivaj načrtovala reorganizacijo. Couch je postal nesporni vodja oddelka za liso. Jobs je tako izgubil nadzor nad računalnikom, ki ga je bil poimenoval po hčeri. Odvzeli so mu tudi položaj podpredsednika za raziskave in razvoj. Postavili so ga za neizvršnega predsednika uprave. Tako je lahko ohranil vlogo glavne Applove javne figure, ni pa več imel operativne moči. To ga je bolelo. “Bil sem razočaran in sem čutil, da me je Markkula izdal,” je rekel. “On in Scotty sta menila, da ne zmorem voditi oddelka za liso. To me je dolgo težilo.”

ir

• s*

l

DEVETO POGLAVJE

JAVNA PONUDBA

Bogati in slavni mož

Opcije

Ko seje Mike Markkula pridružil Jobsu in Wozniaku, da so januarja leta 1977 njuno mlado družabništvo pretvorili v Apple Computer Co., so vrednost družbe ocenili na 5309 dolarjev. Manj kot štiri leta pozneje so se odločili, da delnice ponudijo javnosti. Za to prvo javno ponudbo je bilo več zanimanja kakor za katerokoli drugo od tiste za Ford Motors leta 1956. Konec decembra leta 1980 so vrednost Appla ocenjevali na 1,79 milijarde dolarjev. Tako je, milijarde. V tem času je tristo ljudi zaradi tega postalo milijonarjev.

Daniel Kottke pa ni bil eden od njih. Na univerzi, v Indiji, na Ali One Farm in v najeti hiši, ki so si jo delili med krizo s Chrisann Brennan, je bil Jobsov najtesnejši tovariš. Pridružil se je Applu, ko je bil sedež še v garaži Jobsovih, in še vedno je honorarno delal za Apple. Ni pa bil na dovolj visokem položaju, da bi prejel opcije na delnice pred javno ponudbo. “Povsem sem zaupal Stevu in predvideval sem, da bo poskrbel zame, tako kot sem bil jaz zanj, zato ga nisem silil,” je rekel Kottke. Uradno ni dobil opcij na delnice zato, ker je le honorarno delal kot tehnik, ne kot zaposleni inženir, to pa naj bi bila meja za to ugodnost. Upravičeno bi lahko dobil tudi delnice kot ustanovitelj, vendar se je Jobs odločil proti temu. “Steve je nasprotje zvestobe,” je trdil Andy Hertzfeld, eden od prvih inženirjev pri Applu, ki pa kljub temu mnenju ostaja njegov prijatelj. “Je anti-zvest. Ljudi, ki jim je blizu, mora zapustiti.”

Kottke se je odločil, da pritisne na Jobsa, tako da čaka pred njegovo pisarno, ga skuša ujeti in ga prositi. Ob vsakem srečanju pa gaje Jobs kar odslovil. “Še najhuje mi je bilo to, da mi sploh ni povedal, da ne ustrezam pogojem,” se je spominjal Kottke. “To mi je bil dolžan kot prijatelj. Ko sem ga vprašal glede delnic, mi je rekel, naj se pogovorim s svojim šefom.” Končno je, skoraj šest mesecev po prvi javni ponudbi, zbral pogum in vkorakal k Jobsu v pisarno, da bi se z njim pomenil o perečem vprašanju. Ko pa je stopil predenj, je bil Jobs tako hladen, daje Kottke kar otrpnil. “Stiskalo meje, začel sem jokati in nisem mogel ničesar reči,” seje spominjal Kottke. “Najinega prijateljstva je bilo konec. Bil sem resnično žalosten.”

Rod Holt, inženir, ki je izdelal napajalnik, je dobil veliko opcij in je skušal prepričati Jobsa. “Nekaj je treba storiti za tvojega prijatelja Daniela,” je rekel in predlagal, da mu vsak od njiju da nekaj svojih opcij. “Kolikor mu daš ti, mu dam še jaz,” je rekel. Jobs je odvrnil: “Prav. Jaz mu ne dam nič.”

Wozniak je ravnal ravno nasprotno, kar ne preseneča. Preden so delnice ponudili javnosti, se je odločil, da štiridesetim različnim zaposlenim na srednjem nivoju za zelo nizko ceno proda dva tisoč svojih opcij. Večina teh je po skoku vrednosti zaslužila dovolj, da so si kupili hiše. Wozni-ak je zase in za svojo novo ženo kupil sanjsko hišo, vendar se je kmalu ločila od njega in hišo obdržala. Pozneje je delnice kar razdajal zaposlenim, za katere je menil, da so bili prikrajšani, med drugim Kottkeju, Fer-nandezu, Wiggintonu in Espinosi. Vsi so ga iipeli radi, po tej njegovi ši-rokogrudnosti še toliko bolj, mnogi pa so se tudi strinjali z Jobsom, daje neverjetno naiven in otročji. Nekaj mesecev pozneje se je na oglasni deski v podjetju pojavil plakat za karitativno dejavnost, ki je prikazoval obubožanca. Nekdo je nanj načečkal: “Woz leta 1990”.

Jobs pa ni bil naiven. Zagotovil je, daje bila njegova pogodba s Chrisann sklenjena pred prvo javno ponudbo.

Jobs je bil vidni obraz javne ponudbe in je pomagal izbrati obe investicijski banki, ki sta ponudbo izpeljali: konservativno družbo z Wall Stree-ta, Morgan Stanley, in manj konservativno manjšo Hambrecht & Quist iz

San Francisca. “Steve se je do ljudi iz Morgan Stanleyja vedel zelo nespoštljivo, to pa je bila v tistih časih zelo zategnjena firma,” se je spominjal Bill Hambrecht. Pri Morgan Stanleyju so ceno delnice pri javni ponudbi postavili na 18 dolarjev, čeprav je bilo jasno, da bo vrednost zelo hitro narasla. “Povejte mi, kaj se zgodi s temi delnicami, ki smo jim ceno postavili na osemnajst dolarjev,” je Jobs vprašal bankirje. “Alijih ne prodajate svojim dobrim strankam? Če jih, kako mi lahko zaračunavate provizijo 7 %?” Flambrechtu je bilo jasno, da je sistem v temeljih nepošten in je pozneje razvil zamisel o povratni dražbi, da bi določili vrednost delnice še pred javno ponudbo.

Apple so javno ponudili zjutraj 12. decembra leta 1980. Bankirji so postavili ceno na 22 dolarjev za delnico. Že prvi dan se je vrednost zvečala na 29 dolarjev. Jobs je prišel v pisarno Hambrecht & Quist ravno še pravi čas, daje videl začetno trgovanje. Pri petindvajsetih letih je bil zdaj vreden 256 milijonov dolarjev.

Zdaj si pa bogat

Odnos Steva Jobsa do premoženja je bil zapleten, tako prej, preden je obogatel, kakor tudi potem, pa tudi sicer vse skozi življenje, ko je bil milijarder, pa tudi skoraj brez beliča. Bilje protimaterialistični hipi, a je zaslužil z izumi prijatelja, ki si jih je želel kar razdati, bil je privrženec zena, kije romal v Indijo, potem pa je sklenil, daje njegovo poslanstvo, da ustanovi podjetje. In vendar se je zdelo, da se vsa ta protislovja nekako zlivajo in si ne nasprotujejo.

Ljubil je nekatere materialne predmete, še posebej tiste, ki so bili odlično oblikovani in izdelani, na primer avtomobile Porsche in Mercedes, nože Henckels in aparate Braun, motocikle BMW, slike Ansela Adamsa, klavirje Bosendorfer in avdionaprave Bang & Olufsen. Hiše, v katerih je živel, ne glede na to, kako bogat je postal, pa niso bile razkošne in so bile tako skromno opremljene, da bi se v njih še menih počutil doma. Niti tedaj niti kdaj pozneje ni potoval s spremstvom, ni imel lastnega osebja in tudi varnostnikov ne. Kupil si je dober avtomobil, vendar gaje vedno vozil sam. Ko mu je Markkula predlagal, da si skupaj kupita Lea-rov reaktivec, je odklonil (res pa je pozneje od Appla zahteval gulfstream za uporabo). Tako kot njegov oče je znal biti stiskaški, ko seje pogajal z dobavitelji, njegovo stremljenje za dobičkom pa nikoli ni zatrlo njegove strasti do ustvarjanja odličnih izdelkov.

Trideset let po tem, ko so Apple ponudili javnosti, je razmišljal o tem, kako je bilo, ko je nenadoma obogatel:

Nikoli me ni skrbelo glede denarja. Odraščal sem v družini srednjega razreda, zato nikoli nisem mislil, da bi lahko bil lačen. Pri Atariju sem spoznal, da sem lahko dober inženir, zato mi je bilo jasno, da bom vedno lahko zaslužil. Ko sem študiral in ko sem šel v Indijo, sem namerno živel v revščini, pa tudi potem, ko sem hodil v službo, sem živel razmeroma preprosto življenje. Tako sem iz razmeroma revnega stanja, ki mi je bilo zelo všeč, ker mi ni bilo treba skrbeti glede denarja, prešel v stanje neizmernega bogastva, ko mi prav tako ni bilo treba skrbeti glede denarja.

Gledal sem ljudi pri Applu, ki so veliko zaslužili in so menili, da morajo zato drugače živeti. Nekateri so si kupili rolls-royce in več hiš, v vsaki so imeli upravnika, potem pa še nekoga, daje vodil vse te upravnike. Njihove žene so si dale narediti plastično operacijo in se spremenile v čudna bitja. Sam nisem želel tako živeti. Bilo je noro. Prisegel sem si, da ne bom dovolil, da bi mi denar uničil življenje.

Ni bil pretirano filantropski. Za kratek čas je ustanovil fundacijo, vendar je sklenil, daje nadležno, ko se mora ukvarjati s človekom, ki gaje zaposlil, dajo vodi, potem pa je razpravljal o ‘tvegani’ filantropiji in o ‘vplivnem’ darovanju. Jobs je začel prezirati ljudi, ki, so se bahali s filantropijo ali pa so bili prepričani, dajo lahko na novo izumijo. Larryju Brilliantu je poslal ček za 5000 dolarjev, ko je ustanavljal fundacijo Seva, ki naj bi pomagala v boju proti boleznim revščine, in je celo pristal na članstvo v upravi. Ko pa je Brilliant nekaj članov uprave, med njimi Wavyja Gravyja in Jerryja Garcio, pripeljal v Apple takoj po javni ponudbi, da bi ga nagovorili za donacijo, jim ni ustregel. Namesto tega je poiskal način, kako bi fundacija s podarjenim applom II in programom VisiCalc laže opravila raziskavo slepote v Nepalu, ki jo je načrtovala.

Največ je osebno daroval svojim staršem, Paulu in Clari Jobs - za

750.000 dolarjev delnic. Nekaj sta jih prodala, da sta odplačala hipoteko na svojo hišo v Los Altosu. Ob tem sta priredila majhno slavje, ki se gaje udeležil tudi njun sin. “Prvič v življenju nista imela hipoteke,” se je spominjal Jobs. “Na zabavo je prišlo nekaj njunih prijateljev in bilo je nadvse prijetno.” Nista pa razmišljala o tem, da bi si kupila lepšo hišo. “To ju ni zanimalo,” je rekel Jobs. “Bila sta zadovoljna s svojim življenjem.” Edino, kar sta si res privoščila, je bilo vsakoletno križarjenje z ladjo. Jobs je pripovedoval, da je bilo za očeta najbolj razburljivo križarjenje skozi Panamski prekop, ki gaje spominjalo na čase, ko je na ladji obalne straže plul proti San Franciscu, kjer so ga odpustili iz vojske.

Z uspehom Appla je prišel tudi uspeh njihovega najbolj vidnega predstavnika. Revija Inc. je oktobra leta 1981 kot prva na naslovnici objavila njegovo sliko. “Ta mož je za vedno spremenil poslovni svet,” je pisalo. Na sliki je Jobs imel lepo pristriženo bradico in negovane dolge lase, oblečen je bil v kavbojke, razpeto srajco in temen jopič, ki seje nekoliko pretirano svetil. Naslanjal se je na apple II, gledal pa je neposredno naprej s hipnotičnim pogledom, ki ga je pobral od Roberta Friedlanda. “Steve Jobs govori z navdušenjem človeka, ki vidi v prihodnost, in tudi poskrbi, da se bo zgodila,” so pisali v reviji.

Sledil je Time februarja leta 1982 z reportažo o mladih poslovnežih. Na naslovnici je bila naslikana podoba Jobsa, tudi tokrat s hipnotičnim pogledom. V glavnem članku je pisalo, daje Jobs tako rekoč lastnoročno ustvaril industrijo osebnega računalništva. V kratkem življenjepisu je avtor Michael Moritz zapisal: “Pri šestindvajsetih letih Jobs vodi družbo, ki je še pred šestimi leti imela prostore v spalnici in garaži hiše njegovih staršev, letos pa pričakuje kar 600 milijonov dolarjev prometa ... Kot vodilni mož je do svojih podrejenih včasih nestrpen in oster. Sam prizna: ‘Moram se naučiti, da čustva zadržim zase.’”

Kljub novi slavi in premoženju seje še vedno imel za otroka protikulture. Ko je nekoč obiskal študente na Stanfordu, si je slekel Wilkes Bash-fordov suknjič in sezul čevlje ter prekrižanih nog sedel na mizo. Študentje so mu zastavljali vprašanja, na primer kdaj bodo Applove delnice zrasle, na kar Jobs ni želel odgovarjati. Raje je govoril o svoji ljubezni do prihodnjih izdelkov, na primer računalnika, majhnega kot knjiga, ki gaje nekega dne nameraval izdelati. Ko poslovnih vprašanj ni bilo več, je začel spraševati on. “Koliko med vami je še nedolžnih?” je vprašal. Študentje so se napeto zahihitali. “Koliko med vami vas je že jemalo LSD?” Spet napeti smeh, dvignili sta se le ena ali dve roki. Pozneje je Jobs potožil, da se mu zdi novi rod bolj materialističen in usmerjen v kariero, kakor je bil njegov. “Ko sem jaz hodil v šolo, takoj po šestdesetih, tega praktičnega pogleda na svet še ni bilo,” je rekel. “Danes študentje sploh ne razmišljajo idealistično, vsekakor pa veliko manj.” Njegova generacija je drugačna, je trdil. “Še vedno v hrbet čutimo ta idealistični veter šestdesetih in večina ljudi moje starosti, ki jih poznam, ima to v mesu in krvi.”

Jr

DESETO POGLAVJE

ROJSTVO MACA

Praviš, da si želiš revolucijo

n

Jobs leta 1982

Otrok Jefa Raskina

Jef Raskin je bil take vrste človek, kije lahko Steva Jobsa navdušil ali pa vznejevoljil. Bil je filozofsko razpoložen, lahko je bil igriv pa tudi zamišljen. Študiral je bil računalništvo, poučeval glasbo in vizualno umetnost, vodil ansambel za komorno opero in organiziral gverilsko gledališče. V doktorski disertaciji leta 1967 je zagovarjal tezo, da bi morali računalniki imeti grafični, ne pa tekstovni vmesnik. Ko seje naveličal poučevanja, je najel balon na topel zrak, poletel čez rektorjevo hišo in navzdol zakričal, da daje odpoved.

Ko je Jobs leta 1976 iskal nekoga, ki bi napisal priročnik za apple II, je poklical Raskina, kije imel svoje lastno svetovalsko podjetje. Raskin je prišel v garažo in ko je videl, kako Wozniak pridno dela za delovno mizo, se je pustil Jobsu prepričati, da napiše priročnik za 50 dolarjev. Pozneje je pri Applu vodil oddelek za publikacije. Med drugim je sanjaril o cenenem računalniku za množice in leta 1979 prepričal Mika Markkulo, da ga postavi na čelo majhnega razvojnega projekta z delovnim imenom ‘An-nie’, kjer naj bi počel prav to. Ker je menil, daje diskriminacija, če imenuješ računalnik po ženski, je projekt preimenoval po svoji najljubši sorti jabolk, mcintosh, le daje zapis nekoliko spremenil, da bi se ime razlikovalo od imena proizvajalca avdioopreme, Mcintosh Laboratory. Načrtovani računalnik so imenovali macintosh.

Raskin je predvideval, da naj bi računalnik stal 1000 dolarjev, bil pa naj bi preprosta naprava z zaslonom, tipkovnico in računalnikom v skupni enoti. Da bi prihranil na stroških, je predlagal droben petpalčni zaslon in zelo cenen (in ne posebno zmogljiv) mikroprocesor, motorolo 6809. Imel se je za filozofa in je svoje misli zapisoval v vse debelejši zvezek z naslovom ‘The Book of Macintosh’. Tu in tam je objavil tudi kak manifest. Eden od teh je bil naslovljen ‘Računalniki v milijonih’ z uvodnim stavkom: “Če naj bi bil osebni računalnik resnično oseben, lahko pričakujemo, da ga bo povprečna družina uporabljala.”

Leta 1979 in začetek naslednjega leta je obstoju projekta Macintosh razmeroma slabo kazalo. Vsakih nekaj mesecev seje znašel tik pred ukinitvijo, Raskin pa je vsakokrat uspel prepričati Markkulo, da mu je izkazal milost. Njegova raziskovalna ekipa je štela le štiri inženirje v prvotnih Applovih prostorih blizu restavracije Good Earth, nekaj sto metrov od glavnega poslopja družbe. V delovnem prostoru je bilo vse polno igrač in radijsko vodenih modelčkov letal (Raskinova strast), kakor da gre za prostor za varstvo za tehnično usmerjene otroke. Vsake toliko časa so delo prekinili in se streljali s penastimi žogicami. Andy Hertzfeld seje spominjal: “Pri tem smo si delovne prostore zabarikadirali s kartonom, da smo se zadaj lahko skrivali, tako da je bil del prostora videti kot kartonast labirint.”

Najboljši je bil pri tej igri svetlolasi, fantovski in čustven inženir samouk Burrell Smith, kije občudoval Wozniakovo programiranje ter je skušal sam napisati kaj podobnega. Atkinson je odkril Smitha, ko je ta delal v Applovem servisnem oddelku in gaje, navdušen nad njegovo sposobnostjo improviziranja pri iskanju rešitev, priporočil Raskinu. Smith je pozneje zbolel za shizofrenijo, na začetku osemdesetih let pa je uspel svojo manično intenzivnost vložiti v več tednov trajajoče napore inženirske genialnosti.

Jobsa je Raskinova vizija navdušila, nekoliko manj pa njegovi kompromisi za zmanjšanje stroškov. Nekoč jeseni leta 1979 mu je rekel, naj se raje osredotoči na to, da bi izdelal ‘noro odličen’ izdelek, kakor je to večkrat imenoval. “Naj te cena ne skrbi, le določi zmogljivosti računalnika,” mu je rekel Jobs. Raskin je odvrnil s sarkastično notico. V njej je navajal vse, kar bi si lahko želeli v predlaganem računalniku: visokoločljivi barvni prikazovalnik, tiskalnik brez traku, ki bi tiskal barvno grafiko s hitrostjo eno stran na sekundo, neomejen dostop do omrežja ARPA ter zmožnost prepoznavanja govora in sintetiziranja glasbe, “celo simuliranja Carusa, ko poje z mormonskim cerkvenim zborom, z variabilnim odjekom”. Sledil je sklep: “Začeti z želenimi zmogljivostmi je nesmiselno. Začeti moramo s ciljno ceno in seznamom zmogljivosti, ob tem pa se zavedati današnje tehnologije in tehnologije v neposredni prihodnosti.” Z drugimi besedami, Raskin ni imel posebnega potrpljenja z Jobsovim prepričanjem, da je mogoče prirediti stvarnost zgolj s tem, da si dovolj zagret za izdelek.

Usojeno je bilo, da se sporečeta, še posebej potem, ko so Jobsa septembra leta 1980 odslovili s projekta Lisa in seje oziral naokoli, kje bi lahko naredil svoj vtis. Neizbežno je bilo, da mu bo oko padlo na projekt Macintosh. Vznemirili so ga Raskinovi manifesti o ceneni napravi za množice, s preprostim grafičnim vmesnikom in elegantnim oblikovanjem. Prav tako je bilo neizbežno, da so bili Raskinu dnevi šteti, potem ko je Jobs dobil projekt Macintosh na muho. “Steve je začel udejanjati to, kar je menil, da bi morali delati, Jef se je začel kujati in takoj je bilo jasno, kako se bo končalo,” seje spominjala Joanna Hoffman iz ekipe, kije razvijala maca.

Do prvega spora je prišlo zaradi Raskinove predanosti ne posebno zmogljivemu mikroprocesorju motorola 6809. Tudi tokrat je šlo za nesoglasje med Raskinovo željo, da ostane cena maca pod 1000 dolarjev, in Jobsovo odločenostjo, da sestavi noro odlično napravo. Tako je Jobs začel navijati za bolj zmogljivo motorolo 68000, ki jo je uporabljala tudi lisa. Tik pred božičem leta 1980 je pozval Burrella Smitha, naj preoblikuje prototip tako, da bi vključil zmogljivejši čip, o tem pa ni nič povedal Ras-kinu. Smith se je lotil naloge podobno, kot bi to napravil njegov junak Wozniak, in je delal tri tedne brez prestanka ter izvedel vrsto nadvse inovativnih programerskih prijemov. Ko je to storil, je Jobsu uspelo, da so sprejeli motorolo 68000, nejevoljni Raskin pa je moral na novo preračunati stroške maca.

Na kocki pa je bilo še nekaj več. Cenejši mikroprocesor, ki gaje zagovarjal Raskin, ne bi zmogel izvajati vse čudovite grafike - oken, menijev, miške in tako naprej ki sojo bili videli pri Xerox PARC. Raskin je vse sodelavce prepričal, da so obiskali Xerox PARC, ter je podpiral bitno zaslonsko sliko in okna, ni bil pa navdušen nad srčkano grafiko in ikonami, povsem odvraten pa mu je bil pristop s kazanjem in klikanjem z miško namesto tipkanja po tipkovnici. “Nekateri od sodelavcev pri projektu so vzljubili zamisel, da bi kar vse lahko počeli z miško,” je pozneje godrnjal. “Drugo je ta absurdna uporaba ikon. Ikona je simbol, ki je v vseh človeških jezikih enako nerazumljiv. Fonetičnega jezika niso izumili brez razloga.”

Raskinov nekdanji študent Bill Atkinson je držal z Jobsom. Oba sta si želela zmogljiv procesor, ki bi podpiral lepšo grafiko in uporabo miške. “Steve je moral projekt odvzeti Jefu,” je rekel Atkinson. “Jef je bil precej odločen in trmast in Steve je ravnal pravilno, da je prevzel zadevo. Svet je zato dobil boljši izdelek.”

Nesporazumi niso bili le filozofski, prišlo je tudi do spopadov osebnosti. “Mislim, da mu je všeč, da ljudje plešejo, ko on piska,” je nekoč rekel Raskin. “Menil sem, da mu ne gre zaupati in, da težko prenese, če kdo meni, da česa ne zmore. Kaže, da ne mara ljudi, ki ne vidijo svetniškega sija nad njegovo glavo.” Jobs ni imel nič boljšega mnenja o Raskinu. “Jef je bil resnično prevzeten,” je rekel. “Ni vedel veliko o vmesnikih. Zato sem se odločil, da prevzamem nekaj njegovih sposobnih ljudi, na primer Atkinsona, pripeljem še nekaj svojih, vse skupaj prevzamem in sestavim cenejšo liso, ne pa nekega klumpa.”

Nekateri v ekipi niso zmogli delati z Jobsom. “Jobs vnaša napetost, politiko in sitnosti, namesto da bi poskrbel za zaščito pred temi motnjami,” je eden izmed inženirjev decembra leta 1980 pisal Raskinu. “Všeč mi je, ko se z njim pogovarjam in cenim njegove zamisli, praktični pogled in energijo. Vendar menim, da ne zagotavlja zaupljivega, podpornega in umirjenega okolja, ki ga potrebujem.”

Mnogi drugi pa so dojeli, da jih bo Jobs kljub svojim značajskim pomanjkljivostim s svojo karizmo in korporacijskim vplivom pripeljal do tega, da bodo ‘naredili vtis v vesolju’. Jobs je povedal osebju, daje Raskin le sanjač, on sam pa je človek dejanj in bo v enem letu izgotovil maca. Jasno je bilo, da si želi zadoščenja, ker so ga izrinili iz skupine za liso, in tekmovanje mu je vlivalo novo energijo. Z Johnom Couchem je javno stavil za 5000 dolarjev, da bo mac narejen pred liso. “Napravimo lahko cenejši in boljši računalnik od lise, pa še prvi bomo,” je rekel svoji ekipi.

Jobs je utrdil svoj nadzor skupine tako, daje preklical seminar s seboj prineseno hrano, ki naj bi ga Raskin februarja leta 1981 priredil za celotno podjetje. Raskin je ob dogovorjenem terminu slučajno šel mimo konferenčne sobe in videl, da se je kljub temu zbralo sto ljudi, da bi ga poslušali. Jobs se ni toliko potrudil, da bi kogarkoli drugega obvestil o preklicu. Zato je Raskin vstopil in vseeno predaval.

Po tem pripetljaju je Raskin pisal ogorčeno pismo Miku Scottu. Ta se je spet znašel v nehvaležnem položaju, ko je moral kot predsednik upravljati muhastega soustanovitelja in največjega delničarja družbe. Raskin je pismo naslovil ‘Kako delati za Steva Jobsa oz. z njim’; v njem je trdil:

Steve je obupen menedžer ... Vedno sem ga imel rad, vendar sem ugotovil, da je nemogoče, delati zanj ... Redno zamuja na dogovorjene sestanke. To je tako dobro znano, da kroži kot šala ... Odloča se brez razmisleka in slabo presoja ... Ne daje priznanja, ko je to primemo ... Ko izve za novo zamisel, jo pogosto takoj napade in reče, daje ničvredna ali celo neumna, ter vam reče, da zapravljate čas z njo. Že samo to je slabo vodenje, a če se zamisel izkaže za dobro, bo kmalu pripovedoval o njej, kakor daje sam prišel do nje.

Tistega popoldneva je Scott pozval Jobsa in Raskina, da razčistita pred Markkulo. Jobs je začel jokati. Z Raskinom sta se strinjala le glede enega: Nobeden od njiju ni mogel delati za drugega. Pri projektu Lisa se je Scott postavil na Couchevo stran. Tokrat je menil, da mora pustiti zmago

Jobsu. Konec koncev je bil Mac manjši razvojni projekt v ločeni zgradbi, kjer bi lahko Jobs bil zaposlen prikladno daleč od centrale. Raskinu je naročil, naj gre na dopust. “Želeli so mi ustreči in mi dati nekaj početi, kar mi je bilo prav,” seje spominjal Jobs. “Bilo mi je, kot da se vračam v garažo. Imel sem svojo malo ekipo in imel sem nadzor.”

Izločitev Raskina se morda zdi nepravična, kar zadeva macintosh, pa seje izkazala za dobro. Raskin je načrtoval napravo z majhnim pomnilnikom, nezmogljivim procesorjem, tračno kaseto, brez miške in z minimalno grafiko. Za razliko od Jobsa bi morda res lahko obdržal končno ceno blizu 1000 dolarjev, to pa bi lahko pomagalo Applu, da si poveča tržni delež. Ne bi pa zmogel tega, kar je storil Jobs, namreč ustvariti in tržiti napravo, kije povsem spremenila osebno računalništvo. Lahko celo vidimo, kam bi peljala pot, po kateri pri Applu niso šli. Raskina so zaposlili pri Canonu, da bi zanje izdelal napravo, ki jo je načrtoval. “To je bil Canon cat, popolna polomija,” je rekel Atkinson. “Nihče ga ni maral. Ko je Steve preoblikoval maca v kompaktno različico lise, je ta postal računalniška platforma, ne zgolj potrošniška elektronska naprava.”*

Texaco Towers

Nekaj dni zatem, ko je Raskin odšel, se je Jobs prikazal pri delovnem mestu Andyja Hertzfelda, mladega inženirja iz ekipe appla II s fantovskim obrazom in živahnim nastopom, podobnim njegovemu kolegu Burrellu Smithu. Hertzfeld seje spominjal, da seje večina njegovih kolegov bala Jobsa “zaradi njegovih nepredvidljivih izbruhov jeze in nagnjenja, da vsakomur pove točno to, kar si misli, kar pa pogosto ni posebno prijetno.” Hertzfeld pa je bil vendarle vznemirjen. “Ali kaj znaš?” ga je Jobs vprašal, takoj ko je vstopil. “Pri macu želimo le dobre ljudi in nisem prepričan, da si dovolj dober.” Hertzfeldu je bilo jasno, kako je treba odgovoriti. “Rekel sem mu, da mislim, da sem precej dober.”

Jobs je odšel in Hertzfeld se je vrnil k delu. Pozneje tega popoldne je pogledal gor in opazil Jobsa, kako gleda čez pregrado okoli njegovega

* Raskin je leta 2005 umrl za rakom slinavke, kmalu zatem, ko so Jobsa diagnosticirali za istim obolenjem.

delovnega mesta. “Nekaj odličnega ti imam povedati,” je rekel. “Odslej delaš v macovi ekipi. Pridi z menoj.”

Hertzfeld je odvrnil, da potrebuje še nekaj dni, da konča nekaj, kar dela za apple II. “Kaj pa je pomembnejše od dela za mac?” je zanimalo Jobsa. Hertzfeld je pojasnil, da mora program DOS za apple II spraviti v dovolj dobro obliko, da ga lahko preda komu drugemu. “S tem samo tratiš čas!” je odvrnil Jobs. “Komu je mar apple II? Apple II bo v nekaj letih mrtev. Macintosh je prihodnost Appla in takoj se boš lotil dela na njem!” S temi besedami je Jobs potegnil električni kabel iz Hertzfeldovega appla II, tako daje programska koda, ki jo je pisal, izginila. “Pridi z menoj,” je rekel Jobs. “Peljal te bom do tvojega novega delovnega mesta.” Hertzfelda je, skupaj z njegovim računalnikom in vsem, v svojem srebrnem mercedesu peljal v razvojne prostore za macintosh. “To je tvoje novo delovno mesto,” je rekel in ga posadil poleg Burrella Smitha. “Dobrodošel v macovi ekipi!” Dobil je Raskinovo mizo. Raskin je odšel tako nenadno, da so bili predali še vedno polni njegove krame, med drugim modelčkov letal.

Jobsov glavni preizkus pri novačenju sodelavcev spomladi leta 1981 je bil v preverjanju, ali so dovolj predani konkretnemu izdelku. Včasih je kandidate povedel v prostor, kjer je bil prototip maca prekrit s kosom blaga, ga teatralno potegnil dol in opazoval reakcijo. “Če so se jim oči zasvetile, če so takoj prijeli miško in začeli z njo kazati in klikati, se je Steve nasmehnil in jih vzel v službo,” seje spominjala Andrea Cunning-ham. “Želel sije, da osupnejo.”

Bruce Hom je bil eden od programerjev pri Xerox PARC. Ko so se nekateri njegovi prijatelji, na primer Larry Tesler, pridružili skupini za macintosh, je tudi sam razmišljal o tem. Vendar je od drugega podjetja dobil dobro ponudbo, pri tem pa še dodatnih 15.000 dolarjev na roko, če sprejme. Jobs ga je poklical zvečer nekega petka. “Moraš priti v Apple jutri zjutraj,” je rekel. “Veliko ti imam pokazati.” Hom je res prišel in Jobs ga je premamil. “Steve je bil tako navdušen nad to neverjetno napravo, ki naj bi spremenila svet,” se je spominjal Hom. “Prepričal me je zgolj z močjo svoje osebnosti.” Jobs mu je pokazal, natančno kako bo oblikovana plastika in kako se bo spajala s popolnimi koti, in kako odlična bo videti matična plošča v notranjosti. “Želel je, da mi je jasno, da se bo vse to zgodilo in daje premišljeno od začetka do konca. Moj bog, sem si mislil, take gorečnosti pa ne vidiš vsak dan. In sem se pridružil.”

Jobs je skušal celo spet privabiti Wozniaka. “Motilo me je, da se ni z ničimer dosti ukvarjal, potem pa sem si rekel, vraga, če ne bi bilo njegove genialnosti, jaz ne bi bil zdaj tu,” mi je Jobs povedal pozneje. Wozniak pa je kmalu potem, ko gaje Jobs začel novačiti za maca, s svojim novim enomotomim letalom beechcraft strmoglavil pri vzletu blizu Santa Cruza. Le malo je manjkalo, da ne bi preživel in nekaj časa je trpel za delno izgubo spomina. Jobs je preživel precej časa ob njem v bolnišnici, vendar se je Wozniak potem, ko je okreval, odločil, da se loči od Appla. Deset let po tem, ko je pustil študij na Berkeleyju, seje odločil, da se tja vrne in končno diplomira. Vpisal seje pod imenom Rocky Racoon Clark.

Jobs se je odločil, da se mora projekt imenovati drugače in ne po Ras-kinovi priljubljeni sorti jabolka, če naj bo res njegov. V številnih intervjujih je Jobs računalnik primerjal z biciklom za duha. Bicikel je človeku omogočil, da se giblje hitreje celo od kondorja, računalniki pa enako povečajo zmogljivosti duha. Zato je nekega dne Jobs sklenil, da se bo macintosh poslej imenoval ‘bicikel’. Odločitev ni bila dobro sprejeta. “Z Burrellom sva menila, da česa tako neumnega še nisva slišala in sva odklonila uporabo novega imena,” se je spominjal Hertzfeld. V roku enega meseca ja tudi Jobs opustil zamisel.

V začetku leta 1981 je ekipa za mac štela že okoli dvajset ljudi in Jobs se je odločil, da potrebujejo več prostora. Vse skupaj je preselil v drugo nadstropje dvonadstropne zgradbe okoli tristo metrov daleč od Applove centrale. Stala je ob bencinski črpalki Texaco in so jo zato imenovali Texaco Towers. Da bi bilo okolje bolj živahno, je naročil ekipi, da kupijo stereosistem. “Z Burrellom sva stekla ven in takoj kupila velik srebrn kasetofon, še preden bi si lahko premislil,” seje spominjal Hertzfeld.

Jobsovo zmagoslavje je bilo kmalu popolno. Nekaj tednov po tem, ko je premagal Raskina in prevzel vodenje oddelka za mac, je pomagal odstraniti Mika Scotta kot predsednika Appla. Scotty je postajal vse bolj nestanoviten in je včasih grozil, drugič spet je bil nadvse mehak. Na koncu je izgubil podporo večine zaposlenih, ko jih je presenetil z odpuščanjem, ki gaje vodil z neznačilno brezčutnostjo. Poleg tega je trpel za številnimi obolenji, od vnetja oči do narkolepsije. Ko je bil na počitnicah na Havajih, je Markkula sklical najvišje menedžerje in jih vprašal, ali naj ga zamenja. Večina, med njimi tudi Jobs in John Couch, je pritrdila. Tako je

Markkula začasno (in razmeroma pasivno) prevzel mesto predsednika, Jobs pa je ugotovil, da ima zdaj polno moč, da z oddelkom za mac počne, kar želi.

ENAJSTO POGLAVJE

POLJE POPAČENE STVARNOSTI

Igranje po lastnih pravilih

,v^ /1

■r >' ~ ' ^Krmrn^Sam uJMKKKrrm

1 J W    '’ •" jhB

HHhL j im -***^'    Na« '§■&'' 3r    j* i '    l\

\ i i 1^-jtfcgg

prvotna ekipa, ki je izdelovala maca, leta 1984: George Crow, Joanna Hoffman, Burrell Smith, Andy Hertzfeld,

Bill Atkinson in Jerry Manock

Ko seje Andy Hertzfeld pridružil macovi ekipi, mu je Bud Tribble, drugi razvijalec programske opreme, pojasnil, kako,veliko je še treba storiti. Jobs je želel končati do januarja leta 1982, kar je pomenilo manj kot leto dni. “To je noro,” je rekel Hertzfeld. “Nobene možnosti ni za to.” Tribble je rekel, da Jobs ne sprejema podatkov, ki bi temu nasprotovali. “Najbolje lahko to opišemo z izrazom iz Zvezdnih stez,” je pojasnjeval Tribble. “Steva obdaja nekakšno polje popačene stvarnosti.” Ko je bil Hertzfeld videti zbegan, je Tribble nadaljeval. “V njegovi bližini je stvarnost gnetljiva. Vsakogar lahko prepriča praktično o čemerkoli. Ko ga ni zraven, vpliv popusti, vendar je zaradi tega učinka le težko stvarno načrtovati.” Tribble seje spominjal, daje tako poimenovanje videl v epizodi Zvezdnih stez z naslovom ‘Zverinjak’, “v kateri tuja bitja zgolj s svojo duhovno močjo ustvarijo nov svet.” Izraz je bil po njegovem tako kompliment kot svarilo: “Bilo je nevarno, če si se znašel v Stevovem polju popačenja, vendar mu je prav to omogočilo, daje dejansko spreminjal stvarnost.”

Sprva je Hertzfeld mislil, da Tribble pretirava, ko pa je dva tedna delal za Jobsa, je že povsem dojemal pojav. “Polje popačene stvarnosti je bilo nekakšna vražja mešanica karizmatičnega sloga retorike, neukrotljive volje in gorečnosti po izkrivljanju dejstev, da bi ustrezala trenutnim namenom,” je rekel.

Odkril je, da se pred to močjo ni lahko varovati. “Neverjetno je bilo, daje polje popačene stvarnosti delovalo tudi, če si se ga povsem zavedal. Pogosto smo razpravljali o možnih prijemih, kako bi se izolirali, sčasoma pa smo vsi nad tem obupali in sprejeli stanje kot nekaj naravnega.” Potem ko je Jobs naročil, da naj bo v skupnem hladilniku namesto gazirane pijače ekološki pomarančni in korenčkov sok, je nekdo v ekipi dal narediti majice z napisom “Polje popačene stvarnosti” na prednji strani in “Gre za sok!” na hrbtni.

Nekateri so menili, da je to, kar so imenovali polje popačene stvarnosti, pri Jobsu le drugo ime za laganje. Vendar je šlo v resnici za bolj zapleteno obliko licemerstva. Nekaj je, izjavil - pa naj je šlo za podatek iz svetovne zgodovine ali povzemanje glede tega, kdo je na sestanku prišel na dan z zamislijo ne da bi ga sploh zanimalo, ali je resnično ali ne. To je izhajalo iz njegovega zavestnega kljubovanja stvarnosti, ne samo pred drugimi, temveč tudi pred samim seboj. “Zna sam sebe varati,” je rekel Bill Atkinson. “Tako lahko pripravi ljudi do tega, da verjamejo v vizijo, ki je njega povsem prevzela.”

Seveda marsikdo kdaj pači stvarnost. Ko je to počel Jobs, je šlo pogosto za taktiko, da bi kaj dosegel. Wozniak, ki je bil prav toliko poštenjak, kot je bil Jobs taktičen, seje čudil, kako učinkovita je ta metoda. “Njegova popačitev stvarnosti jev tem, da dobi nelogično vizijo prihodnosti, na primer to, da lahko igro Breakout izdelam v nekaj dneh. Jasno ti je, da to ne gre, on pa napravi nekako tako, daje vendarle mogoče.”

Ko so bili člani macove ekipe ujeti v njegovo polje popačene stvarnosti, so bili skoraj kot hipnotizirani. “Spominjal me je na Rasputina,” je rekla Debi Coleman. Kot laserski žarek se je usmeril nate in niti trenil ni z očesom. Čisto vseeno je bilo, ali ti je postregel neko ogabno pijačo. Vseeno si jo popil.” Tako kot Wozniak pa je tudi ona menila, da polje popačene stvarnosti omogoča Jobsu, da svojo ekipo navdihuje k spreminjanju usmeritve računalniškega razvoja z veliko manjšimi stroški kot pristop Xeroxa in IBM-a. “To popačenje je samo sebe uresničevalo,” je trdila. “Napravil si tudi kaj nemogočega, ker enostavno nisi vedel, da je nemogoče.”

Temelj popačenja stvarnosti je bil v Jobsovem prepričanju, da zanj pravila ne veljajo. Za to je imel tudi nekaj dokazov. V otroštvu je pogosto lahko ukrivil stvarnost po svojih željah. Upornost in svojeglavost sta bili del njegovega značaja. Imel je občutek, da je nekaj posebnega, izbran, razsvetljen človek. “Misli, daje le nekaj posebnih ljudi, na primer Einstein in Gandi ter guruji, ki jih je srečal v Indiji, on pa da je eden izmed njih,” je rekel Hertzfeld. “O tem je povedal Chrisann. Nekoč mi je celo nakazoval, daje razsvetljen. To je skoraj tako kot Nietzsche.” Jobs nikoli ni bral Nietzscheja, vendar sta se koncepta volje do moči in posebne narave nadčloveka pojavljala sama od sebe. Nietzsche je v Tako je govoril Zaratustra zapisal: “Duh hoče svojo voljo in ta, kije bil izgubljen za svet, zdaj svet osvaja.” Če se stvarnost ni skladala z njegovo voljo, se zanjo ni zmenil, tako kot je storil ob rojstvu svoje hčere in pozneje, ko so odkrili, daje zbolel za rakom. Celo pri malih vsakodnevnih upornih dejanjih, kot na primer tem, da na avtu ni imel registrske tablice, parkiral pa ga je na prostorih za invalide, je ravnal, kakor da zanj ne veljajo omejitve.

Drugi pomembni vidik Jobsovega pogleda na svet je bil njegov dvoji-ški način kategoriziranja stvari. Ljudje so bili ali ‘razsvetljeni’ ali pa ‘bebci’. Kar so počeli, je bilo ali ‘odlično’ ali pa ‘popolno sranje’. Bill Atkinson, načrtovalec maca, ki je pristal na dobri strani teh delitev, je opisal, kako je bilo s tem:

Za Steva je bilo težko delati, ker je obstajala velikanska polarnost med bogovi in brezvezniki. Če si bil bog, si bil na piedestalu in nisi mogel storiti ničesar narobe. Tisti med nami, za katere je veljalo, da so bogovi, kakor je bilo tudi z menoj, smo se zavedali, da smo le smrtniki, da včasih sprejemamo slabe strokovne odločitve in prdimo kot kdorkoli drug, zato smo stalno živeli v strahu, da bomo padli s piedestala. V kategoriji brezveznikov so

bili tudi odlični inženirji, ki so nadvse trdo delali, hkrati pa so se zavedali, da ni bilo možnosti, da bi jih Jobs cenil in da bi se dvignili v statusu.

Ti kategoriji pa nista bili nespremenljivi, saj se je Jobs lahko nenadoma premislil. Ko je Tribble Hertzfeldu razlagal o polju popačene stvarnosti, ga je še posebej opozoril na Jobsovo podobnost visokonapetostnemu izmeničnemu toku. “Samo zato, ker ti reče, daje nekaj grozno ali odlično, to še ne pomeni nujno, da bo enako mislil tudi jutri,” je pojasnil. “Če mu poveš novo zamisel, ti bo praviloma rekel, da je neumna. Če pa mu bo dejansko všeč, bo prišel k tebi točno čez en teden in ti predlagal to zamisel, kakor daje povsem njegova.”

Nad drznostjo teh piruet bi bil navdušen vsak baletni kritik. “Če ni uspel prepričati z eno vrsto argumentov, je spretno preklopil na drugo,” je rekel Hertzfeld. “Včasih te je krepko zmedel s tem, ko je nenadoma tvoje stališče sprejel kot svoje, ne da bi ob tem kakorkoli nakazal, da je sploh kdaj mislil drugače.” To se je redno dogajalo Bruceu Homu, programerju, ki gaje Jobs skupaj s Teslerjem zvabil iz Xerox PARC. “Povedal sem mu o kaki svoji zamisli in takoj je komentiral, da se mu zdi neumna,” seje spominjal Hom. “Naslednji teden je prišel k meni in rekel, da ima odlično zamisel - bila pa je prav ista, ki sem mu zanjo povedal jaz. Če si mu to omenil, je samo rekel, ‘Ja, ja, ja,’ in odšel.”

Videti je bilo, kakor da v Jobsovih možganskih vezjih manjka element, ki bi moduliral skrajne vrhove impulzivnih prepričanj, ki so mu šinila v glavo. Ekipa maca je zato, da bi laže shajala z njim, sprejela nekakšen pristop, vzet iz avdiotehnike: nizkoprepustni filter. Pri premlevanju njegovih vhodnih napetosti so se navadili zmanjšati amplitudo njegovih visokofrekvenčnih signalov. Tako so zgladili množico podatkov in zagotovili manj nevrotično spreminjajoče se povprečje njegovih pogledov. “Po nekaj ciklih njegovih skokov med nasprotujočimi se skrajnimi pogledi,” je rekel Hertzfeld, “smo se naučili njegove signale filtrirati in ne reagirati na njegove skrajnosti.”

Je bilo njegovo nefiltrirano vedenje posledica pomanjkanja čustvene občutljivosti? Ne. Skoraj nasprotno. Bilje zelo čustveno uglašen, znal je oceniti ljudi in spoznati njihove psihološke odlike in ranljivosti. Nepripravljeno žrtev je znal presenetiti z odlično namerjenim čustvenim udarcem. Intuitivno je razumel, kdaj kdo resnično kaj ve ali pa se le pretvarja. Zato je bil mojster v prilizovanju, hvaljenju, prepričevanju in ustrahovanju ljudi. “Imel je neverjetno sposobnost, daje natančno vedel, kaj je vaša šibkost, ob čem vas bo spravil v zadrego,” je rekla Joanna Hoffman. “To je pogosta značilnost karizmatičnih ljudi, ki znajo manipulirati ljudi. Ko veš, da te lahko potolče, si oslabljen in si želiš njegovega odobravanja, da bi te povzdignil, te postavil na piedestal in bi te imel v lasti.”

Ann Bowers je postala izvedena v obvladovanju Jobsovega perfekcio-nizma, čemernosti in vzdražljivosti. Pri Intelu je delala kot kadrovska direktorica, vendar je dala odpoved, ko se je poročila s soustanoviteljem Bobom Noyceem. Leta 1980 seje pridružila Applu in privzela vlogo materinske figure, kije nastopila, ko je Jobs besnel. Šla je v njegovo pisarno, zaprla vrata in ga nežno pograjala. “Vem, vem,” je rekel. “No, potem pa, prosim, nehaj to početi,”je odločno rekla. Spominjala seje: “Nekaj časa je bil v redu, kak teden pozneje pa so me spet poklicali.” Spoznala je, da v njem vse vre. “Imel je velikanska pričakovanja in ni prenesel, ko ljudje niso vsega storili. Ni se mogel obvladovati. Razumela sem, zakaj se razburja, in navadno je imel prav, vendar so bile posledice neprijetne. V zraku je visel strah. Zavedal se je samega sebe, vendar zaradi tega ni vedno pazil na svoje vedenje.”

Jobs se je zbližal z Ann in njenim možem in začel ju je nenapovedano obiskovati na njunem domu v hribovju Los Gatos. Ko je Ann od daleč zaslišala njegov motocikel, je rekla: “Zdi se mi, da Steve spet prihaja na večerjo.” Nekaj časa sta mu bila z Noyceem nekakšna nadomestna družina. “Bilje tako bister, a tudi tako poln potreb. Potreboval je nekoga odraslega, Bob mu je postal očetovska figura, jaz pa jnaterinska.”

Jobsovo zahtevno in žaljivo vedenje pa je imelo tudi dobre strani. Ljudje, ki jih to ni uničilo, so postali močnejši. Bolje so delali, tako zaradi strahu kot želje, da bi mu ustregli. “Njegovo vedenje te lahko čustveno izčrpa, če pa preživiš, deluje,” je rekla Joanna Hoffman. Včasih je komu uspelo ne le preživeti, temveč celo vzcveteti, a le redko. Raskin je to poskušal, nekaj časa mu je šlo, potem pa gaje uničilo. Če pa si bil miren in samozavesten, če te je Jobs ocenil in sklenil, da ti je jasno, kaj delaš, te je spoštoval. Tako v zasebnem kot poklicnem življenju je v najožjem krogu ljudi okoli sebe vedno imel več močnih osebnosti kot šibkih.

V macovi ekipi so se tega zavedali. Od leta 1981 naprej so vsako leto podeljevali nagrado posamezniku, ki ga je najbolje prenesel. Nagrada je bila delno šala, a ne povsem. Jobs je vedel zanjo in mu je bila všeč. Prvo leto jo je dobila Joanna Hoffman. Izhajala je iz vzhodnoevropske družine ter je imela oster značaj in močno voljo. Nekega dne je na primer ugotovila, daje Jobs spremenil njene marketinške projekcije tako, da se ni več znašla. Besna je odkorakala v njegovo pisarno. “Ko sem šla po stopnicah, sem njegovi asistentki rekla, da ga bom z nožem zabodla v srce,” se je spominjala. Pritekel je Al Eisenstat, korporacijski svetovalec, da bi jo zadržal. “Vendar meje Steve poslušal in mi dal prav.”

Joanna Hoffman je nagrado še enkrat prejela leta 1982. “Spominjam se, kako sem zavidala Joanni, ker se je upala upreti Stevu, jaz pa še ne,” je rekla Debi Coleman, ki seje tisto leto pridružila macovi ekipi. “Potem pa sem leta 1983 nagrado dobila jaz. Spoznala sem, da se moraš boriti za to, kar verjameš, Steve pa je to cenil. Po tem meje postavljal na višje položaje.” Sčasoma je pristala na položaju vodje proizvodnje.

Nekega dne je Jobs prihrumel k delovnemu mestu enega od Atkinso-novih inženirjev in, kot običajno, izjavil: “To je sranje.” Inženirje odvrnil: “Ne, ni, dejansko je tako najbolje,” in Jobsu pojasnil, kako je do tega prišel. Jobs seje uklonil. Atkinson je svoji ekipi pojasnil, daje treba Job-sove besede šele prevesti. “Spoznali smo, da je ‘To je sranje’ dejansko vprašanje, ki pomeni: ‘Povej mi, zakaj je tole najboljši način.”’ Zgornji zaplet pa se je končal s preobratom, ki se je Atkinsonu zdel nadvse poučen. Inženirje pozneje odkril še boljši način, kako izvesti funkcijo, zaradi katere ga je nadrl Jobs. “Do boljšega rezultata je prišel zato, ker ga je Steve izzval,” je rekel Atkinson, “iz česar lahko vidite, da se mu lahko upirate, ampak ga morate tudi poslušati, ker ima ponavadi prav.”

Jobsa sta v neprijetno vedenje delno vodila njegov perfekcionizem in nestrpnost do tistih, ki so delali kompromise, da bi izdelek dokončali pravočasno ali v okvirih predvidenih stroškov. “Ni bil ravno dober pri sklepanju kompromisov,” je rekel Atkinson. “Če si nekdo ni želel popolnega izdelka, je bil po njegovem bebec.” Aprila leta 1981 je na primer Adam Osborne na West Coast Computer Faire predstavil prvi resnično povsem prenosni računalnik. Ni bil vrhunski - zaslon je bil le petpalčni, pomnilnik je bil majhen - vendar je delal povsem dobro. Osborne je izjavil: “Zadostnost je dovolj. Vse drugo je pretiravanje.” Za Jobsa je bil tak odnos moralno grozljiv in cele dneve se je norčeval iz Osboma. “Ta tip enostavno ne dojame,” je stalno govoril, ko je hodil po hodnikih v Applu. “Ne proizvaja umetnine, temveč navadno sranje.”

Nekega dne je Jobs prišel do delovnega mesta Larryja Kenyona, inženirja, ki seje ubadal z operacijskim sistemom za macintosh, in je zagodrnjal, da zagon traja predolgo. Kenyon je začel pojasnjevati, vendar ga je Jobs prekinil. “Bi lahko skrajšal čas zagona za deset sekund, če bi s tem rešil človeško življenje?” Kenyon je pritrdil, da verjetno bi. Jobs je stopil do table in mu pokazal, da bi pri petih milijonih uporabnikov maca in ob desetih dodatnih sekundah pri zagonu vsak dan na leto to pomenilo okoli tristo milijonov ur na leto, ki bi jih prihranili, kar je bilo vsaj sto življenj vsako leto. “Na Larryja je to napravilo primemo velik vtis in nekaj tednov pozneje je imel operacijski sistem, ki seje zagnal osemindvajset sekund hitreje,” se je spominjal Atkinson. “Steve je znal ljudi motivirati, tako daje videl širše.”

Zaradi vsega tega je macova ekipa z Jobsom delila njegovo hrepenenje po odličnem, ne le donosnem izdelku. “Jobs seje imel za umetnika, svojo ekipo ustvarjalcev pa je spodbujal, da bi imela prav tak odnos,” je rekel Hertzfeld. “Nikoli nismo imeli cilja, da bi premagali konkurenco ali veliko zaslužili. Cilj je bil, da naredimo najboljše, kar je mogoče ali pa celo malo boljše.” Nekoč je peljal ekipo na razstavo Tiffanyjevih umetnin iz stekla v Metropolitanskem muzeju na Manhattnu, saj je menil, da bi se lahko kaj naučili iz zgleda Louisa Tiffanyja, kako je mogoče masovno proizvajati čudovite umetnine. Bud Tribble je pripovedoval: “Pri sebi smo si rekli: ‘Hej, če že delamo neke stvari, pa jih dajmo narediti lepe!”’ Je bilo vse Jobsovo rohnenje in žaljenje potrebno? Verjetno ne, pa tudi upravičeno ni bilo. Ekipo bi bil lahko motiviral tudi kako drugače. Čeprav se je macintosh resnično izkazal za odličen izdelek, je zaradi Jobsovih vihravih posegov močno zamudil rok in presegel predvidene stroške. Prišteti je mogoče še strošek prizadetih čustev, zaradi katerih se je velik del ekipe iztrošil. “Steve bi lahko prispeval svoje brez teroriziranja,” je rekel Wozniak. “Sam sem raje bolj potrpežljiv in ne maram toliko sporov. Mislim, da podjetje lahko živi kot srečna družina. Če bi sam vodil projekt z macom, bi verjetno bila ena sama zmešnjava. Mislim pa, da bi z mešanico obeh najinih pristopov bilo bolje, kakor pa samo tako, kakor je storil Steve.”

Čeprav pa je Jobsov pristop lahko jemal pogum, je lahko tudi navdihoval. Zaposlenim pri Applu je nenehno vdihoval strast do ustvarjanja prelomnih izdelkov in prepričanje, da lahko napravijo nekaj, kar se zdi nemogoče. Dali so izdelati majice z napisom ‘Ljubim 90-umi delovni teden!’ Zaradi strahu pred Jobsom, pomešanega z neverjetno močno željo, da bi nanj naredili vtis, so presegali sami sebe. “Skozi vsa ta leta sem spoznal, da resnično dobrih sodelavcev ni treba ujčkati,” je Jobs pozneje pojasnil. “Ko od njih zahtevaš, da naredijo nekaj dobrega, jih do tega tudi pripraviš. Pri prvotni ekipi za maca sem spoznal, da najboljši radi delajo skupaj in jim ni prav, če prenašaš slabše sodelavce. Vprašajte kateregakoli člana tiste ekipe. Povedali vam bodo, da seje splačalo trpeti.”

Večina se strinja. “Na sestanku je kričal: ‘Ti kreten, nikoli ničesar ne narediš prav,”’ seje spominjala Debi Coleman. “To seje dogajalo večkrat na dan. Vendar se imam za najsrečnejšega človeka na svetu, da sem lahko delala z njim.”

DVANAJSTO POGLAVJE

OBLIKOVANJE

Resnični umetniki poenostavljajo

Estetika Bauhausa

Za razliko od večine otrok, ki so odraščali v Eiehlerjevih hišah, je Jobs vedel, zakaj so tako čudovite. Všeč mu je bil masovno proizvedeni elegantni modernizem. Užival je tudi, ko mu je oče pripovedoval o posebnostih oblikovanja pri različnih avtomobilih. Vse od spočetja Appla se je zato trudil, da bi se tudi pri svojih stvaritvah držal dovršenega industrijskega oblikovanja, kakor na primer privlačnega logotipa in elegantnega ohišja appla II, ter tako zagotovil vidnost podjetja in njegovih izdelkov.

Ko se je podjetje Apple preselilo iz družinske garaže, je najprej delovalo v prostorih v majhni zgradbi, kjer je imel prostore tudi prodajni oddelek družbe Sony. Sony je slovel po oblikovanju svojih izdelkov in Jobs je pogosto hodil k njim in preučeval njihovo marketinško gradivo. “Prišel je k nam, ves neurejen, pregledoval reklamno gradivo in govoril o posebnih odlikah oblikovanja,” je rekel Dan’l Lewin, ki je delal pri Sonyju. “Tu in tam je vprašal, ali lahko katero od brošur vzame.” Leta 1980 je Jobs Lewina zaposlil pri Applu.

Njegovo občudovanje Sonyjevega temačnega, strogega oblikovanja je upadlo junija leta 1981, ko je prvič obiskal letno mednarodno konferenco oblikovanja v Aspnu. Tisto leto je bila osrednja tematika italijansko oblikovanje, prisotni pa so bili arhitekt in oblikovalec Mario Bellini, filmski ustvarjalec Bernardo Bertolucci, oblikovalec avtomobilov Sergio Pinin-farina ter dedinja podjetja Fiat in političarka Susanna Agnelli. “Nadvse sem spoštoval italijanske oblikovalce, podobno kot fant v filmu Štirje gadi občuduje italijanske kolesarje,” se je spominjal Jobs. “Bilo je zelo navdihujoče.”

V Aspnu je bil izpostavljen skopi in funkcionalni oblikovalski filozofiji gibanja Bauhaus, ki jo je Flerbert Bayer ovekovečil v zgradbah, bivalnih prostorih, tipografiji pisave in pohištvu v Aspenskem inštitutu. Tako kot njegova mentorja Walter Gropius in Ludwig Mies van der Rohe je tudi Bayer menil, da ne bi smelo biti razlike med umetniškimi deli in uporabnim industrijskim oblikovanjem. Po načelih mednarodnega sloga, za katerega se je zavzemalo gibanje Bauhaus, naj bi oblikovanje bilo preprosto, vendar izrazno. S čistimi linijami in oblikami je poudarjalo racionalnost in funkcionalnost. Med aksiomi, ki sta jih zagovarjala Mies in Gropius, sta bila tudi naslednja: “Bog je v podrobnostih” in “Manj je več”. Tako kot pri Eichlerjevih hišah se je tudi tu umetniška senzibilnost združevala z možnostjo masovne proizvodnje.

Jobs je javno spregovoril o svojem sprejemanju sloga Bauhaus leta 1983 med predavanjem na konferenci o oblikovanju z vsebinskim naslovom ‘Prihodnost ni več to, kar je bila’. Napovedal je zaton Sonyjevega sloga in vzpon Bauhausove preprostosti. “Trenutno je oblikovanje usmerjeno v Sonyjev visokotehnološki slog s kovinsko sivino, mogoče še prebarvano na črno, in čudnimi prijemi,” je govoril. “To ni težko. A tudi nič posebnega ni.” Zagovarjal je alternativo, izhajajočo iz Bauhausa, ki bi bila bolj zvesta funkciji in naravi izdelka. “Napravili bomo visokotehnolo-ške izdelke in jih bomo oblikovali tako, da boste tudi vedeli, da so taki. Posadili jih bomo v majhno, lepo oblikovano, belo ohišje, prav tako kot to dela Braun s svojimi aparati.”

Nenehno je poudarjal, da bodo Applovi izdelki lepi in preprosti. “Napravili jih bomo svetle in čiste in odkrite glede njihove visokotehnološke narave, da ne bodo videti kot težke industrijske naprave, kakršne so videti Sonyjeve črne zadeve,” je pridigal. “Takšen je torej naš pristop. Zelo preprost, dejansko pa ciljamo na kakovost, vredno muzeja sodobne umetnosti. Vodenje podjetja, oblikovanje izdelka, reklama zanj, vse mora biti podrejeno preprostosti. Resnični preprostosti.” Applovo oblikovalsko vodilo so zapisali tudi na prvo brošuro: “Največja dovršenost je v preprostosti.”

Jobs je menil, da mora biti preprostost oblikovanja povezana z enostavnostjo uporabe. Ta dva cilja ne gresta vedno skupaj. Oblikovanje je lahko elegantno in preprosto, uporaba pa vse prej kot to. “Glavno pri našem oblikovanju mora biti to, da napravimo stvari intuitivno očitne,” je Jobs govoril oblikovalcem v dvorani. Hvalil je na primer pristop z namizjem, ki ga je pripravljal za macintosha. “Ljudje intuitivno znajo uporabljati namizje. Če vstopite v pisarno, vidite papirje, razporejene po mizi. Na vrhu praviloma leži najpomembnejši. Ljudje vedo, kako menjati prioritete. Delno računalnik naslanjamo na pojme, kot je namizje, ker lahko tako izkoristimo izkušnje, kijih ljudje že imajo.”

Ob istem času tisto sredo popoldne je imela v manjši seminarski sobi predavanje triindvajsetletna Maya Lin, ki je nenadoma zaslovela preteklega novembra, ko so v Washingtonu, D.C. slovesno odkrili spomenik padlim v Vietnamu. Z Jobsom sta se spoprijateljila in povabil jo je na obisk v Apple. “Za en teden sem prišla delat zanj,” seje spominjala Maya Lin. “Vprašala sem ga, zakaj so računalniki videti kot nerodni televizorji in zakaj ne napravijo nečesa tankega. Na primer ploski računalnik za na kolena.” Jobs je odvrnil, daje cilj dejansko tak, čim bo tehnologija zrela.

Jobs je menil, da se na področju industrijskega oblikovanja ne dogaja veliko razburljivega. Imel je luč, ki jo je oblikoval Richard Sapper, in to je občudoval. Cenil je tudi pohištvo Charlesa in Raya Eamsa ter Brauno-ve izdelke Dieterja Ramsa. V svetu industrijskega oblikovanja pa ni bilo nobene dominantne figure, ki bi vplivala na celotno panogo, kakor nekoč Raymond Loewy in Herbert Bayer. “Nič kaj dpsti se ni dogajalo glede industrijskega oblikovanja, še posebej ne v Silicijevi dolini, Steve pa sije želel to spremeniti,” je rekla Maya Lin. “Nagiba se k elegantnemu, ne-pretencioznemu in veselemu oblikovanju. Sprejel je minimalizem, ki je izhajal iz njegove zenovske predanosti preprostosti, izogibal pa se je temu, da bi bili zaradi tega njegovi izdelki hladni. Bili so še vedno zabavni. Nadvse resen je glede oblikovanja, hkrati pa mora biti vse nekako igrivo.”

Ko seje Jobsov občutek za oblikovanje razvijal, gaje močno pritegnil japonski slog in začel seje družiti z njegovimi zvezdami, na primer Isse-yjem Miyakejem in I. M. Peijem. Velik vpliv na to je imelo njegovo poznavanje budizma. “Budizem, še posebej japonski zen budizem, sem vedno imel za estetsko vzvišen,” je rekel. “Vrtovi okoli Kjota so nekaj najbolj veličastnega. Proizvodi te kulture, ki izhajajo neposredno iz zen budizma, so me vedno navdihovali.”

Kot porsche

Jef Raskin je v svoji viziji predvideval, da bo macintosh oblikovan kot prenosna škatla, pri kateri bi se tipkovnica poklopila čez zaslon. Ko je projekt prevzel Jobs, se je odločil žrtvovati prenosnost za bolj edinstveno obliko, ki pa na mizi ne bi zavzela veliko prostora. Na mizo je položil telefonski imenik in na grozo inženirjev izjavil, da tloris računalnika ne sme biti večji od tega. Oblikovalska ekipa Jerryja Manocka in Terryja Oyame se je zato lotila postavljanja zaslona nad sam računalnik, tipkovnica pa naj bi bila ločena.

Ko seje Andy Hertzfeld nekega marčnega dne leta 1981 po večerji vrnil na delo, je zagledal Jobsa, kako ob prototipu macintosha živahno debatira z direktorjem kreativnih storitev, Jamesom Ferrisom. “Imeti mora klasično obliko, tako, ki ne bo zastarela, kakršna je na primer oblika Volkswagnovega hrošča,” je rekel Jobs. Oče mu je privzgojil spoštovanje do linij klasičnih avtomobilov.

“Ne, to ne bi bilo v redu,” je odvrnil Ferris. “Linije morajo biti bolj nasladne, kot na primer ferrari.”

“Ne ferrari, to tudi ne,” je menil Jobs. “Bolj kot porsche!” Jobs je bil tedaj lastnik porscheja 928. Ko je bil Bill Atkinson nekoč pri njem, ga je Jobs popeljal ven, pred hišo, da bi občudovala njegov avto. “Velike umetnine razširjajo razpon okusa in ne sledijo sprejetim okusom,” mu je rekel. Občudoval je tudi oblikovanje pri mercedesih. “Linije postajajo pri njih vse mehkejše, podrobnosti pa bolj vidne,” je rekel nekega dne, ko se je sprehajal po parkirišču. “To moramo narediti tudi pri macintoshu.”

Oyama je izoblikoval osnutek in dal izdelati odlitek. Ekipa za maca se je zbrala ob razkritju in izrazila svoje občutke. Hertzfeld je menil, daje ‘srčkan’. Tudi drugi so bili videti zadovoljni. Potem pa je Jobs izbruhnil s poplavo kritike. “Preveč škatlast je, biti mora bolj zaobljen. Posneti rob mora imeti večji polmer, velikost vogelnice mi tudi ni všeč.” Jobs je s svojim nanovo pridobljenim poznavanjem žargona industrijskega oblikovanja govoril o poševnem in zaobljenem robu, ki je povezoval stranici računalnika. Potem pa je prišel na dan z neverjetno pohvalo. “Je pa začetek,” je rekel.

Približno enkrat na mesec sta Manock in Oyama prikazala novo različico, ki sta jo pripravila ob upoštevanju Jobsovih ocen. Najnovejši mavčni odlitek so teatralno odkrili, ob njem pa razstavili tudi vse prejšnje poskuse. Tako so lahko videli, kakšen je napredek, hkrati pa so preprečili Jobsu, da bi trdil, kako katerega od njegovih predlogov niso upoštevali. “Četrti model sem komaj še razločil od tretjega,” je rekel Hertzfeld, “Steve pa je bil vedno kritičen in odločen in je izjavljal, da mu je določena podrobnost, ki sem jo jaz komaj opazil, všeč ali pa ne.”

Neki konec tedna je Jobs spet obiskal veleblagovnico Macy’s v Palo Altu in tam spet preučeval gospodinjske aparate, še posebej cuisinart. Tisti ponedeljek je živahno stopil v delovne prostore, kjer so razvijali maca, naročil oblikovalcem, naj gredo tak aparat kupit, ob tem pa jim je dal nekaj novih predlogov glede linij, krivin in vogelnic.

Jobs je trdil, da mora biti naprava videti prijazna. Zaradi tega se je na koncu razvila oblika, ki je spominjala na človeški obraz. Ker je bil diskovni pogon vgrajen pod zaslon, je bil macintosh višji in ožji od večine računalnikov, nekoliko je spominjal na človeško glavo. Zamik blizu dna je nekoliko spominjal na brado, vrhnji rob iz plastike pa je Jobs stanjšal, da ne bi spominjal na neandertalsko čelo, zaradi česar je bila lisa rahlo neprivlačna. Patent za oblikovanje maca so izdali na ime Manocka in Oyame pa tudi Steva Jobsa. “Čeprav Steve ni ničesar sam narisal, končna oblika brez njegovih zamisli in navdiha ne bi postala to, kar je,” je Oya-ma pozneje povedal. “Če sem povsem pošten, se nam niti sanjalo ni, kaj bi lahko pomenilo, da je računalnik ‘prijazen’, dokler nam ni tega povedal Steve.”

Jobsa je prav toliko skrbelo tudi to, kako bo videti tisto, kar se bo kazalo na zaslonu. Nekega dne je Bill Atkinson ves razburjen prišel v Texa-co Towers. Pravkar mu je uspelo napisati algoritem, ki bi hitro izrisoval kroge in ovale na zaslonu. Matematične operacije za izrisovanje krogov so navadno zahtevale računanje kvadratnih korenov, česar mikroprocesor 68000 ni podpiral. Bill Atkinson je našel metodo okoli problema, tako da je upošteval, daje vsota zaporedja lihih števil popolni kvadrat (na primer 1+3 = 4, 1 +3 + 5 = 9 itd.). Hertzfeld seje spominjal, da so bili vsi navdušeni, ko je Atkinson prikazal svoj postopek, z izjemo Jobsa. “No ja, krogi in ovali so v redu,” je rekel, “kaj pa pravokotniki z zaobljenimi ogli?”

“Mislim, da tega res ne potrebujemo,” je rekel Atkinson in dodal, da bi bilo to skoraj nemogoče storiti. “Želel sem grafične rutine obdržati preproste in jih omejiti na temeljne gradnike, ki so bili resnično potrebni,” se je spominjal.

“Ampak pravokotniki z zaobljenimi ogli so vendarle povsod!” je rekel Jobs in ob tem vse bolj razburjeno skakal naokoli. “Samo poglejte po temle prostoru!” Kazal je na tablo, mizo in druge pravokotne predmete z zaobljenimi vogali. “In poglejte ven, tam jih je še več, praktično povsod, kamorkoli pogledate!” Peljal je Atkinsona na sprehod in mu kazal avtomobilska stekla, ulične table in oznake.” Po dvesto metrih hoje sva naštela sedemnajst primerov,” je rekel Jobs. “Povsod sem mu jih kazal, dokler ga nisem povsem prepričal.”

“Ko sva končno prišla do znaka za prepoved parkiranja, sem rekel: ‘V redu, imaš prav, se vdam. Pravokotnik z zaobljenimi ogli moramo imeti kot temeljni gradnik!’” Hertzfeld se je spominjal: “Bill se je naslednje popoldne nasmejan vrnil v Texaco Towers. Njegov program je zdaj nadvse hitro risal tudi pravokotnike s prekrasno zaobljenimi ogli.” Pogovorna okna pri lisi in macu, pozneje pa tudi skoraj pri vseh drugih računalnikih, so tako imela zaobljene ogle.

Ko je Jobs na Reedu poslušal predavanja iz kaligrafije, je vzljubil tipografijo, pisave z nastavki in brez njih ter prijeme, kot so proporcionalni razmik in razmik med vrsticami. “Ko smo začeli načrtovati prvi macintosh, sem se vsega tega spomnil,” je pozneje pripovedoval. Ker je mac prikazoval bitno sliko, je bilo mogoče oblikovati poljubno število različnih pisav, od elegantnih do nadvse posebnih, in jih po slikovnih pikah prikazati na zaslonu.

Za oblikovanje pisav je Hertzfeld zaposlil gimnazijsko prijateljico iz predmestja Filadelfije, Susan Kare. Pisave sta poimenovala po postajah na glavni progi filadelfijskega primestnega vlaka: Overbrook, Merion, Ardmore in Rosemont. Jobsu se je zdel postopek fascinanten. Pozno nekega popoldneva seje ustavil pri njiju in začel premišljevati o teh imenih. Potožil je, da gre za imena krajev, ki jih nihče ne pozna. “Morali bi izbrati imena svetovno znanih mest!” je rekel, in pisave so preimenovali v Chicago, New York, Geneva, London, San Francisco, Toronto in Venice.

Markkula in nekateri drugi niso nikoli dojeli, zakaj je Jobs tako obseden s pisavami. “Neverjetno veliko je vedel o tem in vztrajal je, da so pisave dovršene,” se je spominjal Markkula. “Sam sem se spraševal, zakaj so pisave tako pomembne, ko pa imamo tako veliko res pomembnega, kar moramo še narediti.” Dejansko pa je odličen nabor lepih pisav pri macintoshu, skupaj z laserskim tiskanjem in odličnimi grafičnimi zmogljivostmi, pripomogel k porajanju namiznega založništva in Applovim prodajnim uspehom. Omogočil je tudi, da so se čisto navadni ljudje, od srednješolskih novinarjev do mater, ki so urejale glasila za starše, seznanili z uporabo različnih pisav, kar je bilo nekoč domena tiskarjev, izkušenih urednikov in drugih posvečenih strokovnjakov.

Susan Kare je oblikovala tudi ikone, na primer smetnjak za zavržene datoteke, in tako prispevala k določanju grafičnih vmesnikov. Z Jobsom sta se dobro ujela, saj ju je družil instinkt za preprostost,, povezan z željo, da bi bil mac nekaj posebnega. “Ponavadi je prišel do mene ob koncu vsakega delovnega dne,” je rekla. “Vedno je želel vedeti, kaj je novega, in vedno je izkazal dober okus in občutek za vizualne podrobnosti.” Včasih je prišel v nedeljo zjutraj in Susan je zato tudi takrat prihajala na delo. Tu in tam se ni vse izteklo, kot bi si želela. Zavrnil je eno od njenih ikon zajca, s katero naj bi uporabnik pospešil klikanje z miško, rekoč, daje žival videti preveč ‘gejevska’.

Jobs je enako pozorno bdel nad naslovnimi letvicami oken in dokumentov. Atkinson in Susan Kare sta jih morala pod njegovim nadzorom spet in spet spreminjati, ker mu nič ni bilo po volji. Tiste na lisi mu niso bile všeč, ker so bile preveč črne in ostre. Želel je, da so na macu mehkejše in imajo tanke črte. “Mislim, da smo naredili vsaj dvajset različnih letvic, preden je bil zadovoljen,” se je spominjal Atkinson. Nekoč sta se Susan Kare in Atkinson pritožila, da jima drobne spremembe pri naslovnih letvicah jemljejo preveč časa, medtem ko ju čakajo pomembnejše stvari. Jobs je izbruhnil. “Si predstavljata, da to gledaš vsak dan?” je kričal. “To ni le majhna stvar, temveč nekaj, kar moram storiti pravilno.”

Chris Espinosa je našel način, kako ugoditi Jobsovim oblikovalskim zahtevam pa tudi želji po stalnem nadzoru. Tega mladostnega Wozniako-vega učenca iz garažnih časov je Jobs prepričal, da je pustil študij na Berkeleyju, češ da bo vedno imel priložnost za študij, na macu pa bo lahko delal le zdaj. Sam seje odločil, da izdela numerično računalo za računalnik. “Vsi smo se zbrali okoli, medtem ko je Chris Stevu razkazoval računalo, potem pa smo zadrževali dih in čakali na Stevovo reakcijo,” se je spominjal Hertzfeld.

“No, za začetek je že,” je rekel Jobs, “ampak dejansko je pa zanič. Ozadje je pretemno, nekatere črte so napačne debeline, gumbi pa so preveliki.” Espinosa je potem dan za dnem popravljal izdelek glede na Jobsovo kritiko, po vsakem popravku pa je doživel novo kritiko. Zato je pe-kega dne, ko je Jobs spet prišel mimo, razkril navdihnjeno rešitev: ‘Sam si zvij svoje računalo Steva Jobsa’. Uporabnik si je lahko priredil videz računala, tako da je spremenil debelino črt, velikost gumbov, barvo številk, ozadje in drugo. Steve se ni zasmejal, temveč je nemudoma začel prirejati videz, da bi ustrezal njegovemu okusu. Približno po desetih minutah je vse uredil. Prav ta izbor so potem vgradili v maca, ki je šel v prodajo, standarden pa je ostal še nadaljnjih petnajst let.

Jobs se je sicer najbolj posvečal macintoshu, vendar si je želel vzpostaviti skladni oblikovalski jezik za vse Applove izdelke. Zato je razpisal natečaj, s katerim bi izbral oblikovalca, ki bi bil za Apple to, kar je bil Dieter Rams za Braun. Projekt so imenovali Sneguljčica, pa ne zaradi Jobsovega nagnjenja do bele barve, temveč zato, ker so izdelki, ki naj bi jih oblikovali, dobili delovna imena sedmih palčkov. Zmagal je Hartmut Esslinger, nemški oblikovalec, kije bil odgovoren za videz Sonyjevih televizorjev trinitron. Jobs je poletel v Schwarzwald na Bavarskem, da bi se z njim srečal, tam pa ga ni navdušila le Esslingerjeva strast, temveč tudi njegov drzen način vožnje mercedesa z več kot 160 kilometri na uro.

Esslinger je kljub temu da je bil sam Nemec, predlagal, da bi morala Applova DNK vsebovati pristen ameriški gen, ki bi zagotovil nekakšen “globalni kalifornijski” videz z navdihom iz “Hollywooda in glasbe, nekaj uporništva in naravne seksapilnosti”. Njegovo načelo je bilo “oblika izhaja iz čustva”, preoblikovano znano reklo, da oblika izhaja iz funkcije. Pripravil je štirideset modelov izdelkov, da bi nakazal svoj pogled, in ko jih je Jobs videl, je izjavil: “Ja, to je to!” Videz Sneguljčice, ki so ga takoj privzeli za apple Ilc, je pomenil belo ohišje, zaobljene ogle in vrste tankih brazd, tako za ventilacijo kot zgolj v okras. Jobs je Esslingerju ponudil pogodbo o sodelovanju, vendar pod pogojem, da se preseli v Kalifornijo. Segla sta si v roke in, po Esslingerjevih ne pretirano skromnih besedah, “začela eno od najbolj odločilnih sodelovanj v zgodovini industrijskega oblikovanja.” Esslingerjeva družba, frogdesign,[1] je bila ustanovljena v Palo Altu sredi leta 1983. Z Applom je imela sklenjeno pogodbo za 1,2 milijona dolarjev na leto in odtlej je na vsakem Applovem izdelku ponosno pisalo ‘Oblikovano v Kaliforniji’.

Jobs se je bil od očeta naučil, da je pri odličnem strokovnem delu treba zagotoviti, da so tudi vidiki, ki ostajajo skriti, izvedeni kar se da odlično. Ena od najbolj skrajnih in očitnih uresničitev te filozofije se je pokazala pri plošči tiskanega vezja globoko v notranjosti macintosha, na katero naj bi bili postavljeni čipi in drugi sestavni deli. Uporabnik tega nikoli ne bo videl, Jobs pa je ploščo začel kritizirati z estetskega vidika. “Ta del je resnično lep,” je rekel. “A poglejte pomnilniške čipe. Ti so grdi. Povezave so preblizu druga drugi.”

Eden od novih inženirjev gaje prekinil in vprašal, zakaj je to pomembno. “Pomembno je le to, kako dobro deluje. Nihče ne bo videl matične plošče.”

Jobsov odgovor je bil značilen zanj. “Želim^ daje vse kar se da lepo, tudi če je v notranjosti. Dober mizar ne bo uporabil slabega lesa za hrbtno stran omare, čeprav je nihče ne bo videl.” Nekaj let pozneje, ko je bil macintosh že v prodaji, je Jobs v intervjuju spet poudaril to lekcijo svojega očeta: “Če kot mizar izdeluješ lepo omaro, za hrbtno stran ne boš uporabil vezane plošče, čeprav je obrnjena proti steni in je nihče ne bo nikoli videl. Ti sam boš vedel, kakšna je, zato boš tudi tam raje uporabil lep kos lesa. Če hočeš ponoči mimo spati, moraš estetiko in kakovost uporabiti skozi vso celoto.”

Od Mika Markkule se je naučil razumeti pomen pakiranja in predstavitve. Ljudje vendarle sodijo knjigo tudi po ovitku, zato se je Jobs za macintosh odločil za barvito škatlo, potem pa se je nenehno trudil, da bi jo še polepšal. “Petdesetkrat sojo morali spremeniti,” seje spominjal Alain Rossmann, član ekipe maca, ki se je poročil z Joanno Hoffman. “Kupec jo bo vrgel v smeti, čim jo bo odprl, on pa je bil obseden od videza.” Rossmann je to videl kot pomanjkanje uravnoteženosti, saj so zapravljali denar za drago pakiranje, pri pomnilniških čipih pa so skušali privarčevati. Za Jobsa pa je bila vsaka podrobnost ključna, če naj bi bil macintosh res nekaj posebnega.

Ko je bilo določeno dokončno oblikovanje, je Jobs za celotno ekipo priredil slovesnost. “Resnični umetniki se pod svoje delo podpišejo,” je rekel. Vzel je list papirja in pisalo ter vsem naložil, da se na list podpišejo. Podpise so potem vgravirali v notranjost vsakega macintosha. Nihče tega ne bo nikoli videl, člani ekipe pa so vedeli, da so podpisi tam notri, tako kot so vedeli, da je plošča tiskanega vezja oblikovana, kolikor je mogoče elegantno. Jobs je vsakega posebej poklical po imenu. Prvi je bil Burrell Smith. Jobs je počakal do konca, da se je podpisalo vseh petinštirideset preostalih članov. Sam se je z malimi začetnicami podpisal v sredino. Potem so nazdravili s šampanjcem. “V takšnih trenutkih nas je pripravil do tega, da smo na svoje delo gledali kot na umetnost,” je rekel Atkinson.

TRINAJSTO POGLAVJE

IZDELOVANJE MACA

Nagrada je v samem potovanju

Konkurenca

Ko je IBM avgusta leta 1981 predstavil svoj osebni računalnik, je Jobs naročil svoji ekipi, da enega kupi in ga secira. Soglašali so, da ni vreden piškavega oreha. Chris Espinosa je rekel, da gre za “ponesrečen in diletantski poskus”, kar niti ni bilo povsem neresnično. Računalnik je uporabljal staromodno ukazno vrstico in ni imel bitnega grafičnega prikaza. Pri Applu so postali domišljavi, ob tem pa se niso zavedali tega, da bodo v korporacijah morda raje kupovali od Uveljavljene družbe, kakršna je IBM, kakor pa od podjetja, ki se imenuje po sadju. Bill Gates je bil po naključju na obisku na sedežu Appla ravno na dan, ko je bila objavljena novica o IBM PC. “Zdelo seje, da jim je povsem vseeno,” je rekel. “Eno leto je trajalo, da so dojeli, kaj seje zgodilo.”

V duhu nadute samozavesti so pri Applu objavili celostranski oglas v Wall Street Journalu z naslovom “Dobrodošel, IBM. Resno.” Sodeč po oglasu je šlo po predstavitvi novega računalnika za dvostranski boj med pogumnim in uporniškim Applom na eni strani in uveljavljenim Goljatom na drugi, ob tem pa so priročno zanemarili družbe, kot so bile Com-modore, Tandy in Osborne, ki v tistem času niso bile nič manj uspešne od Appla.

Jobs se je skozi vso svojo poklicno pot imel za nekakšnega razsvetljenega upornika, ki se bori proti hudobnim imperijem, nekakšen jedi bojevnik ali budistični samuraj, ki nasprotuje temnim silam. IBM je bil idealni nasprotnik. Bistroumno je obetajoči se boj prikazal ne le kot poslovno tekmo, temveč kot duhovni spopad. “Če iz kakega razloga naredimo veliko napako in IBM zmaga, bomo po mojem osebnem prepričanju za kakih dvajset let stopili v srednji vek računalništva,” je izjavil v intervjuju. “Ko IBM prevlada na delu trga, skoraj vedno ustavi inovacijo.” Še trideset let pozneje je Jobs o tedanji tekmi govoril kot o nekakšni sveti vojni: “IBM je bil nekakšen najslabši možni Microsoft. Niso bili gonilo razvoja, temveč zla sila. Bili so kot ATT ali Microsoft ali Google.”

Na nesrečo Appla pa se je Jobs lotil tudi nekega drugega konkurenta ma-cintoshu, namreč Applovega lastnega računalnika, lise. Delno je bil razlog psihološki. Iz tiste skupine so ga izrinili, zato jo je zdaj skušal premagati. Poleg tega je zdravo rivalstvo videl kot dobro motivacijo za svojo skupino. Zato je tudi stavil 5000 dolarjev z Johnom Couchem, da bo mac naprodaj pred liso. Težava je bila v tem, daje rivalstvo postalo nezdravo. Jobs je svoje inženirje stalno prikazoval kot izvrstne mojstre, tisti pa, ki so delali liso, so bili po njegovem manj sposobni prišleki iz HP-ja.

Še resnejša težava je bila v tem, da je z odmikom od načrtov Jefa Ras-kina za ceneni in ne pretirano zmogljivi računalnik, in odločitvijo, da oblikuje maca kot namizni računalnik z grafičnim uporabniškim vmesnikom, ta postajal nekoliko pomanjšana različica lise in ji bo tako verjetno odžiral prostor na trgu.

Larryju Teslerju, vodji razvoja uporabniške programske opreme za liso, je bilo jasno, da bi bilo smiselno oba računalnika izdelati tako, da bi lahko uporabljala veliko iste programske opreme. Da bi zagotovil mimo sožitje, je prosil Smitha in Hertzfelda, da prideta v razvojne prostore za liso in prikažeta prototip maca. Zbralo se je petindvajset inženirjev. Pozorno so poslušali, ko so se sredi predstavitve odprla vrata in je noter planil Rich Page, vzkipljivi inženir, odgovoren za velik del načrtovanja pri lisi. “Macintosh bo uničil liso!” je zakričal. “Macintosh bo pokopal Apple!” Niti Smith niti Hertzfeld nista reagirala, zato je Page nadaljeval. “Jobs želi uničiti liso, ker nismo pustili, da bi bilo vse po njegovem,” je rekel in videti je bilo, da se bo pravkar razjokal. “Nihče ne bo kupil lise, ker vedo, da prihaja mac! Ampak vam je tako ali tako vseeno!” Odvihral je ven in zaloputnil z vrati, trenutek pozneje pa je za hip spet pogledal noter. “Vem, da nista vidva kriva,” je rekel Smithu in Hertzfeldu. “Problem je v Stevu Jobsu. Povejta Stevu, da uničuje Apple!”

Jobs je dejansko macintosha izdelal kot cenejšega tekmeca lisi, s tem da nista imela združljive programske opreme. Še huje je bilo, da ne eden ne drugi računalnik ni bil združljiv z applom II. Ker nihče ni v celoti vodil Appla, Jobsa ni bilo mogoče držati na povodcu.

Obvladovanje celote

Jobs pa združljivosti maca in lise ni nasprotoval zgolj iz rivalstva in maščevalnosti. Imel je tudi filozofski razlog, povezan z njegovo nagnjenostjo do obvladovanja. Menil je, da je računalnik lahko resnično odličen le, če sta strojna in programska oprema kar se da tesno povezani. Če je v računalniku mogoče uporabljati programsko opremo, ki deluje tudi na drugih računalnikih, bi se izkazalo, da je treba žrtvovati nekaj funkcionalnosti. Verjel je, da so najboljše naprave tiste, ki so načrtovane in izdelane kot celota, tako daje programska oprema prirejena strojni in strojna programski. To je macintosh, z operacijskim sistemom, ki je deloval le z njegovo strojno opremo, ločilo od okolja, ki so ga ustvarjali pri Microsoftu, tako daje bilo mogoče njihov operacijski sistem uporabiti s strojno opremo različnih proizvajalcev.

“Jobs je odločen umetnik, elitist, ki si ne želi, da bi njegove stvaritve kazila oprema nesposobnih programerjev,” jp pojasnil urednik revije ZDNet Dan Farber. “To bi bilo tako, kot da bi kar nekdo mimogrede dodal nekaj potez Picassovi sliki ali'spremenil besedilo Dylanove pesmi.” Pozneje so se zaradi Jobsovega prepričanja o zaokroženosti celote izdelki iphone, ipod in ipad prav tako ločili od konkurence. Na tej osnovi so nastali odlični izdelki. Ni pa to bila vedno najboljša strategija za nadvlado na trgu. “Od prvega maca do najnovejšega iphona so bili Jobsovi sistemi vedno zatesnjeni, da bi kupci ne mogli po njih šariti in jih spreminjati,” je povedal Leander Kahney, avtor knjige Cult of the Mac.

Jobsova želja po obvladovanju tega, kaj bo izkusil uporabnik, je bila v osrčju njegovih razprav z Wozniakom glede tega, ali naj v apple II vgradijo reže, da bi lahko nekateri uporabniki v matično ploščo računalnika vstavili razširitvene plošče in tako dodali nove zmogljivosti. Takrat je zmagal Wozniak in apple II je imel osem rež. Tokrat pa je bila naprava Jobsova, ne Wozniakova, zato je bilo v macintoshu malo rež. Niti ohišja naj ne bi bilo mogoče odpreti, da bi sploh lahko prišli do matične plošče. Za hekerja ali navdušenca za računalništvo je bilo to kar se da neprijetno. Vendar je Jobs namenil macintosha množicam. Želel jim je ponuditi povsem zaokroženo doživetje.

“To odraža njegovo osebnost - želi si vse obvladovati,” je rekel Berry Cash, ki gaje Jobs zaposlil leta 1982 kot tržnega stratega v Texaco To-wers. “Steve je razpravljal o applu II in se pritoževal: ‘Tega ne obvladamo in glejte, kakšne norosti skušajo ljudje z njim početi. Te napake ne bom ponovil.’” Šel je celo tako daleč, daje napravil posebno orodje, tako da ohišja macintosha ni bilo mogoče odpreti z navadnim izvijačem. “To bomo napravili tako, da v notranjost ne bo mogel nihče, razen Applovih ljudi,” je povedal Cashu.

Odločil se je tudi, da na tipkovnici macintosha ne bo smernih tipk za pomikanje kazalca - premikati ga bo mogoče le z miško. Tako je nameraval prisiliti staromodne uporabnike, da sprejmejo navigacijo s pomikanjem miške in klikanjem nanjo, tudi če tega niso marali. Za razliko od drugih razvijalcev izdelkov je Jobs menil, da kupec nima vedno prav. Če so se želeli upirati rabi miške, pač niso imeli prav.

Menil je, da ima ukinjanje smernih tipk še eno prednost. Zunanje razvijalce programske opreme je s tem prisilil, da pišejo programe posebej za macov operacijski sistem in ne razvijajo le generične programske opreme, ki jo je mogoče prilagoditi za vrsto različnih računalnikov. Tako je dosegel tesno vertikalno integracijo uporabniške programske opreme, operacijskih sistemov in strojne opreme, ki mu je bila všeč.

Zaradi želje po popolnem obvladovanju je bil tudi alergičen na predloge, naj Apple licenco macintoshevega operacijskega sistema ponudi še drugim izdelovalcem pisarniške opreme in tako omogoči izdelavo klonov macintosha. Novi, podjetni marketinški direktor za macintosha, Mike Murray, je maja 1982 Jobsu v zaupnem dopisu predlagal licenčni program. “Želeli bi, da macintoshevo uporabniško okolje postane računalniški standard,” je zapisal. “Težava je seveda v tem, daje danes treba kupiti macovo strojno opremo, če želiš priti do tega uporabniškega okolja. Le redko (če sploh kdaj) pa je eno podjetje uspelo ustvariti in vzdrževati standard za celotno panogo, ki ga ne bi mogli uporabljati tudi drugi proizvajalci.” Predlagal je, da licenco za macintoshev operacijski sistem ponudijo Tandyju. Ker so Tandyjeve trgovine Radio Shack ciljale na drugačne kupce, je bil prepričan, da to ne bi resno prizadelo Applove prodaje. Jobs pa je bil s srcem in dušo proti takim načrtom. Njegov pristop je pomenil, da mac ostane obvladano okolje, ki ustreza njegovim standardom. Pomenil pa je tudi, in tega seje Murray bal, da si bo le težko zagotovil položaj računalniškega standarda v svetu, polnem klonov IBM-a.

Naprave leta

Ko seje leto 1982 bližalo končuje Jobs postal prepričan, da ga bo revija Time izbrala za osebnost leta. Nekega dne je v Texaco Towers prišel s šefom sanfranciškega uredništva te revije, Michaelom Moritzem, in spodbujal kolege, naj z njim napravijo intervju. Vendar Jobs le ni pristal na naslovnici, saj so se pri reviji odločili za računalnik kot osrednjo tematiko zadnje izdaje v letu, naslovili pa sojo “Naprava leta”.

Ob glavnem članku je bil tudi oris Jobsa, kije temeljil na Moritzovem poročanju, napisal pa ga je Jay Cocks, ufednik, ki je navadno pisal o rokovski glasbi. “Števen Jobs je s svojim izvrstnim prodajnim prijemom in neomajno vero, ki bi mu jo zavidali prvi krščanski mučeniki, bolj kot kdorkoli drugi odprl vrata in spustil noter računalnike,” je pisalo. Članek je bil dober, tu in tam pa tudi oster, tako oster, da se mu je Moritz (potem ko je napisal knjigo o Applu in se kot družbenik pridružil Donu Valentinu v investicijski firmi Sequoia Capital) odrekel, rekoč, daje njegovo poročanje “predelal, razsekal in s čenčami zastrupil urednik v New Yorku, ki je pri svojem rednem delu poročal o sprijenem svetu rokenrola”. V članku je bil citat Buda Tribbla o Jobsovem “polju popačene stvarnosti”, pisalo pa je tudi, da Jobs občasno “na sestankih bruhne v jok”. Najboljši pa je bil verjetno citat Jefa Raskina. Jobs, je ta povedal, “bi bil odličen francoski kralj”.

Na Jobsovo grozo je revija javno razkrila obstoj hčere, ki jo je bil zatajil, Lise Brennan. Vedel je, da jim je o Lisi povedal Kottke in gaje zaradi tega oštel pred več člani skupine za maca. “Ko meje novinar revije Time vprašal, ali ima Steve hčer, sem odvrnil ‘Seveda’,” seje spominjal Kottke. “Prijatelju ne moreš pustiti, da zanika lastnega otroka. Ne morem pustiti, da bi moj prijatelj zanikal očetovstvo. Bilje zelo jezen in mi je vpričo vseh rekel, da sem ga izdal.”

Jobsa pa je od vsega še najbolj prizadelo, da ga niso izbrali za osebnost leta. Pozneje mi je povedal:

Pri reviji Time so se odločili, da me izberejo za osebnost leta. Bil sem sedemindvajset let star in take stvari so mi bile pomembne. Zdelo se mi je precej fantastično. Poslali so Mika Moritza, da o meni napiše članek. Bila sva iste starosti, bilo pa je očitno, da je ljubosumen zaradi moje uspešnosti in je bil nekako na trnih. Napisal je zmazek od članka. Uredniki v New Yor-ku so se zato odločili, da me ne morejo prikazati kot osebnost leta. To meje izučilo, da se za take stvari ne navdušim preveč, saj so mediji tako ali tako le cirkus. S hitro pošto so mi poslali izvod revije. Spominjam se, da sem odstranil ovoj, bolj ali manj pričakujoč, da bom na naslovnici videl svojo podobo, videl pa sem le nekakšno skulpturo računalnika. Ni mi bilo jasno. Potem sem prebral članek in bil je tako grozen, da sem se dejansko zjokal.

V resnici ni nobenega razloga, da bi mislili, daje bil Moritz ljubosumen ali da je želel kakorkoli nepravično poročati. Jobsa tudi niso izbrali za osebnost leta, naj je bil o tem še tako prepričan. Tisto leto so se vodilni uredniki (sam sem bil tedaj tam nižji urednik) že kmalu odločili, da namesto človeka izpostavijo računalnik, in so že več mesecev prej pri priznanem kiparju Georgeu Segalu naročili kip za ilustracijo naslovnice. Urednik revije je bil tedaj Ray Cave. “O Jobsu nikoli nismo razmišljali,” je rekel. “Računalnika ni bilo mogoče poosebiti, zato smo se, prvič sploh, odločili za neživi predmet. Človeškega obraza za naslovnico sploh nismo iskali.”

Pri Applu so liso predstavili januarja leta 1983, kar leto dni pred macom, in Jobs je Couchu izplačal 5000 dolarjev za izgubljeno stavo. Čeprav ni bil del ekipe za liso, je šel v New York, da bi kot predsednik uprave in javni obraz Appla zanjo delal reklamo.

Njegov svetovalec za odnose z javnostjo, Regis McKenna, ga je bil podučil, kako naj daje ekskluzivne intervjuje, da bo učinek čim večji. Novinarje izbranih publikacij so zaporedno vodili na pogovor z njim v apartma v hotelu Carlyle, kjer je bil na mizici razstavljen računalnik lisa, okoli njega pa je bilo posuto cvetje. Predvideno je bilo, da se bo Jobs osredotočil na liso in ne bo omenjal macintosha, saj bi lahko ugibanje o njem škodovalo lisi. Vendar si Jobs ni mogel kaj. Večina člankov, ki so za gradivo uporabili intervjuje tistega dne - Time, Business Week, Wall Street Journal in Fortune -, je omenjala macintosh. “Proti koncu leta bodo pri Applu predstavili macintosh, manj zmogljivo, cenejšo različico lise,” je pisalo v Fortune. “Jobs sam vodi ta projekt.” V Business Weeku so ga navajali: “Ko bo mac prišel ven, bo najbolj neverjetni računalnik na svetu.” Priznal je tudi, da mac in lisa ne bosta združljiva. Bilo je tako, kakor daje liso pospremil na pot s poljubom smrti.

Lisa je dejansko počasi umrla. Že dve leti pozneje so jo nehali izdelovati. “Bila je predraga, poleg tega smo jo skušali prodajati podjetjem, izurjeni pa smo bili le v pri prodaji potrošnikom,” je Jobs pozneje povedal. Jobs pa je imel od tega določeno korist. Že nekaj mesecev po predstavitvi lise je postalo jasno, da mora Apple staviti na macintosha.

Pojdimo se gusarje!

Ekipa, ki seje ukvarjala z macintoshem, je rasla, in iz Texaco Towers so se morali preseliti v glavno Applovo zgradbo na>Bandley Drivu, sredi leta 1983 pa so se končno ustalili na Bandley 3. Tam je bila sodobna atrijska sprejemna dvorana z videoigrami, ki sta jih izbirala Burrell Smith in Andy Hertzfeld, ter Toshibin CD stereosistem z zvočniki MartinLogan in sto glasbenimi ploščami. Ekipo, kije razvijala programsko opremo, je bilo iz sprejemne dvorane mogoče videti v povsem zastekljenem prostoru, kuhinjo so imeli vedno založeno s sokovi Odvvalla. Sčasoma seje v atriju nabralo še več igračk, med drugim Bosendorferjev klavir in motocikel BMW, za katera je Jobs menil, da bi lahko navdihovala s svojo umetelno dovršenostjo.

Jobs je budno nadzoroval sprejemanje novih delovnih sil. Želel je dobiti kreativne, nadvse pametne in nekoliko uporniške sodelavce. Kandidati za ekipo razvijalcev programske opreme so morali igrati Smithovo najljubšo videoigro Defender. Jobs pa je postavljal nenavadna vprašanja, da bi videl, kako hitro se kandidat znajde v nepredvidljivih okoliščinah. Nekega dne je skupaj s Hertzfeldom in Smithom imel razgovor s kandidatom za menedžerja programske opreme. Že takoj, ko je vstopil, je bilo jasno, daje preveč lesen in običajen, da bi lahko vodil genialce v steklenem zverinjaku. Jobs se je začel z njim neusmiljeno poigravati. “Koliko ste bili stari, ko ste izgubili nedolžnost?” je vprašal.

Kandidat je bil videti zbegan. “Kaj ste rekli?”

“Ste še nedolžni?” je vprašal Jobs. Kandidat je povsem otrpnil, zato je Jobs zamenjal temo. “Kolikokrat ste jemali LSD?” Hertzfeld seje spominjal: “Revež je bil že povsem rdeč, zato sem ga vprašal nekaj povsem tehničnega.” Kandidat pa je odgovarjal monotono, brez navdušenja, in Jobs ga je prekinil. “Bla, bla, bla,” je rekel, Smith in Hertzfeld pa sta bruhnila v smeh.

“Mislim, da nisem pravi človek za vas,” je izdavil revež, ko je vstal, da bi se poslovil.

Ob vsem svojem nesramnem vedenju pa je Jobs pri sodelavcih znal spodbuditi solidarnostno vzdušje. Potem ko jih je sesul, jih je znal tudi navdušiti in v njih vzbuditi občutek, da je sodelovanje pri projektu macintosh edinstveno poslanstvo. Vsakih šest mesecev je večino svoje ekipe popeljal na dvodnevni delovni oddih v bližnje letovišče.

Septembra leta 1982 so šli v Pajaro Dunes v bližini Montereya. Približno petdeset članov oddelka za mac jev koči sedelo pred kaminom, Jobs pa je sedel na mizi pred njimi. Nekaj časa jim je tiho govoril, potem pa je stopil do table in začel nanjo lepiti liste s svojimi mislimi.

Prva je bila “Ne delaj kompromisov”. Ta zapoved seje pozneje izkazala kot koristna in hkrati škodljiva. Večina tehnoloških ekip je sklepala kompromise. Mac pa naj bi bil tako “noro odličen”, kot so ga Jobs in njegovi privrženci le lahko naredili, in zato še šestnajst mesecev ne bo dokončan, kar je bilo daleč čez rok. Potem ko je omenil rok, do katerega naj bi končali, jim je rekel: “Bolje je, da zamudimo, kakor da napravimo nekaj, kar ne bo dobro.” Projektni vodja, ki bi bil pripravljen delati kompromise, bi morda po sprejetem dokončnem roku ne napravil nobene spremembe več. Jobs ni bil tak. Nalepil je še eno misel: “Stvar ni končana, dokler je ne začnemo prodajati.”

Na drugem lističu je bil napisan stavek, ki je spominjal na koan in za katerega mi je pozneje povedal, daje njegov najljubši izrek: “Nagrada je v samem potovanju.” Rad je poudarjal, daje ekipa maca nekaj posebnega in ima vzvišeno poslanstvo. Nekoč se bodo spominjali skupnega potovanja, pozabili bodo na boleče trenutke ali pa se jim bodo smejali, in bodo na dogodivščino gledali kot na vrhunec svojega življenja.

Ob koncu predstavitve je nekdo vprašal, ali ne bi bilo treba raziskati trga, da bi ugotovili, kaj si želijo kupci. “Ne,” je odvrnil, “kajti kupci ne vedo, kaj hočejo, dokler jim tega ne pokažemo.” Potem je privlekel na dan napravo, veliko kot notes. “Bi radi videli nekaj krasnega?” Ko je zadevo odprl, se je izkazalo, da gre za maketo računalnika, ki bi ga lahko držali na kolenih, s tipkovnico in zaslonom, spetima s tečaji. “To so moje sanje tega, kar bomo delali v drugi polovici osemdesetih let,” je rekel. Gradili so podjetje, ki bo izumljalo prihodnost.

Naslednja dva dneva je predavalo več vodij ekip pa tudi vplivni analitik računalniške industrije, Ben Rosen, zvečer pa so imeli veliko časa za zabave ob bazenu in za ples. Ob koncu dogodka je Jobs stopil pred zbrano druščino in jih nagovoril. “Vsak dan to, kar petdeset ljudi tu počne, pošilja velikanske valove skozi vesolje,” je rekel. “Vem, daje včasih težko shajati z menoj, vendar je to najbolj zabavna stvar, ki sem jo počel v življenju.” Mnogo pozneje se je večina tistih, ki so ga tedaj poslušali, smejala epizodam, ko so “težko shajali”, in so sp strinjali z njim, daje bilo ustvarjanje tistega velikega valovanja najbolj zabavna stvar v njihovem življenju.

Naslednji delovni oddih so imeli konec januarja leta 1983, prav tisti mesec, ko so začeli prodajati liso. Ton je bil tokrat drugačen. Pred štirimi meseci je bil Jobs napisal na list: “Ne delajte kompromisov.” Tokrat je bil eden od izrekov “Pravi umetniki prodajajo”. Živci so bili razrvani. Atkin-sona niso vključili med tiste, ki so dajali intervjuje o lisi, zato je v hotelu jezno prišel v Jobsovo sobo in zagrozil, da bo dal odpoved. Jobs ga je prepričeval, da ni tako hudo, Atkinson pa se ni pomiril. Jobs je postal nejevoljen. “Nimam časa, da bi se zdajle ukvarjal s tem,” je rekel. “Tamle imam šestdeset drugih ljudi, ki živijo za macintosha in čakajo, da začnem sestanek.” Zrinil se je mimo Atkinsona in šel naslovit svoje podanike.

Jobs je imel spodbuden govor, med katerim je zatrdil tudi to, daje razrešil spor s podjetjem Mclntosh audio labs glede uporabe imena macintosh. (Dejansko so se o tem vprašanju še pogajali, vendar je zdaj prišel prav odmerek polja popačene stvarnosti.) Vzel je steklenico mineralne vode in simbolično krstil prototip na odru. Naprej po hodniku je Atkinson slišal glasno vzklikanje in se z vzdihom pridružil skupini. Med zabavo, ki je sledila, so se goli kopali v bazenu, kurili ogenj na obali in vso noč na ves glas predvajali glasbo, tako da so jih v hotelu, La Playi v Carmelu, prosili, naj se nikoli več ne vrnejo.

Med tem srečanjem je Jobs izpostavil še en izrek: “Bolje je biti gusar kot pripadnik mornarice.” Želel je svoji ekipi vcepiti uporniškega duha, jih pripraviti do tega, da bi se vedli kot pustolovci, ponosni na to, kar počno, hkrati pa ne bi pomišljali prisvajati si od drugih. Susan Kareje rekla: “Želel si je, da bi delovali kot skupina odpadnikov, ki bi hitro napredovala in bi bila sposobna postoriti, kar je potrebno.” Da bi proslavili Jobsov rojstni dan nekaj tednov pozneje, so člani ekipe za mac plačali za objavo na velikem oglasnem panoju ob cesti, ki je vodila do sedeža Appla. Pisalo je: “Vse najboljše za 28. rojstni dan, Steve. Nagrada je v samem potovanju. Gusarji.”

Eden od programerjev za maca, Steve Capps, je predlagal, da novemu duhu primerno razobesijo gusarsko zastavo. Odrezal je kos črnega blaga in prosil Susan Kare, daje nanj naslikala lobanjo in prekrižane kosti. Na zaplato čez oko lobanje je naslikala Applov logotip. Pozno zvečer neke nedelje je Capps splezal na streho nove zgradbe na naslovu Bandley 3 in obesil zastavo na gradbeni oder, ki ga gradbinci še niso pospravili. Nekaj tednov je tam ponosno plapolala, dokler je niso neke noči člani ekipe za liso ukradli in svojim tekmecem pri macu poslali zahtevo po odkupnini. Capps je popeljal skupino sodelavcev na osvobodilni pohod in uspelo jim je priboriti si zastavo od tajnice, ki jo je varovala za ekipo lise. Nekatere vodilne ljudi pri Applu je skrbelo, da Jobsu njegov gusarski duh uhaja iz rok. “Tisto z zastavo je bilo resnično neumno,” je rekel Arthur Rock. “Preostalim v podjetju so s tem sporočali, da niso nič prida.” Jobsu pa je bilo to zelo všeč in poskrbel je, daje zastava veselo plapolala vse do konca projekta Mac. “Bili smo uporniki in smo želeli, da se vsi tega zavedajo,” se je spominjal.

Dolgoletni sodelavci v macovi ekipi so spoznali, da se lahko Jobsu tudi uprejo. Če jim je bilo jasno, kaj trdijo, je prenesel ugovore in jih celo spoštoval. Do leta 1983 so tisti, ki jim je bilo polje popačene stvarnosti najbolj znano, odkrili še nekaj drugega. Ko ni šlo drugače, enostavno niso upoštevali njegovih odlokov. Če seje izkazalo, da imajo prav, je cenil njihov uporniški stav in neupoštevanje avtoritete. Konec koncev je to počel tudi sam.

Najpomembnejši zgled takega odločanja se je pokazal pri izbiri disketnega pogona za macintosh. Apple je imel oddelek za izdelovanje hranilnih naprav. V njem so razvili tudi disketni pogon z delovnim imenom Twiggy, ki je zapisoval podatke na tanke, nežne 5 1/4 palčne diskete, ki se jih starejši bralci gotovo spominjajo (kakor se spominjajo tudi manekenke Twiggy), in jih z njih tudi bral. Ko je bila lisa spomladi leta 1983 pripravljena za prodajo, je bilo že povem jasno, daje pogon nezanesljiv. Ker je imela lisa tudi vgrajen diskovni pogon, to niti ni bilo tako tragično. Mac pa diska ni imel, zato seje obetala polomija. “Ekipopri macu je začela grabiti panika,” je rekel Hertzfeld. “Uporabljali smo disketni pogon twiggy, nismo pa imeli diskovnega pogona, ki bi nas reševal.”

O težavi so razpravljali na oddihu januarja leta 1983. Debi Coleman je Jobsu postregla s podatki o pogostosti napak pri pogonu twiggy. Nekaj dni pozneje se je odpeljal v Applovo tovarno v San Joseju, da bi videl, kako twiggy izdelujejo. Več kot polovico izdelkov so pri preverjanju zavrgli. Jobs je izbruhnil. Povsem zaripel je začel kričati in groziti, da bo odpustil vse tam zaposlene. Bob Belleville, vodja inženirske skupine za maca, ga je nežno popeljal na parkirišče zunaj, da bi se sprehodila in se pogovorila o možnostih.

Po eni od možnosti, ki seje Belleville z njo ukvarjal, bi uporabili novi 3 1/2 palčni disketni pogon, ki so ga razvili pri Sonyju. Disketa je bila zaščitena s trdnin plastičnim ohišjem, bila pa je dovolj majhna, daje šla v srajčni žep. Lahko pa bi manjšemu japonskemu proizvajalcu, Alps Electronics Co., ki jim je dobavljal disketne pogone za apple II, naročili izdelavo klona Sonyjeve diskete. To podjetje je od Sonyja že pridobilo licenco. Če bi bilo dovolj časa, da pogon izdelajo, bi bilo to veliko ceneje.

Jobs in Belleville sta skupaj z veteranom Rodom Holtom (tistim, ki ga je Jobs zaposlil, da je izdelal prvi napajalnik za apple II) poletela na Japonsko, da bi ugotovila, kaj storiti. S hitrim vlakom so se peljali iz Tokia do tovarne podjetjaAlps. Tam seje izkazalo, da nimajo še niti delujočega prototipa, temveč šele nekakšen grobi model. Jobsa je navdušil, Belleville pa je bil razočaran. Prepričan je bil, da ni prav nobene možnosti, da bi napravo dokončali v letu dni, ko bi jo mac potreboval.

Obisk so nadaljevali še pri drugih japonskih podjetjih, Jobs pa seje tam ves čas nemogoče vedel. V kavbojkah in športnih copatih se je sestajal z japonskimi direktorji v temnih poslovnih oblekah. Ko so mu svečano predali drobna darila, kakršna je tam navada, jih je pogosto pustil kar tam, nikoli pa ni sam prinesel kakega darila za sogovornike. Posmehoval seje vrstam inženirjev, ki so se postavili, da bi ga pozdravili, se priklanjali in mu vljudno razkazovali svoje izdelke, da si jih je lahko ogledal. Jobs je sovražil tako njihove naprave kot njihovo ponižnost. “Zakaj neki pa mi kažejo toleT je zarentačil ob eni takih priložnosti. “To je navadno sranje! Vsak kreten bi lahko izdelal boljši pogon od tegale.” Njegovi gostitelji so bili večinoma zaprepadeni, nekatere pa je zabavalo. Slišali so bili o njegovem nesramnem in žaljivem vedenju in zdaj so bili lahko temu priča v živo.

Zadnja postaja je bila Sonyjeva tovarna v sivem tokijskem predmestju. Jobsu je bila videti neurejena in grda. Veliko so delali ročno. Jobsu se je gnusilo. Ko sta se vrnila v hotel, je Belleville zagovarjal odločitev, da bi uporabili Sonyjev disketni pogon, saj bi ga lahko takoj začeli vgrajevati. Jobs se ni strinjal. Odločil seje, da bodo z Alpsom sodelovali pri izdelavi lastnega pogona, Bellevillu pa je naložil, da prekine sodelovanje s Sonyjem.

Belleville se je odločil, da je najbolje, če Jobsovega navodila rie upošteva v celoti, in je menedžerju pri Sonyju vseeno naročil, naj pripravijo svoj pogon za uporabo v macintoshu. Če bi se izkazalo, da Alps ne more pravočasno zagotoviti svojega izdelka, bi Apple pač uporabil Sonyjevega. Iz Sonyja so zato poslali Hidetoshija Komota, diplomiranca z univerze Purdue, kije bil razvil njihov pogon. K sreči je imel dovolj dober smisel za humor za to skrivnostno nalogo.

Kadarkoli je Jobs iz svoje vodstvene pisarne prišel na oglede k inženirjem, to pa se je dogajalo skoraj vsako popoldne, so Komota hitro kam skrili. Ko gaje nekoč Jobs po naključju srečal v trafiki v Cupertinu, se ga je spomnil s sestanka na Japonskem, vendar ni ničesar posumil. Še najbolj nevarno je bilo, ko je nekoč Jobs pridrvel nenajavljeno, Komoto pa je sedel v enem od delovnih prostorov. Eden od inženirjev gaje zgrabil in pokazal na shrambo za čistilne pripomočke. “Hitro se skrij tjale. Prosim! Takoj!” Hertzfeld seje spominjal, kako je bil Komoto videti zbegan, vendar je vstal in storil, kot so mu naročili. Skrit je moral ostati pet minut, dokler ni Jobs odšel. Drugi inženirji so se mu opravičili. “Nič hudega,” je odvrnil. “So pa ameriške poslovne navade zelo čudne. Zelo čudne.” Bellevillova predvidevanja so se uresničila. Maja leta 1983 so pri Alp-su priznali, da bodo potrebovali vsaj še leto in pol, da pripravijo Sonyjev pogon za proizvodnjo. Med oddihom v Pajaro Dunesu je Markkula vrtal v Jobsa z vprašanjem, kaj bo zdaj storil. Končno je vskočil Belleville in rekel, da bo verjetno kmalu imel na razpolago alternativni pogon. Jobs je bil za trenutek zbegan, potem pa mu je postalo jasno, zakaj je bil videl Sonyjevega razvijalca disketnega pogona v Cupertinu. “Ti baraba!” je rekel. Vendar ni bil jezen. Prav na široko se je režal. Hertzfeld je pripovedoval, daje takoj, ko je spoznal, kaj so bili Belleville in drugi inženirji storili za njegovim hrbtom, pogoltnil svoj ponos ter se jim zahvalil, ker ga niso ubogali in storili to, kar je bilo pravilno. Konec koncev bi bil tako ukrepal tudi sam, ko bi bil na njihovem mestu.

>

ŠTIRINAJSTO POGLAVJE

PRIHOD SCULLEYJA

Pepsijev izziv

. gr    >

Ifi"'    ' V

/ JIPW//SL

wll,;i%    mh ‘M m &M’ Wmwm

z Johnom Sculleyjem leta 1984

Snubljenje

Mike Markkula si nikoli ni želel biti predsednik Appla. Rad je načrtoval nove hiše, letel s svojim zasebnim letalom in razkošno živel od svojih delnic. Ni mu bilo do tega, da bi razsojal pri sporih ali ujčkal zahtevne egocentrike. Z odporom je prevzel vlogo, ker je menil, da seje treba znebiti Mika Scotta. Svoji ženi je bil obljubil, da ne bo ostal dolgo. Po skoraj dveh letih, konec leta 1982, mu je ukazala, naj takoj najde zamenjavo.

Jobs je vedel, da sam še ni sposoben voditi podjetja, čeprav sije delno tudi želel poskusiti. Kljub objestnosti seje zavedal svojih omejitev. Markkula seje strinjal; rekel je Jobsu, daje še vedno nekoliko premalo obru-šen in zrel, da bi bil predsednik Appla. Tako sta se lotila iskanja nekoga od zunaj.

Najbolj sta si želela dobiti Dona Estridgea, kije iz nič vzpostavil oddelek za osebno računalništvo pri podjetju IBM in uspel izdelati PC, ki seje prodajal bolje od Appla, čeprav so ga Jobs in njegova ekipa omalovaževali. Estridge je svoj oddelek postavil v Boco Raton na Floridi, kjer je bil na varni oddaljenosti od korporacijske miselnosti v Armonku v New Yor-ku. Tako kot Jobs je bil tudi on zagnan in je znal navdihovati, za razliko od njega pa je znal druge pripraviti do tega, da so mislili, da so njegove briljantne zamisli njihove lastne. Jobs je poletel v Boco Raton in mu ponudil letno plačo milijon dolarjev plus milijon ob podpisu pogodbe, vendar je Estridge odklonil. Ni bil take vrste človek, ki bi kar tako preskočil k sovražniku. Poleg tega je rad pripadal uveljavljenemu podjetju - raje je bil član mornarice kot pa gusar. Niso mu bile všeč Jobsove pripovedi, kako je na primer prinesel okoli telefonsko družbo. Ko so ga vprašali, kje je zaposlen, mu je bilo všeč, da lahko odgovori, da pri IBM-u.

Jobs in Markkula sta zato najela Gerryja Rocha, družabnega iskalca korporacijskih kadrov, da bi našel koga drugega. Odločila sta se, da ni nujno, da prihaja iz tehnološkega sveta. Potrebovala sta nekoga, ki bi obvladal potrošniški marketing in oglaševanje, imel pa bi tudi dovolj korporacijskega ugleda, da bi naredil vtis na Wall Street. Roche je vzel na piko takrat najbolj vročega vodilnega moža za potrošniški marketing, Johna Sculleyja, predsednika oddelka za pepsikolo pri PepsiCo, ki je neznansko uspel z oglasno kampanjo Pepsi Challenge. Ko je Jobs imel predavanje za študente poslovnih ved na Stanfordu, je o Sculleyju, ki je tam že predaval, slišal veliko dobrega. Zato je Rochu dejal, da bi se z veseljem sestal z njim.

Sculley je izhajal iz povsem drugačnega okolja kot Jobs. Njegova mati je bila ugledna gospa iz zgornjega vzhodnega dela Manhattana, ki si je nadela bele rokavice, ko je šla iz hiše, oče pa je bil čisto zaresni pravnik z Wall Streeta. Sculley je hodil na gimnazijo St. Mark’s, diplomiral je na Brownu, MBA pa je prejel na Whartonu. Po stopničkah PepsiCo se je vzpenjal po zaslugi svoje inovativnosti pri marketingu in oglaševanju, za razvoj izdelka in za informacijsko tehnologijo pa mu ni bilo posebno mar.

Sculley je poletel v Los Angeles, da bi božič preživel s svojima dvema najstniškima otrokoma iz prejšnjega zakona. Skupaj so obiskali računalniško trgovino in bil je presenečen, kako slab je marketing teh izdelkov. Ko sta ga otroka vprašala, zakaj ga to tako zanima, jima je povedal, daje namenjen v Cupertino, da bi se sestal s Stevom Jobsom. To ju je nepopisno navdušilo. Odraščala sta med filmskimi zvezdami, Jobs pa je bil zanju resnično znamenita oseba. Sculley je zaradi tega možnost, da bi postal njegov šef, jemal resneje.

Ko je prispel na sedež Appla, gaje presenetilo, kako preprosti so prostori in kako sproščeno je vzdušje. “Večina ljudi je bila oblečenih manj strogo od podpornega osebja pri PepsiCo,” je rekel. Pri kosilu je Jobs tiho jedel solato, ko pa je Sculley izjavil, da večina vodilnih ljudi v podjetjih meni, daje z računalniki več sitnosti, kot je od njih koristi, je preklopil v vlogo pridigarja. “Želimo spremeniti način, kako ljudje uporabljajo računalnike,” je rekel.

Med povratnim poletom si je Sculley zapisal svoje misli. Na osnovi tega je nastal osem strani dolg dopis o trženju računalnikov potrošnikom in vodilnim poslovnim ljudem. Po eni strani je bil nekoliko napihnjen, poln podčrtanih misli, diagramov in okvirjev, razkrival pa je njegovo novo navdušenje za to, kako bi bilo mogoče prodajati tudi kaj bolj zanimivega od sladke pijače. Eno od njegovih priporočil se je glasilo: “Vlagajte v trženje, ki očara potrošnika s potencialom Appla, da obogati njegovo življenje!” Še vedno ni bil prepričan, da si želi zapustiti Pepsi, vendar gaje Jobs močno zanimal. “Ta mladi, siloviti genij meje prevzel in menil sem, da bi bilo zabavrto, spoznati ga še globlje,” seje spominjal.

Zato se je dogovoril z Jobsom, da se spet sestaneta, ko bo Jobs naslednjič v New Yorku, to pa je bilo januarja leta 1983 ob predstavitvi lise v hotelu Carlyle. V Applovi ekipi so bili presenečeni, ko je proti koncu dneva, nabitega z novinarskimi pogovori, v apartma vstopil nenapovedani gost. Jobs si je razrahljal kravato in Sculleyja predstavil kot predsednika Pepsija in potencialnega velikega poslovnega kupca. Medtem ko je John Couch Sculleyju razkazoval liso, ga je Jobs prekinjal s svojimi pripombami, polnimi njemu tako ljubih izrazov, kot na primer ‘revolucionaren’ in ‘neverjeten’, ob tem pa je trdil, da gre za spreminjanje same narave interakcije med človekom in računalnikom.

Pozneje so se odpravili v restavracijo Four Seasons, bleščečo utrdbo elegance in mogočnosti. Jobs je naročil posebno vegansko hrano, Sculley pa je opisoval marketinške uspehe pri Pepsiju. Pripovedoval je, kako z reklamno akcijo, imenovano generacija Pepsi, niso prodajali izdelka, temveč način življenja in optimistični pogled na svet. “Mislim, da imamo pri Applu možnost, da ustvarimo generacijo Apple,” seje navdušeno strinjal Jobs. Po drugi strani pa se je reklamna akcija ‘izziv Pepsi’ osredotočala na proizvod. Z usklajenim delovanjem oglasov, dogodkov in drugih prijemov pri odnosih z javnostjo so uspeli močno razvneti zanimanje. Jobsu je bilo jasno, da sta si z Regisom McKenno želela pri Applu doseči prav to: predstavitev novega izdelka pretvoriti v splošno vzburjenje.

Ko so se nehali pogovarjati, je bila že skoraj polnoč. “To je bil eden najbolj razburljivih večerov v mojem življenju,” je rekel Jobs, ko sta s Sculleyjem hodila nazaj proti hotelu Carlyle. “Ne morem vam povedati, kako prijetno je bilo.” Ko seje Sculley pozno ponoči končno vrnil domov v Greenwich v Connecticutu, ni mogel takoj zaspati. Druženje z Jobsom je bilo veliko bolj zabavno od pogajanja s polnilci steklenic. “Vzburjalo me je, podžgalo mojo potlačeno željo, da bi oblikoval zamisli,” je povedal pozneje. Naslednje jutro gaje poklical Roche. “Ne vem, kaj sta včeraj počela, vendar vam moram povedati, da je Jobs navdušen,” mu je povedal.

In tako seje snubljenje nadaljevalo. Sculley ni pristal, hkrati pa tudi ni izključeval možnosti, da prestopi. Jobs je neko februarsko soboto poletel na vzhod in se z limuzino odpeljal v Greemvich. Sculleyjeva nova vila s steklenimi okni od tal do stropa se mu je zdela bahava, všeč pa so mu bila težka, po naročilu izdelana hrastova vrata, ki so bila tako dobro uravnotežena, da so se odprla že na dotik. “Steva je to navduševalo, ker je perfekcionist, tako kot tudi jaz sam,” seje spominjal Sculley. Tako seje začelo nekoliko nezdravo razmerje očaranega Sculleyja z Jobsom, v katerem je videl lastnosti, ki jih je cenil tudi pri sebi.

Sculley je navadno vozil cadillaca, ker pa je že nekoliko poznal okus svojega gosta, si je izposodil ženin mercedes 450SL kabriolet, da ga je popeljal do sedeža Pepsija, ki seje raztezal na 58 hektarov velikem posestvu in je bil v primerjavi z Applovim neverjetno razkošen. Jobsu je simboliziral razliko med živahnim novim digitalnim podjetništvom in velikimi uveljavljenimi korporacijami. Zavita pot je skozi urejena zemljišča in park z razstavljenimi kipi Rodina, Moora, Calderja in Giacomettija vodila do zgradbe iz betona in stekla arhitekta Edvvarda Durella Stona. V Sculleyjevi velikanski pisarni je tla pokrivala perzijska preproga, prostor pa je imel kar devet oken, zasebni vrtiček, umaknjen kabinet in lastno kopalnico. Ko je Jobs videl fitnes center podjetja, je osupnil, da imajo vodilni ljudje tu prostore z vrtinčasto kopeljo, ločene od prostora za navadne zaposlene. “To je čudno,”je rekel. Sculley seje strinjal. “Sam sem bil dejansko proti temu in včasih grem vadit v prostore za vse zaposlene.”

Naslednjič sta se sestala nekaj tednov pozneje v Cupertinu, ko se je Sculley tam ustavil na poti nazaj s srečanja polnilcev na Havajih. Tržni menedžer za macintosh. Mike Murray, je pripravil ekipo za njegov obisk, ni pa vedel resničnega razloga zanj. “PepsiCo bi lahko v naslednjih letih kupil dobesedno na tisoče macov,” je navdušeno zapisal v dopisu osebju pri macu. “V toku zadnjega leta sta se g. Sculley in g. Jobs spoprijateljila. G. Sculley velja za enega najbolj sposobnih tržnikov v velikih podjetjih, zato se potrudimo in mu zagotovimo prijeten obisk.”

Jobs si je želel, da bi bil Sculley nad macintoshem enako navdušen kot on sam. “Ta izdelek mi pomeni več od česarkoli, kar sem doslej storil,” je rekel. “Želim, da ste prva oseba zunaj Appla, ki ga bo videla.” Teatralno je potegnil prototip iz plastične vreče in ga razkazal. Sculleyju se je zdel Jobs prav tako zanimiv kot njegova stvaritev. “Zdel se mi je bolj propagandist kot poslovnež. Vsaka poteza seje zdela preračunana, kot da jo je vadil za doseganje ustreznega učinka.”

Jobs je bil prosil Hertzfelda in preostale, da so za Sculleyja pripravili poseben prikaz na zaslonu. “Zelo je pameten,” je rekel. “Ne morete verjeti, kako pameten je.” Hertzfeldu se je zdelo pojasnilo, da bo Sculley morda kupil veliko macintoshev za Pepsi, nekoliko za lase privlečeno, vendar sta s Susan Kare pripravila prikaz pokrovčkov in pločevink pepsi-ja, ki plešejo z Applovim logotipom. Hertzfeld je bil tako razburjen, daje med predvajanjem začel kriliti z rokami, Sculley pa je bil videti ravnodušen. “Postavil je nekaj vprašanj, vendar ni bilo videti, da ga zanima,” se je spominjal Hertzfeld. Sam se nikoli ni ogrel za Sculleyja. “Bilje neverjetno lažen, popolni nastopač,”je pripovedoval pozneje. “Pretvarjal seje, da ga tehnologija zanima, vendar ga ni. Bilje tržnik in tržniki so pač taki: plačani nastopači.”

Stanje se je bolj razjasnilo, ko je šel Jobs marca leta 1983 v New York in je uspel snubljenje preleviti v slepo in slepečo romanco. “Resnično mislim, da ste vi pravi človek,” je rekel, ko sta se sprehajala po Centralnem parku. “Želim, da pridete in delate zame. Tako veliko se lahko naučim od vas.” Jobs, ki je imel v preteklosti že nekaj očetovskih figur, je dobro vedel, kako igrati hkrati na Sculleyjevo samozaverovanost in negotovost. Delovalo je. “Povsem me je začaral,” je Sculley priznal pozneje. “Steve je bil eden najpametnejših ljudi, kar sem jih kdaj srečal. Družila naju je strast do dobrih zamisli:”

Sculleyja je zanimala umetnostna zgodovina, zato je Jobsa peljal v Metropolitanski muzej, da bi preveril, ali seje pripravljen učiti od drugih. “Želel sem ugotoviti, ali bo prenesel poučevanje na temo, ki mu ni domača,” se je spominjal. Med sprehodom mimo antičnih grških in rimskih umetnin je Sculley razpravljal o razliki med arhajsko skulpturo iz šestega stoletja pr. n. št. in klasično stoletje pozneje. Jobs je imel rad zgodovinske drobnarije, ki se jih ni naučil v šoli, in je zbrano poslušal. “Dobil sem občutek, da lahko učim tega briljantnega učenca,” se je spominjal Sculley. Spet se je predajal občutku, da sta si podobna: “V njem sem videl odsev mlajšega sebe. Tudi jaz sem bil nekoč nepotrpežljiv, trmast, odrezav, vihrav. Zamisli so mi vrvele po glavi, pogosto tako močno, da sem vse drugo izklopil. Tudi jaz nisem imel potrpljenja s tistimi, ki niso dosegali mojih pričakovanj.”

Med dolgim sprehodom je Sculley Jobsu povedal, daje med počitnicami hodil na levi breg v Parizu in risal v skicirko; če ne bi postal poslovnež, bi bil slikar. Jobs je odvrnil, da bi sam morda postal pesnik v Parizu, če se ne bi ukvarjal z računalniki. Po Broadwayu sta nadaljevala pot do Colony Records na Devetinštirideseti ulici, kjer je Jobs Sculleyju pokazal, kakšna glasba mu je všeč, med drugim Boba Dylana, Joan Baez, Ello Fitzgerald in jazzovske mojstre na ploščah Windham Hilla. Potem sta se sprehodila nazaj do San Rema na Central Park West in Štiriinsedemdese-ti, kjer sije Jobs nameraval kupiti dvonadstropno podstrešno stanovanje.

Razmerje sta utrdila na terasi stavbe, kjer seje Sculley držal blizu stene, saj se je bal višine. Najprej sta se pogovorila o denarju. “Rekel sem mu, da želim imeti plačo milijon dolarjev in milijon dolarjev ob podpisu,” je rekel Sculley. Jobs je rekel, daje to možno. “Tudi če bi moral plačati iz lastnega žepa,” je rekel. “Te težave bomo pač morali rešiti, ker ste najboljši kandidat, kar sem jih spoznal. Vem, da ste za Apple najboljši, Apple pa si zasluži najboljšega človeka.” Dodal je, da še nikoli prej ni bil delal za koga, ki bi ga resnično spoštoval, vedel pa je, daje Sculley človek, ki ga lahko največ nauči. Ob tem gaje nepremično gledal.

Sculley je potem predlagal, da bi morda le ostala prijatelja in bi lahko Jobsu svetoval od zunaj. “Kadarkoli boste v New Yorku, bom z veseljem preživel nekaj časa z vami.” Pozneje je pripovedoval o ključnem trenutku: “Steve je sklonil glavo in strmel v svoje noge. Po dolgi, neprijetni tišini, je izrekel izziv, ki meje potem še več dni preganjal. ‘Bi radi do konca življenja prodajali sladko pijačo ali pa bi radi dobili priložnost, da spremenite svet?’”

Počutil se je, kot da je dobil udarec v trebuh. Lahko je le še privolil. “Imel je neverjetno lastnost, daje vedno dobil, kar je želel. Ocenil je človeka in vedel natančno, kaj mora reči, da nanj napravi vtis,” seje spominjal Sculley. “Prvič v štirih mesecih sem spoznal, da ne morem reči ne.” Zimsko sonce je zahajalo. Zapustila sta stanovanje in šla čez park nazaj v Carlyle.

Medeni tedni

Sculley je prispel v Kalifornijo ravno pravi čas maja leta 1983 za Applov delovni oddih v Pajaro Dunesu. Čeprav je doma v Greemvichu pustil vse svoje temne obleke razen ene, se je le s težavo privadil sproščenemu vzdušju. Jobs je sedel prekrižanih nog na tleh pred sejno dvorano in se odsotno igral s prsti na stopalih. Sculley je skušal vsiliti nekakšen umik; želel je razpravljati o tem, kako razločevati njihove izdelke - apple II, apple III, liso in maca - in ali bi bilo smiselno, da podjetje organizirajo okoli produktnih linij ali trgov ali funkcij. Vendar seje razprava razvila v kaotično izmenjavo naključnih zamisli, pritožb in pogovorov.

V nekem trenutku je Jobs napadel ekipo za liso, češ da izdelujejo neuspešen izdelek. “No,” je nekdo odvrnil, “ampak vi pa še niste končali macintosha! Zakaj ne počakaš, da končate, preden kritiziraš?” Sculley je bil zaprepaden. Pri Pepsiju ne bi nihče tako ugovarjal predsedniku uprave. “Tu pa so vsi padli po Stevu.” To gaje spomnilo na staro šalo, ki jo je bil slišal od enega od Applovih prodajalcev oglasov: “Kakšna je razlika med Applom in skavti? Skavte vodijo odrasli.”

Sredi prerekanja je šibak potres stresel stavbo. “Stecite na obalo,” je nekdo zavpil. Vsi so stekli skozi vrata proti morju. Potem je nekdo zavpil, daje prejšnji potres sprožil velik val, zato so se vsi obrnili in stekli v nasprotno smer. “Neodločnost, nasprotujoča si navodila, grožnja naravne katastrofe, vse to je nakazovalo, kaj bo še prišlo,” je Sculley pozneje zapisal.

Neko sobotno dopoldne je Jobs povabil Sculleyja in njegovo ženo Leezy k sebi na zajtrk. S svojim dekletom Barbaro Jasinski, pametno in zadržano lepotico, kije delala za Regisa McKenno, je tedaj živel v lepi, a ne razkošni hiši v slogu iz obdobja Tudorjev v Los Gatosu. Leezy je prinesla ponev in pripravila vegetarijanske omlete. (Jobs se je začasno nekoliko oddaljil od stroge veganske prehrane.) “Se opravičujem, da nimam veliko pohištva,” je rekel Jobs. “Enostavno še nisem utegnil.” To je bila ena od njegovih posebnosti: Zaradi strogih meril glede oblikovanja in izdelave ter špartanskega pogleda na svet ni želel kupovati pohištva, ki ga ne bi povsem prevzelo. Imel je Tiffanyjevo svetilko, antično jedilno mizo in predvajalnik za laserske videoplošče, priključen na Sonyjev trinitron, namesto kavčev in sedežev pa je imel po tleh razpostavljene blazine iz penaste gume. Sculley se je nasmehnil in pomislil, da se to ne razlikuje bistveno od njegovega divjega in špartanskega življenja v nametanem newyorškem stanovanju na začetku njegove poklicne poti.

Jobs je zaupal Sculleyju, da pričakuje, da bo umrl mlad, zato mora hitro kaj doseči, da bo pustil sledi v zgodovini Silicijeve doline. “Vsi preživimo le kratko obdobje tu na zemlji,” je povedal zakoncema Sculley, ko so tisto jutro sedeli za mizo. “Verjetno imamo priložnost, da storimo le nekaj velikih stvari in jih storimo dobro. Nihče ne ve, kako dolgo bo tu, tudi jaz ne, vendar imam občutek, da moram storiti veliko, dokler sem še mlad.”

Jobs in Sculley sta se prve mesece njunega razmerja pogovarjala več desetkrat na dan. “S Stevom sva si postala resnično blizu, skoraj ves čas sva bila skupaj,” je rekel Sculley. “Pogovarjala sva se z nedokončanimi stavki.” Jobs je laskal Sculleyju. Ko seje oglasil, da bi kaj prediskutirala, je rekel na primer: “Ti si edini, ki bo to razumel.” Drug drugemu sta nenehno govorila - pravzaprav tako pogosto, da bi moralo biti zaskrbljujoče kako zadovoljna sta drug z drugim in da delata tesno skupaj. Sculley pa je ob vsaki priložnosti odkril podobnosti z Jobsom in jih poudarjal:

Lahko sva končevala stavke drug drugemu, ker sva bila na isti valovni dolžini. Steve meje na primer zbudil ob dveh zjutraj in mi po telefonu zaupal zamisel, ki se mu je pravkar porodila. “Živjo, jaz sem,” je nedolžno rekel zaspanemu poslušalcu in se sploh ni zavedal, koliko je ura. Tudi jaz sem tako počel svojčas pri Pepsiju. Steve je razdiral predstavitev, ki naj bi jo imel naslednje jutro, metal je ven slike in besedilo. Tako sem počel tudi jaz, ko sem se na začetku svoje zaposlitve pri Pepsiju trudil, da bi govorjenje pred občinstvom preoblikoval v pomembno menedžersko orodje. Kot mlad član vodstva sem bil vedno nestrpen, da se stvari postorijo, in sem pogosto verjel, da jih sam lahko opravim bolje. Enako je bilo s Stevom. Včasih se mi je zdelo, kot da gledam Steva, kako me igra v filmu. Podobnosti so bile neverjetne, prav zaradi njih pa sva razvila tako popolno simbiozo.

Šlo je za samoprevaro, ki je obetala katastrofo. Jobs je to že kmalu zaznal. “Imela sva različne poglede na svet, različno sva gledala na ljudi, imela sva različne vrednote,” seje spominjal Jobs. “To sem začel spoznavati nekaj mesecev potem, ko je prišel. Ni se kaj prida hitro učil, ljudje, ki jih je postavljal na višje položaje, pa so bili praviloma nesposobni.” Vedel pa je, da lahko manipulira Sculleyja, tako da igra na njegovo prepričanje, kako zelo sta si podobna. Čim bolj pa gaje manipuliral, tem bolj gaje preziral. Pozorni opazovalci v skupini za maca, kakršna je bila na primer Joanna Hoffman, so kmalu ugotovili, kaj se dogaja, in jim je bilo jasno, da bo neizbežni razdor še toliko bolj eksploziven. “Steve je Sculleyja prepričeval, da je nekaj posebnega,” je rekla. “Sculley o sebi nikoli ni tako mislil. Postal je zaslepljen, ker gaje Steve obkladal s celim kupom lastnosti, ki jih dejansko ni imel. Ko je postalo jasno, da Sculley ne dosega vseh teh pričakovanj, je zaradi Stevove popačitve stvarnosti nastalo eksplozivno stanje.”

Sčasoma seje gorečnost začela ohlajati tudi na Sculleyjevi strani. Nje-

gova slabost, daje skušal upravljati neorganizirano podjetje, je bila delno posledica njegove želje, da bi ugajal drugim ljudem - ene od številnih lastnosti, ki jih ni delil z Jobsom. Bil je uglajen človek in je težko prenašal Jobsovo surovost do sodelavcev. “Šla sva v prostore maca ob enajstih zvečer,” se je spominjal, “in prinesli so mu kodo, da bi jo pogledal. V nekaterih primerih je ni niti pogledal. Le vzel jo je v roke in jim jo vrgel nazaj. Rekel sem mu: ‘Kako lahko to zavrneš?’ Odvrnil je: ‘Vem, da lahko naredijo bolje.”’ Sculley gaje skušal podučiti. “Moraš se naučiti, kako se zadržati,” mu je nekoč rekel. Jobs se je strinjal, vendar ni bilo v njegovi naravi, da bi filtriral svoje občutke.

Sculley je začenjal verjeti, da se Jobs do ljudi vede tako nemirno in ekscentrično zaradi globokih psiholoških razlogov, morda celo blage bipolarnosti. Njegovo razpoloženje je divje nihalo; včasih je bil vznesen, drugič spet pobit. Včasih je brez opozorila bruhnil v surovo zmerjanje in Sculley gaje moral miriti. “Dvajset minut pozneje so me spet poklicali in me prosili, naj pridem, ker se Stevu spet meša,” je rekel.

Do prvega resnega nesporazuma je prišlo glede cene, ki naj bi jo postavili macintoshu. Prvotno so načrtovali, da bo računalnik stal 1000 dolarjev, zaradi Jobsovih sprememb pa so se stroški zvišali in odločili so se, da ga prodajajo za 1995 dolarjev. Ko pa sta Jobs in Sculley začela načrtovati veliko marketinško akcijo za začetek prodaje, se je Sculley odločil, da bi morali zaračunavati še 500 dolarjev več. Na marketinške stroške je gledal kot na katerekoli druge proizvodne stroške, ki jih je treba upoštevati pri ceni. Jobs seje besno uprl. “To bo uničilo vse, za kar se zavzemamo,” je rekel. “Želim, daje to revolucija, ne pa, da stremimo za čim večjim dobičkom.” Sculley je rekel, daje izbira preprosta: Lahko se odloči za ceno 1995 dolarjev ali pa za velik proračun za marketing, ne pa za oboje.

“Tole vam ne bo všeč,” je Jobs rekel Hertzfeldu in drugim inženirjem. “Sculley vztraja na tem, da za maca računamo 2495 dolarjev namesto 1995.” Inženirji so se res zgrozili. Hertzfeld je poudaril, da so naredili maca za ljudi, kakršni so sami, zato bi bila previsoka cena ‘izdajstvo’ tega, v kar so verjeli. Jobs pa jim je obljubil: “Ne skrbite, ne bom mu tega dovolil!” Na koncu je obveljala Sculleyjeva. Jobs se je razburil še po petindvajsetih letih, ko se je spominjal te odločitve: “To je bil glavni razlog, zakaj se macintosh ni dovolj dobro prodajal in je Microsoft prevladal na trgu.” Zaradi te odločitve je čutil, kakor da izgublja nadzor nad svojim izdelkom in podjetjem, to pa je bilo tako nevarno, kot da bi tigra stisnili v kot.

PETNAJSTO POGLAVJE

LANSIRANJE

Vtis na vesolje

reklama ‘1984’

Pravi umetniki prodajajo    >

Vrhunec Applove prodajne konference oktobra leta 1983 na Havajih je bila satira na televizijsko oddajo Zmenkarije. Jobs je vodil, njegovi trije tekmovalci, ki jih je prepričal, da so prileteli na Havaje, pa so bili Bill Gates in še dva vodilna moža podjetij za razvoj programske opreme, Mit-ch Kapor in Fred Gibbons. Ob spremljajoči glasbi se je trojica posedla. Gatesu, ki je bil videti kot mlad gimnazijec, je 750 prisotnih Applovih prodajalcev divje ploskalo, ko je rekel: “V letu 1984 pri Microsoftu pričakujemo polovico prihodkov od programske opreme za macintosh.”

Jobs, gladko obrit in dobre volje, se je široko nasmehnil in vprašal, ali Gates meni, da bo macintoshev novi operacijski sistem postal eden od standardov za računalnike. Gates je odvrnil: “Novega standarda ne dobimo tako, da naredimo nekaj malce drugače, biti mora resnično novo in mora igrati na domišljijo uporabnikov. Od vseh računalnikov, ki sem jih kdajkoli videl, pa le macintosh temu ustreza.”

A že tedaj, ko je Gates to govoril, Microsoft ni več le sodeloval z Applom, temveč je postajal njegov tekmec. Še vedno so proizvajali uporabniško programsko opremo za Apple, na primer Microsoft Word, vse večji delež prihodka pa so dobivali od operacijskega sistema, ki so ga napisali za IBM-ov osebni računalnik. V preteklem letu je bilo prodanih

279.000 applov II, pa 240.000 računalnikov IBM PC in njegovih klonov. Podatki za leto 1983 pa so bili že močno drugačni: 420.000 applov II in 1,3 milijona IBM-ov in klonov. Tako apple III kot lisa pa sta bila bolj ali manj mrtva.

Ravno ko so Applovi prodajalci prihajali na Havaje, so ta premik izpostavili na naslovnici revije Business Week. ‘Zmagovalec med osebnimi računalniki je ... IBM’ so zapisali z velikimi črkami. V članku so opisali podrobnosti vzpona računalnika IBM PC. “Boj za prevlado je končan,” je pisalo. “Z neverjetnim prodorom je IBM v dveh letih prevzel 26 % trga, predvidoma pa bo do leta 1985 imel polovico svetovnega trga. Dodatnih 25 % bodo pokrili računalniki drugih proizvajalcev, združljivih z IBM-om.”

To je pomenilo še dodatni pritisk na macintosha, ki naj bi zagledal luč sveta čez tri mesece, januarja leta 1984 in naj bi tekmoval z IBM-om. Na prodajni konferenci seje Jobs odločil, da spopad kar se da izpostavi. Stopil je na oder in naštel vse napačne korake, ki jih je bil IBM storil od leta 1958, in potem s pomenljivim glasom opisal, kako zdaj skuša prevzeti trg osebnih računalnikov: “Bo Veliki modri obvladoval celotno računalniško panogo? Celotno informacijsko dobo? Je imel George Onvell prav glede leta 1984?” V tem trenutku seje s stropa spustil zaslon, na katerem so potem prvič prikazali šestdeset sekund dolgo televizijsko reklamo za macintosh. V roku nekaj mesecev ji je bilo usojeno, da se zapiše v zgodovino oglaševanja, zdaj pa je opravila nalogo spodbujanja Applove demoralizirane prodajne službe. Jobs je vedno črpal energijo iz tega, da se je videl kot upornika, ki nasprotuje temnim silam. Zdaj mu je z isto vizijo uspelo vliti nove moči svojim vojščakom.

Čakala pa jih je še ena ovira: Hertzfeld in drugi čarovniki so morali še do konca napisati kodo za macintosh. Prodajati naj bi ga začeli v ponedeljek, 16. januarja. Teden dni pred rokom so inženirji prišli do spoznanja, da jim ne bo uspelo.

Jobs je bil v hotelu Grand Hyatt na Manhattnu, kjer seje pripravljal na predstavitev novinarjem, zato so v nedeljo zjutraj pripravili telekonferenco. Vodja ekipe za programsko opremo je Jobsu mimo opisal stanje, Hertzfeld in drugi pa so se drenjali okoli telefonskih zvočnikov in zadrževali dih. Potrebovali so le še dodatna dva tedna. S prvimi pošiljkami bi lahko preprodajalcem dobavili programsko opremo, ki bi jo označili kot ‘predstavitveno’, čim pa bi jo konec meseca povsem izgotovili, bi jo zamenjali. Sledil je kratek premolk. Jobs se ni razjezil, spregovoril je hladno in resno. Rekel jim je, da so resnično odlična ekipa. Tako odlična, da mu je bilo jasno, da lahko to opravijo. “To nam ne sme spodleteti!” je izjavil. Na delovnem mestu v zgradbi Bandley je bilo slišati skupinski vzdih olajšanja. “Na tem delate že mesece in dodatna dva tedna se ne bosta veliko poznala. Kar končajte. Kodo bom poslal na trg naslednji ponedeljek.”

“To moramo res končati,” je rekel Steve Capps. In res so. Tudi tokrat jih je Jobsovo polje popačene stvarnosti pripravilo do tega, da so opravili nekaj, za kar niso mislili, daje mogoče. V petek je Randy Wigginton prinesel velikansko vrečo s čokolado oblitih kavnih bonbonov, da bodo zdržali naslednje tri noči. Ko je Jobs v ponedeljek ob pol devetih zjutraj prispel na delo, je Hertzfeld povsem izčrpan ležal na kavču. Nekaj minut sta se pomenkovala o preostali drobni težavi v programski opremi, in Jobs je razsodil, da jih to ne sme motiti. Hertzfeld seje odvlekel do svojega modrega Volkswagnovega hrošča (registrska številka: MACWIZ) in se odpeljal domov spat. Le malo pozneje so iz Applove tovarne v Fremontu začele prihajati škatle s pisanimi podobami macintosha. Pravi umetniki prodajajo, je izjavil Jobs, in zdaj so to resnično storili.

Reklama ‘1984’

Spomladi leta 1983, ko je Jobs začel načrtovati začetek prodaje macintosha, je naročil izdelavo reklame, ki bi bila prav tako revolucionarna in čudovita kot izdelek, ki so ga bili ustvarili. “Želim nekaj, pri čemer bodo ljudje onemeli,” je rekel. “Želim, da udari kot strela z jasnega.” Nalogo je dobila reklamna agencija Chiat/Day, ki je Apple podedovala kot stranko, ko je kupila reklamni del podjetja Regisa McKenne. Projekt je vodil Lee Clow, sloki veseljak s košato brado, razmršenimi lasmi in živahnimi očmi, kreativni direktor agencijske poslovalnice v Venice Beachu v Los Angelesu. Bilje iznajdljiv in zabaven, sproščen, a vendarle pozoren. Med njim in Jobsom seje vzpostavilo razmerje, kije trajalo tri desetletja.

Clow in dva iz njegove ekipe, pisec besedil Steve Hayden in umetniški direktor Brent Thomas, so se poigravali s sloganom na temo romana Georgea Onvella: ‘Zakaj leto 1984 ne bo kot 1984\ Jobsu je bilo to nadvse všeč in jim je naročil, da reklamo pripravijo za začetek prodaje macintosha. Izdelali so zaporedje prizorov za šestdeset sekund dolgo reklamo, ki bi bila videti kot del znanstvenofantastičnega filma. V njej mlada ženska ubeži onvellovski miselni policiji in vrže težko kladivo v zaslon, na katerem oblastno govori Veliki brat.

Reklama je dobro ujela tedanje vzdušje revolucije v osebnem računalništvu. Številni mladi ljudje, še posebej tisti v protikulturi, so računalnike videli kot inštrument, ki ga lahko onvellovske oblasti in velikanske korporacije uporabljajo za uničevanje individualnosti. Konec sedemdesetih let pa je postajalo jasno, da so lahko tudi orodje za osebne dosežke. V reklami je bil mac prikazan kot bojevnik za to slednje, Apple pa kot odlično, uporno in junaško podjetje, ki kot edino preprečuje veliki, zlobni korporaciji, da bi izpeljala svoje načrte o svetovni prevladi in popolnem obvladovanju duha.

Jobsu je bilo to všeč. Tema reklame je pri njem močno odzvanjala. Imel se je za upornika in se je rad povezoval z vrednotami sodrge hekerjev in gusarjev, ki jih je zaposlil na projektu macintosh. Čeprav je pustil komuno z nasadom jablan v Oregonu, da je ustanovil korporacijo Apple, se je še vedno videl kot člana protikulture in ne toliko korporativne kulture.

Globoko v sebi pa je tudi spoznaval, da vse bolj opušča hekerskega duha. Kdo bi lahko celo rekel, daje izdajalec. Medtem ko je bil Wozniak zvest etiki iz časov društva Homebrevv, ko je brezplačno delil načrte appla I z drugimi, je Jobs vztrajal, da plošče prodajata. Jobs je tudi želel Apple pretvoriti v korporacijo, medtem ko je Wozniak zagovarjal brezplačno razdelitev opcij na delnice prijateljem, ki so bili z njima v garaži. Zdaj se je Jobs pripravljal na začetek prodaje macintosha, računalnika, ki je kršil številna načela hekerskega kodeksa: Bil je predrag, ni imel rež, kar je pomenilo, da uporabniki ne bodo mogli vstavljati razširitvenih kartic ali se priključiti na matično ploščo, da bi dodali lastne funkcije; plastično ohišje pa je bilo mogoče odpreti le s posebnim orodjem. Sistem je bil povsem zaprt, kot da bi ga izdelal Veliki brat in ne kak heker.

Z reklamo ‘1984’je tako Jobs sebi in vsemu svetu na novo potrjeval samopodobo, ki si jo je želel. Junakinja z risbo macintosha na snežno beli majici je bila odpadnica, ki naj bi ukanila oblast. Ko je Jobs kot režiserja reklamnega spota najel Ridleyja Scotta, ki je pravkar uspel s filmom Iztrebljevalec, je sebe in Apple povezal z vzdušjem kiberpanka tistega časa. Apple se je tako lahko navezal na upornike in hekerje z drugačnimi pogledi, Jobs pa si je lahko spet pridobil pravico, da se tudi sam poistoveti z njimi.

Ko je Sculley videl slike zaporedja prizorov, je sprva dvomil o ustreznosti reklamnega spota, vendar je Jobs vztrajal, da potrebujejo nekaj revolucionarnega. Uspel je dobiti nezaslišano vsoto 750.000 dolarjev le za snemanje reklamnega spota, ki so ga nameravali prikazati med ključno tekmo ameriškega nogometa. Ridley Scott je film posnel v Londonu in pri tem uporabil na ducate pravih obritoglavcev med množico, ki je zavzeto poslušala Velikega brata na zaslonu. Junakinjo je igrala metalka diska. Z uporabo hladnega industrijskega okolja s prevladujočimi kovinsko sivimi odtenki je Scott pričaral antiutopično vzdušje Iztrebljevalca. V trenutku, ko Veliki brat najavi “Prevladali bomo!”, pa junakinja s kladivom raztrešči zaslon in ta se razblini v blisku svetlobe in dima.

Ko je Jobs na srečanju na Havajih pokazal reklamni spot predstavnikom Applove prodajne mreže, so bili navdušeni. Zato gaje decembra leta 1983 pokazal še upravnemu odboru. Ko so v sejni sobi spet prižgali luči, je bilo vse tiho. Philip Schlein, glavni direktor Macy’s Califomia, je glavo položil na mizo. Mike Markkula je nemo strmel predse in najprej je bilo videti, da ga je spot tako prevzel. Potem je spregovoril: “Kdo je za to, da poiščemo novo reklamno agencijo?” Sculley se je spominjal: “Večina je menila, da tako slabega spota še niso videli.” Tudi Sculley si je premislil. Chiat/Day je naročil, da prodajo oba reklamna termina, ki soju bili zakupili - enega dolgega šestdeset sekund, drugega trideset.

Jobs je bil povsem iz sebe. Nekega večera je Wozniak, kije v preteklih dveh letih prihajal v Apple in spet odhajal iz njega, zajadral v macinto-shevo zgradbo. Jobs ga je zgrabil in rekel: “Pridi sem in si tole oglej.” Privlekel je videopredvajalnik in mu pokazal spot. “Bil sem presunjen,” se je spominjal Wozniak. “Zdel se mi je nekaj najbolj neverjetnega.” Ko mu je Jobs povedal, da se je uprava odločila, da ga ne predvajajo med tekmo, ga je Wozniak vprašal, koliko bi to stalo. Jobs mu je povedal, da

800.000 dolarjev. S svojo značilno impulzivno dobroto je Wozniak takoj ponudil: “Plačam polovico, če plačaš polovico še ti.”

Izkazalo seje, da to ni bilo potrebno. Agencija je uspela prodati tride-setsekundni termin, zaradi nekakšne pasivne upornosti pa daljšega termina niso prodali. “Povedali smo jim, da ga nismo mogli prodati, čeprav v resnici nismo poskusili,” se je spominjal Lee Clow. Sculley je odločitev, kaj je treba storiti, prepustil Billu Campbellu, vodji trženja, verjetno zato, da bi se izognil soočenju ali z upravo ali Jobsom. Campbell, nekdanji trener ameriškega nogometa, seje odločil, da spot predvajajo.

Na začetku tretje četrtine odločilne tekme, Super Bowl XVIII, so favoriti, Raiders, zadali gol Redskinsom. Na televizijskih zaslonih po vsej državi pa se potem ni pokazal ponovljeni posnetek tega dejanja, temveč so se za polni dve sekundi zatemnili. Potem seje pojavila srhljiva čmo-bela podoba brezvoljnih ljudi, ki so korakali po taktih mrakobne glasbe. Več kot šestindevetdeset milijonov gledalcev je strmelo v reklamni spot, kakršnega še nikoli niso videli. Na koncu, ko so otopeli ljudje z grozo opazovali, kako se Veliki brat razblinja, je napovedovalec mimo povedal: “24. januarja bo Apple Computer predstavil macintosha. Tedaj boste videli, zakaj 1984 ne bo kot ‘1984’.”

Reklama je povzročila pravo senzacijo. Tisti večer so vse tri glavne televizijske mreže in petdeset krajevnih postaj poročale o spotu in mu tako omogočile dodatno pozornost, kakršna je bila pred dobo YouTuba nepredstavljiva. Pozneje sta ga tako TV Guide kot Advertising Age izbrali kot najboljši reklamni spot vseh časov.

Reklamni učinek

Steve Jobs je sčasoma postal veliki mojster lansiranja novih izdelkov. V primeru macintosha je bil neverjetni spot Ridleyja Scotta samo ena od sestavin. Drugi del recepta je bilo pokrivanje medijev. Jobs je našel načine, kako vžgati publiciteto do te mere, da seje sama vzdrževala, kot kaka verižna reakcija. Ta pristop je uporabil pri vsakem večjem lansiranju izdelka, od macintosha leta 1984 do ipada leta 2010. Kot čarovniku mu je spet in spet uspelo s to zvijačo, celo potem, ko so jo novinarji videli že deset- ali večkrat in so razumeli, kako deluje. Nekaj prijemov seje naučil od Regisa McKenne, ki je bil pravi profesionalec, ko je razvajal nadute novinarje in se jim dobrikal. Jobs pa je imel intuitiven občutek, kako zbuditi vzburjenje, manipulirati tekmovalne nagone novinarjev in ponujati ekskluzivni dostop v zameno za naklonjeno obravnavo.

Decembra leta 1983 je Jobs svoja inženirska genija, Andyja Hertzfelda in Burrella Smitha, popeljal v New York na obisk k reviji Newsweek, da bi jim pripovedovali o “fantih, ki so ustvarili maca”. Potem ko so obiskovalci prikazali enega od računalnikov, so jih popeljali navzgor, da bi se sestali s Katherine Graham, legendarno lastnico revije, ki jo je strastno zanimalo vse, kar je bilo novo. Pozneje je revija poslala pisca s tehniškim znanjem in fotografa, da bi nekaj časa prebila s Hertzfeldom in Smithom v Palo Altu. Sledil je nadvse naklonjen in poglobljen članek o obeh inženirjih, opremljen s fotografijami, na katerih sta bila videti kot angela nove dobe. Članek je navajal Smitha, kako pripoveduje, kaj bi rad počel v prihodnje: “Rad bi izdelal računalnik za devetdeseta leta, le da ga želim napraviti že zdaj.” Članek je opisoval tudi mešanico vihravosti in karizme njegovega šefa: “Jobs včasih svoje zamisli brani z glasnimi izbruhi, ki niso vedno nedolžni; govori se, da je nekoč grozil zaposlenim, da jih bo odpustil, ker so trdili, da bi morali njegovi računalniki imeti tipke za premikanje kazalca, kar je Jobs imel za nepotrebno. Lahko pa se vede tudi z zanimivo kombinacijo prijetnosti in nepotrpežljivosti ter niha med premeteno zadržanostjo in izrekanjem svojega najljubšega vzklika navdušenja: ‘Noro super.’”

Novinar s tehnološkim ozadjem, Števen Levy, ki je tedaj delal za Rolling Stone, je prišel intervjuvat Jobsa, ta pa gaje nagovarjal, naj prepriča založnika, da bi macovo ekipo postavil na naslovnico revije. “Možnost, da bi Jann Wenner namesto Stinga objavil fotografijo gruče računalniških fanatikov, je približno ena proti miljavžent,” si je mislil Levy in imel je prav. Jobs je Levyja popeljal v picerijo in ga prepričeval: Rolling Stonu da “gre slabo, objavlja zanič članke ter besno išče nove teme in nove bralce. Mačje lahko rešitev!” Levy se ni dal. Rolling Stone je bil po njegovem dejansko dobra revija in vprašal je Jobsa, ali je v zadnjem času sploh kaj prebral. Jobs je odvrnil, da je, in sicer članek o MTV, ki da je bil “navadno sranje”. Levy je odvrnil, da je članek napisal on. Jobsu je treba priznati, da ob tem razkritju ni spremenil ocene, pač pa je postal filozofski in začel govoriti o macintoshu. Rekel je, da imamo nenehno koristi od napredkov, ki so se zgodili prej, in od stvari, ki so jih ljudje pred nami razvili. “Čudovito je, ko lahko ustvarimo nekaj, kar to postavi nazaj v bazen človeških izkušenj in znanja.”

Levyjev članek ni prišel na naslovnico. V prihodnosti pa se je vsako lansiranje pomembnega izdelka, pri katerem je bil udeležen Jobs - pri NeXT-u, Pixarju in pozneje, ko se je vrnil k Applu pojavilo na naslovnici Tima, Newsweeka ali Business Weeka.

24. januar 1984

Tisto jutro, ko so s kolegi končali programsko opremo za macintosh, je šel Andy Hertzfeld izčrpan domov in vsaj en dan ni nameraval vstati iz postelje. Tisto popoldne, zgolj po šestih urah spanja, pa se je vrnil na delovno mesto. Želel je preveriti, ali je vse v redu, večina njegovih kolegov pa je storila enako. Postopali in posedali so naokoli, izčrpani, a hkrati razburjeni, ko je vstopil Jobs. “Hej, pokonci, niste še končali!” je izjavil. “Potrebujemo programsko opremo za predstavitev!” Načrtoval je, da teatralno odkrijejo macintosh pred številno publiko in prikažejo nekaj njegovih zmogljivosti, medtem ko predvajajo glasbo iz filma Ognjene kočije. “To je treba narediti do konca tedna, da bo pripravljeno za vajo,” je dodal. Hertzfeld se je spominjal, kako so vsi zastokali. “Ko pa smo se pogovarjali, smo ugotovili, da nas bo zabavalo, pripraviti nekaj impresivnega.”

Dogodek ob lansiranju so načrtovali za Applovo letno skupščino delničarjev 24. januarja - kar je pomenilo čez osem dni - v Flintovi dvorani na De Anza Community Collegeu. Jobs je predstavljanje novih izdelkov načrtoval tako, da bi bilo vse skupaj videti kot epohalni trenutek v svetovni zgodovini. Prva ključna dela takega pristopa so bili televizijski oglas in množica člankov s predhodnimi informacijami. Tretja sestavina je bilo javno razkritje samega izdelka ob spremljavi fanfar, pred občudujočo, zvesto publiko, med katero so sedeli tudi novinarji, vnaprej pripravljeni, da tudi njih prevzame navdušenje.

Hertzfeld je opravil izjemno dejanje in v dveh dneh napisal program za predvajanje glasbe, tako da je računalnik igral glasbo iz filma Ognjene kočije. Ko pa je Jobs slišal predvajanje, je menil, da je zanič, zato so se namesto tega odločili za posnetek. Jobs pa je bil navdušen nad generatorjem govora, kije pretvarjal pisno besedilo v govorjene besede s prisrčnim elektronskim naglasom, zato je sklenil, da bo ta del predstavitve. “Želim, daje macintosh prvi računalnik, ki se predstavi na glas!”je rekel.

Med vajo na večer pred lansiranjem nič ni delovalo pravilno. Jobsu ni bilo všeč, kako se je animacija premikala po zaslonu macintosha, zato je naročal nove in nove popravke. Prav tako ni bil zadovoljen z osvetlitvijo odra in je vodil Sculleyja, da se preseda s sedeža na sedež in mu pove svoje vtise o spremembah, ki so jih izvajali. Sculley se nikoli ni posebej posvečal osvetlitvi, zato je odgovarjal podobno, kot bi pacient odgovarjal okulistu, ko ga sprašuje, ali z določenimi lečami vidi črke ostreje. Vaje in spremembe so se nadaljevale pet ur, dolgo v noč. “Ljudi je spravljal ob pamet, na osebje je besnel pri vsakem zastoju v predstavitvi,” se je spominjal Sculley. “Zdelo se mi je, da ni nobene možnosti, da bomo vse opravili do predstavitve naslednjega dne.”

Še najbolj pa je Jobsa skrbel njegov lastni nastop. Sculley seje imel za dobrega pisca in je zato Jobsu svetoval nekaj sprememb v besedilu. Jobs seje spominjal, da gaje to nekoliko motilo, vendar je bil njun odnos še vedno v fazi, ko seje dobrikal Sculleyju. “Pomeniš mi toliko kot Woz in

Markkula,” mu je rekel. “Kot eden od ustanoviteljev podjetja si mi. Ona dva sta ga ustanovila, ti in jaz pa ustanavljava prihodnost.” Sculley je v tem užival.

Naslednje jutro je bila dvorana z 2600 sedeži nabito polna. Jobs je prišel oblečen v moder jopič, poškrobljeno belo srajco in bledo zelenega metuljčka. “To je najpomembnejši trenutek v mojem življenju,” je rekel Sculleyju, ko sta čakala za odrom, da se program začne. “Zelo sem živčen. Ti si verjetno edini človek, ki ve, kako se počutim glede tega.” Scul-ley gaje prijel za roko, jo nekaj časa držal in zašepetal: “Vso srečo.”

Jobs je stopil na oder najprej kot direktor podjetja, ki odpira skupščino delničarjev. “Rad bi skupščino odprl z dvajset let staro pesmijo Boba Dylana,” je rekel. Narahlo seje nasmehnil, potem pa pogledal na list papirja, ki gaje držal v roki, in bral iz pesmi ‘The Times They Are a-Chan-ging’ od druge kitice naprej. Z visokim glasom je hitro prebral deset vrstic in končal s “For the loser now / Will be later to win / For the times they are a-changin’.” Ta pesem je bila himna, s katero je bogati direktor uspel vzdrževati stik s svojo protikultumo stranjo. Imel je piratiziran izvod koncertne različice, ko je Dylan skupaj z Joan Baez nastopal na noč čarovnic leta 1964 v filharmonični dvorani Lincolnovega centra.

Na oder je stopil Sculley, daje poročal o prihodkih podjetja; poslušalci so ob njegovem monotonem podajanju podatkov postajali nemimi. Končal je na osebni noti: “Najpomembnejše, kar se mi je zgodilo v zadnjih devetih mesecih pri Applu, je bila priložnost, da sem se spoprijateljil s Stevom Jobsom,” je rekel. “Zveza, ki seje razvila med nama, mi nadvse veliko pomeni.”

Luči so se zatemnile, na odru se je spet pojavil Jobs in z novo vnemo ponovil poziv na boj, ki ga je imel na prodajni konferenci na Havajih. “Leta 1958,” je začel, “je IBM prezrl možnost, da bi kupil mlado podjetje, kije izumilo novo tehnologijo, xerografijo. Dve leti pozneje seje rodil Xerox in pri IBM se vse odtlej žrejo zaradi napačne odločitve.” Zbrani so se zasmejali. Hertzfeld je slišal različico tega govora tako na Havajih in drugod, pa ga je vendarle presenetilo, koliko bolj strastno je tokrat zvenelo. Jobs je potem, ko je naštel še druge napačne poteze podjetja IBM, še bolj zagreto in hitreje nadaljeval proti sedanjosti:

Zdaj smo leta 1984. Videti je, kot da si IBM želi vse. Apple je videti kot edini resen nasprotnik. Trgovci, ki so sprva sprejeli IBM odprtih rok, se zdaj bojijo prihodnosti, v kateri prevladuje IBM, in se obračajo nazaj k Applu kot edini sili, ki lahko v prihodnosti zagotovi njihovo svobodo. IBM si želi imeti vse, zato strelja na zadnjo prepreko, ki mu onemogoča prevlado - Apple. Bo Veliki modri obvladoval celotno računalniško panogo? Celotno informacijsko dobo? Je imel George Orwell prav?

Med stopnjevanjem govora so poslušalci prešli z mrmranja na ploskanje in na koncu na divje vzklikanje in skandiranje. Preden pa so lahko odgovorili na vprašanje o Orwellu, so se luči povsem zatemnile in na zaslonu seje začel predvajati reklamni spot ‘1984’. Ob koncu predvajanja je bilo celotno občinstvo na nogah in veselo vzklikalo.

Jobs je teatralno zakorakal čez temni oder do mizice, na kateri je čepela vreča. “Zdaj pa bi vam rad predstavil macintosha osebno,” je rekel. Iz vreče je potegnil računalnik, tipkovnico in miško, jih spretno povezal, potem pa iz srajčnega žepa potegnil eno od novih 3 1/2 palčnih disket. Začela je igrati filmska glasba iz Ognjenih kočij. Jobs je nekaj časa zadrževal dih, saj predstavitev prejšnji večer ni dobro delovala. Tokrat je delovala brez napake. Beseda ‘MACINTOSH’ seje pomikala vodoravno po zaslonu, potem pa sta se pod njo počasi prikazali ročno napisani besedi ‘Noro super’, kot da ju nekdo dejansko izpisuje. Občinstvo ni bilo vajeno tako lepega grafičnega prikaza in je za trenutek onemelo. Slišati je bilo nekaj presenečenih vzdihov. Potem je drug za drugim hitro sledilo nekaj zaslonskih posnetkov programske opreme: grafičnega paketa QuickDraw Billa Atkinsona, različne pisave, dokumenti, diagrami, risbe, igra šaha, program za tabele in slika Steva Jobsa z macintoshem, ki je kot zamisel lebdel v balončku nad njegovo glavo.

Ko je bilo končano, seje Jobs nasmehnil in ponudil še poslastico. “Veliko smo govorili o macintoshu,” je rekel. “Zdaj pa bi rad, da macintosh, prvič sploh, spregovori sam.” Stopil je nazaj do računalnika in pritisnil na tipko miške. Zaslišal se je prijeten, globok elektronski glas in macintosh seje kot prvi računalnik sploh predstavil sam: “Pozdravljeni. Ime mi je macintosh. Res je krasno, da nisem več spravljen v vreči,” je začel. Očitno le tega ni znal, da bi med izbruhom divjega vzklikanja in kričanja nekoliko počakal. Namesto da bi v tem užival, je nezadržno govoril naprej. “Glede na to, da nisem vajen govorjenja pred občinstvom, bi rad z vami delil misel, ki se mi je porodila, ko sem prvič videl IBM-ov veliki računalnik: Nikoli ne zaupaj računalniku, ki ga ne moreš sam nesti.” Spet je glasno navdušenje skoraj prevpilo njegove zadnje besede: “Očitno znam govoriti. Zdajle pa bi raje sedel in poslušal. Z velikim ponosom vas prepuščam človeku, ki mi je bil kot oče, Stevu Jobsu.”

Izbruhnil je splošni nered. Ljudje v množici so skakali gor in dol in divje dvigovali stisnjene pesti. Jobs je nežno pokimal in se močno raznežil. Na obrazu mu je sijal širok nasmešek. Ovacije so trajale kar pet minut.

Potem ko je bila ekipa maca popoldne že nazaj na Bandleyju 3, je na parkirišče zapeljal tovornjak in Jobs je vse popeljal tja, da so se zbrali okoli vozila. Na tovornjaku je bilo zloženih sto novih macintoshev, na vsakem pa je bila ploščica z imenom. “Steve je računalnike drugega za drugim predal članom ekipe, pri tem je vsakemu dal roko, medtem ko smo preostali stali okoli in vzklikali,” se je spominjal Hertzfeld. Pot do tod je bila naporna in ponos marsikoga je bil na njej prizadet zaradi Job-sovega nesramnega in grobega sloga vodenja. Vendar niti Raskin niti Wozniak niti Sculley, pa tudi nihče drugi v podjetju ne bi mogel ustvariti macintosha. Prav tako je malo verjetno, da bi kaj takega zraslo v ciljnih skupinah ali na komitejih. Tistega dne, ko je bil macintosh javno predstavljen, je novinar revije Popular Science vprašal Jobsa, kakšne tržne raziskave je bil opravil. Jobs je posmehljivo odvrnil: “Je Alexander Graham Bell opravil kakšno tržno raziskavo, predenje izumil telefon?”

ŠESTNAJSTO POGLAVJE

GATES IN JOBS

Ko se sekajo orbite Partnerstvo ob macintoshu

V astronomiji binarni sistem pomeni povezanost orbit dveh zvezd zaradi gravitacijske privlačnosti. V zgodovini je bilo polno podobnih situacij, ko je določeno dobo oblikovalo rivalstvo dveh orbitalnih superzvezd: na primer Albert Einstein in Niels Bohr pri fiziki dvajsetega stoletja ter Thomas Jefferson in Alexander Hamilton pri formiranju ameriške državne uprave. Prvih trideset let dobe osebnega računalništva, ki se je začela v poznih sedemdesetih letih, sta odločujoči binarni zvezdni sistem sestavljala dva energična mladeniča, ki sta oba pustila šolanje in sta se oba rodila leta 1955.

Bill Gates in Steve Jobs sta oba imela podobne ambicije na sotočju tehnologije in poslovanja, imela pa sta močno različna značaja in izhajala iz zelo različnih okolij. Gatesov oče je bil ugleden odvetnik v Seattlu, mati pa pomembna javna delavka in članica različnih pomembnih uprav. Hodil je na najboljšo zasebno gimnazijo, Lakeside, in seje tam navdušil za elektroniko, nikoli pa ni bil ne upornik, ne hipi, ne član protikulture, pa tudi ničesar duhovnega ni iskal. Gates ni sestavil modre škatlice, da bi z njo opetnajstil telefonsko podjetje ali kaj podobnega, temveč je za šolo napisal program za sestavljanje umikov, kar mu je pomagalo priti v razrede z dekleti, ki so mu bila všeč, ter program za štetje avtomobilov, s katerim je pomagal prometnim strokovnjakom v krajevni upravi. Vpisal se je na Harvard, ko pa se je odločil pustiti študij, to ni bilo zato, da bi šel iskat razsvetljenje k indijskemu guruju, temveč zato, da bi ustanovil podjetje za izdelovanje programske opreme.

Za razliko od Jobsa je bil Gates dober programer, razmišljal je bolj praktično, urejeno in je odlično analiziral in obdeloval informacije. Jobs je bil bolj intuitiven in romantičen, imel pa je tudi boljši občutek za to, kako napraviti tehnologijo uporabno ter znal oblikovati prijetne in lepe naprave ter prijazne vmesnike. Strastno je ljubil perfekcijo in je bil zato nemogoče zahteven, vodil pa je s kombinacijo karizmatičnosti in nepredvidljivih, silnih izbruhov. Gates je bil bolj metodičen. Imel je natančno vodene produktne sestanke o napredovanju razvoja izdelkov, kjer je mojstrsko prišel naravnost do jedra problema. Oba sta znala biti groba, vendar je bilo pri Gatesu - ki je v zgodnjem obdobju svoje poslovne poti kazal blage znake aspergerjevega sindroma, značilnega za zagrizene tehnološke navdušence - neprijazno vedenje manj osebno in je temeljilo bolj na razumski predimosti kot čustveni neobčutljivosti. Jobs je strmel v ljudi z gorečo, žaljivo intenzivnostjo; Gates se je včasih težko s kom pogledal iz oči v oči, vendar je bil v osnovi priljuden.

“Vsak od njiju je bil zase prepričan, daje pametnejši, vendar je Steve praviloma gledal na Billa kot na nekoliko manjvrednega, predvsem kar zadeva okus in slog,” je rekel Andy Hertzfeld. “Bill pa je zviška gledal na Steva, ker ta ni znal programirati.” Od vsega začetka njunega razmerja je bil Gates očaran od Jobsa in mu je nekoliko zavidal njegov hipnotični vpliv na ljudi. Zdel pa se mu je tudi “v temelju čudaški” in “nadvse okrnjen kot človek”, motili pa sta ga tudi Jobsova grobost in njegova lastnost, da “ti je rekel, da si bebec ali pa te je skušal zapeljati”. Jobsu pa se je zdel Gates grozljivo ozek. “Bil bi širši, če bi vsaj enkrat vzel LSD ali pa obiskal ašram, ko je bil mlajši,” je Jobs nekoč rekel.

Zaradi razlik v njuni osebnosti in značaju sta pristala na nasprotnih straneh tega, kar je postalo temeljna ločnica digitalne dobe. Jobs je bil perfekcionist, stremel je po obvladovanju prav vsega in seje vdajal brezkompromisnemu temperamentu umetnika. On in Apple sta bila zgled digitalne strategije tesno povezane strojne in programske opreme ter vsebine. Gates je bil pameten, preračunljiv in pragmatični analitik poslovnih in tehnoloških vprašanj. Microsoftov operacijski sistem in njegovo programsko opremo je bil pripravljen licencirati vrsti drugih izdelovalcev.

Trideset let pozneje je Gates nekoliko bolj spoštoval Jobsa. “Dejansko nikoli ni veliko vedel o tehnologiji, imel pa je neverjeten dar za to, kaj deluje,” je rekel. Jobs pa nikoli ni povsem spoštoval Gatesovih resničnih odlik. “Bill v resnici nima domišljije in nikoli ni ničesar izumil, zato se tudi po mojem mnenju zdaj bolje počuti v filantropiji kot tehnologiji,” je neupravičeno dejal. “Le brezsramno je kradel zamisli drugim.”

Ko so začeli razvijati macintosh, je Jobs obiskal Gatesa v njegovem podjetju blizu Seattla. Microsoft je napisal nekaj uporabniških programov za apple II, med drugim Multiplan, program za preglednice, in Jobs je želel navdušiti Gatesa in njegove, da bi jih napisali še več za macintosh. Ko je Jobs sedel v Gatesovi konferenčni sobi, je skušal pričarati prepričljivo vizijo računalnika za množice s prijaznim vmesnikom, ki bi jih izdelovali v milijonskih serijah v avtomatizirani kalifornijski tovarni. Zaradi njegovega opisa sanjske tovarne, ki bi vsrkavala kalifornijske silicijeve sestavne dele in jih pretvarjala v končane macintoshe, so pri Microsoftu projektu nadeli delovno ime pesek (Sand). Za to so celo našli razlago, ki bi ustrezala imenu kot kratici: Steve’s amazing new device (Stevova čudovita nova naprava).

Gates je ustanovil Microsoft potem, ko je napisal različico programskega jezika BASIC za računalnik altair. Jobs je želel, da Microsoft napiše različico tega jezika za macintosh, saj Wozniak kljub vsemu spodbujanju s strani Jobsa nikoli ni uspel prirediti Basica za apple II, tako da bi lahko delal s števili s plavajočo vejico. Poleg tega je za macintosh želel dobiti tudi uporabniško programsko opremo, na primer za urejanje besedil in preglednic. V tistem času je bil Jobs kralj, Gates pa navaden dvorjan: Leta 1982 je Applova letna prodaja dosegala milijardo dolarjev, Microsoftova pa borih 32 milijonov. Gates je podpisal pogodbo za razvoj grafične različice novega programa za preglednice, Excela, urejevalnika besedil Word in Basica.

Gates je pogosto obiskoval Cupertino, da so mu razkazovali macinto-shev operacijski sistem, ta pa ni naredil posebnega vtisa nanj. “Spominjam se, ko smo prvič šli dol, in je Steve imel program, pri katerem je le nekaj skakalo po zaslonu,” je rekel. “To je bil edini program, ki je deloval.” Motil gaje tudi Jobsov odnos. “Sloje za nekakšno zapeljevanje, pri katerem Steve pravi: ‘V resnici te ne potrebujemo, delamo nekaj čudovitega, samo zdaj je še pokrito.’ Po eni strani prodaja navdušeno in zagreto, hkrati pa je videti, da zraven misli: ‘Ne potrebujem te, morda pa ti pustim, da si vpleten.”’

Macintoshevi gusarji so Gatesa težko prenašali. “Videlo seje, da Gates ne zna dobro poslušati. Ni prenesel, da bi mu kdo pojasnil, kako kaj deluje, moral je pohiteti in skušati sam uganiti,” se je spominjal Hertzfeld. Pokazali so mu, kako se kazalec pri macintoshu gladko premika po zaslonu, ne da bi trepetal. “Kakšno strojno opremo imate za pomikanje kazalca?” je vprašal Gates. Hertzfeld, ki je bil nadvse ponosen na to, kako so to funkcionalnost dosegli zgolj s programsko opremo, je odvrnil: “Nimamo posebne strojne opreme za to!” Gates je vztrajal pri tem, da je treba za takšno pomikanje kazalca imeti posebno strojno opremo. “Kaj torej rečeš nekomu takemu?” je pozneje rekel Bruce Hom, eden od macinto-shevih inženirjev. “Jasno mi je bilo, da Gates ni take vrste človek, ki bi razumel eleganco macintosha ali bi jo znal ceniti.”

Kljub zadržanosti z obeh strani sta se obe ekipi veselili tega, da bo Microsoft izdelal grafično programsko opremo za macintosh, ki bo osebno računalništvo povedla v nove višave. Šli so v ugledno restavracijo, da bi proslavili. Microsoft je kmalu projektu dodelil številčno ekipo. “Več ljudi je pri nas delalo za maca kot pri njem,” je rekel Gates. “Imel je štirinajst ali petnajst ljudi. Mi smo jih imeli kakih dvajset. Resnično smo vse stavili na to.” In čeprav je Jobs menil, da Microsoftovi programerji nimajo nobenega okusa, pa so bili vendarle vztrajni. “Pripravljali so obupno programsko opremo,” se je spominjal Jobs, “vendar so vztrajali in jo izboljševali.” Sčasoma je Jobs tako vzljubil Excel, daje z Gatesom sklenil skrivno kupčijo: Če bi Microsoft za dve leti izdeloval Excel izključno za macintosh in ne bi pripravil različice za IBM PC, bi Jobs razpustil svojo skupino za različico Basica za macintosh in za nedoločen čas licenciral Microsoftov BASIC. Gates je modro sprejel predlog, kar je nadvse razjezilo Applovo ekipo, ki so ji ukinili projekt, Microsoftu pa je dalo vzvod pri prihodnjih pogajanjih.

Začasno se je med Gatesom in Jobsom spletla tesna vez. Tisto poletje sta šla na konferenco, ki jo je prirejal analitik računalništva Ben Rosen v Playboyevem klubu v Lake Geneva v Wisconsinu, kjer nihče ni vedel za grafične vmesnike, ki sojih razvijali pri Applu. “Vsi so se vedli, kot daje IBM PC vse, kar je bilo lepo, s Stevom pa sva se nekako smehljala in si mislila, hej, midva pa imava nekaj,” seje spominjal Gates. “In on je nekako nakazoval, vendar nihče ni dojel.” Gates začel je redno hoditi na Applove delovne oddihe. “Šel sem na vsak luau,” je rekel. “Bil sem član posadke.”

Gates je užival na svojih rednih obiskih Cupertina, kjer je lahko opazoval Jobsa pri njegovih prenapetih odnosih z zaposlenimi in razkazovanju svojih obsedenosti. “Steve je govoril, kako bo mac spremenil svet, in ob tem noro gnal zaposlene, tako z neverjetno napetostjo kot zapletenimi medčloveškimi odnosi.” Včasih je Jobs začel optimistično, pozneje pa je Gatesu zaupal svoje strahove. “Šla sva dol v petek zvečer, večerjala, Steve pa je na veliko govoril, kako je vse odlično. Potem pa je naslednji dan neizbežno tarnal: ‘Sranje, ali se bo to prodajalo, moj bog, moram dvigniti ceno, oprosti, da sem ti to naredil, moja ekipa pa so sami idioti.’”

Gates je videl delovanje Jobsovega polja popačene stvarnosti, ko se je pojavil Xeroxov računalnik star. Na skupni večerji ekipe nekega petkovega večera je Jobs vprašal Gatesa, koliko starov so dotlej prodali. Gates je odvrnil, da šeststo. Naslednji dan je Jobs pred Gatesom in celotno ekipo izjavil, daje bilo prodanih tristo starov, ob tem pa je pozabil, daje Gates malo pred tem vsem povedal, da so jih dejansko šeststo. “Celotna njegova ekipa me pogleda, kot da me želi vprašati, ali mu bom povedal, da je brezveznik,” seje spominjal Gates. Ob drugi priložnosti je bil Jobs s svojo ekipo na obisku pri Microsoftu, večerjali sotv teniškem klubu Seattla. Jobs je začel pridigati o tem, kako bosta macintosh in njegova programska oprema tako enostavna za uporabo, da priročniki sploh ne bodo potrebni. “Zdelo seje, kakor daje vsakdo, kije kdaj mislil, da bo kateremukoli uporabniškemu programu za mac priložen priročnik, kar se da velik idiot,” je rekel Gates. “Mi pa smo se spraševali, ali to resno misli in ali naj mu povemo, da ljudje dejansko pripravljajo priročnike.”

Čez čas je odnos postal manj rožnat. Prvotno so načrtovali, da bodo nekateri Microsoftovi uporabniški programi, kot so Excel, Chart in File, opremljeni z Applovim logotipom in jih bodo prodajali skupaj z macinto-shem. “Mi bi dobili po 10 dolarjev na program na računalnik,” je rekel Gates. Ta dogovor pa je razburil konkurenčne proizvajalce programske opreme. Poleg tega je kazalo, da bo Microsoft z nekaterimi programi zamudil. Zato je Jobs izkoristil klavzulo v pogodbi z Microsoftom in se odločil, da programska oprema ne bo priložena. Microsoft se bo moral sam potruditi, da razpeča programsko opremo kot izdelke, ki se prodajajo neposredno kupcem.

Gates se ni dosti pritoževal. Navadil seje že na to, da Jobs ne igra povsem pošteno, slutil pa je, da lahko odstranitev programske opreme od računalnika Microsoftu celo koristi. “Lahko smo zaslužili več z ločeno prodajo programske opreme,” je rekel. “Tako deluje bolje, če le verjameš, da boš imel soliden tržni delež.” Microsoft je pozneje začel izdelovati programsko opremo za številne različne računalniške sisteme, različici Worda za IBM PC pa je dajal prednost pred različico za macintosh. Na koncu je Jobsova odločitev, da se umakne iz pogodbe o skupni prodaji računalnika in programske opreme, Applu škodila bolj kot Microsoftu.

Ko je bil Excel za macintosh končan, sta ga Jobs in Gates skupaj predstavila na večerji za novinarje v Tavern on the Green v New Yorku. Ko so Gatesa vprašali, ali bo Microsoft izdelal tudi različico za IBM PC, ni razkril kupčije, ki sta jo bila sklenila z Jobsom, temveč je odvrnil le, da se to “sčasoma” lahko zgodi. Jobs je vzel mikrofon v svoje roke. “Prepričan sem, da bomo sčasoma vsi mrtvi,” seje pošalil.

Bitka za vmesnik

V tistem času je Microsoft izdeloval operacijski sistem DOS, ki ga je li-cenciral za računalnike IBM in z njimi združljive. Temeljil je na staromodni ukazni vrstici z neprijaznimi pozivnimi znaki kot na primer C:\>. Ko so Jobs in njegova ekipa začeli tesno sodelovati z Microsoftom, so se bali, da bodo Microsoftovci posnemali macintoshev grafični uporabniški vmesnik. Andy Hertzfeld je opazil, da ga človek pri Microsoftu, s katerim sta sodelovala, podrobno sprašuje o delovanju macintoshevega operacijskega sistema. “Povedal sem Stevu, da sumim, da nameravajo pri Microsoftu klonirati maca,” seje spominjal.

Upravičeno jih je skrbelo. Gates je menil, da je prihodnost v grafičnih vmesnikih in daje Microsoft prav toliko kot Apple upravičen do pristopa, ki so ga razvili v Xerox PARC. Pozneje je prostodušno priznal: “Nekako rečemo, ‘Hej, verjamemo v grafične vmesnike, tudi mi smo videli Xe-roxov alto.’”

Pri prvotnem dogovoru je Jobs prepričal Gatesa, da Microsoft ne bo izdelal grafične programske opreme za nikogar razen za Apple, dokler ne bo minilo leto dni od začetka prodaje macintosha januarja leta 1983. Na Applovo nesrečo pa ni nič pisalo o možnosti, da bi se lansiranje macintosha zakasnilo za celo leto. Tako se Gates ni prekršil, ko je novembra leta

1983 razkril, da namerava Microsoft za IBM PC razviti nov operacijski sistem z grafičnim vmesnikom z okni, ikonami in miško za navigacijo s kazanjem in klikanjem. Imenoval naj bi se Windows (Okna). Najavo izdelka v hotelu Helmsley Palače v New Yorku je Gates priredil v slogu Jobsa in je bila najbolj razkošna v dotedanji zgodovini Microsofta.

1 Jobs je bil besen. Vedel je, da ne more ničesar storiti --Microsoftov dogovor z Applom, da ne bo izdelal konkurenčne programske opreme, seje m iztekal -, a je vendarle udaril. “Takoj pokliči Gatesa, da pride sem dol,” je ukazal Miku Boichu, Applovemu pridigarju drugim podjetjem za programsko opremo. Gates je prišel sam, pripravljen na pogovor z Jobsom. “Poklical meje dol, da bi se jezil name,” seje spominjal Gates. “Šel sem dol v Cupertino, kot na ukaz. Rekel sem mu, da bomo naredili Windows. Rekel sem mu: ‘Prihodnost svojega podjetja stavimo na grafične vmesnike.’”

Dobila sta se v Jobsovi konferenčni sobi in Gates seje znašel obdan od desetih Applovih zaposlenih, ki so komaj čakali, kako ga bo njihov šef napadel. Ni jih razočaral. “Kradeš nam!” je vpil. “Zaupal sem ti, zdaj pa nam kradeš!” Hertzfeld seje spominjal, daje Gates le mimo sedel, gledal Steva naravnost v oči, potem pa mu je s svojim piskajočim glasom vrnil z izjavo, kije pozneje postala naravnost znamenita. “Steve, mislim, da na to lahko gledamo na več načinov. Mislim, da je nekako tako, kot da sva oba imela tega bogatega soseda, Xerox, in ko sem jaz vlomil v njegovo hišo, da bi mu ukradel televizor, sem odkril, da si mu ga že ti izmaknil.”

Ob Gatesovem dvodnevnem obisku seje razkril celotni spekter Jobsovih čustvenih odzivov in manipulativnih prijemov. Postalo je tudi jasno,

da se je simbioza med Applom in Microsoftom razvila v ples škorpijonov, pri katerem sta krožila drug okoli drugega in se zavedala, da bi pik kateregakoli povzročil probleme obema. Po soočenju v konferenčni sobi je Gates Jobsu zasebno pokazal, kaj načrtujejo za Windows. “Steve ni vedel, kaj bi rekel,” se je spominjal Gates. “Lahko bi rekel ‘A, to je kršitev tega pa tega,’ vendar ni. Dejansko pa je rekel ‘V resnici je to navadno sranje.”’ Gates je bil navdušen, ker je tako dobil priložnost, da Jobsa za trenutek pomiri. “Rekel sem ‘Ja, je lepo malo sranje.”’ Jobs je potem šel skozi pester nabor drugih čustev. “Med tem sestankom je bil nesramen, kot je le mogoče,” je rekel Gates. “Potem pa je nekaj časa skoraj jokal in rekel, naj mu vendar pustim možnost, da to izpelje - ali nekaj podobnega.” Gates se je odzival s popolno mirnostjo. “Zlahka obvladujem situacijo, ko koga prevzamejo čustva. Sam sem nekako manj čustven.”

Jobs je predlagal, da gresta na daljši sprehod, kar je pogosto storil, ko seje želel resno pogovarjati. Potikala sta se po ulicah Cupertina, do kolidža De Anza in spet nazaj, se ustavila na večerji in se potem spet sprehajala. “Morala sva se sprehajati, česar sam ne uporabljam kot metodo pri menedžmentu,” je rekel Gates. “Takrat je začel govoriti nekaj takega kot: ‘Prav, prav, samo ne naredi preveč podobno, kot je naše.”’

Izkazalo seje, da Microsoft ni uspel izgotoviti Windows 1.0 pred jesenjo 1985, pa še tedaj je bil izdelek kaj klavrn. Ni bil lep kot macintoshev vmesnik, okna pa so ležala drugo ob drugem in se niso tako čarobno prekrivala, kot je to uspel napraviti Bill Atkinson. Novinarji so se iz novega operacijskega sistema norčevali, potrošniki so ga ignorirali. Tako kot je pogosto pri Microsoftu, so sčasoma Windows izboljšali in potem z njim prevladali.

Jobs nikoli ni prebolel svoje jeze. “Popolnoma so nas okradli, saj Gates nima nobenega sramu,” mi je Jobs povedal skoraj trideset let pozneje. Ko je Gates to slišal, je odvrnil: “Če to res verjame, je vstopil v enega svojih lastnih polij popačene stvarnosti.” V pravnem pomenu je imel Gates prav, kakor so razsodila tudi sodišča v poznejših letih. Tudi na praktični ravni bi mu težko ne dali prav. Četudi je Apple sklenil pogodbo glede uporabe tega, kar so videli v Xerox PARC, je bilo neizbežno, da bodo tudi drugi razvili podobne grafične vmesnike. Kot je Apple ob tem spoznal, ‘videza in občutka’ računalniškega vmesnika ni lahko zaščititi.

Jobsov obup pa je bil prav tako razumljiv. Apple je pokazal večjo inovativnost, eleganco v izvedbi in genialnost v načrtovanju. A čeprav je Microsoft proizvedel vrsto nespretno posnetih izdelkov, je na koncu zmagal v vojni operacijskih sistemov. S tem se je pokazala temeljna hiba v delovanju sveta: Najboljši in najbolj inovativni izdelki ne zmagajo vedno. Desetletje pozneje je v tem duhu Jobs izustil obtožbo, ki je bila precej arogantna in pretirana, v njej pa je bilo vendarle zrno resnice. “Edina težava z Microsoftom je, da so enostavno brez okusa, absolutno brez okusa,” je rekel. “Tega ne rečem kar tako. Zelo resno je. Nimajo lastnih zamisli in v svoj izdelek ne dajejo veliko kulture.”

fr"

Jt'

SEDEMNAJSTO POGLAVJE

IKAR

Kdor visoko leta...

Visoko letenje

Lansiranje macintosha januarja leta 1984 je Jobsa izstrelilo v še višjo orbito zvezdništva, kar se je jasno pokazalo, ko je v tistem času obiskal Manhattan. Šel je na zabavo, ki jo je Yoko Ono priredila za svojega sina, Seana Lennona, in devetletniku podaril macintosha. Fantu je bil računalnik nadvse všeč. Tam sta bila tudi umetnika Andy Warhol in Keith Ha-ring. Tako ju je prevzelo, kaj vse je mogoče ustvariti z napravo, daje sodobna umetnost skoraj zavila na stransko pot. “Narisal sem krog,” je Warhol ponosno vzkliknil, potem ko je uporabil QuickDraw. Predlagal je Jobsu, naj nese računalnik tudi Micku Jaggerju. Ko je Jobs prispel do zvezdnikove hiše, je bil ta nekoliko zbegan. Ni se mu niti sanjalo, kdo je Jobs. Pozneje je Jobs povedal svoji ekipi: “Mislim, da je bil zadrogiran. Ali pa ima okvaro možganov.” Jaggerjeva hči Jade pa je takoj vzela računalnik in začela slikati s programom MacPaint, zato ga je Jobs dal njej namesto njenemu očetu.

Jobs je kupil podstrešni dupleks, ki ga je bil pokazal Sculleyju v San Remu na Central Park West na Manhattnu in za prenovo najel Jamesa Freeda iz podjetja I. M. Peija, vendar se potem nikoli ni vselil. (Pozneje gaje prodal Bonu za 15 milijonov dolarjev). V Woodsidu na hribih nad Palom Altom si je kupil staro vilo, ki jo je bil postavil lastnik bakrenih rudnikov. V to seje vselil, nikoli pa ni prišel do tega, da bi jo opremil.

Njegov status pri Applu se je povišal. Sculley ni skušal omejevati njegove avtoritete, temveč mu je je celo podelil še več: Oddelka za liso in macintosh so združili, pod Jobsovim vodstvom. Šlo mu je odlično, a to ga ni napravilo bolj mehkega. Ko je stal pred obema ekipama, da bi jima pojasnil, kako ju bo združil, je izkazal značilno kruto odkritosrčnost. Povedal jim je, da bodo vodilni iz njegove macintosheve skupine zasedli vse vodilne položaje, odpustili pa bodo četrtino lisine ekipe. “Vi niste uspeli,” je rekel in gledal naravnost v tiste, ki so delali na lisi. “Ste drugorazredna ekipa, drugorazredni igralci. Tu je preveč drugorazrednih in tretjerazrednih igralcev, zato vas bomo danes nekaj odpustili, tako pa boste imeli priložnost, da greste delat za naše sestrske družbe v dolini.”

Bill Atkinson, ki je bil delal na obeh ekipah, je menil, da je to ne le brezčutno, temveč tudi nepravično. “Ti ljudje so resnično trdo delali in so odlični inženirji,” je rekel. A Jobs seje oklepal tega, kar je imel za ključno menedžersko lekcijo z dela na macintoshu: Če želiš imeti ekipo samih prvorazrednih igralcev, moraš biti neizprosen. “Ko se ekipa veča, se je tako lahko sprijazniti z nekaj drugorazrednimi igralci, ti pa potem privabijo še nekaj drugorazrednih in kmalu imaš celo nekaj tretjerazrednih,” seje spominjal. “Izkušnja z macintoshem meje naučila, da prvorazredni igralci dobro sodelujejo le z drugimi prvorazrednimi igralci, kar pa pomeni, da ne moreš pristajati na drugorazredne.”

Jobs in Sculley sta začasno uspela prepričati sama sebe, daje njuno prijateljstvo še vedno močno. Tako pogosto in prisrčno sta izražala svojo naklonjenost drug drugemu, kot bi bila mladostniška zaljubljenca. Maja leta

1984 je minilo leto dni od Sculleyjevega prihoda in Jobs ga je povabil na večerjo v Le Mouton Noir, odlično restavracijo na hribovju jugozahodno od Cupertina. Na Sculleyjevo presenečenje je Jobs povabil celotno Applovo upravo, najvišje menedžerje in celo nekaj investitorjev z vzhodne obale. Sculley seje spominjal, kako je med čestitkami s koktajli Jobs stal ob strani, si pokimaval in se skrivnostno smehljal. Jobs je na začetku večerje osladno nazdravil: “Najsrečnejša dneva mojega življenja sta bila, ko smo začeli prodajati macintosh in ko je John Sculley sprejel povabilo, da se pridruži Applu,” je rekel. “To je bilo najlepše leto mojega življenja, ker sem se od Johna toliko naučil.” Potem je Sculleyju poklonil montažo spominkov preteklega leta.

Sculley se je odzval s svojim lastnim slavospevom partnerstvu z Jobom v preteklem letu, končal pa je z izjavo, ki so si jo prisotni dobro zapomnili, vsak iz svojega razloga: “Apple ima enega vodjo,” je rekel, “Steva in mene.” Ozrl seje proti Jobsu, spogledala sta se in Jobs seje nasmehnil. “Tako je bilo, kot da sva se povsem razumela,” se je spominjal Sculley. Opazil pa je tudi, da so Arthur Rock in nekateri drugi gledali začudeno, morda celo dvomeče. Skrbelo jih je, da ga ima Jobs povsem v oblasti. Sculleyja so bili vzeli v službo zato, da bi obvladoval Jobsa, zdaj pa je bilo že jasno, da Jobs obvladuje njega. “Sculleyju je bilo Stevovo odobravanje tako pomembno, da mu ni znal nasprotovati,” se je spominjal Rock.

Sculleyju seje morda zdela pametna strategija, če ohranja Jobsa zadovoljnega in popušča njegovi strokovnosti. Ni pa upošteval, da ni bilo v Jobsovi naravi, da bi si delil oblast. Popuščanja ni bil ravno vajen. Začel je postajati glasnejši glede tega, kako naj bi vodili podjetje. Na sestanku glede poslovne strategije leta 1984 je na primer predlagal, da bi centralizirane prodajne in tržne službe imele možnost, da vse ponudijo svoje storitve oddelkom za različne izdelke. (To bi na primer pomenilo, da bi se skupina za macintosh lahko odločila, da ne bo uporabila Applove tržne ekipe, temveč bo ustanovila svojo lastno.) Nihče drugi tega ni podprl, vendar je Jobs vztrajal. “Vsi so pričakovali, da bom stvari vzel v svoje roke, ga pripravil do tega, da utihne in se usede, vendar tega nisem storil,” se je spominjal Sculley. Ko so odhajali, je slišal nekoga zašepetati: “Zakaj neki ga Sculley ne utiša?”

Ko se je Jobs odločil, da postavi vrhunsko tovarno v Fremontu, v kateri bi izdelovali macintoshe, sta njegova obsedenost od estetike in želja po obvladovanju skočili v višjo prestavo. Želel je, da bi bili stroji v tovarni živahno obarvani, da bi spominjali na Applov logotip, vendar seje toliko časa ukvarjal z izbiranjem barv, da jih je Applov direktor proizvodnje, Matt Carter, na koncu dal namestiti v običajni bež in sivi barvi. Ko je Jobs obiskal tovarno, je naročil, da stroje prebarvajo z živahnimi barvami, ki si jih je želel. Carter je nasprotoval, češ da so to natančni stroji, vnovično barvanje pa bi lahko povzročilo probleme. Izkazalo se je, da ima prav. Ena najdražjih naprav, ki sojo pobarvali svetlo modro, potem ni več pravilno delovala, zato sojo poimenovali ‘Stevova neumnost’. Na koncu je Carter dal odpoved. “Toliko energije je bilo potrebne, če si se želel z njim prepirati, navadno o nečem povsem nepomembnem, da sem imel na koncu dovolj,” seje spominjal.

Jobs je kot njegovo nadomestilo izbral Debi Coleman, tisto živahno, a prijazno finančno funkcionarko, ki je nekoč prejela letno nagrado kot človek, ki seje najbolje uprl Jobsu. Znala pa je ustreči njegovim muham, ko je bilo treba. Ko ji je Applov umetniški direktor, Clement Mok, povedal, da Jobs želi, da bi bile stene popolnoma bele, je nasprotovala: “Ne moreš tovarne pobarvati na belo. Vse bo umazano in zaprašeno.” Mok je odvrnil: “Nobena bela ni preveč bela za Steva.” Na koncu se je vdala. Zaradi belih sten in živo modrih, rumenih in rdečih strojev je bila notranjost tovarne “videti kot postavitev v muzeju sodobne umetnosti,” je rekel Coleman.

Ko sem Jobsa vprašal o njegovi skrbi za videz tovarne, je odvrnil, da je tako želel zagotoviti skrb za perfekcijo:

Šel sem do tovarne in si nadel belo rokavico, da sem preveril, koliko je prašno. Prah je bil povsod, na strojih, na vrhu polic, na tleh. Debi sem rekel, naj očistijo. Rekel sem ji, da bi moralo biti tako čisto, da bi lahko jedli s tal. To jo je razbesnelo. Ni razumela, zakaj bi bilo to potrebno. Tedaj pa tega nisem znal jasno razložiti. Zelo je vplivalo name to, kar sem videl na Japonskem. Del tega, kar sem tam močno občudoval, je bil smisel za timsko delo in disciplino. Če nimaš toliko discipline, da bi vzdrževal brezmadežen prostor, ne moreš imeti dovolj discipline, da bi dovolj dobro skrbel za vse te stroje.

Neko nedeljsko jutro je Jobs pripeljal svojega očeta, da bi videl tovarno. Paul Jobs je bil vedno zelo natančen glede tega, daje vse orodje urejeno, sin pa mu je ponosno razkazal, kako tudi on zmore isto. Debi Coleman se jima je pridružila na obhodu. “Stevu seje kar smejalo,” seje spominjala. “Bilje tako ponosen, ko je očetu razkazoval svojo stvaritev.” Jobs je razlagal, kako vse deluje, njegov oče pa je občudujoče gledal. “Ves čas je gledal očeta, ta se je vsega dotikal in mu je bilo nadvse všeč, kako čisto in popolno je videti.”

Ko je tovarno obiskala Danielle Mitterand, pa ni šlo vse tako idealno. Žena francoskega socialističnega predsednika Francisa Mitteranda, ki je občudovala Kubo, je ob pomoči prevajalca postavljala številna vprašanja

o delovnih razmerah, Jobs, kije pripeljal Alaina Rossmana, daje prevajal njemu, pa ji je skušal pojasniti napredno robotiko in tehnologijo. Ko je govoril o časovnem načrtovanju proizvodnje, gaje vprašala glede plačila za nadure. Bil je nejevoljen, zato je opisal, kako avtomatizacija pomaga pri nižanju stroškov dela, čeprav je vedel, da je to ne bo navdušilo. “Je delo težko?” je vprašala. “Koliko imajo dopusta?” Jobs se ni več mogel zadržati. “Če jo toliko zanima njihova dobrobit,” je rekel njenemu prevajalcu, “ji povejte, da lahko pride sem delat, kadarkoli si želi.” Prevajalec je prebledel in ni rekel ničesar. Čez čas seje vmešal Rossman in rekel po francosko: “M. Jobs pravi, da se vam zahvaljuje za obisk in zanimanje za tovarno.” Rossman seje spominjal, da se niti Jobs niti Madame Mitterand nista zavedala, kaj seje zgodilo, vendar je bilo videti, daje njenemu prevajalcu odleglo.

Ko seje Jobs pozneje s svojim mercedesom hitro peljal po avtocesti, je besnel na Rossmana zaradi odnosa Madame Mitterand. Vozil je čez 160 km/h, tako da ga je ustavila policija. Po nekaj minutah, medtem ko ga je policist popisoval, je Jobs zatrobil. “Prosim?” je rekel policist. Jobs je odvrnil: “Mudi se mi.” Policist se, neverjetno, ni razjezil. Le nehal je pisati in Jobsa posvaril, da bo šel naslednjič, ko bo prekoračil omejitev hitrosti, v zapor. Čim je policist odšel, je Jobs avtomobil spet pognal na 160 km/h. “Bil je povsem prepričan, da normalna pravila zanj ne veljajo,” seje čudil Rossman.

Njegova žena, Joanna Hoffman, je isto opazila, ko je spremljala Jobsa v Evropo nekaj mesecev po tem, ko so lansirali macintosha. “Vedel se je popolnoma nemogoče in je bil prepričan, da se mu nič ne more zgoditi,” se je spominjala. V Parizu je organizirala uradno večerjo s francoskimi razvijalci programske opreme, Jobs pa seje nenadoma odločil, da ne želi biti zraven. Rekel ji je, da gre obiskat slikarja Folona. “Razvijalci so bili tako besni, da se niso hoteli niti rokovati z nami,” je rekla.

V Italiji se je takoj odločil, da ne mara Applovega generalnega menedžerja, prijaznega debelušnega moža, ki je izhajal iz konvencionalnega poslovnega okolja. Jobs mu je brezobzirno povedal, da ni navdušen nad njegovo ekipo in prodajno strategijo. “Ne zaslužite si, da prodajate ma-ca,” je hladno rekel. To pa še ni bilo nič proti njegovi reakciji na restavracijo, ki jo je bil izbral nesrečni menedžer. Jobs je zahteval vegansko hrano, natakar pa mu je kljub temu še naprej stregel omako, polno kisle smetane. Jobs je postal tako nesramen, da mu je morala Joanna Hoffman zagroziti. S stisnjenimi zobmi mu je zašepetala, da mu bo zlila vročo kavo v naročje, če se ne pomiri.

Do najhujših nesoglasij z Jobsom na evropski poti je prišlo zaradi prodajnih napovedi. S svojim poljem popačene stvarnosti je Jobs svoje evropske menedžerje nenehno silil v višje napovedi. Grozil jim je, da ne bodo dobili kvot, če ne bodo zvišali napovedi. Trdili so, da so napovedi realistične, Joanna pa je morala biti za posrednika. “Ob koncu poti sem se vsa tresla,” seje spominjala.

Jobs je na tej poti spoznal Jeana-Louisa Gasseeja, Applovega menedžerja v Franciji. Gassee je bil med redkimi, ki se je tu Jobsu uspešno uprl. “Po svoje gleda na resnico,” je pozneje rekel Gassee. “Le tako gaje bilo mogoče obvladati, da si bil še ti grob do njega.” Ko je Jobs tudi njemu zagrozil, da bo zmanjšal kvote Franciji, če ne bo zvišal prodajnih napovedi, se je Gassee razjezil. “Spominjam se, da sem ga zgrabil za suknjič in mu rekel, naj neha, in potem seje umiril. Tudi sam sem bil nekoč jeznorit človek, zato sem to lastnost lahko prepoznal v Stevu.”

Na Gasseeja pa je napravilo vtis, kako je Jobs znal vklopiti svojo očarljivost, ko je to želel. Frantpois Mitterand je pridigal evangelij informa-tique pour tous - informatike za vse številni akademski tehnološki strokovnjaki, na primer Marvin Minsky in Nicholas Negroponte, pa so prišli, da bi peli v njegovem zboru. Jobs je skupini predaval v hotelu Bri-stol in naslikal podobo Francije, ki bi lahko hitro napredovala, ko bi vse šole opremila z računalniki. Pariz je iz njega izvabil tudi romantično plat. Tako Gassee kot Negroponte pripovedujeta o tem, kako je vzdihoval nad tamkajšnjimi dekleti.

Padec

Po prvem razburjenju, ki je spremljalo prihod macintosha na trg, je v drugi polovici leta 1984 prodaja začela upadati. Težava je bila v temeljih: mačje bil prekrasen, a grozljivo počasen in premalo zmogljiv računalnik, tega pa ni mogla prekriti še toliko dobra propaganda. Njegova lepota je bila v uporabniškem vmesniku, ki je bil videti kot svetla igralnica namesto resnobnega temnega zaslona s hladnimi zelenimi utripajočimi črkami in zoprnimi ukaznimi vrsticami. Iz tega pa je izhajala tudi njegova največja slabost: Znak na zaslonu s črkovnim prikazom je potreboval manj kot bajt kode, ko pa je mac s slikovnimi pikami narisal črko v kateri od lepih pisav, je to zahtevalo dvajset do tridesetkrat večji pomnilnik. Lisa se je s tem spoprijemala tako, daje imela vgrajenega 1000 K delovnega pomnilnika, macintosh pa gaje imel le 128 K.

Druga težava je bila, da računalnik ni imel vgrajenega diska. Ko je Joanna Hoffman navijala za tako hranilno napravo, jo je Jobs ozmerjal s fa-natikinjo za Xerox. Vztrajal je pri tem, da bo imel macintosh le en disketni pogon. Kopiranje podatkov je bilo lahko nadvse mučno, saj je bilo treba za to menjati diskete v enem samem pogonu.. Mac poleg tega niti ni imel ventilatorja, kar je bil še en zgled Jobsove dogmatične trme. Menil je, da ventilator moti računalniški mir. Zaradi tega je prihajalo do številnih okvar sestavnih delov in mac sije prislužil vzdevek ‘bež opekač’, kar nikakor ni povečalo njegove priljubljenosti. Računalnik je bil tako zapeljiv, da seje prvih nekaj mesecev dovolj dobro prodajal, ko pa so se ljudje začeli zavedati njegovih omejitev, se je prodaja poslabšala. Joanna Hoffman je pozneje potožila: “Polje popačene stvarnosti lahko deluje kot spodbuda, a potem vendarle udari stvarnost.”

Konec leta 1984, ko se lisa praktično ni več prodajala, maca pa so prodali manj kot deset tisoč kosov na mesec, se je Jobs v obupu odločil nekaj slabega in neznačilnega zanj. Odločil seje, da vzame neprodani inventar lise, nanje posadi program za posnemanje macintosha in računalnike prodaja kot nov izdelek, macintosh XL. Ker so liso opustili in je niso več nameravali pognati, je bilo nenavadno, daje Jobs želel ustvariti nekaj, v kar ni verjel. “Bila sem besna, kajti mac XL ni bil resničen,” je rekla Joanna Hoffman. “Šlo je samo za to, da bi se znebili odvečnih lis. Prodajal seje dobro, potem pa smo morali grozljivo prevaro ustaviti in jaz sem dala odpoved.”

Mračno vzdušje je bilo očitno v reklamnem spotu, ki so ga pripravili januarja leta 1985, skušal pa naj bi spet pričarati vzdušje proti IBM-u, tako dobro prikazano v spotu ‘1984’. Žal pa sta se temeljno razlikovala: Prvi seje končal z junaško, optimistično noto, v novem spotu ‘Lemingi’, ki sta ga s sličicami prizorov predstavila Lee Clow in Jay Chiat, pa naj bi korporacijski menedžerji v temnih oblekah in z zavezanimi očmi odkorakali čez pečino in popadali v smrt. Od vsega začetka to ni bilo všeč niti Jobsu niti Sculleyju. Ni bilo videti, da bi s tem lahko posredovali pozitivno ali veličastno podobo Appla, bolj se je zdelo, da bodo le užalili vse menedžerje, ki so kdajkoli kupili IBM.

Jobs in Sculley sta želela videti še druge zamisli, ljudje iz agencije pa se niso dali. “Tudi spota ‘1984’ lani niste želeli predvajati,” je rekel eden od njih. Po Sculleyjevem poznejšem pripovedovanju je Lee Crow dodal: “Svoje ime, vse, stavim na to reklamo.” Ko so videli filmsko različico, ki jo je posnel brat Ridleyja Scotta, Tony, je bilo videti še slabše. Menedžerji z opranimi možgani so ob padanju čez pečino peli različico pesmi iz Sneguljčice v taktu pogrebne koračnice, temačni filmski slog pa je vso stvar še poslabšal. “Ne morem verjeti, da boš to predvajal in užalil poslovneže po vsej Ameriki,” je Debi Coleman kričala na Jobsa, ko je spot videla. Na marketinških sestankih je jasno poudarjala, koliko spotu nasprotuje. “Dobesedno sem položila odpovedno pismo na njegovo mizo. Napisala sem ga s svojim macom. Menila sem, da gre za sramotenje korporacijskih menedžerjev. Na trg namiznega založništva pa smo komaj začeli vstopati.”    t

Jobs in Sculley pa sta vendarle popustila prošnjam agencije in spot so predvajali na veliki tekmi Super Bowl. Na tekmo na stanfordskem štadionu sta šla skupaj s Sculleyjevo ženo Leezy (ki ni prenašala Jobsa) in Job-sovim novim dekletom, Tino Redse. Ko so spot prikazali proti koncu četrte četrtine dolgočasne tekme, na štadionu, kjer so ga gledali na velikem zaslonu nad glavami, ni bilo kaj prida reakcije. Po vsej državi pa je bil odziv pretežno negativen. “Žalil je prav ljudi, ki si jih je Apple želel doseči,” je predsednik podjetja za tržne raziskave povedal novinarju revije Fortune. Applov tržni menedžerje pozneje predlagal, da bi podjetje lahko morda zakupilo prostor za oglas v Wall Street Journalu, kjer bi se opravičili. Jay Chiat je zagrozil, da bo v tem primeru njegova agencija zakupila sosednjo stran in se opravičila za opravičilo.

Jobsovo neprijetno počutje, tako zaradi spota kot splošne situacije pri Applu, je bilo jasno vidno, ko je januarja odpotoval v New York, da bi opravil novo rundo intervjujev. Andy Cunningham iz podjetja Regisa McKenne je bila zadolžena za organizacijo in logistiko v Carlylu. Ko je Jobs prispel, ji je rekel, da je treba njegov apartma povsem preurediti, čeprav je bila ura že deset ponoči, intervjuji pa naj bi se začeli naslednji dan. Klavir ni bil na pravem mestu, jagode so bile napačne sorte. Njegova največja pripomba pa je bila, da mu cvetje ni všeč. Želel je imeti navadne sobne kale. “Potem sva se na dolgo in široko prerekala o tem, kaj je kala,” seje spominjala Andy Cunningham. “Sama jih dobro poznam, saj sem jih imela na poroki, on pa je trdil, si želi drugačne in da sem neumna, ker ne vem, kakšna je resnična navadna sobna kala.” Andy je šla torej ven in, glede na to, da so bili v New Yorku, uspela najti odprto cvetličarno s kalami, ki si jih je želel, čeprav je bila že polnoč. Ko je bila soba končno preurejena, je začel Jobs kritizirati njeno obleko. “Ta obleka je ogabna,” ji je rekel. Andy je vedela, da gaje včasih le kuhala neusmerjena jeza, zato gaje skušala pomiriti. “Glej, vem, da si jezen, in vem, kako se počutiš,” je rekla.

“Niti približno se ti ne sanja, kako se počutim,” je bevsknil, “niti sanja se ti ne, kako je, če si jaz.”

Trideset let

Za večino ljudi je starost trideset let pomemben mejnik, še posebej pa za pripadnike generacije, ki je trdila, da ne gre zaupati nikomur čez trideset. Februarja leta 1985 je Jobs za svoj trideseti rojstni dan priredil razkošno zabavo v poslovnih oblekah in teniskah za tisoč ljudi v plesni dvorani hotela St. Francis v San Franciscu. Na vabilu je pisalo: “Star hindujski izrek pravi: ‘V prvih 30 letih svojega življenja določiš svoje navade. Zadnjih 30 let pa navade določajo tebe.’ Pridite in z menoj praznujte moje.”

Ena miza je bila rezervirana za mogotce programske opreme, med njimi Billa Gatesa in Mitcha Kaporja. Pri drugi so sedeli stari prijatelji in prijateljice, na primer Elizabeth Holmes, ki je prišla z žensko, oblečeno v frak. Andy Hertzfeld in Burrell Smith sta si izposodila frake in sta nosila teniske s plahutajočimi jeziki, kar je bilo še toliko bolj zabavno, ko sta plesala na Straussove valčke sanfranciškega simfoničnega orkestra.

Za zabavo je poskrbela Ella Fitzgerald, saj je Bob Dylan odklonil povabilo. Pretežno je pela pesmi iz utečenega repertoarja, občasno pa tudi kako prirejeno pesem, na primer ‘The Girl from Ipanema’, tako daje ta zdaj govorila o fantu iz Cupertina. Ko je pozvala goste, da povedo svoje glasbene želje, jih je Jobs nekaj zaklical. Končala je s tem, da je počasi odpela ‘Happy Birthday\

Sculley je stopil na oder in nazdravil “največjemu vizionarju računalniške tehnologije”. Tudi Wozniak je pristopil in Jobsu podaril okvirjeno kopijo potegavščine z zaltairom na West Coast Computer Faire leta 1977, kjer so predstavili apple II. Investitor Don Valentine je razglabljal o spremembah, ki so se zgodile v desetletju odtlej. “Tedaj je bil videti kot Hoši-minh in je govoril, da ne gre zaupati nikomur nad trideset, zdaj pa prireja fenomenalno zabavo za svoj trideseti rojstni dan, na kateri poje Ella Fitzgerald,” je povedal.

Mnogi so izbrali prav posebna darila za človeka, ki ga'ni bilo lahko zadovoljiti. Debi Coleman je na primer našla prvo izdajo knjige The Last Tycoon F. Scotta Fitzgeralda. Jobs pa je, nenavadno, ne pa zanj neznačilno, vsa darila pustil v hotelski sobi. Wozniak in nekaj dolgoletnih Applovih uslužbencev, ki jim ni bilo do kozjega sira in lososove kreme, s katerima so stregli na zabavi, je pozneje odšlo ven jest k Denny’s.

“Le redko vidiš umetnika pri tridesetih ali štiridesetih, ki resnično lahko kaj prispeva,” je Jobs zamišljeno rekel Davidu Shefifu, ki je objavil dolg in poglobljen intervju v Playboyu tisti mesec, ko je dopolnil trideset let. “Seveda so ljudje, ki so zvedavi od rojstva, in ostanejo za vedno otroci, ki se čudijo življenju, ni pa jih veliko.” Intervju seje dotaknil številnih tem, Jobsova najbolj bridka razglabljanja pa so se posvečala staranju in prihodnosti:

Misli ti v duhu postavijo nekakšno ogrodje. V resnici jedkaš kemične vzorce. V večini primerov ljudje ostanejo ujeti v te vzorce, kot v nekakšnih zarezah na glasbeni plošči, in nikoli ne pridejo več ven.

Vedno bom povezan z Applom. Upam, da se bosta vse moje življenje nit mojega življenja in nit Appla prepletali in razpletali, kot tapiserija. Morda me kdaj nekaj let ne bo, a se bom vedno vrnil ...

Če želiš živeti ustvarjalno življenje, kot umetnik, ne smeš preveč gledati nazaj. Moraš biti voljan vzeti vse, kar si storil in kar si, ter to zavreči.

Čim bolj skuša zunanji svet učvrstiti tvojo podobo, tem teže je biti ustvarjalec, zato ustvarjalci pogosto rečejo: “Na svidenje. Moram iti. Znorel bom in moram od tod.” In gredo in prezimujejo nekod drugod. Mogoče se pozneje spet pojavijo, nekoliko drugačni.

Zdelo se je, da Jobs z vsakim od teh stavkov izraža slutnjo, da se bo njegovo življenje kmalu spremenilo. Morda se bo nit njegovega življenja prepletala in razpletala z nitjo Appla. Morda je bil pravi čas, da zavrže nekaj tega, kar je bil. Morda je bil čas, da reče, “Na svidenje, moram iti,” in se pozneje vrniti z drugačnimi pogledi.

Odhajanje

Andy Hertzfeld si je potem, ko je macintosh leta 1984 prišel ven, vzel daljši dopust. Moral si je napolniti baterije in priti proč od svojega nadzornika, Boba Bellevilla, ki ga ni maral. Nekega dne je izvedel, da je Jobs dal nekaterim inženirjem na macintoshevi ekipi do 50.000 dolarjev nagrade. Sel je torej k Jobsu in ga še sam prosil za nagrado. Jobs je odvrnil, da se je Belleville odločil, da ljudem na dopustu ne da nagrade. Hertzfeld je pozneje slišal, da se je dejansko tako odločil Jobs, zato ga je šel o tem vprašat. Jobs se je sprva izvijal, potem je rekel: “No, reciva, da je res tako. Kako to karkoli spremeni?” Hertzfeld je rekel, da če mu Jobs ne da nagrade samo zato, da bi ga pripravil do tega, da se vrne, se že načelno ne bo vrnil. Jobs je popustil, vendar je Hertzfeldu ostal slab občutek.

Proti koncu dopusta seje Hertzfeld z Jobsom dogovoril za večerjo. Peš sta šla od Jobsove pisarne do bližnje italijanske restavracije. “Resnično si želim priti nazaj,” je rekel Jobsu. “Vendar se zdijo stvari zdaj kar precej zmešane.” Jobs je bil nekoliko vznejevoljen in raztresen, Hertzfeld pa je nadaljeval. “Ekipa za programsko opremo je povsem demoralizirana in že mesece skoraj ničesar ni naredila, Burrell pa je tako razrvan, da ne bo zdržal niti do konca leta.”

Na tej točki gaje Jobs prekinil. “Nimaš pojma, o čem govoriš!” je rekel. “Macintosheva ekipa odlično dela in sam se še nikoli nisem imel bolje. Enostavno nimaš pravega stika.” Njegov pogled je bil uničujoč, hkrati pa je bilo videti, kakor da ga Hertzfeldove ugotovitve nekako zabavajo.

“Če si o tem res prepričan, mislim, da ni možnosti, da bi prišel nazaj,” je čemerno odvrnil Hertzfeld. “Macove ekipe, h kateri bi se rad vrnil, sploh ni več.”

“Macova ekipa je morala odrasti, ti pa bi moral tudi,” je odvrnil Jobs. “Rad bi, da se vrneš, če pa se ne želiš, je to tvoja stvar. Nisi tako pomemben, kot si misliš.”

Hertzfeld se ni vrnil.

Na začetku leta 1985 se je na odhod pripravljal tudi Burrell Smith. Skrbelo gaje, da bo težko dal odpoved, če ga bo Jobs skušal pregovoriti; polje popačene stvarnosti je bilo praviloma premočno, da bi se mu upiral. Zato sta s Hertzfeldom razmišljala, kako bi se lahko osvobodil. “Vem, kako!” je nekega dne rekel Hertzfeldu. “Vem za odličen način, kako izničiti polje popačene stvarnosti. Enostavno bom šel k Stevu v pisarno, si slekel hlače in se polulal na njegovo mizo. Kaj lahko reče na to? Zanesljivo bo delovalo.” V macovi ekipi so stavili, da celo pogumni Burrell Smith ne bo zbral dovolj poguma, da to stori. Ko seje končno odločil, da gre, bilo je okoli časa Jobsovega rojstnodnevnega slavja, se je najavil pri Jobsu. Ko je vstopil, je bil presenečen, kako se Jobs široko smehlja. “Boš to naredil? Boš res to naredil?” Je vprašal. Slišal je bil za njegov načrt.

Smith gaje gledal. “Ali moram? Bom, če moram.” Jobs gaje pomenljivo pogledal in Smith je sklenil, da ni potrebno. Tako je torej odpoved dal manj teatralno in se poslovil v dobrih odnosih.

Kmalu mu je sledil še eden od velikih macintoshevih inženirjev, Bruce Hom. Ko je šel k Jobsu, da bi se poslovil, mu je ta rekel: “Ti si kriv za vse, kar je napačnega pri macu.”

Hom je odvrnil: “Veš, Steve, v resnici sem kriv za kar precej stvari, ki so pri macu v redu, in za te sem se moral boriti kot nor.”

“Prav imaš,” seje strinjal Jobs. “Dam ti 15.000 delnic, če ostaneš.” Ko je Hom ponudbo zavrnil, je Jobs pokazal svojo toplejšo stran. “No, dajva se objeti,” je rekel. In sta se objela.

Najpomembnejši dogodek tisti mesec pa je bil vnovični odhod soustanovitelja Appla, Steva Wozniaka. V tistem času je delal kot inženir na srednjem nivoju oddelka za apple II. Tam je bil kot nekakšen simbol izvora podjetja in je ostajal kolikor je mogoče daleč od menedžmenta in korporativne politike. Upravičeno je menil, da Jobs appla II ne upošteva dovolj, saj je ta prinašal odličen zaslužek in je ob božiču leta 1984 prinesel kar 70 % vseh prihodkov. “Ljudi v skupini za apple II so v podjetju obravnavali kot zelo nepomembne,” je rekel pozneje. “In to kljub temu, da je bil apple II daleč najbolje prodajani izdelek našega podjetja, to pa bo držalo še več let.” Pripravil se je celo do tega, da je storil nekaj zanj neznačilnega: nekega dne je po telefonu poklical Sculleyja in ga grajal, ker je posvečal preveč pozornosti Jobsu in macintoshevemu oddelku.

Nezadovoljni Wozniak seje odločil, da potihoma odide in ustanovi novo družbo, ki bo izdelovala splošni daljinec, ki gaje izumil. Z njim bi bilo mogoče s preprostim naborom gumbov, ki bi jih lahko programirali, upravljati televizor, stereosistem in druge elektronske naprave. Povedal je vodji tehničnega razvoja v oddelku appla II, ni pa mislil, da je dovolj pomemben, da bi moral iti kaj više in povedati tudi Jobsu ali Markkuli. Tako je Jobs o tem izvedel šele potem, ko so objavili v Wall Street Jour-nalu. Wozniak je s svojim značilnim zaupljivim pristopom odkrito odgovarjal na novinarjeva vprašanja, ko mu je ta telefoniral. Priznal je, da meni, kako Apple zanemarja oddelek za apple II. “Usmeritev Appla je že pet let strahovito zgrešena,” je rekel.

Manj kot dva tedna pozneje sta Wozniak in Jobs skupaj obiskala Belo hišo, kjer jima je Ronald Reagan podelil prvo državno odlikovanje za tehnologijo. Predsednik je citiral predsednika Rutherforda Hayesa, ko so mu prvič pokazali izumljeni telefon - “Neverjetni izum, a kdo bi želel kaj takega uporabljati?” -, potem pa pristavil: “Pri tem se je seveda motil.” Zaradi nerodne situacije ob Wozniakovem odhodu pri Applu niso priredili slavnostne večerje. Jobs in Wozniak sta šla pozneje do prodajalne s sendviči in tam nekaj pojedla. Sproščeno sta klepetala in se izogibala pogovora o njunih nesoglasjih.

Wozniak si je želel, da bi bil njegov odhod miroljuben. Tak je pač bil. Zato je pristal na to, da ostane pri Applu nepolno zaposlen z letno plačo

20.000 dolarjev in kot predstavnik družbe pri promocijskih dogodkih in

strokovnih srečanjih. To bi lahko bil eleganten način počasnega razhoda. Vendar Jobs ni mogel stvari pustiti kar tako pri miru. Neko soboto, nekaj tednov po tistem, ko sta bila v Washingtonu, je šel v Palo Alto v novi studio Hartmuta Esslingerja, čigar družba frogdesign se je preselila tja, da bi lahko izvajala oblikovalske projekte za Apple. Tam je po naključju videl skice, ki jih je bila družba napravila za Wozniakov novi daljinec, in je vzrojil. V pogodbi z Applom je bila klavzula, po kateri so lahko frogdesi-gnu preprečili, da bi delali za kakršenkoli projekt, povezan z računalništvom. “Sporočil sem jim,” je rekel Jobs, “da nam sodelovanje z Wozom ni sprejemljivo.”

Ko so pri Wall Street Journalu izvedeli, kaj se je zgodilo, so kontakti -rali Wozniaka, kije bil odprt in odkrit, kot ponavadi. Rekel je, da ga Jobs kaznuje. “Steve Jobs me nekoliko sovraži, verjetno zaradi vsega, kar sem bil izjavil o Applu,” je povedal novinarju. Jobsovo dejanje je bilo neverjetno malenkostno, pogojeno pa je bilo tudi z dejstvom, daje dojel bolje od drugih, da videz in slog izdelka določa njegovo znamko. Wozniakovo napravo, ki bi bila videti podobna Applovemu izdelku in bi jo bilo podobno uporabljati, bi lahko javnost zamenjala za nekaj, kar so dejansko izdelali pri Applu. “To ni nič osebnega,” je Jobs izjavil za časopis in pojasnil, da si le želi zagotoviti, da Wozniakov daljinec ne bo videti kot Applov. “Ne želimo, da se naše oblikovalsko izražanje uporablja pri drugih izdelkih. Woz mora najti svoje lastne vire, ne more izkoriščati Applovih. Ne moremo ga obravnavati kot nekaj posebnega.”

Jobs je ponudil, da plača za delo, ki so ga pri frogdesignu že opravili za Wozniaka, vendar so bili vodilni pri družbi kljub temu osupli. Ko je Jobs zahteval, da mu pošljejo risbe, ki so jih pripravili za Wozniaka, ali pa jih uničijo, so odklonili. Jobs jim je moral poslati pismo, v katerem se je skliceval na pogodbo. Herbert Pfeifer, direktor oblikovanja pri družbi, je tvegal Jobsov bes, ko je javno ovrgel njegovo trditev, da spor z Wozni-akom ni oseben. “Gre za preizkušanje moči,” je povedal Journalu. “Imata medsebojne osebne spore.”

Hertzfeld je bil ogorčen, ko je slišal, kaj je bil Jobs storil. Živel je okoli dva kilometra od Jobsove hiše in Jobs gaje med sprehodi včasih obiskal. “Epizoda z Wozniakovim daljincem me je tako razbesnela, da Steva naslednjič, ko je prišel mimo, nisem spustil noter,” se je spominjal. “Vedel je, da nima prav, vendar je skušal najti racionalno razlago in v svojem polju popačene stvarnosti jo je morda celo res lahko.” Wozniak, ki je bil vedno mila duša, tudi ko mu kaj ni bilo prav, je šel k drugi oblikovalski družbi in je celo pristal na to, da ostane na Applovi plačilni listi kot Applov predstavnik.

Spopad spomladi leta 1985

Za razhajanje med Jobsom in Sculleyjem spomladi leta 1985 je bilo več razlogov. Nekateri so bili le zaradi različnih pogledov na poslovanje, na primer Sculleyjev poskus, da bi z višjo ceno macintosha, kolikor je le mogoče povečal dobičke, medtem ko je Jobs želel, da bi si računalnik lahko privoščilo več ljudi. Drugi so bili nenavadno psihološki in so izhajali iz goreče in nenavadne zanesenosti, katero sta na začetku čutila drug do drugega. Sculley sije neznosno želel Jobsove naklonjenosti, Jobs je v njem iskal očetovsko figuro in mentorja. Ko se je prvotna zagretost ohladila, so čustva trpela. Vse večji razdor pa je imel dva temeljna vzroka, po enega na vsaki strani.

Jobs je videl težavo v tem, da se Sculley premalo zanima za izdelke. Ni se niti potrudil, niti ni pokazal zmožnosti, da bi razumel podrobnosti tega, kar so izdelovali. Prav nasprotno, Jobsova ljubezen do drobnih tehničnih popravkov in oblikovalskih detajlov se mu je zdela obsedena in neproduktivna. Vse svoje poklicno življenje je prodajal brezalkoholne pijače in prigrizke, pri katerih je bilo bolj ali manj vseeno, po kakšnem receptu so pripravljeni. Po naravi ga izdelki niso strastno zanimali, za Jobsa pa je bil to najhujši greh, kar si jih je lahko zamislil. “Skušal sem ga poučiti o tehnoloških podrobnostih,” se je spominjal Jobs, “vendar se mu ni niti sanjalo, kako izdelki nastajajo, in sčasoma sva se samo še prepirala. Sem pa spoznal, da je moja perspektiva pravilna. Izdelki so vse.” Scul-leyja je videl vse bolj kot neukega, njegov prezir pa seje še okrepil zaradi Sculleyjeve želje po njegovi naklonjenosti in zmotnega prepričanja, da sta si zelo podobna.

Za Sculleyja je bila težava v tem, da je bil Jobs, ko je minilo obdobje dvorjenja in manipulacije, do ljudi pogosto neprijeten, grob, sebičen in nesramen. Prav toliko je preziral Jobsovo neotesanost kot Jobs njegovo pomanjkanje zanimanja za podrobnosti pri izdelkih. Sculley je bil skrajno prijeten, skrbeč in vljuden človek. Nekoč sta bila dogovorjena za sestanek s podpredsednikom uprave Xeroxa, Billom Glavinom, in Sculley je prosil Jobsa, naj se primemo vede. Cim pa so sedli, je Jobs rekel Glavinu: “Vi tu nimate pojma, kaj počnete,” in sestanka je bilo konec. “Žal mi je, ampak ne morem si pomagati,” je Jobs povedal Sculleyju. Takih primerov je bilo še veliko. Al Alcorn iz Atarija je pozneje povedal: “Sculley je menil, da je treba paziti, da so ljudje zadovoljni, medčloveški odnosi so ga skrbeli. Stevu za vse to ni bilo niti malo mar. Močno pa so ga zanimali izdelki, tako kot Sculleyja nikoli niso. S tem, ko je žalil vsakogar, ki ni bil najboljši, je uspel preprečiti, da bi za Apple delalo preveč nesposobnežev.”

Uprava je bila zaradi spora vse bolj zaskrbljena, zato so na začetku leta

1985 Arthur Rock in nekateri drugi nezadovoljni direktorji oba strogo pograjali. Sculleyju so rekli, da naj bi on vodil družbo, česar bi se moral lotiti z večjo avtoriteto in bi se moral manj truditi, da bi bila z Jobsom prijatelja. Jobsu so rekli, da naj bi se ukvarjal s popravljanjem zmešnjave v macintoshevem oddelku in naj ne skuša drugim oddelkom govoriti, kako naj opravljajo svoje delo. Po tem sestanku se je Jobs umaknil v svojo pisarno in na svoj macintosh natipkal: “Ne bom kritiziral drugih oddelkov, ne bom kritiziral drugih oddelkov ...”

Po nadaljnjem slabšanju prodaje macintosha - marca leta 1985 je znašala le še 10 % napovedi - je Jobs besen čepel v svoji pisarni ali pa je taval po hodnikih in vse druge ošteval zaradi tekočih težav. Njegovo razpoloženje se je vse bolj skokovito spreminjalo, ljudi okoli sebe je vse bolj žalil. Menedžerji na srednjem nivoju so se mu začeli upirati. Šef trženja Mike Murray se je na računalniški konferenci zasebno želel sestati s Sculleyjem. Ko sta odhajala proti Sculleyjevi hotelski sobi, ju je Jobs zagledal in rekel, da bi želel iti zraven. Murray ga je prosil, naj ne gre. Sculleyju je potem povedal, da je Jobs razdiralen in bi ga bilo treba odstraniti z vodstvenega položaja macintoshevega oddelka. Sculley je odvrnil, da se še ni sprijaznil z dokončnim spopadom z Jobsom. Murray je pozneje neposredno Jobsu poslal sporočilo, v katerem je kritiziral, kako ravna s kolegi, in ga obtožil, da s svojim vodenjem uničuje ljudi.

Nekaj tednov je kazalo, da je mogoče napeto situacijo razrešiti. Jobsa je prevzela tehnologija ploskih zaslonov, ki jih je razvilo podjetje Wood-side Design blizu Palo Alta pod vodstvom ekscentričnega inženirja Steva Kitchena. Velik vtis je nanj napravilo tudi drugo podjetje, ki je razvilo zaslon na dotik, tako daje bilo mogoče postopke upravljati s prstom, brez miške. Z obema tema tehnologijama skupaj bi bilo mogoče uresničiti Jobsovo vizijo ‘maca v knjigi’. Na sprehodu s Kitchenom je Jobs opazil zgradbo v bližnjem Menlo Parku in izjavil, da bi morali odpreti laboratorij, kjer bi razvijali te zamisli. Lahko bi ga imenovali AppleLabs, vodil pa bi ga lahko on sam ter se tako vrnil k zabavnemu delu razvijanja odličnega novega izdelka z majhno ekipo.

Sculley je bil navdušen nad to možnostjo. Večina njegovih upravnih težav bi bila tako rešena, ko bi se Jobs vrnil k temu, kar je znal najbolje in bi se v Cupertinu znebili njegove moteče prisotnosti. Sculley je tudi imel kandidata, ki bi lahko nadomestil Jobsa kot vodjo macintoshevega oddelka: Jeana-Louisa Gasseeja, Applovega šefa v Franciji, ki je brez posledic prenesel Jobsov tamkajšnji obisk. Gassee je priletel v Cupertino in povedal, da bo sprejel službo, če bo dejansko vodil oddelek, ne pa delal pod Jobsom. Eden od članov uprave, Phil Schlein iz Macy’s, je skušal prepričati Jobsa, da bo zanj bolje, če si bo izmišljal nove izdelke in navdihoval vneto novo ekipo.

Po premisleku pa seje Jobs odločil, da si tega ne želi. Odločil seje, da prepusti vodstvo Gasseeju, ta pa seje kljub temu modro vrnil v Pariz, da bi se izognil nasprotjem, ki bi neizbežno sledila. Preostanek pomladi je Jobs kolebal. Včasih seje želel uveljaviti kot korporacijski menedžer, nekoč je celo napisal sporočilo, v katerem je pozival k varčevanju, tako da bi ukinili brezplačno pijačo in polete v prvem razredu, spet drugič se je strinjal s tistimi, ki so ga spodbujali, da gre proč in vodi novo raziskovalno in razvojno skupino v AppleLabs.

Marca je Murray napisal še eno sporočilo, na vrh katerega je napisal ‘Ne razširjaj’, dal pa ga je številnim kolegom. “V treh letih, odkar sem pri Applu, še nikoli nisem videl toliko zmede, strahu in slabega delovanja kot v zadnjih 90 dnevih,” je pisalo. “Zaposleni imajo občutek, da so na barki brez krmila, ki plove v megleno pozabo.” Murray je igral na obeh straneh mreže; včasih je spletkaril z Jobsom, da bi spodkopala Sculleyja, v tem sporočilu pa je krivil Jobsa. “Steve Jobs ima zdaj nedvomno velikansko moč, zaradi tega pa marsikaj ne deluje. Možno pa je tudi, da ima zaradi tega nedelovanja tako veliko moč.”

Ob koncu meseca je Sculley končno zbral pogum, da pove Jobsu, naj opusti vodenje macintosheve ekipe. Nekega večera je šel do Jobsove pisarne, s seboj pa je imel Jaya Elliota, šefa kadrovskega oddelka, da bi bilo soočenje bolj uradno. “Nikogar ni, ki bi občudoval tvojo genialnost in vizionarstvo bolj od mene,” je začel Sculley. Take hvale je že kdaj prej izrekel, tokrat pa je bilo jasno, da se na koncu obeta kruti “ampak”. In res je prišel. “Ampak to resnično ne bo delovalo,” je izjavil. Nadaljeval je s hvalo in novimi nasprotnimi izjavami. “Med nama se je razvilo izvrstno prijateljstvo,” je rekel, “vendar nimam več zaupanja v tvoje vodenje ma-cintoshevega oddelka.” Oštel je Jobsa tudi zato, ker ga je za njegovim hrbtom imenoval bebca.

Jobs je bil videti osupel, odgovoril pa je z nenavadnim pozivom Scul-leyju, naj mu pomaga in ga še kaj nauči. “Moraš biti več z menoj,” je rekel. Potem je vrnil udarec. Sculleyju je rekel, da ne ve ničesar o računalnikih, zelo slabo vodi podjetje in je eno samo razočaranje, odkar je prišel k Applu. Potem je bruhnil v jok. Sculley je sedel in si grizel nohte.

“Upravi bom predlagal,” je izjavil Sculley, “da nisi več na čelu macin-toshevega oddelka. Želim, da to veš.” Prosil je Jobsa, naj ne nasprotuje in naj raje sprejme nalogo razvoja novih tehnologij in izdelkov.

Jobs je skočil pokonci in se ostro zazrl v Sculleyja. “Ne verjamem, da boš to naredil,” je rekel. “Če to narediš, boš uničil podjetje.”

V naslednjih nekaj tednih je Jobsovo vedenje močno nihalo. V enem trenutku je govoril o tem, kako bo odšel in vodil AppleLabs, v naslednjem pa je novačil podporo, da bi odstranil Sculleyja. Skušal se je zbližati s Sculleyjem, potem pa je za njegovim hrbtom včasih še isti dan udaril po njem. Nekega dne je ob devetih zvečer poklical Applovega glavnega pravnika Ala Eisenstata, mu povedal, da nima več zaupanja v Sculleyja in potrebuje njegovo pomoč pri prepričevanju uprave, da ga odpusti. Ob lih zvečer je telefoniral Sculleyju in mu rekel: “Super si in želel sem ti samo povedati, daje res krasno delati zate.”

Na sej^uprave 11. aprila je Sculley uradno poročal, da želi Jobsu predlagati, da odstopi s položaja vodje macintoshevega oddelka in se raje posveti razvoju izdelkov. Potem je spregovoril Arthur Rock, najbolj čemeren in samozavesten član uprave. Obeh je imel dovolj: Sculleyja zato, ker v zadnjem letu ni imel dovolj poguma, da bi prevzel vodenje, Jobsa pa zato, ker se vede kot ‘čemeren pobalin’. Uprava je morala ta spor razrešiti, to pa bi po njegovem najbolje storila tako, da bi se pogovorila z vsakim posebej.

Sculley je zapustil prostor, da bi se lahko najprej pogovorili z Jobsom. Jobs je trdil, da je težava v Sculleyju, ker ne razume računalnikov. Rock je odvrnil s tem, da je grajal Jobsa. S svojim renčečim glasom je izjavil, da se Jobs že vse leto vede neumno in nima nobene pravice, da bi vodil oddelek. Celo Jobsov največji zagovornik, Phil Schlein, gaje skušal prepričati, naj se častno umakne in prevzame raziskovalni laboratorij.

Ko je bil na vrsti Sculley, je upravi postavil ultimat: “Lahko me podprete in potem prevzamem odgovornost za vodenje družbe, lahko pa ne storite ničesar, potem pa morate poiskati novega izvršnega direktorja.” Če mu dajo moč, je dejal, ne bo ukrepal vihravo, temveč bo Jobsa počasi vpeljal v novo vlogo prek naslednjih nekaj mesecev. Uprava seje soglasno postavila na Sculleyjevo stran. Pooblastili so ga, da odstrani Jobsa, kadarkoli se mu zdi ustrezno. Ko je Jobs čakal zunaj, povsem na jasnem, da izgublja, je zagledal Dela Yocama, dolgoletnega kolega, in ga objel.

Ko seje uprava odločila, je Sculley skušal biti spravljiv. Jobs je prosil, da se prehod izvede počasi, v obdobju naslednjih nekaj mesecev, in Scul-ley se je strinjal. Pozneje zvečer je Sculleyjeva izvršna pomočnica, Na-nette Buckhout, poklicala Jobsa, da bi videla, kako mu gre. Še vedno je bil v svoji pisarni, prizadet. Sculley je že odšel in Jobs je prišel k njej, da bi se pogovarjal. Spet je skakal z ene skrajnosti na drugo, ko je govoril o Sculleyju. “Zakaj mi je John to storil?” je rekel. “Izdal me je.” Potem se je zasukal na drugo stran. Morda bi si moral vzeti nekaj časa proč od dela in se posvetiti odnosu s Sculleyjem, je rekel. “Moje prijateljstvo z Johnom je pomembnejše od vsega drugega, in mislim, da bi mogoče moral to storiti, se posvetiti najinemu prijateljstvu.”

Načrtovanje prevrata

Jobsu nikoli ni šlo dobro, ko je bil zavrnjen. Na začetku maja 1985 je šel k Sculleyju in ga prosil, naj mu da več časa, da dokaže, kako lahko vodi macintoshev oddelek. Obljubil je, da se lahko izkaže kot operativec. Sculley ni popustil. Potem je Jobs poskusil z neposrednim izzivom: Scul-ley naj bi odstopil. “Mislim, da si resnično začel pešati,” mu je rekel. “Prvo leto si bil resnično dober, in vse je potekalo odlično. Potem pa se je nekaj zgodilo.” Sculley, ki je bil sicer praviloma blagega značaja, je udaril nazaj. Poudaril je, da Jobs ni uspel, da bi razvili programsko opremo za macintosh, izdelali nove modele in pridobili stranke. Sestanek se je razvil v glasno obkladanje glede tega, kdo je slabši menedžer. Potem, ko je Jobs odšel, seje Sculley obrnil stran od steklene stene pisarne, skozi katero so drugi opazovali sestanek, in se zjokal.

Zadeve so se začele razpletati v torek, 14. maja, ko je macintosheva ekipa Sculleyju in drugim voditeljem Appla podala četrtletno predstavitev. Jobs še vedno ni prepustil vodenja oddelka in je bil videti kljubovalen, ko je stopil v sejno sobo. S Sculleyjem sta se začela dajati o tem, kaj je poslanstvo oddelka. Jobs je trdil, da prodaja večjega števila macintoshev. Sculley je rekel, da služiti interesom družbe Apple kot celote. Kot navadno je bilo med oddelki le malo sodelovanja; macintosheva ekipa je na primer načrtovala nove disketne pogone, drugačne od tistih, ki so jih razvijali v oddelku za apple 11. Sodeč po zapisniku je razprava trajala celo uro.

Jobs je potem opisal projekte v delu: zmogljivejši mac, ki bi nadomestil liso, kije niso več proizvajali, in programska oprema FileServer, ki bi omogočila uporabnikom macintosha, da si delijo datoteke po omrežju. Sculley je šele tedaj izvedel, da projekta zamujata. Hladno je kritiziral Murrayjevo trženje, Bellevillove inženirske zamude in Jobsovo upravljanje vsega skupaj. Kljub temu je Jobs ob koncu sestanka na Sculleyja pred vsemi drugimi naslovil prošnjo, da dobi še eno možnost vodenja oddelka. Sculley gaje zavrnil.

Ta večer je Jobs peljal svojo macintoshevo ekipo na večerjo v Nina’s Cafe v Woodsidu. Povabil je tudi Jeana-Louisa Gasseeja, ki je bil tu, ker ga je Sculley želel pripraviti na prevzem macintoshevega oddelka. Belleville je nazdravil “tistim med nami, ki dejansko razumejo, kaj pomeni svet po viziji Steva Jobsa”. Temu izrazu, ‘svetu po viziji Steva Jobsa’, so se drugi pri Applu, tisti, ki jim ni bilo do njegove popačene stvarnosti, posmehovali. Ko so drugi odšli, je Belleville še nekaj časa z Jobsom sedel v njegovem mercedesu in ga nagovaijal, naj proti Sculleyju organizira boj do smrti.

Več mesecev prej je Apple dobil dovoljenje za izvoz računalnikov na Kitajsko in Jobsa so na spominski dan leta 1985 povabili, da v Veliki ljudski dvorani podpiše pogodbo. Povedal je Sculleyju in ta seje odločil, da želi iti tja sam. Jobsu je bilo to prav, med Sculleyjevo odsotnostjo pa seje odločil izpeljati prevrat. Ves teden pred spominskim dnevom j e veliko ljudi popeljal na sprehode, da se je z njimi pogovoril. “Proti Johnu bom izvedel prevrat, ko bo na Kitajskem,” je povedal Miku Murrayju.

Sedem majskih dni

Četrtek, 23. maja: Na rednem četrtkovem sestanku s svojimi glavnimi pomočniki v macintoshevem oddelku jim je Jobs zaupal svoj načrt o odstranitvi Sculleyja. Zaupal ga je tudi direktorju kadrovskega oddelka, Jayu Elliotu, ta pa mu je naravnost rekel, da predvideni upor ne bo deloval. Elliot se je pogovoril z nekaj člani uprave in jih nagovarjal, naj se potegnejo za Jobsa, odkril pa je, da večina uprave drži s Sculleyjem, prav tako pa tudi večina višjih uslužbencev družbe. Jobs pa je tiščal naprej. Svoje načrte je razkril celo Gasseeju, ko sta se sprehajala po parkirišču, čeprav je bil ta prispel iz Pariza prav zato, da bi prevzel njegovo delovno mesto. “Napako sem storil, ko sem povedal Gasseeju,” je več let pozneje razmišljal Jobs.

Tisti večer je Applov glavni pravnik Al Eisenstat na svojem domu za Sculleyja, Gasseeja in njuni ženi priredil skromno pogostitev z jedmi na žaru. Ko je Gassee povedal Eisenstatu, kaj snuje Jobs, mu je ta priporočil, naj obvesti Sculleyja. “Steve je koval spletko in skušal pripraviti prevrat, s katerim bi se znebil Johna,” seje spominjal Gassee. “V delovni sobi pri Alu Eisenstatu doma sem s kazalcem Johna dregnil v prsi in rekel: ‘Če greš jutri na Kitajsko, se lahko zgodi, da te odstavijo. Steve načrtuje, kako bi se te znebil.’”

Petek, 24. maja: Sculley je odpovedal pot in se odločil soočiti se z Jobsom na sestanku izvršnega vodstva v petek zjutraj. Jobs je zamudil in opazil, da je njegov običajni prostor ob Sculleyju na čelu mize zaseden. Zato se je usedel na nasprotni konec. Oblečen je bil v lepo krojeno obleko in je bil videti poln energije. Sculley je bil videti bled. Izjavil je, da se ne bo držal dnevnega reda in se bo lotil vprašanja, ki je vse težilo. “Opozorili so me, da si me želiš odstraniti iz podjetja,” je rekel in gledal naravnost proti Jobsu. “Rad bi te vprašal, ali to drži.”

Jobs tega ni bil pričakoval. Vendar se ni nikoli izogibal užitkom krute resnicoljubnosti. Oči so se mu zožile in z neustrašnim pogledom je zrl v Sculleyja. “Mislim, da škoduješ Applu, in mislim, da nisi pravi človek, ki bi lahko družbo vodil,” je odvrnil, hladno in počasi. “Resnično bi moral oditi. Ne veš, kako voditi in nikoli nisi vedel.” Obtožil je Sculleyja, da ne razume postopka razvoja izdelkov, potem pa je dodal še bolj osebno obtožbo: “Želel sem, da mi pomagaš razvijati se, pa si bil povsem neučinkovit.”

Vsi so negibno obsedeli, Sculley pa je končno izgubil živce. Spet seje pojavilo jecljanje iz otroštva, ki ga ni mučilo že dvajset let. “Ne zaupam ti in ne bom prenašal pomanjkanja zaupanja,” je zajecljal. Ko je Jobs zagotovil, da bi on sam bolje vodil podjetje od Sculleyja, seje ta odločil, da tvega, in je to vprašanje zastavil prisotnim. “Izvedel je to prebrisano zvijačo,” seje spominjal Jobs, še vedno prizadet po petintridesetih letih. “Na seji izvršnega odbora je zastavil vprašanje: ‘Gre zame ali za Steva, za koga torej glasujete?’ Vse skupaj je tako zastavil, da bi moral biti bebec, če bi glasoval zame.”

Nenadoma so se zaledeneli prisotni začeli premikati. Prvi je spregovoril Del Yocam. Rekel je, da ima zelo rad Jobsa in si želi, da obdrži določeno vlogo v družbi, zbral pa je dovolj poguma, da je kljub temu, da je Jobs strmel vanj, izjavil, da spoštuje Sculleyja in ga bo podprl glede vodenja družbe. Eisenstat je naravnost pogledal Jobsa in izjavil bolj ali manj isto: Imel je rad Jobsa, vendar bo podprl Sculleyja. Regis McKenna, ki je na teh sejah sodeloval kot zunanji svetovalec, je bil bolj neposreden. Pogledal je Jobsa in mu rekel, da še ni pripravljen za vodenje družbe, kar mu je bil povedal že prej. Tudi drugi so se postavili na Sculleyjevo stran. Posebej težavno je bilo za Billa Campbella. Rad je imel Jobsa, Sculleyja pa ne posebno. Njegov glas seje nekoliko tresel, ko je Jobsu povedal, da seje odločil podpreti Sculleyja, oba pa je pozval, da najdeta skupno rešitev in vlogo za Jobsa v podjetju. “Ne moreš pustiti Steva, da odide,” je rekel Sculleyju.

Jobs je bil videti potrt. “No, zdaj vem, kako stvari stojijo,” je rekel in zdrvel iz sobe. Nihče mu ni sledil.

Vrnil se je v svojo pisarno, zbral svoje zveste privržence na macinto-shevi ekipi in se zjokal. Rekel je, da mora zapustiti Apple. Ko seje napotil proti vratom, ga je Debi Coleman zadržala. Skupaj z drugimi ga je pregovarjala, naj se umiri in ne stori česa prenagljenega. Rekla je, naj čez konec tedna vse skupaj še enkrat premisli. Morda pa leje kaka možnost, da družbe ne bi raztrgali.

Sculleyja je zmaga potrla. Kot ranjeni bojevnik seje vrnil v Eisensta-tovo pisarno in prosil pravnika, da se z njim malo popelje naokoli. Ko sta sedla v Eisenstatov porsche, je Sculley potožil: “Ne vem, ali lahko to izpeljem do konca.” Ko ga je Eisenstat vprašal, kaj to pomeni, je Sculley odvrnil: “Mislim, da bom dal odpoved.”

“Ne moreš,” je nasprotoval Eisenstat. “Apple bo razpadel.”

“Dal bom odpoved,” je Sculley izjavil. “Mislim, da nisem pravi za to podjetje.”

“Mislim, da se izmikaš,” je odvrnil Eisenstat. “Moraš se mu postaviti po robu.” Potem je odpeljal Sculleyja domov.

Sculleyjeva žena je bila presenečena, ko je prišel domov sredi dneva. “Slabo je šlo,” ji je rekel nesrečno. Bila je vihrava ženska, Jobsa nikoli ni marala in motilo jo je, kako je njen mož tako zaslepljen od njega. Ko je torej slišala, kaj seje bilo zgodilo, je skočila v avto in odbrzela do Jobso-ve pisarne. Ko so ji povedali, da je šel v restavracijo Good Earth, je šla tja in se soočila z njim na parkirišču, ko je prišel ven s svojimi zvestimi iz macintosheve ekipe.

“Steve, se lahko pogovorim s teboj?” je rekla. Bil je presenečen. “Se sploh zavedaš, kakšna čast je že samo poznati nekoga tako odličnega, kot je John Sculley?” je vprašala. Odmaknil je pogled. “Me ne moreš pogledati v oči, ko govorim s teboj?” je vprašala. Ko pa jo je pogledal svojim izurjenim, negibnim pogledom, jo je zmrazilo. “Ah, nič, ni me treba gledati,” je rekla. “Ko pogledam v oči pri drugih ljudeh, vidim njihovo dušo.

Ko pogledam v tvoje, vidim brezdanje brezno, prazno jamo, mrtvo cono.” Potem je odšla.

Sobota, 25. maja: Mike Murray seje odpeljal do Jobsove hiše v Woodsi-du, da bi mu podal nasvet: Moral bi razmisliti o ponudbi, da sprejme vlogo vizionarja novih izdelkov, požene AppleLabs, se umakne s sedeža podjetja. Videti je bilo, da je Jobs pripravljen to pretehtati. A najprej bi moral skleniti premirje s Sculleyjem. Zato ga je poklical po telefonu in ga presenetil z oljčno vejico. Vprašal gaje, ali se lahko naslednje popoldne sestaneta in se skupaj sprehodita po hribovju nad Stanfordovo univerzo. V srečnejši preteklosti sta se tam že bila sprehajala, in morda bi lahko tako zgladila nesporazum.

Jobs ni vedel, da je bil Sculley povedal Eisenstatu, da razmišlja o odpovedi, a tedaj to ni bilo več pomembno, saj seje medtem že premisli in je sklenil ostati. Kljub izbruhu prejšnjega dne si je še vedno želel, da bi ga Jobs maral. Zato je pristal na srečanje prihodnje popoldne.

Če se je Jobs pripravljal na spravo, pa to ni bilo razvidno iz izbora filma, ki si gaje tisti večer ogledal z Murrayjem. Odločil seje za junaški film Patton, o generalu, ki se ni za nobeno ceno predal. Vendar je svoj izvod posodil očetu, ki je bil nekoč za tega generala prevažal vojake, zato se je z Murrayjem odpeljal ponj do hiše svojega otroštva. Staršev ni bilo doma, ključa pa ni imel. Šla sta okoli hiše, preverila, ali je kje kaj odprto in se na koncu vdala. V videoizposojevalnici Pattona niso imeli, zato se je na koncu moral sprijazniti s filmsko priredbo Izdajstva Harolda Pinter-ja iz leta 1983.

Nedelja, 26. maja: Jobs in Sculley sta se v nedeljo popoldne dobila za Stanfordovo univerzo, tako kot sta bila dogovorjena, in se več ur sprehajala po blagih hribčkih in lepih pašnikih. Jobs je ponovil svojo prošnjo, da bi imel operativno vlogo pri Applu. Sculley ni popustil. Ponavljal je, da ne bi delovalo. Nagovarjal je Jobsa, naj sprejme vlogo produktnega vizionarja s svojim laboratorijem, vendar je Jobs to zavrnil, češ da bi tako postal le figura. Povsem nerealistično je sam predlagal, da Sculley prepusti vodenje družbe njemu. “Zakaj ne bi ti postal predsednik uprave, jaz pa predsednik družbe in izvršni direktor?” je rekel. Sculleyja je presunilo, kako iskren je videti.

“Steve, to nima smisla,” je odvrnil. Jobs je potem predlagal, da si delita dolžnosti vodenja družbe, s tem da bi on sam vodil zadeve v zvezi z izdelki, Sculley pa tržno in poslovno plat. Vendar je uprava ne le opogumila Sculleyja, tako rekoč zapovedala mu je, da ukroti Jobsa. “En človek mora voditi družbo,” je odvrnil. “Imam podporo, ti pa je nimaš.”

Na poti domov seje Jobs ustavil pri Miku Markkuli. Ni ga bilo doma, zato je pustil sporočilo, naj pride naslednji dan na večerjo. Povabiti je nameraval tudi jedro najbolj zvestih iz macintosheve ekipe. Upal je, da bo lahko prepričal Markkulo glede zmote, da se postavlja na Sculleyjevo stran.

Ponedeljek, 27. maja: Spominski dan je bil sončen in topel. Zvesti člani macintosheve ekipe - Debi Coleman, Mike Murray, Susan Barnes in Bob Belleville - so v Jobsovo hišo v Woodsidu prispeli uro pred dogovorjeno večerjo, da bi lahko načrtovali strategijo. Ko so v svetlobi zahajajočega sonca sedeli na verandi, je Debi Coleman rekla Jobsu, naj sprejme Scul-leyjevo ponudbo, da postane produktni vizionar in pomaga vzpostaviti AppleLabs. Izmed vseh v najožjem krogu je bila najbolj realistična. Po novem organizacijskem načrtu ji je Sculley ponudil vodenje proizvodnega oddelka, saj je vedel, da je zvesta Applu in ne le Jobsu. Drugi so bili bolj ostri. Hoteli so nagovoriti Markkulo, da bi podprl načrt za reorganizacijo, po katerem bi Jobs prevzel vodstvo.

Ko je prišel Markkula, je pristal na to, da jih posluša, a pod pogojem, da je Jobs tiho. “Resnično sem si želel slišati, kaj ima povedati macinto-sheva ekipa, ne pa gledati, kako jih Jobs pridobiva za upor,” seje spominjal. Ko seje začelo ohlajati, so šli v notranjost skromno opremljene hiše in se posedli ob kamin. Markkula je poskrbel za to, da se ne bi prepustili negodovanju, in jih je usmeril na obravnavanje konkretnih vprašanj upravljanja, na primer tega, kaj je povzročilo problem v proizvodnji programske opreme FileServer in zakaj se distribucijski sistem za macintosh ni dobro odzval na spremembe v povpraševanju. Ko so končali, je Markkula gladko zavrnil podporo Jobsu. “Rekel sem, da ne bom podprl njegovega načrta in s tem je bilo končano,” se je spominjal. “Sculley je bil šef. Bili so besni in razburjeni in so se pripravljali na upor, vendar se tako ne dela.”

Torek, 28. maja: Sculleyja je zjezilo, ko je od Markkule slišal, kako je Jobs prejšnji večer skušal spodkopati njegov položaj, in je v torek zjutraj odšel k njemu. Rekel mu je, da se je pogovoril z upravo in ima njeno podporo. Želel si je, da Jobs odide. Potem se je odpeljal k Markkuli domov in mu predstavil svoje načrte reorganizacije. Markkula gaje podrobno spraševal in na koncu podal svojo odobritev. Ko se je Sculley vrnil v svojo pisarno, je poklical preostale člane uprave, da je preveril, ali ga še vedno podpirajo. Še vedno so ga.

Potem je poklical Jobsa, da bi preveril, ali razume. Uprava je dokončno potrdila njegov načrt za reorganizacijo, ki naj bi se začel ta teden. Gassee naj bi prevzel vodenje Jobsovega ljubega macintosha in tudi drugih izdelkov, za Jobsa tako ni bilo drugega oddelka, ki bi ga lahko vodil. Sculley je bil še vedno nekoliko spravljiv. Rekel je Jobsu, da lahko ostane z nazivom predsednika uprave in produktni vizionar brez operativnih obveznosti. Na tej točki pa ni bilo več niti ponudbe o ustanavljanju AppleLabs.

Končno je Jobs vendarle dojel, da ni več priziva, nobene možnosti, kako bi še popačil stvarnost. Zjokal seje in potem začel telefonariti - Billu Campbellu, Jayu Elliotu, Miku Murrayju in drugim. Murrayjeva žena Joyce je govorila s tujino, ko je Jobs telefoniral in jo je operater prekinil, rekoč, da gre za nujni klic. Odgovorila mu je, da resno upa, da je pomembno. “Je,” je zaslišala Jobsa. Ko je njen mož prišel na telefon, je Jobs jokal. “Konec je,” je rekel in odložil.

Murrayja je skrbelo, da bi Jobs zaradi potrtosti lahko storil kaj prenagljenega, in ga je poklical nazaj. Odgovora ni bilo, zato se je odpeljal v Woodside. Ko je potrkal, nihče ni prišel odpret vrat, zato je šel okoli hiše in se po zunanjem stopnišču povzpel navzgor in pogledal v spalnico. Jobs je ležal na žimnici v neopremljeni sobi. Spustil je Murrayja noter in potem sta se pogovarjala skoraj do jutra.

Sreda, 29. maja: Jobs je končno našel kaseto s Pattonom in si je film ogledal v sredo zvečer, vendar mu je Murray preprečil, da bi se spet začel pripravljati na spopad. Prepričeval je Jobsa, naj pride v petek, da bi slišal Sculleyjevo napoved načrta reorganizacije. Nobene druge možnosti ni bilo več, kot daje postal ubogljivi vojščak, ne pa odpadniški poveljnik.

Kotaleči se kamen

Jobs se je tiho usedel v zadnjo vrsto dvorane, da bi poslušal Sculleyja, kako vojski pojasnjuje novo usmeritev vojskovanja. Veliko je bilo pogledov proti njemu, le malokdo pa ga je odkrito pozdravil. Nihče ni stopil do njega ali mu javno izkazoval naklonjenost. Ne da bi trenil z očmi, je strmel v Sculleyja, ki se je še po več letih dobro spominjal “Stevovega prezirljivega pogleda”. “Neverjetno je prediren,” seje spominjal Sculley, “kot rentgenski žarki vrta skozi kosti, vse do tja, kjer si mehak in ranljiv.” Ko je stal na odru in se pretvarjal, da ni opazil Jobsa, se je za trenutek spomnil na prijateljski izlet pred letom dni, ko sta šla v Cambridge v Massachussettsu, da bi obiskala Jobsovega junaka Edwina Landa. Temu so odvzeli oblast nad družbo Polaroid, ki jo je bil sam ustvaril, in ob tem je Jobs Sculleyju zgroženo rekel: “Samo nekaj ubogih milijonov je zapravil in že so mu vzeli podjetje.” Zdaj, je razmišljal Sculley, pa on jemlje Jobsu njegovo podjetje.

Ko je Sculley prikazoval organizacijske diagrame, je predstavil Gas-seeja kot novega vodjo združene produktne skupine za macintosh in apple II. Na diagramu je bil tudi okvirček z besedo predsednik uprave, a brez kakršnekoli povezave do katerega od imen. Sculley je omenil, da bi Jobs na tem položaju imel vlogo ‘globalnega vizionarja’. Ni pa nakazal, da se zaveda, daje Jobs prisoten. Nekaj ljudi je zadržano zaploskalo.

Naslednjih nekaj dni je Jobs ostal doma z zagrnjenimi zavesami, vklopljen je imel telefonski odzivnik, videval pa se ni z nikomer drugim razen z dekletom Tino Redse. Ure in ure sije predvajal posnetke Boba Dylana, še posebej “The Times They Are a-Changin”’. Ko je pred šestnajstimi meseci Applovim delničarjem razkril macintosh, je recitiral drugi verz. Verz seje lepo končal: “Današnji poraženec / Bo jutri zmagovalec ...”

Reševalna ekipa njegovega nekdanjega macintoshevega moštva, ki sta jo vodila Andy Hertzfeld in Bill Atkinson, gaje obiskala, da bi razblinila mračnost nedeljskega večera. Trajalo je nekaj časa, preden seje Jobs odzval na trkanje, potem pa jih je popeljal v sobo poleg kuhinje, enega od prostorov, kjer je bilo kaj pohištva. S pomočjo Tine Redse jim je postregel z vegetarijansko hrano, ki jo je naročil. “Kaj se je torej zgodilo?” je vprašal Hertzfeld. “Je res tako slabo, kot je videti?”

“Ne, še huje je.” Jobs se je nakremžil. “Veliko huje je, kot si lahko predstavljate.” Krivil je Sculleyja, da gaje izdal, in trdil, da pri Applu ne bodo zmogli brez njega. Položaj predsednika uprave, ki naj bi ga dobil, je bil povsem ceremonialen. Izselili naj bi ga iz pisarne na Bandleyju 3 v majhno in skoraj prazno zgradbo, ki jo je poimenoval ‘Sibirija’. Hertzfeld je preusmeril pogovor na temo iz prijetnejših časov in začela sta kramljati

o preteklosti.

Tisti teden nekaj dni prej je izšla Dylanova nova plošča Empire Burles-que in Hertzfeld jo je kupil, zdaj pa so jo predvajali na Jobsovem odličnem gramofonu. Najbolj zanimiva pesem “When the Night Comes Fal-ling from the Sky” se je s svojim apokaliptičnim sporočilom zdela primerna za ta večer, vendar Jobsu ni bila všeč. Slišati je bila skoraj kot disko in čemerno je trdil, da gre Dylanu na slabše vse od albuma Blood on the Tracks. Hertzfeld je premaknil iglo do zadnje pesmi na plošči, “Dark Eyes”, preprostega akustičnega komada samo z Dylanom s kitaro in orglicami. Pesem je bila počasna in turobna in Hertzfeld je upal, da bo Jobsa spominjala na starejše Dylanove pesmi, ki jih je imel tako rad. A Jobs tudi te pesmi ni maral in si tudi preostalih na plošči ni želel poslušati.

Jobsova napetost je bila razumljiva. Sculley mu je bil nekoč kot oče. To je veljalo tudi za Mika Markkula. In za Arthurja Rocka. Ta teden so ga vsi zapustili. “Gre za ta občutek, da so ga zapustili že kot otroka,” je pozneje rekel njegov prijatelj in odvetnik George Riley. “To je pomemben del njegove lastne mitologije in ga določa.” Jobs seje več let pozneje tega spominjal: “Počutil sem se, kot da me je kdo udaril in mi je povsem vzelo sapo.”

Še posebej boleča je bila izguba podpore Arthurja Rocka. “Arthur mi je bil kot oče,” je rekel Jobs. “Vzel meje pod svoje okrilje.” Rock gaje vpeljal v poznavanje opere, z ženo Toni pa sta bila njegova gostitelja v San Franciscu in Aspnu. “Spominjam se, kako sem se nekoč pripeljal v San Francisco in mu rekel, ‘Moj bog, kako grda je ta zgradba Bank of America’, on pa je odvrnil, ‘Ne, krasna je,’ in potem mi je pojasnil, zakaj, in imel je seveda prav.” Več let pozneje so Jobsu v oči stopile solze, ko je obnavljal to zgodbo: “Odločil se je za Sculleyja, ne zame. To me je resnično prizadelo. Nikoli si ne bi mislil, da me bo zapustil.”

Vse skupaj je bilo še slabše, ker je bilo zdaj njegovo ljubo podjetje v rokah moža, ki ga je imel za bedaka. “Uprava je menila, da ne morem voditi podjetja, in imeli so pravico do take odločitve,” je rekel. “Storili pa so napako. Morali bi ločiti vprašanje, kaj storiti z menoj, od tega, kaj storiti s Sculleyjem. Morali bi ga odpustiti, tudi če so menili, da jaz sam ne morem voditi Appla.” Njegova osebna čemernost seje počasi razblinjala, ob tem pa sta se poglabljala njegova jeza na Sculleyja in občutek izdajstva, ki gaje doživel.

Stanje seje poslabšalo, ko je Sculley povedal skupini analitikov, daje po njegovem mnenju Jobs nepomemben za podjetje, kljub nazivu predsednik uprave. “Kar zadeva operacije, niti danes niti v prihodnosti Steve Jobs ne igra nobene vloge,” je rekel. “Ne vem, kaj bo počel.” Odkrita pripomba je skupino šokirala in v dvorani je bilo slišati osuple vzdihe.

Morda bi pomagalo, ko bi šel v Evropo, je razmišljal Jobs. Zato je junija odšel v Pariz, kjer je imel predavanje na Applovem promocijskem dogodku, in se udeležil večerje v čast ameriškega podpredsednika Georgea H. W. Busha. Odtod je šel v Italijo, kjer se je s Tino Redse vozil po hribovju Toskane, kupil pa sije tudi motocikel, da seje lahko okoli vozil sam. V Firencah je vsrkaval arhitekturo starega mesta in občudoval teksturo gradbenih materialov. Še posebej se mu je zdel zanimiv tlak iz kamnoloma II Casone blizu toskanskega mesta Firenzuola. Bil je pomirjujoče modrikasto sive barve. Dvajset let pozneje seje odločil, da bo večina pomembnih Applovih trgovin tlakovana s tem peščenjakom.

V Rusiji so pravkar začeli prodajati apple II, zato se je napotil tudi tja in se tam sestal z Alom Eisenstatom. Ker tedaj še ni bilo preprosto dobiti vseh izvoznih dovoljenj, sta šla k ameriškemu gospodarskemu atašeju na ameriški ambasadi, Miku Menvinu. Povedal jima je, da imajo strogo zakonodajo glede prodajanja tehnologije Sovjetski zvezi. Jobs je bil nejevoljen. Na pariški razstavi računalniške tehnologije ga je podpredsednik Bush spodbujal, naj spravi računalnike v Rusijo, da bi tako “podžgali revolucijo od spodaj”. Pri večerji v gruzijski restavraciji, ki je bila znamenita po ražnjičih, je Jobs negodoval naprej. “Kako lahko trdite, da je to proti ameriški zakonodaji, ko pa nam tako jasno koristi?” je vprašal Mervvina. “Ko bodo Rusi dobili mace v roke, bodo lahko natisnili vse svoje časopise.”

Jobs je v Moskvi pokazal tudi svojo izzivalno stran, tako daje vztrajno govoril o Trockem, karizmatičnem revolucionarju, ki je izgubil naklonjenost Stalina in ga je ta ukazal umoriti. Agent KGB, ki je Jobsa moral spremljati, mu je rekel, naj raje ne govori toliko o tem. “Bolje je, da ne govorite o Trockem,” je rekel. “Naši zgodovinarji so preučili zadevo in zdaj menimo, da ni bil tako velik človek.” To ni ničesar spremenilo. Ko je na državni univerzi v Moskvi predaval študentom računalništva, je začel s hvaljenjem Trockega. Jobs seje s tem revolucionarjem lahko poistovetil.

Jobs in Eisenstat sta se udeležila praznovanja četrtega julija na ameriški ambasadi, Eisenstat pa je v svojem zahvalnem pismu ambasadorju Arthurju Hartmanu omenil, da namerava Jobs naslednje leto še okrepiti Applov položaj v Rusiji. “Načrtujemo, da se bomo septembra vrnili v Moskvo.” Za trenutek je bilo videti, da se bodo morda le uresničili Scul-leyjevi upi, kako bo Jobs postal ‘globalni vizionar’ podjetja. Vendar se to ni zgodilo. Septembra seje zgodilo nekaj povsem drugega.

fr’.

OSEMNAJSTO POGLAVJE

NeXT

Osvobojeni Prometej B JI

ir

Gusarji zapuščajo ladjo

Ko seje Jobs avgusta leta 1985 vrnil s poti po Evropi, je poklical stan-fordskega biokemika Paula Berga, da bi se z njim pogovoril o dosežkih pri genskem spajanju in rekombinantni DNK. Berg je opisal, kako težavni so poskusi v biološkem laboratoriju, saj je od priprav do končnega rezultata lahko trajalo več tednov. “Zakaj ne opravite simulacije z računalnikom?” je vprašal Jobs. Berg je odvrnil, da so dovolj zmogljivi računalniki predragi za univerzitetni laboratorij. “Nenadoma je bil razburjen glede možnosti, ki so se odpirale,” se je spominjal Berg. “Razmišljal je o ustanovitvi novega podjetja. Bil je mlad in bogat in moral je najti nekaj, kar bo počel do konca življenja.”

Jobs je že nekaj časa spraševal strokovnjake, kakšne delovne postaje bi potrebovali. To gaje zanimalo že od leta 1983, ko je bil na naravoslovni fakulteti univerze Brown, da bi jim pokazal macintosh, in so mu povedali, da bi za kakršnokoli koristno delo v laboratoriju potrebovali veliko zmogljivejšo napravo. Akademski raziskovalci so sanjali o delovni postaji, ki bi bila zmogljiva in hkrati osebna. Ko je Jobs še vodil macintoshev oddelek, je začel projekt ‘Big Mac’, s katerim bi napravili tak računalnik. Imel bi operacijski sistem Unix, hkrati pa prijazni macintoshev vmesnik. Ko pa so Jobsa odstranili, je njegov naslednik Jean-Louis Gassee projekt ukinil.

Ko se je to zgodilo, je Rich Page, ki je razvijal nabor čipov za big maca, razburjeno poklical Jobsa. To je bila le zadnja v vrsti pritožb nezadovoljnih Applovih uslužbencev, ki so klicali Jobsa in ga rotili, naj ustanovi novo podjetje in jih reši. Načrti so se začeli ob koncu tedna pred praznikom dela, ko je Jobs govoril z Buddom Tribblom, prvotnim vodjem za programsko opremo macintosha, in prišel ven z zamislijo podjetja, ki bi izdelovalo zmogljivo, a osebno delovno postajo. Pridobil je še dva druga člana macintosheve ekipe, ki sta omenjala, da bi rada odšla od tam, inženirja Georgea Crowa in nadzornice Susan Bames.

Tako je ostalo še eno ključno prazno mesto: oseba, ki bi tržila izdelek univerzam. Očitni kandidat je bil Dan’l Lewin, ki je pri Applu ustanovil konzorcij univerz, ki bi kupovale večje število macintoshev. Poleg tega, da v imenu ni imel dveh črk, je bil zelo čednega videza in imel princeton-sko uglajenost. Z Jobsom sta imela nekaj skupnega: Lewin je na Prince-tonu napisal disertacijo o Bobu Dylanu in karizmatičnem vodenju, Jobs pa je bil z obema tema temama dobro seznanjen.

Univerzitetni konzorcij je bil pravi blagoslov za macintoshevo ekipo, ko pa je Jobs odšel, je Lewin postal resno nezadovoljen in Bill Campbell je preuredil trženje tako, daje zmanjšal vlogo neposredne prodaje univerzam. Lewin je nameraval poklicati Jobsa, vendar gaje ta tisti konec tedna pred praznikom dela poklical prvi. Odpeljal seje do Jobsove neopremljene hiše in med sprehodom po posestvu sta se pogovarjala o možnosti ustanavljanja novega podjetja. Lewin je bil razburjen, a se še ni bil pripravljen obvezati. Naslednji teden naj bi šel s Campbellom v Austin in z odločitvijo je hotel dotlej počakati. Ko seje vrnil, je povedal, da sprejme. Novica je prišla ravno še pravi čas za sejo Applove uprave 13. septembra.

Čeprav je bil Jobs nominalno še vedno predsednik uprave, se sej ni udeleževal že vse odtlej, ko so mu vzeli oblast. Poklical je Sculleyja, mu povedal, da se bo tokrat seje udeležil, in ga prosil, da na koncu dnevnega reda doda točko za ‘poročilo predsednika uprave’. Ni mu povedal, za kaj gre, Sculley pa je predvideval, da bo podal kritiko nedavne reorganizacije. Ko pa je Jobs prišel na vrsto, je začel upravi opisovati svoje načrte o ustanavljanju novega podjetja. “Veliko sem razmišljal in čas je, da nadaljujem s svojim življenjem,” je začel. “Očitno je, da moram nekaj storiti. Star sem trideset let.” Potem je pogledal v svoje zapiske in opisal načrt razvoja računalnika za trg višjega šolstva. Novo podjetje po njegovih zagotovilih ne bi tekmovalo z Applom, s seboj pa naj bi vzel le nekaj ljudi in to ne ključnih. Ponudil je odstop s položaja predsednika uprave, izrazil pa je upanje, da bi lahko sodelovali. Morda bi Apple želel kupiti distribucijske pravice za njegov izdelek, je predlagal, ali pa licenciral macinto-shevo programsko opremo zanj.

Miku Markkuli ni bilo prav, da bi Jobs zaposlil kogarkoli iz Appla. “Zakaj bi sploh koga vzel?” je vprašal.

“Ne razburjajte se,” je Jobs miril njega in preostale člane. “To so ljudje na nižjih položajih in jih sploh ne boste pogrešili, tako ali tako pa nameravajo zapustiti družbo.”

Sprava je bilo videti, daje uprava naklonjena Jobsovemu novemu podvigu. Po medsebojnem pogovoru so direktorji celo predlagali, da se Apple udeleži z 10 odstotki v novem podjetju in da Jobs ostane v upravi.

Tisti večer so se Jobs in njegovih pet odpadnikov spet sestali v njegovi hiši na večerji. Jobs je podpiral sprejetje Applovega vložka, preostali pa so ga prepričali, da to ni smotrno. Prav tako so se sporazumeli, da je najbolje, da vsi dajo odpoved sočasno in to nemudoma. Tako bi lahko gladko prekinili.

Jobs je zato Sculleyju napisal pismo in navedel peterico, ki naj bi odšla, se podpisal s svojim izpisanim podpisom z malimi začetnicami in se naslednje jutro odpeljala do Appla, da bi mu ga predal pred kolegijem ob pol osmih.

“Steve, tole pa niso ljudje na nižjih položajih,” je rekel Sculley.

“No, ampak vseeno bodo dali odpoved,” je odvrnil Jobs. “Danes do devetih bodo vsi prinesli pisno odpoved.”

Jobs je s svojega stališča menil, daje bil pošten. Nobeden izmed petih ni vodil oddelka ali bil v Sculleyjevi najožji ekipi. S Sculleyjevega stališča pa sta bila vsaj dva ključna sodelavca: Page je bil vrhunski strokovnjak s posebnim statusom, Lewin pa je bil ključen pri doseganju visokošolskega trga. Poleg tega so poznali načrte za big mac; kljub temu da so ta program zaenkrat ustavili, je šlo še vedno za lastniško informacijo. Sculley pa je bil vendarle spravljiv. Ni še naprej razpravljal o problemih, temveč je prosil Jobsa, naj ostane v upravi. Jobs je odvrnil, da bo o tem premislil.

Ko pa je Sculley ob 7:30 prišel na kolegij in svojim najvišjim pomočnikom povedal, kdo odhaja, so ti vzrojili. Večina je menila, da Jobs ni izpolnil svojih dolžnosti predsednika uprave, hkrati pa je izkazal neverjetno nezvestobo podjetju. “Moramo ga razkrinkati in pokazati, kakšen slepar je, tako da bi ga ljudje nehali imeti za preroka,” je po Sculleyjevem pripovedovanju zakričal Campbell.

Campbell je priznal, da je bil tisto jutro resnično jezen, čeprav je pozneje Jobsa nadvse ognjevito zagovarjal. “Bil sem besen, še posebej zato, ker je odpeljal Dan’la Lewina,” seje spominjal. “Dan’l je vzpostavil razmerje z univerzami. Vdano je mrmral, kako težko je delati za Steva, potem pa je odšel.” Bil je tako jezen, da je zapustil sestanek in poklical Lewina domov. Ko je njegova žena rekla, da se tušira, je Campbell odvrnil, da bo počakal. Nekaj minut pozneje je rekla, da se še vedno tušira, in on je ponovil, da bo počakal. Ko je Lewin končno prišel na telefon, gaje Campbell vprašal, ali je res. Lewin je potrdil. Campbell je odložil slušalko, ne da bi še karkoli rekel.

Potem ko je Sculley videl, kako jezni so njegovi najožji sodelavci, je preveril še pri upravi. Tudi ti so menili, da jih je Jobs prevaral s svojo obvezo, da ne bo speljal pomembnih ljudi. Še posebej jezen je bil Arthur Rock. Čeprav se je med spopadom na spominski dan postavil na Scul-leyjevo stran, je uspel pokrpati svoj očetovski odnos do Jobsa. Ravno pretekli teden je rekel Jobsu, naj svoje dekle pripelje v San Francisco, da jo bosta z ženo spoznala, in skupaj so prijetno večerjali v Rockovi hiši v Pacific Heightsu. Jobs ni niti omenil podjetja, ki ga ustanavlja, zato se je Rock čutil prevaranega, ko je o tem izvedel od Sculleyja. “Prišel je na sejo in nam lagal,” je godrnjal pozneje. “Rekel nam je, da razmišlja o ustanovitvi novega podjetja, v resnici pa ga je že ustanovil. Rekel je, da bo vzel nekaj ljudi na srednje visokih položajih. Izkazalo seje, daje odpeljal pet nadvse pomembnih ljudi.” Markkulo je tudi prizadelo, čeprav zaradi svojega zadržanega značaja ni reagiral burno. “Pobral je nekaj najvišjih izvršnih ljudi, ki pa jih je pridobil že prej, predenje odšel. Tako se ne dela. To ni gentlemansko.”

Čez konec tedna sta tako uprava kot izvršni direktorji prepričali Scul-leyja, da mora Apple svojemu soustanovitelju napovedati vojno. Markkula je napisal uradni dokument, v katerem je obtoževal Jobsa, da deluje “v jasnem nasprotju s svojimi izjavami, da za svoje podjetje ne bo novačil ključnih uslužbencev Appla”. Pomenljivo je dodal: “Odločamo se, kako ukrepati.” V Wall Street Journalu so navajali Campbella, češ da ga je Jobsovo vedenje “presunilo in šokiralo”.

Jobs je s sestanka s Sculleyjem odšel prepričan, da se bo vse nadaljevalo mimo, zato je molčal. Ko pa je prebral časopise, je menil, da se mora odzvati. Poklical je nekaj naklonjenih novinarjev in jih naslednji dan povabil k sebi domov, da jim poda pojasnila. Potem je poklical Andy Cunningham, ki je pri Regisu McKenna skrbela za njegove odnose z javnostjo. “Ko sem prišla do njegove neopremljene vile v Woodsidu,” se je spominjala, “je sedel v kuhinji s svojimi petimi kolegi, zunaj na vrtu pa je čakalo nekaj novinarjev.” Jobs ji je povedal, da prireja novinarsko konferenco, potem pa je naštel nekaj poniževalnih stvari, ki jim jih bo povedal. Cunninghamova je bila zaprepadena. “To tudi zate ne bo dobro,” mu je rekla. Na koncu je popustila. Jobs se je odločil, da bo dal novinarjem kopijo svoje pisne odpovedi, sicer pa se bo omejil le na nekaj suhoparnih izjav.

Jobs je sprva nameraval pisno odpoved poslati po pošti, vendar ga je Susan Bames prepričala, da bi bilo to preveč prezirljivo. Zato seje odpeljal domov k Markkuli, kjer je bil tudi Al Eisenstat. Kakih petnajst minut so se napeto pogovarjali, potem pa je Bamesova, ki je čakala zunaj, prišla k vratom, da bi ga odvedla, preden bo rekel kaj, kar bo obžaloval. Markkuli je pustil pisno odpoved, ki jo je bil napisal z macintoshem in jo natisnil z novim lasenvriterjem:

17. septembra, 1985 Dragi Mike!

Časopisi so danes objavili ugibanja, da pri Applu razmišljajo o tem, da bi me odstranili kot predsednika uprave. Ne vem, od kod izvirajo ta poročila, vendar zavajajo javnost, do mene pa so krivična.

Gotovo se spomniš, kako sem na seji uprave pretekli četrtek povedal, da sem se odločil ustanoviti novo podjetje in podal odstopno izjavo kot predsednik uprave.

Uprava mojega odstopa ni sprejela in me prosila, da počakam teden dni. S tem sem se strinjal, saj se je uprava spodbudno odzvala na predlagano novo podjetje in nakazala, da bi Apple lahko vložil vanj. V petek, potem ko sem Johnu Sculleyju povedal, kdo bo šel z menoj, je potrdil pripravljenost Appla, da preveri možne oblike sodelovanja z mojim novim podjetjem.

Zdaj pa kaže, da je Apple zavzel sovražen stav proti meni in novemu podjetju. Zato moram vztrajati pri takojšnjem sprejetju moje odpovedi ...

Kakor veš, sem po nedavni reorganizaciji družbe ostal brez kakršnegakoli dela in celo brez dostopa do rednih upravnih poročil. Sele 30 let sem star in si želim še kaj prispevati in doseči.

Po tem, kar sva skupaj dosegla, upam, da bo razhod tako prijateljski kot dostojanstven.

S spoštovanjem, števen p. jobs    .

Ko je nekdo iz strežnega osebja pospravljal Jobsovo pisarno, je na tleh zagledal uokvirjeno fotografijo. Na njej sta bila Jobs in Sculley med prijateljskim pogovorom, spodaj pa je Sculley pred sedmimi meseci napisal: “Še na veliko odličnih zamisli, odličnih dogodivščin in na odlično prijateljstvo! John.” Zaščitno steklo čez fotografijo je bilo razbito. Jobs jo je zalučal čez sobo, preden je odšel. Od tega dne naprej ni nikoli več spregovoril s Sculleyjem.

*

Po objavi Jobsovega odhoda so Applove delnice zrasle za celo točko ali skoraj 7 %. “Delničarji z vzhodne obale so vedno dvomili o tem, ali znajo kalifornijski veseljaki dobro voditi družbo,” je pojasnil urednik glasila, ki se je ukvarjalo s tehnološkimi delnicami. “Delničarjem je odleglo, ko ni bilo več ne Wozniaka ne Jobsa.” Nolan Bushnell, ustanovitelj Atarija, ki je pred desetletjem odigral vlogo mentorja, je za Time povedal, da bodo Jobsa zagotovo pogrešali. “Kdo pa bo navdihoval Apple? Bo Apple postal tako razburljiv kot nova vrsta Pepsija?”

Sculley se je z upravo Appla nekaj dni po neuspelem poskusu, da bi z Jobsom dosegli dogovor, odločil, da ga tožijo zaradi “kršitve zaupnega razmerja”. V obtožnici so bili navedeni njegovi prestopki:

Kljub zaupnemu razmerju do Appla v vlogi predsednika uprave in kljub njegovi izpovedani zvestobi Applu je Jobs ...

(a)    na skrivaj snoval ustanovitev podjetja, ki bi tekmovalo z Applom;

(b)    na skrivaj načrtoval, kako bo njegovo konkurenčno podjetje protizakonito izkoristilo in uporabilo Applove načrte, da razvije in trži izdelek naslednje generacije ...

(c)    na skrivaj zvabil proč ključne uslužbence Appla.

Jobs je bil tedaj lastnik 6,5 milijona Applovih delnic ali 11 % celotne družbe, kar je bilo vredno več kot 100 milijonov dolarjev. Začelje svoje delnice prodajati in je v petih mesecih vse razen ene prodal, to pa je obdržal zato, da bi se lahko udeleževal skupščin, če bi tako želel. Bil je besen in to se je odražalo v njegovi želji, da ustanovi konkurenčno podjetje, ne glede na to, kako je to predstavljal drugim. “Jezil se je na Apple,” je rekla Joanna Hoffman, ki se je za kratek čas zaposlila v novem podjetju. “S tem, ko je ciljal na univerzitetni trg, kjer je bil Apple močan, seje predajal maščevanju. Bilje vsekakor maščevalen.”

Jobs seveda na to ni gledal tako. “Nisem se hotel prepirati,” je povedal za Newsweek. Spet je povabil domov naklonjene novinarje, tokrat pa ob sebi ni imel Andy Cunningham ali koga drugega, ki bi ga držal nazaj. Zanikal je trditev, daje ravnal neprimerno, ko je pet kolegov zvabil stran od Appla. “Vsi so poklicali mene,” je povedal skupini novinarjev, ki so se renjali v njegovi neopremljeni dnevni sobi. “Tako ali tako so razmišljali tem, da dajo odpoved. Pri Applu se rado dogaja, da koga zanemarjajo.” Pristal je na intervju z Newsweekom, da bi lahko povedal svojo stran godbe. Intervjuje veliko povedal. “Kar znam najbolje, je to, da najdem <upino nadarjenih ljudi in z njimi kaj naredim,” je povedal za revijo, .ekel je, da bo vedno imel rad Apple. “Vedno se bom spominjal Appla, ot se vsak moški spominja prve ženske, v katero seje zaljubil.” Bil pa je ripravljen tudi boriti se z Applovim vodstvom, če je bilo treba. “Ko te do javno obtoži kraje, moraš odgovoriti.” Applova grožnja, da ga bodo )žili, je bila po njegovem močno pretirana in hkrati žalostna. Dokazova-t je, da Apple ni nič več samozavestno, uporniško podjetje. “Težko si je redstavljati, da bi se podjetje s 4300 zaposlenimi, vredno 2 milijardi do-trjev, ne moglo kosati s šestimi ljudmi v kavbojkah.”

Sculley je poskusil onemogočiti Jobsov napad, tako da je poklical v^ozniaka in ga skušal prepričati, da se oglasi. “Steve zna biti žaljiv in kodljiv,” je ta izjavil za Time. Razkril je, da gaje Jobs prosil, naj se pri-ruži novemu podjetju - tako bi prebrisano zadal še en udarec trenutne-iu vodstvu Appla -, vendar ni želel sodelovati pri takih igricah in Jobsu i odgovoril. Za San Francisco Chronicle je povedal, kako je Jobs pre-rečil družbi frogdesign, da bi delala na njegovem daljincu, rekoč, da bi 3 lahko škodovalo Applovim izdelkom. “Pričakujem, da bo napravil dličen izdelek, in mu želim veliko uspehov, ne morem pa zaupati njego-

i poštenosti,” je rekel.

'amostojnost

Najbolje, kar se je zgodilo Stevu, je bilo, da smo ga vrgli iz službe, mu skli, naj gre,” je pozneje povedal Arthur Rock. Po tej teoriji, ki so jo za-ovarjali mnogi, je zaradi trde ljubezni postal modrejši in zrelejši. Vendar

i tako preprosto. V podjetju, ki gaje ustanovil po odhodu iz Appla, seje ihko predajal vsem svojim vzgibom, tako dobrim kot slabim. Ni bil klenjen. Nastala je vrsta odličnih izdelkov, tržno fenomenalno neuspe-nih. Šele to je bila prava izkušnja. Na velikanski uspeh v tretjem dejanju a ni pripravil odhod z Appla v prvem dejanju, temveč neverjetni neu-peh v drugem.

Najprej se je vdal svoji strasti za oblikovanje. Za svoje novo podjetje je izbral razmeroma enostavno ime: Next. Da bi bilo vendarle nekaj posebnega, seje odločil za vpadljiv logotip. Zato je kontaktiral mojstra korporacijskih logotipov, Paula Randa. Enainsedemdesetletni grafični oblikovalec iz Brooklyna je ustvaril nekatere najbolj znane logotipe v poslovnem svetu, med drugim revije Esquire ter podjetij IBM, Westing-house, ABC in UPS. Imel je pogodbo z IBM-om in njegovi tamkajšnji nadzorniki so rekli, da bi šlo za očitno navzkrižje interesov, če bi izdelal logotip za drugo računalniško podjetje. Jobs je zato telefoniral glavnemu izvršnemu direktorju IBM-a, Johnu Akersu. Akers je bil odsoten, Jobs pa je vztrajal tako dolgo, dokler ni na telefon dobil podpredsednika uprave Paula Rizza. Po dveh dnevih je Rizzo sklenil, da se Jobsu nima smisla upirati, in je Randu dovolil, da sprejme delo.

Rand je odletel v Palo Alto in se z Jobsom pogovarjal o njegovi viziji. Jobs je izjavil, da bo računalnik oblikovan kot kocka. Ljubil je to obliko. Bila je popolna in preprosta. Rand seje zato odločil, da naj bo tudi logotip videti kot kocka, nagnjena za 28°. Ko je Jobs želel videti več različnih možnosti, mu je Rand odvrnil, da za stranke ne pripravlja različnih možnosti. “Rešil bom vaš problem, in vi mi boste plačali,” je rekel. “Kar bom napravil, lahko uporabite ali ne, vendar ne pripravljam različnih možnosti, v vsakem primeru pa mi boste plačali.”

Jobs je cenil takšen pogled in se je odločil za tveganje. Družba naj bi za eno samo različico logotipa plačala neverjetnih 100.000 dolarjev. “Najino razmerje je bilo jasno,” je rekel Jobs. “Kot umetnik je bil pristen in nedolžen, pri poslovnih vprašanjih pa precej zvit. Videti je bil trd in je gojil podobo zopmeža, globoko v notranjosti pa je bil pravi mucek.” Za Jobsa je bila ena največjih pohval, če je za koga rekel, daje kot umetnik pristen in nedolžen.

Rand je že po dveh tednih prišel k Jobsu domov v Woodside in prinesel končani izdelek. Najprej sta večerjala, potem mu je Rand podal čedno knjižico, v kateri je opisoval svoje miselne postopke. Na zadnji strani je bil predstavljen logotip. “Oblika, barvna kombinacija in postavitev nakazujejo kontraste,” je pisalo v knjižici. “Logotip je hudomušno nagnjen, prekipeva pa od neformalnosti, prijaznosti in spontanosti dobrodelne znamke ter vzvišenosti uradne štampiljke. Beseda ‘next’ je bila razdeljena na dva dela, tako daje napolnila kvadratno stranico kocke, le ‘e’ pa je bil mali. Ta črka je bila poudarjena, ker je označevala “izobrazbo (educa-tion), odličnost (excellence)... e = mc^2.”

Ni bilo vedno lahko napovedati, kako bo Jobs reagiral. Včasih je kaj proglasil za navadno sranje, drugič za genialnost, nikoli pa ni bilo mogoče vedeti, kako se bo odločil. Pri tako slavnem oblikovalcu, kot je bil Rand, pa je bilo kaj verjetno, da bo Jobs predlog sprejel. Strmel je v risbo, pogledal Randa in ga potem objel. Le glede ene podrobnosti ni soglašal: Rand je za mali ‘e’ v logotipu uporabil temno rumeno barvo, Jobs pa sije želel svetlejšo in bolj običajno rumeno. Rand je s pestjo udaril po mizi in izjavil: “Tole delam že petdeset let in vem, kaj počnem.” Jobs je popustil.

Podjetje ni imelo le novega logotipa, temveč tudi novo ime. Ni bilo več le Next, temveč NeXT. Morda vsakdo ne bi razumel, zakaj bi se kdo toliko posvečal logotipu, kaj šele plačal 100.000 dolarjev zanj. Jobsu pa je to pomenilo, da bo podjetje NeXT začelo življenje s prvovrstno identiteto, tudi če ni razvilo še niti enega izdelka. Kot gaje bil naučil Markkula, mora prvovrstno podjetje že takoj na začetku izžarevati svoje odlike.

Rand je pristal na to, da za dodatek oblikuje osebno vizitko za Jobsa. Ustvaril je barvito pisavo, ki je bila Jobsu všeč, na koncu pa se nista strinjala glede tega, kam postaviti piko za črko ‘P’ v imenu Števen P. Jobs. Rand jo je postavil na desno od ‘P’, kakor bi ležala pri običajnem tisku. Steve je želel, da bi bila postavljena bolj na levo, pod ‘trebušček’ črke, kakor je mogoče storiti z digitalno tipografijo. “Precej resno sta se dajala glede nečesa razmeroma nepomembnega,” se je spominjala Susan Kare. Na končuje obveljala Jobsova.

Jobs je potreboval industrijskega oblikovalca^ ki bi mu zaupal, da bi lahko NeXT-ov logotip prevedli v videz resničnih izdelkov. Govoril je s številnimi, vendar nihče od njih ni napravil nanj tolikšnega vtisa kot Bavarec, ki gaje bil pripeljal v Apple, Hartmut Esslinger. Njegovo podjetje frogdesign v Palo Altu je imelo, zahvaljujoč Jobsu, donosno pogodbo z Applom. Za IBM-ovo dovoljenje, da lahko Paul Rand dela za NeXT, je bil potreben droben čudež, omogočilo pa gaje Jobsovo prepričanje, daje mogoče stvarnost popačiti. To pa je bila malenkost v primerjavi z verjetnostjo, da bi Jobs lahko prepričal Apple, naj dovolijo Esslingerju delati za NeXT.

Jobs pa je vendarle poskusil. Začetek novembra 1985, le pet tednov potem, ko je Apple vložil tožbo proti Jobsu, je ta pisal Eisenstatu in ga prosil za razveljavitev obveze. “Konec tedna sem govoril z Esslingerjem in predlagal je, naj ti pišem, zakaj si želim sodelovati z njim in frogdesi-gnom pri novih izdelkih za NeXT,” je zapisal. Jobs je svoje razmišljanje podkrepil z neverjetno logiko. “NeXT ne ve, kako Apple trenutno oblikuje svoje izdelke in kako jih bo v prihodnosti, prav tako tega ne vedo niti druga oblikovalska podjetja, ki jih lahko najamemo, zato se lahko zgodi, da izdelke nehote podobno oblikujemo. Tako v Applovem kot v NeXT-ovem interesu je, da se zanašamo na Hartmutovo profesionalnost, da se kaj takega ne zgodi.” Eisenstat seje spominjal, kako gaje osupnila Jobsova predrznost. Odgovoril mu je na kratko. “Že prej sem bil izrazil svoje skrbi, da bi tvoja nova poslovna pot lahko škodovala Applu, ker izkoriščaš našo zaupno poslovno informacijo,” je zapisal. “S svojim pismom nisi niti malo razblinil mojih skrbi. Pravzaprav sijih le še okrepil, saj izjavljaš, da ‘NeXT ne ve, kako Apple trenutno oblikuje svoje izdelke in kako jih bo v prihodnosti’, kar seveda ne drži.” Želja je bila Eisenstatu videti še toliko bolj nenavadna, saj je prav Jobs še pred enim letom prisilil frogdesign, da so prenehali delati na Wozniakovem daljincu.

Jobs je ugotovil, da bo z Esslingerjem sodeloval le, če bo razrešil tožbo, ki jo je vložil Apple proti njemu (kar bi tudi sicer koristilo). Na srečo seje Sculley s tem strinjal. Januarja leta 1986 so prišli do zunajsodne poravnave brez finančnih posledic. V zameno za to, da Apple odstopi od tožbe, je NeXT pristal na vrsto omejitev: Njegov izdelek naj bi se tržil kot delovna postaja za zahtevne uporabnike, prodajali naj bi ga neposredno univerzam in drugim visokim šolam, a ne pred marcem leta 1987. Apple je tudi vztrajal na tem, da NeXT “ne uporablja operacijskega sistema, združljivega z macintoshem”, čeprav bi, gledano nazaj, morda bilo bolje, ko bi vztrajali prav pri nasprotnem.

Po poravnavi je Jobs še naprej snubil Esslingerja, dokler se ni oblikovalec resnično odločil, da preneha delati za Apple. Frogdesign je tako ob koncu leta 1986 lahko začel delati za NeXT. Tako kot pred njim Paul Rand je tudi Esslinger zahteval, da ima proste roke. “Včasih je treba s Ste-vom uporabiti veliko palico,” je rekel. Tako kot Rand je bil tudi Esslinger umetnik, zato mu je Jobs popuščal, medtem ko navadnim smrtnikom ni.

Jobs je odločil, naj bo računalnik v obliki popolne kocke s stranico, dolgo natančno en čevelj. Rad je imel kocke. Imele so določeno težo, hkrati pa so bile igrive. Kocka NeXT pa je bila odličen zgled, kako se Jobsove oblikovalske želje niso ujemale z inženirskimi zahtevami. Plošče tiskanega vezja so šle odlično v klasično obliko računalnikov, za kocko pa jih je bilo treba preoblikovati in preurediti.

Še huje je bilo to, da je popolno kocko težko izdelati. Večino delov oblikujejo s koti, malenkost večjimi od 90 stopinj, da jih je laže vzeti iz kalupa (tako kot je laže vzeti kolač iz pekača z nekoliko večjimi koti od 90 stopinj). Esslinger pa je zapovedal - in Jobs seje navdušeno strinjal -, da pri popolnosti kocke ne bodo trpeli nobenih približkov. Zato so morali stranice izdelati ločeno v posebni delavnici v Chicagu, kalupi pa so stali

650.000 dolarjev. Jobs je bil povsem obseden od obvladovanja. Ko je na ohišju opazil drobno črtico, ki so jo povzročili kalupi, nekaj, kar bi vsak drugi izdelovalec računalnikov sprejel kot neizbežno, je poletel v Chicago in prepričal izdelovalca kalupov, da začne od začetka in opravi brez napake. “Izdelovalci kalupov ne pričakujejo, da jih bo obiskala zvezda,” je pripomnil eden od inženirjev. Jobs je podjetje pripravil tudi do tega, da so za 150.000 dolarjev kupili napravo za brušenje, da bi lahko odstranili vse nepravilnosti, kjer se stikajo stranice. Vztrajal je tudi pri tem, da bo magnezijevo ohišje nesvetleče črno, kar je pomenilo, da se bodo na njem laže videli madeži.

Jobs je vedno vztrajal na tem, da morajo biti nevidni deli izdelka prav tako lepo izvedeni kot zunanjost, kakor gaje bil naučil oče, ko sta postavljala ograjo. Tudi glede tega je zašel v skrajnosti, ko ga pri NeXT-u ni nič držalo nazaj. Zagotovil je, da so imeli vijaki.»v notranjosti drago prevleko. Vztrajal je celo na tem, da je tudi notranjost ohišja pobarvana z nesvetlečo črno barvo, čeprav bodo to videli le serviserji.

Joe Nocera, ki je tedaj pisal za Esquire, je opisal Jobsovo intenzivnost na naslednjem kolegiju:

Jobs obvladuje situacijo tudi z nenehnim gibanjem. Najprej kleči na stolu, naslednji trenutek sključen sedi na njem, potem se požene pokonci in piše po tabli. Grize si nohte in negibno strmi v sogovornika. Z rokami, ki so nekoliko rumenkaste, nenehno krili po zraku.

Nocero je še posebej presenetilo, kako brezobziren je Jobs. Ni šlo le za to, da ni znal prikriti svojega mnenja, ko so drugi rekli kaj, kar je imel za neumno, šlo je za zavestno pripravljenost, da žali ljudi, jih ponižuje in jim kaže, kako je pametnejši. Ko je na primer Dan’l Lewin razdelil organizacijski diagram, je Jobs zavil z očmi. “Ti diagrami so brezvezni,” je vskočil. Tako kot pri Applu pa je tudi tu njegovo razpoloženje močno nihalo. Med sestankom je prišel finančnik in Jobs gaje pohvalil za “resnično, resnično dobro opravljeno delo”, čeprav mu je prejšnji dan za isto stvar rekel, daje “navadno sranje”.

Eden od prvih desetih zaposlenih pri NeXT-u je bil notranji arhitekt, ki je skrbel za postavljanje prvega sedeža podjetja v Palo Altu. Čeprav je Jobs najel novo in lepo postavljeno zgradbo, jo je dal povsem preurediti. Dal je napraviti steklene stene, namesto preprog je tla obložil z lesenim podom. Postopek je ponovil, ko seje leta 1989 podjetje preselilo v večje prostore v Redwood Cityju. Čeprav je bila zgradba povsem nova, je vztrajal na tem, da so prestavili dvigala, da bi bilo preddverje bolj veličastno. Najel je I. M. Peija, da je v njegovo sredino postavil mogočno stopnišče, za katero je bilo videti, da lebdi v zraku. Izvajalec je trdil, da tega ni mogoče zgraditi. Jobs je trdil, daje. In je res bilo. Veliko let pozneje je Jobs s tovrstnimi stopnišči opremil pomembne Applove trgovine.

Računalnik

V prvih mesecih obratovanja podjetja NeXT sta Jobs in Dan’l Lewis z nekaj kolegi hodila po univerzah, da bi ugotovila, kakšne so njihove želje. Na Harvardu sta se sestala z Mitchem Kaporjem, direktorjem podjetja Lotus software in šla z njim na večerjo v restavracijo Harvest. Ko si je Kapor namazal maslo na kos kruha, gaje Jobs vprašal: “Si že slišal za holesterol?” Kapor je odvrnil: “Dajva se nekaj zmenit. Ti se ne boš vtikal v moje prehranske navade, jaz pa ne v tvoje osebnostne poteze.” Pripomba je bila mišljena duhovito, vendar, kot je Kapor pripomnil pozneje, “Jobs ni bil ravno najboljši glede medčloveških odnosov.” Lotus je sprejel ponudbo, da napiše program za preglednice za NeXT-ov operacijski sistem.

Jobs si je želel računalnik ponuditi skupaj z uporabno vsebino, zato je

Michael Hawley, eden od inženirjev, razvil digitalni slovar. Izvedel je, da eden od njegovih prijateljev pri založbi Oxford University Press sodeluje pri postavljanju nove izdaje Shakespearovih del. To je pomenilo, da bi verjetno lahko dobil računalniški magnetni trak in bi potem to vsebino pretočili v pomnilnik računalnika. “Poklical sem Steva, on je rekel, da bi bilo to čudovito, zato sva skupaj odletela v Oxford.” Lepega pomladnega dne leta 1986 so se sestali v veliki zgradbi založbe v središču Oxforda in Jobs jim je ponudil 2000 dolarjev ter 74 centov za vsak prodani računalnik, če lahko dobijo pravice za Oxfordovo izdajo Shakespeara. “Za vas bi bilo to odlično,” je rekel. “Pred vsemi drugimi boste. Še nikoli ni nihče storil česa takega.” Načelno so sklenili sporazum, potem pa so šli kegljat in pit pivo v bližnjo krčmo, kjer je nekoč popival lord Byron. Ko je bil računalnik next končan, je bil opremljen s slovarjem, tezavrom in Oxfor-dovim slovarjem citatov, in je tako utiral pot konceptu elektronskih knjig, po katerih je mogoče poljubno iskati.

Za next niso uporabili standardnih čipov, temveč je Jobs svojim inženirjem naročil, da izdelajo nove, pri katerih bi en sam čip združeval več funkcij. Že to bi bilo dovolj težko, Jobs pa je zadeve zapletel skoraj do nemogočega, tako da je nenehno spreminjal funkcije, ki naj bi jih računalnik opravljal. Po letu dni je bilo že jasno, da bo zaradi tega prišlo do resne zamude.

Vztrajal je tudi pri tem, da postavi svojo povsem avtomatizirano futuristično tovarno, tako kot je bil to storil za macintosh, a ga očitno ni izučilo. Ponovil je iste napake, le da še bolj pretirano. Stroje in robotske naprave so večkrat prebarvali, medtem ko je Jobs spreminjal svoje mnenje glede barvnih kombinacij. Stene so bile bele, kot so bile v macintoshevi tovarni, med opremo pa so bili tudi črni usnjeni fotelji po 20.000 dolarjev in ročno izdelano stopnišče kakor na sedežu podjetja. Zahteval je, da tekoči trak postavijo tako, da se bodo plošče tiskanega vezja pomikale z desne na levo in bodo obiskovalci z galerije postopek bolje videli. Na enem koncu so vstopale prazne plošče, dvajset minut pozneje pa so dokončane izstopale na drugem, ne da bi se jih vmes dotaknile človeške roke. Postopek je potekal po japonskem načelu kanban, pri katerem vsak stroj opravi nalogo šele potem, ko je sledeči stroj pripravljen, da sprejme naslednji del.

Jobs ni nič omilil svojega odnosa do zaposlenih. “Njegova uporaba očarljivosti in javnega poniževanja je bila v večini primerov precej učinkovita,” se je spominjal Tribble. Včasih pa tudi ni bila. Inženir David Paulsen je prvih deset mesecev pri NeXT-u delal po devetdeset ur na teden. Dal je odpoved, ko je “Steve prišel neko petkovo popoldne in nam povedal, da ni prav nič navdušen nad tem, kar počnemo.” Ko so Jobsa za Business Week vprašali, zakaj je tako strog do zaposlenih, je odvrnil, da to pomaga podjetju. “Del moje odgovornosti je v tem, da sem merilo kakovosti. Nekateri ljudje niso vajeni okolja, v katerem se pričakuje odličnost.” Še vedno pa je imel duha in karizmo. Veliko je bilo pohodov v naravo, obiskov mojstrov aikidoja in umikov v odmaknjena letovišča. In še vedno je izžareval srčnost iz časov potegavščine z gusarsko zastavo. Ko so pri Applu prekinili s Chiat/Day, podjetjem, ki je ustvarilo spot ‘1984’ in objavilo časopisno reklamo, kjer je pisalo “Dobrodošel, IBM. Resno.”, je Jobs v Wall Street Journalu objavil celostranski oglas, v katerem je pisalo “Čestitamo, Chiat/Day. Resno ... Kajti zagotavljam vam: Tudi po Applu še obstaja življenje.”

Morda je bila največja podobnost s časi, ko je bil še pri Applu, v tem, daje svoje polje popačene stvarnosti prinesel s seboj. Jasno seje pokazalo na prvem oddihu podjetja v Pebble Beachu proti koncu leta 1985. Tam je Jobs izjavil, da bodo računalnik next imeli pripravljen že v osemnajstih mesecih. Bilo je jasno, daje to nemogoče, vendar je Jobs gladko zavrnil predlog enega od inženirjev, da bi morali biti realistični in računati na leto 1988. “Če tako storimo, svet ne stoji pri miru, tehnološka priložnost gre mimo nas in vse delo, ki smo ga opravili, gre po zlu,” je trdil.

Joanna Hoffman, nekdanja sodelavka iz macintosheve ekipe, ena od tistih, ki so se mu bili pripravljeni zoperstaviti, mu je ugovarjala tudi tokrat. “Popačitev stvarnosti ima motivacijsko vrednost in se mi zdi v redu,” je rekla Jobsu, ko je stal pri tabli. “Ko pa gre za takšno določanje datuma, ki lahko vpliva na uspešnost izdelka, smo resnično globoko v dreku.” Jobs se ni strinjal: “Mislim, da moramo nekje zakoličiti, in mislim, da ne smemo zamuditi priložnosti, ker se sicer naša kredibilnost začne krhati.” Ni pa izrekel nečesa, kar so sicer vsi slutili - da jim namreč lahko zmanjka denarja, če ne bodo dosegli rokov. Jobs je zastavil 7 milijonov dolarjev svojega lastnega denarja, pri sedanji porabi pa ga bo zmanjkalo čez osemnajst mesecev, če ne bo prihodkov od prodanih izdelkov.

Tri mesece pozneje, ko so se vrnili v Pebble Beach za naslednji delovni oddih, je Jobs kot prvo misel prikazal stavek: “Medenih tednov je konec”. Na tretjem oddihu v Sonorni septembra leta 1986 časovnega razporeda ni bilo več in kazalo je, da bo podjetje zadelo ob finančni zid.

Rešitelj Perot

V drugi polovici leta 1986 je Jobs investicijskim družbam s tveganim kapitalom poslal ponudbo za nakup 10 % deleža v NeXT-u za 3 milijone dolarjev. Celotno družbo so ocenili na 30 milijonov, kar si je Jobs enostavno izmislil. Dotlej je bilo vloženih manj kot 7 milijonov dolarjev in razen lepega logotipa in prekrasnih pisarn niso imeli veliko pokazati. Niso imeli ne prihodkov, ne izdelkov, pa tudi na obzorju še ni bilo videti nobenega. Zato ni presenetilo, da nobena od investicijskih družb ni sprejela ponudbe.

Bil pa je neki kavboj, ki ga je zadeva očarala. Ross Perot, Teksašan drobne postave, ki je ustanovil Electronic Data Systems in ga potem prodal General Motorsu za 2,4 milijarde dolarjev, je po naključju novembra leta 1986 na televiziji gledal dokumentarno oddajo The Entrepreneurs, v kateri so pokazali tudi Jobsa in NeXT. Takoj seje poistovetil z Jobsom in njegovo skupino, celo do te mere, da je med gledanjem televizijskega programa končeval stavke, medtem ko so govorili. To je bilo nenavadno podobno tistemu, kar je Sculley pogosto trdil. Perot je naslednji dan poklical Jobsa in mu rekel: “Če kdaj potrebujete investitorja, me pokličite.”

Jobs gaje resnično potreboval, in to močno, vendar seje trudil, da tega ne bi pokazal. Počakal je teden dni, predenje poklical. Perot je poslal nekaj svojih analitikov, da bi ocenili NeXT, vendar je Jobs pazil, daje posloval neposredno s Perotom. Perot je pozneje pripovedoval, da je resno obžaloval, ko ni kupil Microsofta ali vsaj njegovega večjega dela, ko je leta 1979 še zelo mladi Bill Gates prišel k njemu v Dallas. Takrat, ko je Perot poklical Jobsa, so vrednost Microsofta pri javni ponudbi delnic ocenili na milijardo dolarjev. Perot je zamudil priložnost, da bi veliko zaslužil in pri tem doživel razburljivo pustolovščino. Ni si želel ponoviti napake.

Jobsova ponudba Perotu je bila trikrat višja od tega, kar je bil tiho ponudil vlagateljem pred nekaj meseci. Za 20 milijonov dolarjev bi Perot dobil 16 % delež v družbi, potem ko je Jobs vložil še dodatnih 5 milijonov. To je pomenilo, da bi bila družba vredna okoli 126 milijonov. Vendar denar Perotu ni bil najpomembnejši. Po sestanku z Jobsom je izjavil, da je zraven. “Jaz izbiram džokeje, džokeji pa izbirajo konje in jih jahajo,” je rekel Jobsu. “Na vas stavim, vi pa ugotovite, kaj boste storili.”

Perot je v NeXT vnesel nekaj, kar je bilo vredno skoraj toliko kot njegovih 20 milijonov dolarjev: Bil je srčen navijač za družbo in ji je lahko zagotovil kredibilnost v svetu odraslih. “Kar zadeva začetniška podjetja, je tole takšno z najmanjšim tveganjem, kar sem jih videl v vseh 25 letih računalništva,” je povedal za New York Times. “Nekaj zelo sposobnih ljudi sije ogledalo njihovo strojno opremo in bili so povsem prevzeti. Steve in njegova ekipa pri NeXT-u so največji možni perfekcionisti, kar sem jih kdaj videl.”

Perot seje tudi gibal v visokih družbenih in poslovnih krogih, komplementarnih Jobsovim. Jobsa je popeljal na formalno večerjo s plesom v San Franciscu, ki sta jo priredila Gordon in Ann Getty v čast španskega kralja Juana Carlosa I. Ko je kralj vprašal Perota, koga je vredno spoznati, je ta nemudoma pripeljal Jobsa. Kmalu sta bila zatopljena v ‘napeti pogovor’, kakor je to pozneje opisal Perot. Jobs je kralju živahno opisoval naslednji val računalništva. Ob koncu pogovora je kralj nekaj napisal na list papirja in ga izročil Jobsu. “Kaj se je zgodilo?” je vprašal Perot. Jobs je odvrnil: “Prodal sem mu računalnik.”

Ta dogodek in drugi so bili vključeni v mitološko zgodbo o Jobsu, ki jo je Perot pripovedoval povsod, kamorkoli je šel. Na srečanju National Press Cluba v Washingtonu je Jobsovo življenjsko zgodbo že spletel v neverjetno pripoved o mladeniču, ki je

bil tako reven, da ni mogel iti na univerzo in je ponoči delal v garaži, se igral z računalniškimi čipi, nekega dne pa pride njegov oče - videti je kot nekdo s slike Normana Rockwella - in reče: “Steve, naredi nekaj, kar lahko prodaš, ali pa si poišči službo.” Dva meseca pozneje je nastal prvi računalnik apple - z lesenim ohišjem, ki gaje napravil njegov oče. In tako je ta mož z gimnazijsko izobrazbo dobesedno spremenil svet.

Resničen je bil stavek o Paulu Jobsu kot nekom iz Rockvvellove slike. In mogoče še zadnji, o tem, kako je Jobs spremenil svet. Perot je bil vsekakor prepričan o tem. Tako kot Sculley se je tudi on videl v njem. “Steve je kot jaz,” je Perot rekel Davidu Remnicku iz Washington Posta. “Na enak način sva čudna. Sorodni duši sva.”

Gates in NeXT

Bill Gates ni bil sorodna duša. Jobs gaje bil prepričal, da izdela uporabniške programe za macintosh, kar se je za Microsoft izkazalo kot zelo donosno. Bil pa je tudi eden od tistih, ki so bili odporni proti Jobsovemu polju popačene stvarnosti, zato se je odločil, da za NeXT programske opreme ne napiše. Redno je hodil v Kalifornijo, da so mu kazali razvoj računalnika, vendar to nanj ni napravilo posebnega vtisa. “Macintosh je bil resnično nekaj posebnega, osebno pa ne vidim, kaj naj bi bilo tako posebnega na novem Stevovem računalniku,” je povedal za Fortune.

Delno je bila težava v tem, da velikana že po svoji naravi nista mogla imeti spoštovanja drug do drugega. Ko je Gates poleti leta 1987 prvič prišel na sedež podjetja NeXT v Palo Altu, gaje Jobs pustil čakati pol ure v preddverju, čeprav je Gates lahko skozi steklene stene videl, kako se Jobs sprehaja in se sproščeno pogovarja. “Sel sem dol do NeXT-a in pil najdražji korenčkov sok ter videl najrazkošnejše pisarne tehnološkega podjetja, kar je mogoče,” se je spominjal Gates, ob tem pa zmajeval z glavo in se komaj opazno smehljal. “Steve pa je na sestanek prišel s polurno zamudo.”

Jobsova prodajna ponudba je bila po Gatesovi oceni preprosta. “Pri macu sva sodelovala,” je rekel Jobs. “Kako se ti je to izteklo? Zelo dobro. Zdaj bova sodelovala še s tem in to bo odlično.”

Gates pa je bil krut do Jobsa, prav tako kot je bil ta do drugih. “Ta ma-šina ni nič vredna,” je rekel. “Optični disk ima premajhno latenco, jebeno ohišje pa je predrago. Ta stvar je smešna.” Odločil se je, da ne bo preusmeril sredstev z drugih projektov, da bi izdelal programsko opremo za NeXT, na vseh poznejših obiskih pa je odločitev samo še potrdil. Še huje je bilo to, daje o tem javno govoril, zaradi cesarje postalo vse manj verjetno, da bi drugi želeli tratiti čas z razvojem za NeXT. “Razvijati zanj? Poščijem se nanj,” je povedal za InfoWorld.

Ko sta se naključno srečala na hodniku na neki konferenci, je Jobs začel grajati Gatesa, ker ni želel izdelati programske opreme za nexta. “Ko boš imel trg, bom še enkrat razmislil,”je odvrnil Gates. Jobs seje razjezil. “Kričala sta, kar tam, pred vsemi,” seje spominjala Adele Goldberg, inženirka pri Xerox PARC. Jobs je trdil, da next predstavlja naslednji val računalništva. Gatesov obraz jez naraščanjem vročičnosti, tako kot ponavadi, postajal vse manj izrazen. Končno je le zmajal z glavo in odšel.

Osebno rivalstvo - z občasnim izkazovanjem zadržanega spoštovanja -je temeljilo na globokih filozofskih razhajanjih. Jobs je bil prepričan o popolni integraciji strojne in programske opreme in je zato načrtoval računalnike, nezdružljive z vsemi drugimi. Gates je zagovarjal svet, v katerem različna podjetja izdelujejo medsebojno združljive računalnike, in je s tem tudi koval lepe dobičke. Strojno opremo teh različnih proizvajalcev je poganjal standardni operacijski sistem (Microsoftov Windows), uporabljala pa je lahko tudi enake uporabniške programe (na primer Microsoftova Word in Excel). “Njegov izdelek ima zanimivo lastnost, ki se imenuje nezdružljivost,” je Gates izjavil za Washington Post. “Z njim ne dela nobena obstoječa programska oprema. Mislim, da sam ne bi mogel opraviti bolje, če bi se lotil izdelovanja nezdružljivega računalnika.”

Na strokovnem srečanju v Cambridgeu v Massachussettsu leta 1989 sta Jobs in Gates govorila drug za drugim in predstavila vsak svoj pogled na svet. Jobs je povedal, da se po njegovem vsakih nekaj let v računalništvu pojavi nov val. Macintosh je sprožil revolucionarni pristop z grafičnim vmesnikom, next pa to počne s predmetnim programiranjem in novim računalnikom z optičnim diskom. Vsi pomembni izdelovalci programske opreme z izjemo Microsofta so po njegovem dojeli, da morajo sodelovati pri tem novem valu. Ko je nastopil Gates, je ponovil svoje prepričanje, da je Jobsovo popolno obvladovanje edinstvene programske in strojne opreme obsojeno na neuspeh, tako kot Apple ni uspel v tekmi s standardom Microsoftovega Windows. “Strojni trg je ločen od programskega,” je rekel. Ko so ga vprašali za mnenje o veličastnem oblikovanju Jobsovega izdelka, je pomignil proti prototipu nexta, kije bil še vedno na odru, in posmehljivo rekel: “Če si želite črne, vam lahko dam pločevinko barve.”

IBM

Jobs seje domislil genialnega manevra proti Gatesu, ki bi lahko za vedno spremenil ravnotežje v računalniški industriji. Za to pa bi moral storiti dvoje, eno in drugo v nasprotju s svojo naravo: moral bi licencirati svojo programsko opremo drugemu izdelovalcu strojne opreme in moral bi skočiti v posteljo z IBM-om. Ker je bilo v njem vendarle tudi nekaj pragmatičnega, čeprav res ne veliko, je uspešno premagal svoj lastni odpor. Nikoli pa ni bil pri tem z vsem srcem, zato je bilo zavezništvo obsojeno na kratko življenje.

Začelo se je junija leta 1987 v Washingtonu na veličastni zabavi v čast sedemdesetega rojstnega dne založnice Washington Posta, Katherine Graham. Prišlo je šeststo gostov, med njimi tudi predsednik ZDA Ronald Reagan. Jobs je priletel iz Kalifornije, direktor IBM-a John Akers pa iz New Yorka. Tu sta se sploh prvič srečala. Jobs je izkoristil priložnost, da je črnil Microsoft in skušal IBM odvrniti od uporabe operacijskega sistema Windows. “Nisem si mogel kaj, da mu ne bi povedal, kako po mojem IBM neznansko veliko tvega, ko celotno svojo strategijo stavi na Microsoft, saj sem menil, da njihova programska oprema ni posebno dobra,” se je spominjal Jobs.

Na Jobsovo veliko navdušenje je Akers odvrnil: “Kaj, ko bi nam pomagali?” Že nekaj tednov pozneje se je Jobs skupaj s svojim inženirjem za programsko opremo Budom Tribblom pojavil na sedežu IBM-a v Ar-monku v New Yorku. Predstavila sta next in na inženirje IBM-a naredila velik vtis. Posebej pomemben je bil predmetni operacijski sistem NeXT-STEP. “NeXTSTEP je poskrbel za veliko trivialnih opravil programiranja, ki sicer upočasnjujejo razvoj programske opreme,” je rekel Andrevv Heller, glavni menedžer IBM-ove enote za delovne postaje. Na tega je

Jobs napravil tako velik vtis, da je svojega novorojenca poimenoval po njem.

Pogajanja so trajala še do naslednjega leta, Jobs pa je postajal razdražen ob podrobnostih. Odhajal je s sestankov zaradi nestrinjanja glede barve in oblike, Tribble in Lewin pa sta ga mirila. Kazalo je, da mu ni jasno, koga se bolj boji, IBM-a ali Microsofta. Aprila seje Perot odločil, da posreduje, in priredil srečanje na sedežu svojega podjetja v Dallasu. Sklenili so dogovor: IBM bo licenciral trenutno različico programske opreme NeXTSTEP, če pa bi jim ustrezalo, bi jo uporabili z nekaterimi svojih delovnih postaj. IBM je v Palo Alto poslal pogodbo na 125 straneh. Jobs jo je zavrgel, ne da bi jo prebral: “Enostavno ne razumete,” je rekel in odšel iz sobe. Zahteval je preprostejšo pogodbo na le nekaj straneh, in to je dobil v tednu dni.

Jobs je želel, da Bill Gates o dogovoru ne bi izvedel pred javno predstavitvijo računalnika next, kar naj bi se zgodilo oktobra. Pri IBM pa so vztrajali na odkritosti. Gates je bil besen. Jasno mu je bilo, da bi se tako IBM rešil odvisnosti od Microsoftovega operacijskega sistema. “NeXT-STEP ni združljiv z ničimer,” je besno govoril IBM-ovim vodilnim ljudem.

Sprva je kazalo, daje Jobsu uspelo uresničiti Gatesovo najhujšo moro. Drugi izdelovalci računalnikov, med njimi tudi Compaq in Dell, so prišli k Jobsu, da bi se dogovorili za pravice kloniranja računalnika next in licenciranja operacijskega sistema NeXTSTEP. Ponujali so mu še veliko več, če bi se NeXT sploh umaknil s področja strojne opreme.

To je bilo za Jobsa preveč, vsaj za takrat. Prekinil je razgovore o klonih, do IBM-a pa seje začel ohlajati. Ohladitev je postala obojestranska. Ko je človek pri IBM-u, ki je sklenil dogovor, zamenjal delovno mesto, je šel Jobs v Armonk, da bi se sestal z njegovim naslednikom, Jimom Ca-nnavinom. Izpraznila sta sobo in se pogovarjala na štiri oči. Jobs je zahteval več denarja, da bi obdržali tekoče razmerje in za licenciranje novih različic NeXTSTEP-a IBM-u. Cannavino ni imel pripomb, pozneje pa se ni več odzival na Jobsove telefonske klice. Dogovor je propadel. Podjetje NeXT je sicer prejelo nekaj denarja za licenco, ni pa dobilo priložnosti, da bi spremenilo svet.

Lansiranje oktobra 1988

Jobs je lansiranje izdelkov do popolnosti izpilil v pompozne predstave, pri svetovni predstavitvi računalnika next 12. oktobra v Symphony Hallu v San Franciscu pa je želel preseči celo samega sebe. Med tedni pred prireditvijo se je skoraj vsak dan odpeljal v San Francisco do viktorijanske hiše Susan Kare, grafične oblikovalke pri NeXT-u, ki je izdelala pisave in namizne ikone za macintosh. Pomagala mu je pripraviti posamezne diapozitive, Jobs pa seje mučil glede vsega od besedila do pravega odtenka zelene za ozadje. “Ta zelena mi je všeč,” je rekel ponosno, ko je šel skozi preizkusni prikaz pred nekaj sodelavci. “Čudovita zelena, čudovita zelena,” so vsi odobravajoče zamrmrali.

Nobena podrobnost mu ni bila premajhna. Pregledal je seznam povabljenih in celo jedilnik za kosilo (mineralna voda, rogljički, smetanov sir, sojini kalčki). Izbral je podjetje za videoprojekcije in jim plačal 60.000 dolarjev za pomoč, za režijo prireditve pa je najel postmodernističnega gledališkega producenta Georgea Coatesa. Skupaj sta se, predvidljivo, odločila za strogo in radikalno preprosto opremo odra. Razkritje črne popolne kocke naj bi se zgodilo na minimalističnem odru s črnim ozadjem, mizi, pregmjeni s črnim prtom, črnim pregrinjalom čez računalnik in vazo s preprostim šopkom. Ker niti strojna niti programska oprema še nista bili končani, so Jobsu predlagali, da izvede simulacijo, vendar je odklonil. Odločil seje za demonstracijo v živo,'čeprav je vedel, da bo to tako, kakor da bi hodil po cirkuški vrvi brez varnostne mreže pod njo.

Na dogodek je prišlo čez tri tisoč ljudi, čakali so že dve uri pred začetkom. Niso bili razočarani, vsej ne s predstavo. Jobs je bil na odru kar tri ure in je spet dokazal, da je “Andrew Lloyd Weber predstavitve izdelkov, mojster odrskega nastopa in posebnih učinkov,” je zapisal Andrew Pol-lack v New York Timesu. Wes Smith iz Chicago Tribuna je trdil, daje bilo lansiranje nexta “za demonstracijo izdelka to, kar je drugi vatikanski koncil za cerkvene zbore”.

Jobs je občinstvo pripravil do vzklikanja že s prvo izjavo: “Veseli me, da sem spet nazaj.” Začel je z obnovo zgodovine arhitekture osebnega računalništva in jim zagotovil, da bodo zdaj priča dogodku, “ki se pripeti le enkrat ali dvakrat na desetletje, ko se pojavi nova arhitektura, ki bo spremenila podobo računalništva.” Povedal jim je, da so programsko in strojno opremo za next razvili po treh letih pogovorov z univerzami po vsej državi. “Ugotovili smo, da višješolsko izobraževanje potrebuje zmogljiv osebni računalnik.”

Kot ponavadi ni skoparil s presežniki. Izdelek je bil po njegovih izjavah “neverjeten, najboljše, kar smo si lahko predstavljali.” Hvalil je celo lepoto nevidnih delov. S konicami prstov je držal ploščo tiskanega vezja, veliko kvadratni čevelj, ki bo čepela znotraj kocke s prostornino kubičnega čevlja, in navdušeno nagovoril občinstvo: “Upam, da si boste tole uspeli malo pozneje ogledati. Ta plošča tiskanega vezja je najlepša, kar sem jih kdajkoli videl.” Potem je pokazal, kako računalnik lahko predvaja govore - predvajal jim je Kingov “Imam sanje” in Kennedyjev “Ne vprašaj” - in pošilja elektronska sporočila s pripetimi zvočnimi dokumenti. Sklonil se je k mikrofonu računalnika, da bi napravil posnetek. “Zdravo, Steve tukaj, pošiljam pa sporočilo v tem zgodovinskem trenutku.” Potem je prosil občinstvo, da posnetku prispeva aplavz, in res so ga.

Jobs je bil med drugim prepričan, da je vsake toliko časa ključno, da staviš vse na novo zamisel ali tehnologijo. Z nextom seje odločil za tveganje, ki se ni izkazalo za modro: računalnik je imel zmogljiv (vendar počasen) bralno/pisalni optični disk. “Pred dvema letoma smo sprejeli odločitev,” je rekel. “Videli smo novo tehnologijo in smo se odločili tvegati podjetje zanjo.”

Potem je predstavil odliko računalnika, ki seje izkazala za bolj daljnovidno. “Pripravili smo prve prave digitalne knjige,” je rekel in povedal občinstvu o Oxfordovi izdaji Shakespeara in drugih knjigah. “Tehnologija tiskanih knjig ni napredovala že od časov Gutenberga.”

Včasih je bilo očitno, da se zaveda svojih šibkih točk, saj se je ponorčeval sam iz sebe. Tako seje zgodilo tudi pri elektronskih knjigah, ko je v slovarju poiskal razlago za izraz ‘mercurial’ (nemiren, spremenljiv), ki naj bi opisoval njegov značaj, pa tudi, ko seje šalil glede polja popačene stvarnosti. Izbral je navedek iz Skozi zrcalo Lewisa Carrolla. Ko Aliča potoži, da nikakor ne more verjeti v kaj nemogočega, ji Bela kraljica odvrne: “Ah, meni pa se zgodi, da še pred zajtrkom verjamem v šest nemogočih stvari.” Občinstvo se je iskreno zasmejalo, posebej tisti v prvih vrstah.

Vsa dobra volja pa je le olepševala in odvračala pozornost od slabe situacije. Ko je prišel čas, da Jobs pove ceno novega računalnika, je storil to, kar je pogosto počel pri demonstracijah izdelkov: navedel je značilnosti, opisal, kako so “vredne tisoče in tisoče dolarjev” in prepustil občinstvu, da si je predstavljalo, koliko bi moralo biti to v resnici vredno. Potem je povedal ceno, za katero je upal, da se ne bo zdela visoka: “Visokemu šolstvu bomo zaračunavali enotno ceno 6500 dolarjev.” Zvesti privrženci so zaploskali. Njegovi svetovalci pa so zagovarjali ceno med 2000 in 3000 dolarjev in živeli so v prepričanju, da se je Jobs temu zavezal. Razlika je postala še bolj očitna, ko so ugotovili, da bo tiskalnik, ki bi ga bilo treba kupiti posebej, stal dodatnih 2000 dolarjev, zaradi počasnosti optičnega diska pa bo priporočljiva tudi nabava zunanjega diska za 2500 dolarjev.

Še eno razočaranje je skušal prikazati kot nepomembno. “Na začetku naslednjega leta bomo imeli izdajo 0.9 za razvijalce programske opreme in naprednejše uporabnike.” Slišati je bilo nekaj napetega smeha. Razumeli so, da jim poroča, da resnična izdaja računalnika in programske opreme, kar so označevali kot 1.0, na začetku leta 1989 še ne bo na voljo. Pravzaprav sploh ni podal določenega roka. Le nakazal je, da se bo to zgodilo v drugem četrtletju. Na prvem delovnem oddihu pri NeXT-u proti koncu leta 1985 se kljub svarilom Joanne Hoffman ni dal pregovoriti glede zavezanosti, da konča računalnik do začetka leta 1987. Zdaj je bilo jasno, da bodo zamudili več kot dve leti.

Prireditev se je dobesedno končala na bolj prijetni noti. Jobs je pripeljal violinista iz sanfranciškega simfoničnega orkestra in ta je na odru v duetu z računalnikom next zaigral Bachov violinski koncert v a-molu. Občinstvo seje odzvalo z navdušenim ploskanjem. Ko gaje neki novinar takoj zatem vprašal, zakaj računalnik toliko zamuja, je Jobs odvrnil: “Saj ne zamuja. Pet let pred časom je.”

Jobs je, kot je postalo standardno, ponudil ‘ekskluzivne’ intervjuje privilegiranim revijam in časopisom, če so se zavezali k temu, da bodo članek postavili na naslovnico. Tokrat je dal enega ‘ekskluzivca’ preveč, čeprav to v resnici niti ni škodovalo. Pristal je na željo novinarke Business Weeka Katie Hafner, da ima ekskluzivni dostop do njega pred lansira-njem, vendar se je enako dogovoril tudi z Newsweekom in potem še Fortune. Ni pa vedel, da je Susan Fraker, ena od pomembnih novinark pri Fortune, poročena z urednikom Newsweeka Maynardom Parkerjem. Ko so na sestanku pri Fortune razburjeno razpravljali o ekskluzivnem dostopu, je omenila, da je Jobs tudi Newsweeku obljubil ekskluzivnost, revija pa naj bi izšla dva dneva pred Fortune. Tako se je Jobs tisti teden znašel le na naslovnici dveh revij. Pri Newsweeku so na naslovnici objavili fotografijo, kako se sklanja nad čudoviti računalnik next. Na naslovnici so ga poimenovali ‘g. Čipi’, ob računalniku pa zapisali, da gre za “najbolj razburljivi računalnik zadnjih časov”. Na naslovnici Business Weeka je bil Jobs v temni obleki, s sklenjenimi prsti kot pridigar ali profesor. Katie Hafner pa je poročala tudi o manipulaciji okoli ekskluzivnosti, ki ji je bila zagotovljena. “NeXT je natančno razdeljeval intervjuje s svojim osebjem in dobavitelji ter jih cenzorsko nadzoroval,” je zapisala. “Strategija je delovala, vendar so za to plačali ceno: Tak neizprosen prijem, ki je služil le njim samim, je pokazal stran Steva Jobsa, ki ga je toliko stala pri Applu. Njegova najbolj izstopajoča lastnost je ta, da mora vse obvladovati.”

Prvotno razburjenje okoli novega računalnika se je kmalu poleglo in odnos do njega je postal bolj zadržan, saj, konec koncev, sploh še ni bil na voljo. Bill Joy, briljantni in čudaški vodja raziskav pri konkurenčnem podjetju Sun Microsystems, je rekel, da gre za “prvo japijsko delovno postajo”, kar ni bil čisti kompliment. Kot je bilo pričakovati, je Bill Gates novost še vedno javno omalovaževal. “Sem kar precej razočaran,” je povedal za Wall Street Journal. “Leta 1981 smo bili navdušeni nad macin-toshem, ko nam gaje Steve pokazal, ker je šlo za resnično za računalnik, kakršnega še nihče ni bil videl.” Next pa po njegovem ni bil takšen. “Če pogledaš širše, je večina značilnosti prav trivialnih.” Rekel je, da se bo Microsoft držal načrtov, da ne napiše programske opreme za next. Takoj po dogodku s predstavitvijo je Gates svojemu osebju poslal šaljivo elektronsko sporočilo. “Vsa stvarnost je bila razveljavljena,” je začel. Ko se je tega pozneje spominjal, je rekel: “To je bilo morda najboljše elektronsko sporočilo, kar sem jih napisal.”

Ko je računalnik next sredi leta 1989 končno prišel na trg, je bila tovarna pripravljena na proizvodnjo deset tisoč kosov na mesec. Prodaja pa je dosegala le okoli štiristo na mesec. Prekrasni, lepo pobarvani proizvo-

dni roboti so ostajali pretežno brez dela, podjetju pa so finančna sredstva še naprej le odtekala.

*■

I

K    .»

.

i' ,

II

1

DEVETNAJSTO POGLAVJE

PIXAR

Tehnologija v sodelovanju z umetnostjo Računalniški oddelek Lucasfilma

Ko je Jobs poleti leta 1985 pri Applu izgubljal tla pod nogami, je šel na sprehod z Alanom Kayem, ki je nekoč delal pri Xerox PARC, tedaj pa je bil med pomembnejšimi računalniškimi strokovnjaki pri Applu. Kay je vedel, da Jobsa zanima presek med ustvarjalnostjo in tehnologijo in mu je predlagal, da se sestaneta z Edom Catmullom, vodjo računalniškega oddelka pri filmskem studiu Georgea Lucasa. Najela sta limuzino in se odpeljala v okrožje Marin do roba Lucasovega ranča Skywalker, kjer je bil nameščen Catmullov mali računalniški oddelek. “Navdušen sem bil in pozneje sem skušal Sculleyja prepričati, da Apple kupi ta oddelek,” seje spominjal Jobs. “Vodilnih pri Applu pa to ni zanimalo, poleg tega so bili zaposleni s tem, da se me znebijo.”

Računalniški oddelek pri Lucasfilmu je izdeloval strojno in programsko opremo za digitalno upodabljanje, imeli pa so tudi skupino animatorjev. Ti so z računalniki izdelovali kratke risane filme, vodil pa jih je John Lasseter. Lucas je tedaj že končal prvo trilogijo Vojne zvezd, zaposlen pa je bil z neprijetnim ločitvenim postopkom in je nameraval prodati računalniški oddelek. Rekel je Catmullu, naj čimprej najde kupca.

Ko si je nekaj potencialnih kupcev jeseni leta 1985 premislilo, sta se Catmull in njegov kolega Alvy Ray Smith odločila, da skušata najti vlagatelje in oddelek kupita sama. Poklicala sta Jobsa, se spet dogovorila za sestanek in se odpeljala do njegove hiše v Woodsidu. Jobs je najprej nekaj časa kritiziral Sculleyjeve zahrbtnosti in idiotizme, potem pa jima je ponudil, da oddelek kupi on. Catmull in Smith sta oklevala, saj sta želela pridobiti vlagatelja, ne novega lastnika. Kmalu pa jim je postalo jasno, da je lahko še tretja pot: Jobs bi lahko kupil večji delež in bi postal predsednik uprave, Catmull in Smith pa bi oddelek lahko še naprej vodila.

“Želel sem si ga kupiti, ker me je računalniška grafika resnično zanimala,” se je spominjal Jobs. “Videl sem, da so pri spajanju umetnosti in tehnologije daleč naprej od drugih, to pa me je vedno zanimalo.” Lucasu je ponudil pet milijonov dolarjev in še vložek dodatnih pet,'s katerimi bi kapitaliziral oddelek v samostojno podjetje. To je bilo veliko manj, kot je zahteval Lucas, vendar je bilo tempiranje ustrezno. Sklenili so dogovor.

Finančni direktor Lucasfilma je imel Jobsa za arogantnega in sitnega, zato je med načrtovanjem sestanka vseh vpletenih rekel Catmullu: “Moramo že takoj na začetku jasno določiti, kdo je glavni.” Dogovorili so se torej, da se skupaj z Jobsom vsi zberejo v sobi, finančni direktor pa pride nekaj minut pozneje in tako da jasno vedeti, da on vodi zadevo. “Zgodilo pa seje nekaj smešnega,” seje spominjal Catmull. “Steve je odprl sestanek kar brez finančnega in ko je ta prišel, je že vse obvladoval.”

Jobs se je z Georgeem Lucasom srečal le enkrat in takrat ga je ta posvaril, da je ljudem na oddelku več do risank kot do računalnikov. “Ti ljudje so obsedeni od animacije,” mu je povedal. Lucas se je pozneje spominjal: “Posvaril sem ga, da Eda in Johna zanima predvsem to. Mislim pa, daje kupil podjetje zato, ker je to najbolj zanimalo tudi njega.”

Končni dogovor so sprejeli januarja leta 1986» V njem so zapisali, da bo Jobs za vložek 10 milijonov dolarjev lastnik 70 % družbe, preostale delnice pa si bodo delili Ed Catmull, Alvy Ray Smith in osemintrideset drugih ustanoviteljev, vse do receptorja. Najpomembnejši kos strojne opreme oddelka se je imenoval pixar image Computer, odtod je družba dobila ime.

Nekaj časa je Jobs brez pretiranega vmešavanja pustil, da sta Pixar vodila Catmull in Smith. Približno enkrat na mesec se je sestala uprava, navadno na sedežu podjetja NeXT, in takrat se je Jobs osredotočal na finance in strategijo. Vendar pa je zaradi svoje narave in želje po obvladovanju že kmalu začel igrati večjo vlogo. Iz njega so začele bruhati zamisli, tako razumljive kot nesmiselne, o tem, kakšno strojno in programsko opremo bi lahko razvijali pri Pixarju. Kadarkoli je prišel v podjetje, je bil inspiracija za druge. “Odraščal sem kot južni baptist in sem se v mladosti udeleževal srečanj za preporod, ki sojih prirejali prepričljivi, a pokvarjeni pridigarji,” se je spominjal Alvy Ray Smith. “Steve je imel tako moč, moč govora in mreže besed, v katero se ljudje ujamejo. Tega smo se na sejah uprave zavedali, zato smo si izmislili sporazumevalne znake, na primer praskanje po nosu ali prijemanje ušesa, ko je koga potegnilo v Stevovo popačitveno polje in gaje bilo treba potegniti nazaj v resničnost.”

Jobs je vedno zagovarjal prednosti integriranja strojne in programske opreme, prav to pa so počeli tudi pri Pixarju s svojim Image Computer-jem in programsko opremo za upodabljanje. Njihovo delo je bilo tudi ustvarjalno, na primer pri animiranih filmih in grafiki. Vsi trije elementi so pridobili zaradi Jobsove kombinacije umetniške ustvarjalnosti in zagrizenosti do tehnologije. “Ljudje iz Silicijeve doline nimajo posebnega spoštovanja do ustvarjalnih ljudi iz Hollywooda, ljudje v Hollywoodu pa so prepričani, da tehnološke ljudi najameš za določene potrebe, a se ni treba z njimi sestajati,” je Jobs povedal pozneje. “Pri Pixarju pa smo spoštovali obe strani.”

Prvotno so načrtovali prihodke predvsem od strojnega dela podjetja. Pixar image Computer seje prodajal za 125.000 dolarjev. Glavni kupci so bili animatorji in grafični oblikovalci, kmalu pa so za napravo našli uporabo tudi na specializiranih trgih medicinske panoge (izsledke računalniške tomografije so lahko upodobili s tridimenzionalno grafiko) in vohunstva (za upodabljanje podatkov s poletov vohunskih letal in iz satelitov). Zaradi prodaje državni varnostni službi so Jobsa varnostno preverili, kar je moralo biti zabavno za agenta FBI, ki mu je bil dodeljen. Eden od vodilnih pri Pixarju se je spominjal, kako je preiskovalec spraševal Jobsa o njegovi uporabi drog, Jobs pa mu je odgovarjal povsem brez zadržkov. “Nazadnje sem to uporabljal ...,” je rekel, včasih pa je tudi odgovoril, da določene vrste mamila ni niti poizkusil.

Jobs je usmeril Pixar v razvoj cenejše različice računalnika, ki bi se prodajala za okoli 30.000 dolarjev. Želel je, da ga oblikuje Hartmut Esslinger, čeprav sta Catmull in Smith temu nasprotovala, češ da bi bilo predrago. Na koncu je bil ta računalnik videti povsem tak kot izvirni pixar image Computer, torej kocka z okroglo jamico v sredini, le daje bil opremljen s tankimi režami, značilnimi za Esslingerja.

Jobs je bil prepričan, da bodo ustvarjalni ljudje kmalu odkrili vrsto načinov, kako uporabiti Pixarjeve računalnike, zato jih je želel prodajati na množičnem trgu. V večjih mestih je dal odpreti prodajne pisarne in sam odobril njihov videz. “Po mojem prepričanju so ljudje ustvarjalna bitja in bodo odkrili domiselne nove vrste rabe orodja, ki si jih izumitelj morda nikoli ni zamislil,” je rekel pozneje. “Menil sem, da se bo to zgodilo s Pixarjevim računalnikom, tako kot se je z macom.” Vendar tega računalnika nikoli niso tako sprejeli. Bil je predrag, zanj pa tudi ni bilo veliko programske opreme.

Pixar je bil opremljen s programom Reyes za tridimenzionalno grafiko in slike. Potem ko je Jobs postal direktor, so razvili nov programski jezik in vmesnik, RenderMan, za katerega so upali, da bo postal standarden za tridimenzionalno upodabljanje, tako kot je Adobov PostScript postal za lasersko tiskanje.

Jobs seje odločil, da bi morali za programsko opremo najti splošni trg, tako kot za strojno, ne le specializiranega. Ni se zadovoljil s tem, da bi ciljali le na poslovne ali specializirane trge. “Predajal seje vizijam, kako bi RenderMana lahko uporabljal vsakdo,” se je spominjala Pam Kerwin, tržna direktorica pri Pixarju. “Nenehno je dobival zamisli, kako bi navadni ljudje z njim ustvarjali neverjetno tridimenzionalno grafiko in fotore-alistične podobe.” Ekipa pri Pixarju gaje skušala od tega odvrniti, češ da RenderMana ni tako lahko uporabljati kot na primer Excel ali Adobov Illustrator. Tedaj je Jobs stopil do table in jim ka^al, kako naj ga napravijo preprostejšega in prijaznejšega za uporabo. “Kimali smo, zanimalo nas je in smo govorili: Ja, ja, to bi bilo super!” se je spominjala Kenvinova. “Potem pa je odšel, mi smo še malo razmišljali in si potem rekli: Eh, kaj si sploh predstavlja! Tako neverjetno karizmatičen je bil, da si se moral skoraj nanovo programirati, potem ko si z njim govoril.” Izkazalo se je, da povprečni uporabniki ne hrepenijo po dragi programski opremi, s katero bi lahko upodabljali realistične slike. RenderMan ni uspel.

Eno podjetje pa si je zelo želelo avtomatizirati upodabljanje risb risarjev kot barvnih sličic na filmu. Ko je Roy Disney izvedel upravno revolucijo v podjetju, ki ga je bil ustvaril njegov stric Walt, ga je novi direktor Michael Eisner vprašal, kakšno vlogo si želi. Disney je rekel, da bi rad obudil častivredni, vendar pešajoči animacijski oddelek. Pri eni od prvih iniciativ so iskali načine, kako računalniško voditi postopek, in naročilo je dobil Pixar. Razvili so strojno in programsko opremo z oznako CAPS (Computer Animation Production System). Prvič so sistem uporabili leta 1998 za zadnji prizor Male morske deklice, v katerem kralj Triton maha v slovo Arieli. CAPS je postal neločljivi del proizvodnje pri Disneyju in ti so kupili na ducate sistemov CAPS.

Animacija

Prvotno je bila skupina pri Pixarju, ki je ustvarjala kratke animirane filme, le stranska dejavnost, njena glavna naloga pa je bila, da je razkazovala zmogljivosti strojne in programske opreme podjetja. Skupino je vodil John Lasseter, mož, čigar otroški obraz in vedenje sta prikrivala umetniški perfekcionizem, enakovreden Jobsovemu. Rodil seje v Holly-woodu, kot otrok pa je ljubil televizijske risanke ob nedeljah dopoldne. V devetem razredu je napisal spis o zgodovini Disney Studios in tedaj seje odločil, kaj želi početi v življenju.

Ko je maturiral na gimnaziji, seje vpisal na smer animacije na Kalifornijski umetniški visoki šoli, ki jo je ustanovil Walt Disney. Poleti in v prostem času je raziskoval po Disneyjevih arhivih in delal kot vodič po džungli v Disneylandu. Pri slednjem je spoznal, kakšen je pomen časovnega koordiniranja in pravilnega podajanja zgodbe, kar je nadvse pomembno pri ustvarjanju posameznih posnetkov animiranega filma, hkrati pa se je to nadvse težko naučiti. V drugem letniku je prejel študentsko nagrado za kratki film Dama in potepuh, v katerem se je poznal vpliv Disneyjevih filmov in v katerem je že pokazal svoj dar za vdihovanje človeških osebnosti neživim predmetom, na primer namiznim svetilkam. Po diplomi se je zaposlil pri delu, ki mu je bilo usojeno: kot animator v Disney Studios.

Ni pa se dobro izteklo. “Nekaj nas mlajših sije želelo umetnost animacije dvigniti na raven Vojne zvezd, vendar so nad zadrževali,” se je spominjal Lasseter. “To me je streznilo, potem sem se pa še znašel sredi spora med dvema šefoma in vodja animacij meje odpustil.” Leta 1984 sta ga tako lahko Ed Catmull in Alvy Ray Smith zaposlila pri Lucasfilmu, kjer so verjeli v kakovost na ravni Vojne zvezd. Nista bila prepričana, da bi George Lucas, ki so ga že skrbeli vsi stroški računalniškega oddelka, odobril zaposlitev animatorja, zato so Lasseterju podelili naziv ‘razvijalec vmesnika’.

Ko je stopil na sceno Jobs, sta z Lasseterjem našla skupno točko v ljubezni do grafičnega oblikovanja. “Bil sem edini z umetniško podlago, zato sva se s Stevom in njegovim občutkom za oblikovanje dobro ujela,” je rekel Lasseter. Bilje živahen, igriv in prijeten človek, oblačil seje v pisanje havajske srajce, po svoji pisarni je imel polno starinskih igrač in je ljubil hamburgerje s sirom. Jobs je bil siten, skoraj koščen vegetarijanec, ki je imel rad strogo in nenatrpano okolje. Vendar sta bila kljub temu zelo primerna drug za drugega. Lasseter je bil umetnik, zato je bil Jobs do njega popustljiv, Lasseter pa je na Jobsa - pravilno - gledal kot na pokrovitelja, ki je cenil umetnost in jo je znal vplesti v tehnologijo in poslovnost.

Jobs in Catmull sta se odločila, da bi moral Lasseter za letno konferenco računalniške grafike SIGGRAPH leta 1986 pripraviti nov kratki animirani film, s katerim bi lahko predstavljali svojo strojno in programsko opremo. V tistem času je Lasseter uporabljal svetilko Luxo kot model pri grafičnem upodabljanju, in odločil seje, dajo spremeni v filmskega junaka. Majhen otrok njegovega prijatelja gaje navdihnil, daje dodal še Luxa ml. Nekaj sličic je pokazal drugemu animatorju in ta mu je svetoval, naj ne pozabi na fabulo. Lasseter je odvrnil, da gre 1? za nekaj povsem kratkega, ta animator pa mu je rekel, da je mogoče tudi v nekaj sekundah podati zgodbo. Lasseter je pripombe vzel resno. Filmček Luxo ml. je bil na koncu dolg le malenkost več od dveh minut. Prikazoval je svetilki, mamo in otroka, kako si podajata žogo, dokler se žoga ne razpoči, kar otroka razžalosti.

Jobs je bil tako vznemirjen, da si je vzel čas od vsega dogajanja v NeXT-u in z Lasseterjem avgusta poletel v Dallas na SIGGRAPH. “Bilo je tako vroče in soparno, da te je zrak kar udaril v obraz, ko si stopil ven,” se je spominjal Lasseter. Na prireditvi je bilo deset tisoč ljudi in Jobs je užival. Umetniška ustvarjalnost mu je vlivala moči, še posebej, ko je bila povezana s tehnologijo.

Pred dvorano, kjer so prikazovali filme, je bila dolga vrsta čakajočih, ker pa Jobs ni rad čakal, da pride na vrsto, si je izgovoril vstop med prvimi. Po predvajanju Luxa ml. je občinstvo stoje ploskalo in filmček so proglasili za najboljšega od vseh prikazanih. “Tole resnično dojemam, razumem, za kaj gre,” je rekel po koncu. Pozneje je pojasnil: “Le v našem filmu je bila tudi umetniška stran, ne le tehnološka. Pixar je to dvoje združeval, tako kot macintosh pred njim.”

Luxa ml. so predlagali za oskarja in Jobs je poletel v Los Angeles na slovesnost. Nagrade na koncu ni prejel, Jobs pa je kljub temu vsako leto naredil nekaj kratkih risank, za kar sicer ni bilo nobenega poslovnega opravičila. Ko je Pixar zašel v finančne težave, je Jobs na upravnih sejah brez milosti krčil proračunske izdatke. Ko pa gaje Lasseter prosil, da bi privarčevani denar porabili za njegov naslednji film, je na to takoj pristal.

Pločevinasta igračka

Z vsemi pri Pixarju se Jobs ni tako dobro razumel. Do največjega nesoglasja je prišlo med njim in soustanoviteljem Alvyjem Rayem Smithom. Taje prihajal z baptističnega podeželja na severu Teksasa, razvil pa seje v svobodomiselnega hipijevskega inženirja računalniškega upodabljanja. Bilje velike rasti, rad seje glasno smejal in je bil nadvse veselega in samozavestnega značaja. “Alvy kar žari, vedno je dobre volje, na konferencah ga ljudje vedno obletavajo,” je povedala Pam Kerwin. “Bilo je kaj verjetno, da s svojim značajem Stevu ne bo ravno všeč. Oba sta vizionarja z veliko energije in močno osebnostjo. Alvy se ne sprijazni s stvarmi tako hitro kot Ed.”

Smith je Jobsa videl kot nekoga, ki s karizmatičnostjo in močjo osebnosti izkorišča druge. “Bil je kot televizijski pridigar,” je rekel. “Želel si je obvladovati ljudi, sam pa nisem imel niti najmanjšega namena, da bi bil njegov suženj, zato sva se sporekla. Ed je bil veliko bolj pripravljen vse sprejeti.” Jobs je včasih na sestankih uveljavljal svojo voljo kar tako, da je izrekel kaj nezaslišanega in neresničnega. Smith je užival v tem, da gaje izzval k utemeljevanju izrečenega, to pa je počel smeje in z muzanjem. Jobsu se s tem nikakor ni priljubil.

Nekega dne je Jobs na seji uprave začel grajati Smitha in druge vodilne pri Pixarju zaradi zamujanja pri izgotavljanju plošč tiskanega vezja za novo različico pixar image computerja. V tistem času so tudi pri NeXT-u zamujali s svojimi ploščami in Smith je na to opozoril: “Hej, s ploščami za next še bolj zamujaš, zato nam nehaj težiti.” Jobs je znorel, oziroma, kot je to opisal Smith, “je postal povsem nelinearen”. Smith je takrat, ko se je čutil napadenega ali izzvanega, praviloma začel govoriti s svojim jugozahodnim naglasom. Jobs se je začel temu posmehovati. “Slo je za taktiko ustrahovanja, in povsem sem eksplodiral,” se je spominjal Smith. “Skočila sva drug v drugega in kričala na ves glas, odmaknjena le nekaj centimetrov drug od drugega.”

Jobs je med sestanki želel imeti popoln nadzor nad tablo, na katero je pisal, zdaj pa je Smith stopil mimo njega in začel pisati po njej. “Ne moreš tega!” je zakričal Jobs.

“Kaj?” je odvrnil Smith. “Ne morem pisati po tvoji tabli? Pa kaj še!” V tem trenutku je Jobs odvihral ven.

Smith je pozneje dal odpoved in ustanovil lastno podjetje za programsko opremo za digitalno risanje in obdelovanje podob. Jobs je zavrnil njegovo prošnjo, da v novem podjetju uporabi nekaj kode, ki jo je bil napisal med službovanjem pri Pixarju, kar je še podžgalo njuno sovraštvo. “Alvy je sčasoma dobil, kar je želel,” je povedal Catmull, “vendar je bil kakšno leto zelo razrvan in je staknil vnetje pljuč.” Končalo seje vse dovolj dobro. Microsoft je kupil Smithovo podjetje, tako da seje ta zapisal v zgodovino računalništva kot mož, ki je eno od družb, ki jih je ustanovil, prodal Jobsu, drugo pa Gatesu.

Jobs je bil vedno zlovoljen, še bolj pa je postal, ko je postalo jasno, da vse tri dejavnosti Pixarja - strojna in programska oprema ter animirana vsebina - prinašajo izgubo. “Imel sem take načrte, na koncu pa sem moral vložiti še več denarja,” seje spominjal. Besnel je, a je le razvezal mošnjiček. Potem ko so ga odpustili iz Appla in se je s težavami otepal pri NeXT-u, si ni mogel privoščiti, da bi mu tudi tu spodletelo.

Da bi omejil izgube, je zapovedal vrsto odpuščanj, ta pa je izvedel z značilnim pomanjkanjem sočutja. Pam Kerwin je povedala: “Ni imel niti čustvene sposobnosti niti finančnih možnosti, da bi z ljudmi, ki jih je odpuščal, lepo ravnal.” Jobs je želel, da se odpuščanja izpeljejo takoj in to brez odpravnine. Pam Kerwin je Jobsa peljala na sprehod po parkirišču in ga moledovala, naj zaposlenim da vsaj dva tedna odpovednega roka. “Prav,” je odvrnil, “vendar je rok retroaktiven in je začel teči pred dvema tednoma.” Catmull je bil tedaj v Moskvi in Pam Kenvin ga je večkrat nujno klicala. Ko seje vrnil, je uspel doseči skromno odpravnino in stvari malenkost umiriti.

Nekoč so člani Pixarjeve animacijske ekipe skušali prepričati Intel, da bi zanj naredili nekaj reklam, in Jobs je postal nestrpen. Na enem od sestankov je medtem, ko je grajal Intelovega direktorja trženja, dvignil telefon in poklical neposredno generalnega direktorja Intela, Andyja Grova. Grove seje še vedno počutil kot Jobsov mentor, ki ga poskuša kaj naučiti, in je podprl Intelovega menedžerja. “Stal sem ob strani svojemu zaposlenemu,” seje spominjal. “Steve ne mara, če ga obravnavaš kot dobavitelja.”

Grove se je vedel kot mentor tudi, ko je Jobs predlagal, da Pixar Intelu da nekaj nasvetov, kako izboljšati zmogljivost svojih procesorjev pri upodabljanju tridimenzionalne grafike. Ko so inženirji ponudbo sprejeli, jim je Jobs poslal elektronsko sporočilo, rekoč, da bi Pixarju za svetovanje morali plačati. Intelov glavni inženir je odgovoril: “Nikoli še nismo sklenili nikakršnega finančnega dogovora o izmenjavi za dobre zamisli glede naših mikroprocesorjev in ga tudi v prihodnosti ne nameravamo.” Jobs je odgovor posredoval Grovu, rekoč, daje inženirjev odgovor “nadvse aroganten”, še posebej ob upoštevanju Intelovega slabega dojemanja računalniške grafike. Grove mu je odgovoril ostro, češ da si “prijateljske družbe in prijatelji izmenjujejo zamisli”. Dodal je, da je sam pogosto z Jobsom delil zamisli in da naj ne bo tako koristoljuben. Jobs je popustil. “Imam slabosti, vendar nehvaležnosti ni med njimi,” je odvrnil. “Zato sem spremenil svojo držo za 180 stopinj in bomo pomagali brezplačno. Hvala za pomoč pri razjasnjevanju.”

Pri Pixarju so ustvarili nekaj zelo zmogljive programske opreme, namenjene povprečnim uporabnikom ali vsaj tistim povprečnim uporabnikom, ki so z Jobsom delili strast do oblikovanja. Jobs je še vedno upal, da bo možnost ustvarjanja nadvse realističnih tridimenzionalnih podob doma postala del navdušenja za namizno založništvo. S programom Showplace so lahko, na primer, uporabniki spremenili odtenke obarvanosti tridimenzionalnih teles, ki sojih ustvarili, da sojih lahko z različnih kotov prikazali z ustreznimi sencami. Jobs je menil, da bo uporabnikom neverjetno privlačen, vendar je bila večina povsem zadovoljna brez njega. Sloje za primer, kjer gaje njegova strast zavedla: Programska oprema je imela toliko odličnih zmogljivosti, da enostavno ni dosegala enostavnosti, ki jo je Jobs navadno zahteval. Pixar ni mogel tekmovati z Adobom, ki je izdeloval manj zmogljivo, a veliko preprostejšo in cenejšo programsko opremo.

Medtem ko sta liniji strojne in programske opreme pri Pixarju propadali, pa je Jobs varoval skupino za animacije. Imel jo je za nekakšen otok čarobne umetnosti, ki mu je dajal velikanski užitek, in bil ga je voljan gojiti in nanj staviti. Spomladi leta 1988 so bili z denarjem že tako na tesnem, da je sklical sestanek in določil obsežne varčevalne ukrepe. Ko je bilo sestanka konec, si Lasseter in njegova ekipa skoraj niso upali prositi Jobsa, naj odobri nekaj dodatnih sredstev za še en kratki film. Končno so vendarle prišli na dan z besedo in Jobs je tiho obsedel in dvomeče gledal. Iz svojega žepa bi moral prispevati dodatnih 300.000 dolarjev. Po nekaj minutah je vprašal, ali imajo kaj pripravljeno. Catmull ga je popeljal do prostorov za animacijo in čim je Lasseter začel s svojo predstavo, mu pokazal osnovne sličice, oponašal glasove, izkazoval svojo ljubezen do stvaritve, seje Jobs začel ogrevati.

Film naj bi pripovedoval o Lasseterjevi veliki ljubezni, igračkah. Pripoved je tekla z zornega kota igračke Tinny, ta se spozna z dojenčkom, ki ga hkrati očara in ustrahuje. Tinny se skrije pod kavč, tam so še druge prestrašene igrače, ko pa se dojenček udari v glavo, Tinny zleze ven in ga skuša potolažiti.

Jobs je izjavil, da bo zagotovil potrebna sredstva. “Verjel sem v to, kar je počel John,” je povedal pozneje. “To je bila umetnost. Ni mu bilo vseeno, meni pa tudi ne. Vedno sem pritrdil.” Na koncu Lasseterjeve predstavitve je rekel le: “Vse, kar si želim od tebe, John, je to, da napraviš stvar odlično.”

Pločevinasta igračka je leta 1988 kot prvi računalniško ustvarjeni kratki risani film prejel oskaija. Jobs je Lasseterja in njegovo ekipo popeljal v Greens, vegetarijansko restavracijo v San Franciscu, da bi proslavili. Lasseter je zlati kipec dvignil visoko v zrak in nazdravil Jobsu: “Naročil si nam, da napravimo odličen film.”

Nova ekipa pri Disneyju - izvršni direktor Michael Eisner in vodja oddelka za film, Jeffrey Katzenberg - je začela razmišljati, kako bi Lasse-terja dobila nazaj. Pločevinasta igračka jima je bil všeč in bila sta prepričana, da je mogoče z animiranimi filmi o igračkah, ki oživijo in imajo človeška čustva, storiti še kaj več. Lasseter, ki je bil Jobsu hvaležen za njegovo zaupanje vanj, pa je menil, da lahko novi svet računalniške animacije ustvari le pri Pixarju. Catmullu je rekel: “Lahko grem k Disneyju in postanem direktor, lahko pa ostanem tu in ustvarjam zgodovino.” Zato se je Disney začel s Pixarjem dogovarjati o produkcijskem sodelovanju. “Lasseterjevi kratki filmi so bili resnično čudoviti, tako glede zgodbe kot uporabe tehnologije,” se je spominjal Katzenberg. “Močno sem se trudil, da bi ga dobil k Disneyju, vendar je bil zvest Stevu in Pixarju. Kogar pa ne moreš premagati, se mu pridruži, pravi stara modrost. Sklenili smo, da najdemo način, kako bi sodelovali s Pixarjem in bi oni za nas napravili film o igračah.”

Jobs je bil za Pixar potrošil že skoraj 50 milijonov dolarjev svojega denarja, več kot polovico zneska, ki gaje prejel, ko so ga izplačali pri Applu, NeXT pa je še vedno izgubljal denar. Prisilil je zaposlene pri Pixarju, da so se odrekli svojim opcijam na delnice, šele potem je pristal na to, da spet poskuša pridobiti zasebne vlagatelje. Bil pa je tudi romantična duša in je ljubil to, kar lahko umetniška ustvarjalnost in tehnologija dosežeta skupaj. Motil se je glede tega, da se bodo navadni potrošniki navdušili nad tridimenzionalnim modeliranjem s Pixarjevo programsko opremo, za pravilno pa se je izkazalo njegovo prepričanje, da bo spajanje umetnosti in digitalne tehnologije preoblikovalo animirane filme bolj od česarkoli od leta 1937, ko je luč sveta ugledala Sneguljčica Walta Disneyja.

Jobs je pozneje rekel, da bi se že prej bolj posvetil animaciji, če bi vedel več, ne pa toliko strojni in programski opremi. Po drugi strani pa sploh ne bi prevzel Pixarja, če bi že prej vedel, da strojna in programska oprema ne bosta donosni. “Življenje meje v to nekako potegnilo in morda je bilo tako še najbolje.”

DVAJSETO POGLAVJE

VSAKDANJI ČLOVEK

Ljubezen je samo beseda

.5

■MM« f

< a    ž&fjčjsdS&jrlZk***' 'jclv ‘JI

Mona Simpson in njen zaročenec, Richard Appel, leta 1991

Joan Baez

Jobs je leta 1982, ko je še delal na macintoshu,« spoznal slavno pevko Joan Baez; njena sestra je vodila dobrodelno ustanovo, ki je skušala dobiti računalnike za opremljanje zaporov. Nekaj tednov pozneje sta Jobs in Joan Baez sedela pri kosilu v Cupertinu. “Nisem pričakoval nič posebnega, vendar je bila resnično pametna in duhovita,” se je spominjal. V tistem času se je končevalo njegovo razmerje z Barbaro Jasinski, s katero je bil hodil na počitnice na Havaje, si delil hišo v gorovju Santa Cruz in šel celo na enega od koncertov Joan Baez. Ko seje njuna zveza ohlajala, je začel postajati resnejši glede Joan Baez. Star je bil sedemindvajset let, ona pa enainštirideset, vendar sta nekaj let imela ljubezensko razmerje.

“Iz naključnega prijateljstva se je razvilo resno razmerje in potem sva postala ljubimca,” seje Jobs spominjal nekoliko koprneče.

Elizabeth Holmes, Jobsova prijateljica z Reed Collegea, je bila prepričana, da je eden od razlogov, zakaj je hodil z Joan Baez - ob tem, da je bila lepa in zabavna in nadarjena ta, da je bila nekoč ljubica Boba Dylana. “Stevu je bila všeč povezava z Dylanom,” je pozneje povedala. Joan Baez in Bob Dylan sta bila ljubimca na začetku šestdesetih let, pozneje pa sta bila skupaj na turnejah, med drugim tudi na Rolling Thunder Revue leta 1975. (Jobs je imel piratske izvode teh koncertov.)

Ko se je Joan Baez spoznala z Jobsom, je imela štirinajstletnega sina Gabriela iz zakona s protivojnim aktivistom Davidom Harrisom. Med kosilom je povedala Jobsu, da ga skuša naučiti tipkati. “Misliš s pisalnim strojem?” je vprašal Jobs. Ko je pritrdila, je odvrnil: “Ampak pisalni stroj je zastarel.”

“Če je pisalni stroj zastarel, kaj sem torej jaz?” je vprašala. Sledil je neroden premolk. Pozneje se je spominjala: “Čim sem to rekla, sem spoznala, da je odgovor očiten. Vprašanje je obviselo v zraku. Zgrozila sem se.”

Na veliko presenečenje ekipe macintosha je Jobs nekega dne na delovno mesto prišel z Joan Baez in ji pokazal prototip macintosha. Osupli so bili nad tem, da bi računalnik pokazal človeku od zunaj, saj je bil tako obseden z molčečnostjo, še bolj pa jih je vznemirilo, da so se znašli v bližini velike Joan Baez. Jobs je Gabrielu dal apple II, pozneje pa je Joan podaril macintosha. Ko je hodil k njej na obisk, ji je razkazoval, kaj vse računalnik zmore. “Bil je prijeten in potrpežljiv, vendar je vedel toliko več, da meje le težko učil.”

Jobs je bil večkratni milijonar, ki je zelo hitro obogatel; Joan Baez je bila svetovno znana pevka, vendar je bila presenetljivo preprosta in niti ne posebno premožna. Tedaj ni vedela, kaj naj si o njem misli, begal pa jo je tudi še trideset let pozneje, ko je pripovedovala o njem. Med večerjo kmalu na začetku njunega razmerja je Jobs začel govoriti o Ralphu Lau-renu in njegovi trgovini Polo, za katero je priznala, da ni bila še nikoli v njej. “Imajo prekrasno rdečo obleko, ki bi ti pristajala,” je rekel in jo potem odpeljal do trgovine v stanfordskem nakupovalnem središču. Joan Baez se je spominjala: “Rekla sem si, super, tu sem z enim najbogatejših ljudi na svetu in želi mi kupiti lepo obleko.” Ko sta prišla do trgovine, si je Jobs kupil nekaj srajc in ji pokazal rdečo obleko. “Morala bi si jo kupiti,” je rekel. Bila je nekoliko presenečena in mu rekla, da sije v resnici ne more privoščiti. On ni rekel nič in odšla sta. “Človek bi mislil, da ti nekdo, ki ti vse popoldne tako govori, namerava obleko kupiti, kajne?” me je vprašala in videti je bilo, da jo je ta dogodek resnično zbegal. “Predajam vam skrivnost rdeče obleke. Meni je bilo precej čudno.” Dajal ji je računalnike, ne pa tudi obleke. Ko ji je dal cvetlice, ji je vedno povedal, da so ostale po kaki prireditvi na delovnem mestu. “Bil je romantičen, hkrati pa seje bal, da bi to pokazal,”je rekla.

Ko je delal na računalniku next, je hodil k Joan domov v Woodside in ji kazal, kako je mogoče z računalnikom delati glasbo. “Z računalnikom je predvajal Brahmsov kvartet in mi pravil, da bodo sčasoma stroji igrali bolje od ljudi, z vsemi intonacijami,” se je spominjala. To se ji močno upiralo. “Bilje povsem prevzet od te zamisli, mene pa je jezilo in sem si mislila: Kako lahko glasbo tako omalovažuješ?”

Jobs je Debi Coleman in Joanni Hoffman zaupal, da ima razmerje z Joan Baez, pa tudi o svojih skrbeh, ali se lahko poroči z žensko, ki ima najstniškega sina in si verjetno ne želi več otrok. “Včasih je o njej govoril podcenjujoče, češ da poje o manj pomembnih temah od Dylana, namreč ne toliko političnih,” je rekla Joanna. “Imela je močno osebnost in želel ji je dokazati, da je on glavni. Poleg tega je vedno govoril, da si želi imeti družino, in je vedel, daje z njo ne bo imel'”

Zato sta po treh letih prekinila ljubezensko razmerje in postala le prijatelja. “Mislil sem, da jo ljubim, vendar mi je bila v resnici le zelo všeč,” je pozneje povedal. “Ni nama bilo usojeno, da bi,bila skupaj. Želel sem si otroke, ona pa sijih ni več želela.” Joan Baez je v spominih leta 1989 napisala o ločitvi od svojega moža in zakaj se nikoli ni še enkrat poročila: “Ustrezalo mi je, da sem sama, z občasnimi prekinitvami, a le za zabavo.” Na koncu knjige je dodala prijazno zahvalo “Stevu Jobsu, ki me je naučil uporabljati urejevalnik besedil, tako da je računalnik posadil v mojo kuhinjo.”

Odkritje Joanne in Mone

Eno leto potem, ko so Jobsa izrinili iz Appla, bilo mu je enaintrideset let, je njegova mama Clara, ki je bila kadilka, zbolela za rakom pljuč. Precej časa je preživel ob njeni smrtni postelji, se pogovarjal z njo tudi drugače kot kdajkoli prej in ji zastavljal vprašanja, pri katerih seje prej zadrževal. “Si bila nedolžna, ko sta se poročila z očetom?” jo je na primer vprašal. Težko je govorila, vendar se je nasmehnila. Povedala mu je, da je bila poročena že prej, z nekom, ki je padel med vojno. Povedala mu je tudi nekaj podrobnosti o tem, kako sta ga s Paulom Jobsom posvojila.

Kmalu zatem je Jobsu uspelo izslediti žensko, ki gaje dala v posvojitev. Potiho je začel iskati že na začetku osemdesetih let, ko je najel detektiva, vendar ta ni ničesar odkril. Potem je na svojem rojstnem listu videl ime zdravnika iz San Francisca. “Poiskal sem njegovo številko v telefonskem imeniku in ga poklical,” seje spominjal. A tudi zdravnik ni ničesar razjasnil. Trdil je, da so bili njegovi arhivi uničeni v požaru. To pa ni držalo. Zdravnik je takoj potem, ko ga je Jobs poklical, napisal pismo, ga zalepil v kuverto in nanj napisal: “V primeru moje smrti predajte Stevu Jobsu.” Ko je kmalu zatem umrl, je njegova vdova Jobsu poslala pismo.

V njem je zdravnik zapisal, daje bila Jobsova mati Joanne Schieble, podiplomska študentka iz Wisconsina.

Trajalo je še nekaj tednov in dodatno raziskovanje drugega detektiva, da jo je izsledil. Joanne seje potem, ko je dala Steva v posvojitev, poročila z njegovim rodnim očetom, Abdulfattahom ‘Johnom’ Jandalijem, in potem sta imela še enega otroka, hčer Mono. Pet let pozneje ju je Jandali zapustil in Joanne se je poročila z zanimivim inštruktorjem drsanja, Georgeem Simpsonom. Tudi ta zakon ni trajal dolgo, in leta 1970 seje z Mono (obe sta se zdaj pisali Simpson) podala na dolgo in zavito pot, ki se je končala v Los Angelesu.

Jobsu ni bilo do tega, da bi Paul in Clara, ki ju je imel za svoja prava starša, vedela, da išče rodno mater. Skrbelo ga je, da bi ju prizadel, pri tem pa je izkazal zanj neznačilno občutljivost in globoko ljubezen do svojih staršev. Zato z Joanne Simpson ni navezal stikov, dokler Clara Jobs ni umrla na začetku leta 1986. “Nisem si želel, da bi čutila, da ju nimam za svoja starša, saj sta to bila,” seje spominjal. “Ker sem ju imel tako zelo rad, si nisem želel, da bi izvedela za moje iskanje. Dosegel sem celo, da so novinarji, če so prišli na sled resnici, o tem molčali.” Ko je Clara umrla, pa seje odločil, da pove Paulu Jobsu. Temu je bilo povsem prav, če Steve vzpostavi stik z rodno materjo.

Nekega dne je tako Jobs telefoniral Joanne Simpson, ji povedal, kdo je, in se dogovoril, da pride k njej v Los Angeles, da se spoznata. Pozneje je trdil, daje šlo pretežno za radovednost. “Menim, da okolje bolj določa človekov značaj kakor dednost, vendar te vseeno lahko zanima, od kod izhajaš,” je rekel. Želel si je Joanne tudi potrditi, da se je bila pravilno odločila. “Želel sem si spoznati svojo rodno mater predvsem zato, da bi ji povedal, da je vse v redu in da bi se ji zahvalil, ker me ni odpravila s splavom. Takrat je bila stara triindvajset let in gotovo ji ni bilo lahko.”

Ko je Jobs prispel k njej v Los Angeles, so jo prevzela čustva. Vedela je, daje njen sin slaven in bogat, ne pa prav dobro, zaradi česa. Takoj se je začela predajati čustvom. Povedala mu je, da so nanjo pritiskali, naj podpiše posvojilne listine, vendar je to odlagala, dokler ji niso zagotovili, da je srečen pri novih starših. Nikoli ga ni nehala pogrešati in je trpela zaradi svojega dejanja. Spet in spet se mu je opravičevala, Jobs pa jo je tolažil, češ da povsem razume in da seje vse odvilo lepo in prav.

Ko se je pomirila, mu je povedala, da ima pravo sestro, Mono Simpson, obetavno pisateljico, ki živi na Manhattnu. Moni nikoli ni bila povedala, da ima brata, zdaj pa ji je to zaupala po telefonu. “Imaš brata, čudovit je, znamenit je, in pripeljala ga bom v‘New York, da se spoznata,” je rekla. Mona se je prav tedaj mučila s koncem romana Anywhere but Here o svoji in materini dolgi poti od Wisconsina do Los Angelesa. Tistim, ki so roman prebrali, je jasno, zakaj je Joanne hčpri nekoliko skrivnostno povedala o bratu. Rekla je le, da je bil reven in je potem obogatel, da je čeden in slaven, ima dolge lase in živi v Kaliforniji. Mona je tedaj delala pri Pariš Review, literarnem glasilu Georgea Plimptona s sedežem v pritličju njegove hiše blizu Vzhodne reke na Manhattnu. Skupaj s sodelavci je takoj začela ugibati, kdo bi lahko bil. Morda John Travolta? Ta je bil med favoriti. Predlagali so še druge igralce. Nekdo je celo omenil, da je “morda eden od tistih, ki so ustanovili Apple”, vendar se niso mogli spomniti, kako se imenujejo.

Do srečanja je prišlo v preddverju hotela St. Regis. “Bil je povsem naraven in krasen, čisto običajen in prijeten človek,” se je spominjala Mona. Sedeli so in se nekaj časa pogovarjali, potem sta brat in sestra šla sama na dolg sprehod. Jobs je bil navdušen nad tem, da ima sestro, ki mu je tako podobna. Oba sta imela močno umetniško žilico, močno sta se odzivala na okolico ter sta bila občutljiva, vendar z močno voljo. Ko sta šla pozneje na večerjo, sta opazila iste arhitekturne podrobnosti in se o njih potem razburjeno menila. “Moja sestra je pisateljica!” je navdušeno povedal kolegom pri Applu, ko je to izvedel.

Ko je Plimpton ob izidu romana Anywhere but Here proti koncu leta 1986 priredil zabavo, je Jobs odletel v New York, da bi bil s sestro. Postajala sta si vse bližja, čeprav je bilo njuno prijateljstvo tudi zapleteno, kar bi lahko pričakovali, glede na to, kakšna sta bila in kako sta se spoznala. “Mona sprva ni bila povsem navdušena nad tem, da sem prišel v njeno življenje in da mi njena mati izkazuje tolikšno ljubezen,” je pozneje pripovedoval. “Ko sva se bolje spoznala, sva postala resnična prijatelja in zdaj je del moje družine. Ne vem, kako bi živel brez nje. Ne morem si predstavljati boljše sestre. S sestro po posvojitvi, Patty, si nikoli nisva bila blizu.” Tudi Mona ga je vzljubila in je bila včasih do njega zelo zaščitniška, res pa je, da je pozneje o njem napisala roman, A Regular Guy (Vsakdanji človek), v katerem je pronicljivo opisala tudi njegove neprijetne posebnosti.

Ena od stvari, o katerih se nista strinjala, je bila njena obleka. Oblačila se je kot perspektivna pisateljica, on pa jo je ošteval, češ da bi se morala napraviti v bolj privlačna oblačila. Njegove pripombe so jo tako motile, da mu je nekoč napisala v pismu: “Sem mlada pisateljica in to je moje življenje, poleg tega pa ne skušam biti fotomodel.” Ni ji odgovoril. Kmalu zatem pa je prispel paket iz trgovine Isseyja Miyakeja, japonskega modnega oblikovalca, ki je bil zaradi svojega strogega sloga Jobsu posebej všeč. “Šel je kupovat zame,” je pozneje rekla, “in izbral mi je krasne obleke, pravo številko in v pristajajočih barvah.” Posebej mu je bil všeč hlačni kostim in poslal ji je kar tri enake. “Še vedno se spominjam teh prvih kostimov, ki sem jih poslal Moni,” je rekel. “Bili so iz bledo sivkasto zelenega platna in so odlično pristajali njenim rdečkastim lasem.”

Izgubljeni oče

Mona Simpson je ves čas skušala najti svojega očeta, ki je odšel, ko ji je bilo pet let. Ken Auletta in Nick Pillegi, uspešna pisatelja iz Manhattna, stajo spoznala z upokojenim newyorškim policistom, kije imel detektivsko agencijo. “Plačala sem mu, kolikor sem pač lahko,” se je spominjala Mona, iskanje pa ni obrodilo sadov. Potem je v Kaliforniji spoznala drugega zasebnega detektiva in ta je z brskanjem po podatkih o registraciji vozil uspel priti do naslova Abdulfattaha Jandalija v Sacramentu. Mona je povedala svojemu bratu in poletela iz New Yorka, da bi poiskala moža, ki je bil očitno njun oče.

Jobsa to ni zanimalo. “Ni lepo ravnal z menoj,” je pozneje pojasnil. “Nič nimam proti njemu, saj sem vesel, da sem na svetu. Najbolj pa me moti, da ni bil dober do Mone. Zapustil jo je.” Jobs sam je bil zapustil svojo nezakonsko hčer Liso. Zdaj se je trudil, da bi obnovil stike, vendar do Jandalija zaradi tega ni bil nič bolj popustljiv. Mona je šla v Sacra-mento sama.

“Bilo je močno doživetje,” seje spominjala. Njen oče je delal v majhni restavraciji. Bilje videti vesel, daje prišla, hkrati pa nenavadno nezainteresiran glede celotne situacije. Nekaj ur sta se pogovarjala in povedal ji je, da je potem, ko je odšel iz Wisconsina, opustil poučevanje in se lotil dela v gostinstvu.

Jobs je prosil Mono, da ga ne omenja, ip res ga ni. Med pogovorom pa je njen oče mimogrede omenil, da sta z njeno mamo pred njo imela še enega otroka, dečka. “Kaj se je zgodilo z njim?” je vprašala. Odvrnil je: “Nikoli več ga ne bomo videli. Tega otroka ni več.” Mono je zmrazilo, rekla pa ni ničesar.

Do še bolj presenetljivega razkritja je prišlo, ko je Jandali opisoval, katere restavracije je vodil v preteklosti. Rekel je, da je bilo nekaj precej imenitnih, veliko bolj od te v Sacramentu, kjer sta se pogovarjala. Precej občuteno je rekel, kako si želi, da bi ga bila videla, ko je vodil sredozemsko restavracijo severno od San Joseja. “To je bila čudovita restavracija,” je rekel. “Vsi uspešni ljudje iz tehnološke industrije so hodili tja. Celo Steve Jobs." Mona je osupnila. “Ja, prihajal je tja, bilje zelo prijeten in je dajal veliko napitnino,” je dodal oče. Mona seje uspela zadržati, da ni izbruhnila: Steve Jobs je vendar tvoj sin!

Ko se je razšla z očetom, je iz restavracije poklicala Jobsa in se dogovorila, da se dobita v kavami Espresso Roma v Berkeleyju. S seboj je pripeljal Liso, ki je zdaj hodila v osnovno šolo in živela s svojo materjo, Chrisann, in je tako še podkrepil družinsko in osebno dramo. V kavarno so prišli okoli desetih in sestra mu je povedala o očetu. Jobs je bil presunjen, ko je omenila restavracijo blizu San Joseja. Spomnil seje, daje hodil tja in celo tega, da je srečal človeka, za katerega se je zdaj izkazalo, da je njegov rodni oče. “Bilo je neverjetno,” je pozneje komentiral to spoznanje. “Nekajkrat sem bil v tisti restavraciji in spominjam se, da sem spoznal lastnika. Bil je Sirec, nekoliko plešast. Rokovala sva se.”

In vendar si ga Jobs še vedno ni želel videti. “Tedaj sem bil že premožen in nisem mu zaupal, da me ne bo skušal izsiljevati ali povedal novinarjem,” se je spominjal, kar je bilo nekoliko krivično, saj Jandalija ni poznal. “Prosil sem Mono, da mu ne pove zame.”

Res mu nikoli ni, vendar je Jandali več let pozneje v internetu videl objavo o njegovi zvezi z Jobsom. (Neki bloger je videl, da je Mona Simpson nekje navedla Jandalija kot svojega očeta in je sklepal, daje torej ta tudi Jobsov oče.) Jandali je bil tedaj poročen že četrtič in je delal kot upravnik za hrano in pijačo pri Boomtown Resort and Casino malo zahodno od Rena v Nevadi. Ko je leta 2006 svojo novo ženo, Roscille, peljal na obisk k Moni, je hčer vprašal: “Kaj je to s Stevom Jobsom?” Potrdila mu je navedbo, vendar je dodala, da se Jobs ne želi sestati z njim. Videti je bilo, da Jandali to sprejema. “Moj oče je razmišljujoč človek in odličen pripovedovalec, vendar je zelo, zelo ravnodušen,” je rekla Mona Simpson. “S Stevom ni nikoli stopil v stik.”

Mona je na temeljih svojega iskanja očeta napisala svoj drugi roman, The Lost Father, ki je izšel leta 1992. (Jobs je prepričal Paula Randa, oblikovalca NeXT-ovega logotipa, da zanj oblikuje naslovnico, vendar je Mona pozneje povedala: “Bila je obupna in je nismo uporabili.”) Izsledila je tudi nekatere druge člane Jandalijeve družine, tako v Homsu kot v Ameriki, in leta 2011 je pisala roman o svojem sirskem poreklu. Sirski ambasador v Washingtonu je njej na časa priredil večerjo, na katero sta prišla tudi njen bratranec in njegova žena, ki sta tedaj živela na Floridi in sta priletela v Washington samo zaradi tega.

Mona je predpostavljala, da se bo Jobs prej ali slej sestal z Jandalijem, vendar je postopno kazal le še manj zanimanja za to. Leta 2010, ko je Jobs s svojim sinom Reedom prišel v Los Angeles na Monino rojstno-dnevno večerjo, si je Reed tam ogledoval fotografije svojega biološkega dedka, Jobs pa jih ni niti pogledal. Prav tako ni bilo videti, da ga zanima sirsko poreklo. Kadar je pogovor nanesel na situacijo na Bližnjem vzhodu, ni o tem imel nobenega izrazitega mnenja, celo potem ne, ko je tudi čez Sirijo leta 2011 pljusnil val arabske vstaje. “Mislim, da nihče ne ve, kaj bi morali tam narediti,” mi je rekel, ko sem ga pobaral, ali naj bi po njegovem Obama močneje posredoval v Egiptu, Libiji in Siriji. “Slabo je v vsakem primeru, pa če kaj narediš ali ne.”

Jobs je ohranil toplo razmerje s svojo rodno materjo, Joanne Simpson. Mati in sestra Mona sta pogosto preživeli božič pri Jobsu doma. Obiski so bili prijetni, a hkrati čustveno izčrpavajoči. Joanne je včasih bruhnila v jok in je govorila, kako rada ga ima ter se mu opravičevala, da ga je oddala. Jobs jo je tolažil, da se je vse odvilo dobro. Nekega božiča ji je rekel: “Ne skrbi. Imel sem prekrasno otroštvo in vse seje dobro odvilo.”

Lisa

Lisa Brennan pa ni imela srečnega otroštva. Ko je bila še otrok, je njen oče ni skoraj nikoli obiskal. “Nisem si želel biti oče in zato tudi nisem bil,” je Jobs pozneje rekel in skoraj bi bilo mogoče slišati nekaj obžalovanja v njegovem glasu. Občasno pa je le čutil, da ga nekaj vleče. Nekega dne, ko je bila Lisa stara tri leta, se je peljal mimo hiše, ki jo je kupil zanjo in za Chrisann, in seje ustavil. Lisa ga ni poznala. Sedel je na stopnišču pred vrati in se pogovarjal s Chrisann. To je ponavljal enkrat ali dvakrat na leto. Prihajal je brez napovedi, se pogovarjal o Lisini šoli in drugih vprašanjih ter se potem s svojim mercedesom spet odpeljal.

Ko je bila Lisa stara osem let, so bili obiski že pogostejši. Jobs ni bil več vpleten v naporni razvoj macintosha in prerekanja s Sculleyjem glede vodenja. Zdaj je bil pri NeXT-u, kjer je bilo mirneje in prijetneje, sedež pa je bil v Palo Altu, bliže doma Chrisann in Lise. V tretjem razredu je bilo tudi že jasno, daje Lisa bistra in ima umetniško žilico, učitelji pa so jo že izpostavili zaradi njene nadarjenosti pri pisanju. Bila je odločna in ognjevita, imela pa je tudi nekaj očetove upornosti. Bila mu je tudi nekoliko podobna - imela je obočene obrvi in nekaj malega bližnjevzhodne koščenosti. Nekega dne je presenetil kolege in jo pripeljal v službo. Tedaj je po hodniku delala kolesa in veselo klicala: “Glej, kaj znam!”

Avie Tevanian, vitek, družaben inženir pri NeXT-u, kije postal Jobsov prijatelj, se spominja, kako sta se tu in tam, ko sta šla na večerjo, ustavila pri Chrisannini hiši, da bi pobrala še Liso. “Bil je zelo prijeten do nje,” se je spominjal. “On sam je bil vegetarijanec, prav tako tudi Chrisann, Lisa pa ne. To ga ni motilo. Predlagal je, da naroči piščanca, in gaje res.” Piščančje jedi so postale njena razvada, ko je hodila od enega starša do drugega, čeprav sta bila oba vegetarijanca in sta imela duhovni odnos do naravne hrane. “Hrano - radič, kvinojo, zeleno, oreške z rožičevo prevleko - sva nakupovali v trgovinicah, ki so dišale po kvasu in kjer si ženske niso barvale las,” je pozneje opisovala čas z mamo. “Včasih pa sva si privoščili tudi kaj drugačnega. Nekajkrat sva kupili vročega, začinjenega piščanca v trgovini, kjer se je na ražnju vrtela množica takih piščancev, in ga jedli s prsti kar iz vrečke.” Njen oče, ki ga je obsedenost s prehrano prevzemala v fanatičnih valovih, je bil bolj natančen glede tega, kar je pojedel. Nekega dne je videla, kako je izpljunil juho, ko je ugotovil, daje v njej maslo. Potem ko se je pri Applu spet nekoliko sprostil, je postal spet strogi veganec. Lišaje že kot otrok razumela, da njegova obsedenost s prehrano odseva življenjsko filozofijo, pri kateri asketizem in minimalizem lahko okrepita poznejše občutke. “Verjel je, da suha tla porodijo odličen pridelek, da vzdržnost prinaša zadovoljstvo,” je zapisala. “Poznal je enačbe, ki so bile večini neznane: Stvari vodijo v svoje nasprotje.”

Na podoben način so bili občasni trenutki topline njenega očeta zaradi njegove odsotnosti in hladnosti toliko bolj zadovoljivi. “Nisem živela z njim, vendar seje včasih oglasil pri nas doma, kot božanstvo, ki se prikaže za nekaj svetlečih trenutkov ali nekaj ur,” se je spominjala. Lisa je kmalu postala dovolj zanimiva, daje hodil z njo na sprehode. Hodila sta tudi rolkat po mirnih ulicah starega središča Palo Alta in se pogosto ustavljala pri Joanni Hoffman in Andyju Hertzfeldu. Ko jo je prvič pripeljal k Joanni Hoffman, je kar potrkal na vrata in potem najavil: “Tole je Lisa.” Joanni je bilo takoj jasno. “Bilo je očitno, daje njegova hči,” mi je povedala. “Nihče nima take brade. To je nekaj posebnega.” Joanna, ki vse do svojega desetega leta ni poznala očeta, ki se je ločil od njene mame, je spodbujala Jobsa, naj bo boljši oče. Ubogal je njen nasvet in seji pozneje zahvalil zanj.

Nekoč je Liso vzel s seboj na poslovno pot v Tokio, kjer sta stanovala v elegantnem hotelu Okura. V restavraciji v pritličju je naročil velik pladenj unagi sušija. Jed iz tople, kuhane jegulje je imel tako rad, da jo je proglasil za vegetarijansko jed. Koščki ribe so bil prekriti s fino soljo ali tankim prelivom sladke omake, in Lisa seje pozneje spominjala, kako so se prijetno raztopili v ustih. Podobno seje topila tudi razdalja med njima. Pozneje je zapisala: “Ob tistem obilju ribjega mesa sem se z njim prvič počutila resnično sproščeno in zadovoljno. To obilje, predajanje toploti po vseh tistih hladnih solatah, je pomenilo, da se je odprl neki dotlej zaprt prostor. V tistem prostoru z visokimi stropi in majhnimi stoli je bil manj tog s seboj, do prehrane in tudi do mene.”

Ni pa bilo vedno vse lepo in prijetno. Jobs je bil tudi z Liso tako spremenljiv kot skoraj z vsemi drugimi, in je nihal med popolnim sprejetjem in zapustitvijo. Medtem ko je bil med enim od obiskov vesel in razposajen, je bil na naslednjem ves hladen; pogosto pa ga sploh ni bilo. “Nikoli ni zagotovo vedela, kakšno je njuno razmerje,” je povedal Hertzfeld. “Nekoč sem šel na praznovanje njenega rojstnega dne, prišel naj bi tudi Steve, a je prišel zelo, zelo pozno. Zelo je bila zaskrbljena in razočarana. Ko pa je končno prišel, je vsa zažarela.”

Tudi Lišaje z leti postajala bolj muhašta. Njuno razmerje je postajalo podobno vožnji po toboganu, zaradi trme enega in drugega pa sta na naj-nižjih točkah ostajala še dlje. Ko sta se sporekla, je lahko trajalo več mesecev, ko nista govorila drug z drugim. Nobedep od njiju ni bil posebno dober pri opravičevanju ali pri tem, da bi se potrudil stvari spraviti na bolje, tudi tedaj ne, ko se je Jobs že otepal s ponavljajočimi se zdravstvenimi težavami. Ko sva nekega dne jeseni leta 2010 pregledovala stare fotografije, ki jih je imel v škatli, se je ustavil ob posnetku z njegovega obiska, ko je bila Lisa še majhna. “Verjetno je nisem obiskal dovolj pogosto,” je rekel. Ker vse to leto ni bil govoril z njo, sem ga vprašal, ali jo je vsaj poklical ali ji poslal elektronsko sporočilo. Nekaj trenutkov meje srepo gledal, potem seje vrnil k brskanju po fotografijah.

Romantik

Z ženskami je znal biti Jobs nadvse romantičen. Zaljubljal seje teatralno, s prijatelji delil vse dobre in slabe trenutke zveze ter javno tožil, ko je bil proč od ljubljene osebe. Poleti leta 1983 je z Joan Baez šel na majhno zabavo z večerjo v Silicijevi dolini. Sedel je poleg študentke s Pensilvanske univerze, Jennifer Egan, ki ni prav dobro vedela, za koga gre. Tedaj sta se on in Joan Baez že zavedala, da jima ni usojeno, da bi večno ostala skupaj mlada, Jobsa pa je prevzela Jennifer, ki je med poletnimi počitnicami delala pri sanfranciškem tedniku. Izsledil jo je, jo poklical in povabil v Cafe Jacqueline, majhno restavracijo blizu Telegraph Hilla, kjer so pripravljali vegetarijanski sufle.

Leto dni sta hodila in Jobs je pogosto odletel k njej na vzhod države. Na prireditvi Macworld v Bostonu je zbranemu občinstvu povedal, kako zaljubljen je in kako mora z letalom pohiteti k svojemu dekletu v Filadelfijo. Občinstvo je bilo očarano. Kadar je prišel v New York, je ona z vlakom prišla k njemu, kjer sta potem stanovala v hotelu Carlyle ali stanovanju Jaya Chiata na Upper East Sidu. Jest sta hodila v Cafe Luxembourg, pogosto šla do stanovanja v San Remu, ki gaje nameraval na novo opremiti, pa tudi v kino in vsaj enkrat v opero.

Marsikateri večer sta se z Jennifer ure in ure pogovarjala po telefonu. Eno od vprašanj, s katerim sta se ukvarjala, je bilo njegovo prepričanje, da seje treba varovati navezanosti do materialnih predmetov, kar seje bil naučil od budizma. Govoril ji je, daje naše potrošniško poželenje nezdravo, razsvetljenje pa je mogoče doseči le z nematerialističnim življenjem brez navezanosti. Poslal ji je celo videoposnetek Kobuna China, kako govori o težavah, ki jih povzročata poželenje in sprejemanje predmetov. Jennifer ga je spraševala, ali ne zanika tega pogleda s tem, ko proizvaja računalnike in druge izdelke, ki sijih ljudje želijo. “Ta dvojnost gaje begala in o tem sva veliko razpravljala,” seje spominjala.

Na koncu je Jobsov ponos nad stvarmi, ki jih je izdeloval, premagal prepričanje, da naj bi se ljudje varovali navezanosti do takšne lastnine. Ko je macintosh januarja 1984 ugledal luč sveta, je bila Jennifer na zimskih počitnicah in je živela v maminem stanovanju v San Franciscu. Nekega večera je Jobs presenetil mamo in njene goste pri večerji, ko se je na vratih pojavil s škatlo z novim macintoshem in ga nesel v spalnico k Jennifer, da bi ga namestil.

Tako kot nekaterim drugim prijateljem je Jobs tudi Jennifer povedal o svojih slutnjah, da ne bo dolgo živel. Zaupal ji je, daje zato nemiren in nestrpen. “Čutil je nekakšno nujo glede vsega, kar sije še želel storiti,” je pozneje povedala. Njuno razmerje seje počasi ohladilo jeseni leta 1984, ko mu je Jennifer jasno povedala, daje še premlada za poroko.

Kmalu zatem, ravno v času, ko je na začetku leta 1985 pri Applu začelo vreti med njim in Sculleyjem, se je Jobs na poti na sestanek ustavil ob delovnem mestu moža, ki je delal pri Applovi fundaciji za posredovanje računalnikov neprofitnim organizacijam. Pri njem je sedela mlada svetlolaska, pri kateri se je hipijevska naravna lepota zlivala z občutljivostjo svetovalca za računalništvo. Ime ji je bilo Tina Redse. “Bila je najlepša ženska, kar sem jih kdaj videl,” seje spominjal Jobs.

Naslednji dan jo je poklical in jo povabil na večerjo. Odklonila je, češ da živi s fantom. Nekaj dni pozneje jo je popeljal na sprehod in jo spet povabil ven; tokrat je svojemu fantu rekla, da si želi iti. Bila je zelo poštena in odkrita. Po večerji je zajokala, saj je vedela, da se bo njeno življenje močno spremenilo. In res seje. Že po nekaj mesecih seje preselila v neopremljeno vilo v Woodsidu. “Bila je prva ženska, ki sem jo resnično ljubil,” je Jobs povedal pozneje. “Povezovala naju je zelo močna vez. Mislim, daje ne bo nihče razumel bolje, kot sem jo jaz.”

Tina je izhajala iz nesrečnega družinskega okolja, tako da sta z Jobsom, ki je trpel zaradi posvojitve, imela nekaj skupnega. “Oba sva v sebi nosila bolečino iz otroštva,” seje spominjala. “Rekel mi je, da sva neprilagojena in zato sodiva skupaj.” Bila sta telesno strastna in sta tudi v javnosti redno izkazovala čustva drug do drugega. Zaposleni pri NeXT-u se dobro spominjajo njunega ljubimkanja v preddverju podjetja. Spominjali pa so se tudi njunih prepirov, do katerih je prihajalo celo v kinodvoranah in v vili v Woodsidu, tudi pred gosti. Vendar je Jobs nenehno hvalil njeno pristnost in naravnost. Ko je razumna Joanna Hoffman razpravljala o Jobsovi slepi ljubezni do nezemeljske Tine Redse, je rekla: “Steve je slabosti in napake videl po svoje in jih je rad prikazoval kot duhovne odlike.”

Ko so Jobsa leta 1985 izrinili iz Appla, je šla Tina z njim v Evropo, kjer si je celil rane. Ko sta nekega večera stala na mostu čez reko Seno, sta premlevala tudi nekoliko romantično zamisel, da bi kar ostala v Franciji, se tam naselila, morda za vedno. Tina si je to močno želela, Jobs pa ne. Bil je ranjen, vendar ga je še vedno gnalo. “Sem odsev tega, kar počnem,” ji je rekel. Njunega trenutka v Parizu seje spominjala še petindvajset let pozneje, ko sta živela vsak svoje življenje, a sta ohranjala duhovno vez. V elektronskem sporočilu mu je pisala:

Poleti leta 1985 sva stala na pariškem mostu. Bilo je oblačno. Naslanjala sva se na gladko kamnito ograjo in zrla v zelene vode, ki so se valile pod nama. Tvoj svet se je razklal in se potem ustavil ter čakal, da se spet preuredi okoli tega, kar boš storil. Želela sem si zbežati od tega, kar je prišlo prej. Skušala sem te prepričati, da bi z menoj začel novo življenje v Parizu, da bi odvrgla svoj prejšnji jaz in se prepustila novim tokovom. Želela sem si, da bi skupaj zlezla skozi tisto črno razpoko tvojega razbitega sveta in prišla ven na drugi strani nepoznana in prenovljena, in bi živela preprosto življenje. Jaz bi ti kuhala preprosto večerjo, vsak dan bi bila lahko skupaj in bi se kot otroka igrala sladko igro, v kateri ni drugega pomena kot sama igra. Rada si zamišljam, da si o tem razmislil, preden si se zasmejal in rekel: “Kaj pa bi lahko delal? Dosegel sem, da me nihče ne bo zaposlil.” Verjamem, da sva v hipu oklevanja, preden naju je spet objela prihodnost, živela tisto preprosto skupno življenje vse do mirne starosti, s kopico vnukov okoli naju na kmetiji na jugu Francije, mimo preživljala dneve, tople in popolne kot hlebci svežega kruha, najin drobni svet pa je bil napolnjen z vonjem potrpežljivosti in domačnosti.

Njuna zveza je pet let doživljala vzpone in padce. Tina ni marala živeti v njegovi skromno opremljeni vili v Woodsidu. Jobs je najel mlad par, ki je nekoč delal pri Chez Panisse, da sta skrbela za hišo in kuhala vegetarijansko hrano, in ob njiju se je počutila kot vsiljivka. Občasno je šla živet v svoje lastno stanovanje v Palo Alto, še posebej po viharnih sporih z Jobsom. “Zapostavljanje je oblika nasilja,” je nekoč napisala na steno veže pred njuno spalnico. Očaral jo je, hkrati pa jo je begalo, ker je bil tako brezbrižen. Pozneje je pripovedovala, kako neverjetno težko je bilo ljubiti nekoga tako zavzetega s samim seboj. Rekla je, daje posebna vrsta pekla, če imaš rad nekoga, ki je tako nesposoben vračanja ljubezni, in da tega ne privošči nikomur.

V marsičem sta se razlikovala, “Na spektru od krutega do prijaznega sta bila bolj ali manj na nasprotnih polih,” je pozneje rekel Hertzfeld. Tina je svojo prijaznost izkazovala tako pri majhnih kot velikih dejanjih. Dajala je denar brezdomcem, prostovoljno je pomagala umsko prizadetim ljudem, kakršen je bil tudi njen oče, potrudila seje, da bi jo sprejela Lisa in celo Chrisann. Jobsa je bolj od kogarkoli drugega prepričevala, naj več časa preživi z Liso. Ni pa imela Jobsove ambicije in energije. Zaradi njenih lastnosti, ki so se Jobsu zdele tako poduhovljene, je težko ostajala na isti valovni dolžini z njim. “Njuna zveza je bila neverjetno razburkana,” je rekel Hertzfeld. “Imela sta taka značaja, da sta bila tako rekoč obsojena na nenehno prerekanje.”

Različno sta gledala tudi na filozofsko vpraša nje o tem, ali je estetski okus pretežno stvar posameznika, kakor je menila Tina, ali pa je splošen in gaje mogoče učiti, kakor je bil prepričan Jobs. Obtoževala gaje, daje preveč pod vplivom gibanja Bauhaus. “Steve je bil prepričan, da imamo nalogo, učiti ljudi estetiko, jih učiti, kaj naj jim bo všeč,” seje spominjala. “Sama nisem tega mnenja. Verjamem, da lahko iz naših globin pride, kar je prirojeno in pristno, če si le prisluhnemo dovolj globoko, tako samim sebi kot med seboj.”

Kadar sta bila daljši čas skupaj, sta neizbežno zašla v težave drug z drugim. Ko pa sta bila narazen, je Jobs hrepenel po njej. Končno jo je poleti leta 1989 zasnubil. Ni mogla sprejeti. Prijateljem je povedala, da bi ob tem znorela. Odraščala je v nemimi družini itv v razmerju z Jobsom je bilo preveč podobnosti s tistim okoljem. Bila sta nasprotna pola, ki se privlačita, je dejala, vendar je bila skupnost preveč vnetljiva. “Ne bi mogla biti dobra žena ‘Stevu Jobsu’, ikoni,” je pozneje pojasnjevala. “Na več ravneh bi bilo slabo. Na osebni ravni nisem prenašala njegove neprijaznosti. Nisem si ga želela prizadeti, vendar tudi nisem želela stati ob strani in gledati, kako on prizadeja bolečine drugim. Bilo je boleče in utrudljivo.”

Potem ko sta se razšla, je Tina sodelovala pri ustanovitvi OpenMind, organizaciji za pomoč duševno bolnim v Kaliforniji. Po naključju je v psihiatričnem priročniku prebrala o osebnostni motnji narcisizma in ugotovila, da Jobs odlično ustreza merilom. “Vse se odlično ujema in pojasni veliko tega, skozi kar sva se prebijala, tako da sem spoznala, da bi bilo od njega pričakovati, naj bo prijaznejši ali manj egoističen, enako nesmiselno, kot bi pričakovala, da bo slepec spregledal,” je rekla. “Pojasnilo je tudi nekaj njegovih odločitev glede Lise v tistem času. Mislim, da gre za vprašanje empatije. Njemu enostavno manjka sposobnost empatije.”

Tina Redse se je pozneje poročila, imela dva otroka, in se spet ločila. Vsake toliko časa seje Jobsu odkrito tožilo po njej, celo potem, ko je že bil srečno poročen. Ko je zbolel za rakom, je spet vzpostavila stik z njim, da bi mu bila v oporo. Kadarkoli seje spominjala njunega razmerja, sojo prevzela čustva. “Čeprav sva imela različne vrednote in zato nisva mogla imeti zveze, katere sva se nekoč nadejala,” mi je povedala, “ga imam tudi po desetletjih rada.” Podobno se je godilo Jobsu, in ko je nekega popoldne sedel v dnevni sobi in obujal spomine nanjo, je nenadoma začel jokati. “Bila je eden od najpopolnejših ljudi, kar sem jih kdaj poznal,” je rekel, medtem ko so mu po licih tekle solze. “Nekaj duhovnega je bilo na njej, prav tako pa tudi na povezavi med nama.” Rekel je, da je vedno obžaloval, da nista mogla živeti skupaj, vedel pa je, daje tudi njej glede tega žal. Vendar jima to pač ni bilo usojeno. O tem sta se oba strinjala.

ENAINDVAJSETO POGLAVJE

j    DRUŽINSKI MOŽ

Doma pri Jobsovih

|x' £235^1

^>^tegW»w

z Laurene Powell leta 1991

Laurene Powell    J

Na osnovi Jobsovih dotedanjih romantičnih zvez bi bilo mogoče napraviti sestavljeno podobo ženske, kakršna bi bila primerna zanj. Pametna, vendar ne domišljava. Dovolj trdna, da bi se mu znala zoperstaviti, hkrati pa tudi tako mirna, da je ne bi potegnilo v vrtinec. Morala bi imeti solidno izobrazbo in biti neodvisna, hkrati pa bi se morala biti pripravljena žrtvovati zanj in za družino. Stvarna, a s pridihom poduhovljenega. Dovolj iznajdljiva, da bi ga znala obvladati, hkrati pa toliko samozavestna, da ji tega ne bi bilo vedno treba. In ne bi bilo slabo, ko bi bila lepa, vitka

blondinka z lahkotnim smislom za humor in bi imela rada vegetarijansko hrano. Oktobra leta 1989 je v Jobsovo življenje, potem ko se je razšel s Tino Redse, prišla prav taka ženska.

Natančneje, prišla je na njegovo predavanje. Jobs je sprejel povabilo, da za neki četrtek popoldne pripravi predavanje v seriji ‘Pogled z vrha’ na Stanfordovi poslovni šoli. Laurene Povvell seje bila pravkar vpisala na podiplomski študij na to poslovno šolo, kolega pa jo je prepričal, da bi šla z njim na predavanje. Zamudila sta, vsi sedeži so bili že zasedeni, tako da sta sedla kar na tla. Ko jima je redar rekel, da se morata umakniti, je Laurene peljala prijatelja dol do prve vrste in tam sta sedla na dva od rezerviranih sedežev. Ko je Jobs prišel, so ga popeljali do sedeža poleg nje. “Pogledal sem na desno in poleg sebe zagledal prelepo dekle,” se je spominjal. “Medtem, ko sem čakal, da me najavijo, sva klepetala.” Laurene seje pošalila, da tam sedi zato, ker je zadela na tomboli, nagrada pa naj bi bila, da jo on povabi na večerjo. “Bil je tako krasen,” je rekla pozneje.

Po predavanju se je Jobs zadržal ob robu odra in klepetal s študenti. Videl je, kako je Laurene odšla, prišla nazaj in stala ob robu množice, potem spet odšla. Planil je za njo in se pri tem zrinil mimo dekana, ki gaje skušal zadržati, da bi se z njim nekaj pogovoril. Ko jo je na parkirišču ujel, je rekel: “Oprostite, ali niste rekli nekaj o tomboli, kjer ste zadeli, in da naj bi vas povabil na večerjo?” Zasmejala se je. “Kaj pravite na soboto?” je vprašal. Pristala je in mu dala svojo telefonsko številko. Jobs je šel do svojega avta, da bi se odpeljal do viname ThOmasa Fogartyja v gorovju Santa Cruz nad Woodsidom, kjer je NeXT-ova skupina za prodajo šolstvu prirejala večerjo. Potem se je nenadoma ustavil in obrnil. “Rekel sem si, ej, raje bi šel na večerjo z njo kot to šolsko skupino, zato sem stekel nazaj k njenemu avtomobilu in ji rekel: ‘Kaj pa, če bi šla na večerjo danes?’” Strinjala se je. Bil je prekrasen jesenski večer in sprehodila sta se do prijetne vegetarijanske restavracije St. Michael’s Alley v Palo Altu in tam ostala kar štiri ure. “Odtlej se nisva več ločila,” je rekel.

Avie Tevanian je sedel v restavraciji viname in čakal na preostale iz NeXT-ove šolske skupine. “Steve ni bil vedno povsem zanesljiv, a ko sem govoril z njim, mi je postalo jasno, da se je zgodilo nekaj posebnega,” je rekel. Ko je Laurene po polnoči prišla domov, je poklicala svojo dobro prijateljico Kathryn (Kat) Smith, ki je hodila na Berkeley, in ji na odzivniku pustila sporočilo: “Ne boš verjela, kaj se mi je ravnokar zgodilo!” je povedala. “Ne boš verjela, koga sem spoznala!” Kathryn jo je naslednje jutro poklicala in vse izvedela. “Vedeli sva za Steva in bil nama je zanimiv, saj sva študirali poslovno smer.”

Andy Hertzfeld in nekateri drugi so pozneje razmišljali o možnosti, da je Laurene svoje srečanje z Jobsom načrtovala. “Laurene je prijetna, vendar je lahko tudi preračunljiva in mislim, da si ga je od vsega začetka vzela na piko,” je rekel Hertzfeld. “Njena sostanovalka na univerzi mi je povedala, da ima Laurene revijalne naslovnice s Stevovo sliko in da je prisegala, da ga bo spoznala. Če drži, da je z manipulacijo dobila Steva, gre za primemo ironijo.” Laurene je pozneje trdila, da to nikakor ne drži. Šla naj bi samo na željo svojega prijatelja in naj bi celo nekoliko pomešala, koga gresta poslušat. “Vedela sem, da bo govoril Steve Jobs, vendar sem ime povezovala z obrazom Billa Gatesa,” se je spominjala. “Zamešala sem ju. Pisalo seje leto 1989. Delal je pri NeXT-u in ni mi bil tako zelo zanimiv. Nisem bila posebno zagreta za predavanje, moj prijatelj pa je bil, zato sem šla zraven.”

“V življenju sem resnično ljubil le dve ženski, Tino in Laurene,” je pozneje povedal Jobs. “Mislil sem, da sem zaljubljen v Joan Baez, vendar mi je bila le zelo všeč. Le s Tino in potem Laurene je bila resnična ljubezen.”

Laurene Powell se je leta 1963 rodila v New Jerseyju in se je že zgodaj naučila poskrbeti sama zase. Njen oče, pilot pri marincih, je umrl junaške smrti, ko seje njegovo letalo zrušilo v Santa Arji v Kaliforniji. Usmerjal je okvarjeno letalo proti pristanku, in ko seje to zadelo ob njegovo letalo, je letel naprej in ni katapultiral na varno, daje tako preprečil, da bi se letalo zrušilo na naselje. Drugi zakon njene matere seje izkazal za polomijo, vendar moža ni mogla zapustiti, ker sama ni mogla vzdrževati velike družine. Laurene in njeni trije bratje so deset let trpeli v napetem družinskem okolju, se lepo vedli in se s težavami spopadali po delih. Šlo ji je dobro od rok. “Nedvoumno sem spoznala, da želim biti v življenju neodvisna,” je rekla. “Na to sem bila ponosna. Moj odnos do denarja je, da je to orodje za doseganje neodvisnosti, ni pa del tega, kar sem.”

Potem ko je diplomirala s Pensilvanske univerze, je nekaj časa delala za Goldman Sachs kot strateg za trgovanje, pri tem pa je trgovala z velikanskimi vsotami denarja. Njen šef, Jon Corzine, jo je skušal prepričati, da bi ostala pri Goldmanu, vendar je sklenila, daje to delo ne zadovoljuje. “Lahko si postal resnično uspešen,” je rekla, “vendar si le prispeval k tvorjenju kapitala.” Zato je po treh letih dala odpoved, šla v Firence v Italiji in je tam ostala osem mesecev, potem pa se je vpisala na Stanfor-dovo poslovno šolo.

Po četrtkovi večerji z Jobsom gaje v soboto povabila v svoje stanovanje v Palo Altu. Kat Smith se je pripeljala z Berkeleyja in se pretvarjala za njeno sostanovalko, da bi ga lahko spoznala še ona. Razmerje je postalo zelo strastno. “Poljubljala sta se in se ljubkovala,” je povedala Kat. “Povsem ga je očarala. Poklical me je po telefonu in me vprašal: ‘Kaj misliš, me ima rada?’ Znašla sem se v smešni situaciji, ko meje klical ta slavni človek.”

Na silvestrovo leta 1989 so vsi trije skupaj z Liso, ki je bila tedaj stara enajst let, šli v Chez Panisse, znamenito restavracijo Aliče Waters v Ber-keleyju. Med večerjo se je zgodilo nekaj, zaradi česar sta se začela Jobs in Laurene prerekati. Domov sta odšla vsak po svoje in Laurene je potem noč prebila pri Kat Smith. Ob devetih naslednje jutro je nekdo potrkal. Ko je Kat odprla vrata, je zagledala Jobsa, kako stoji na rahlem dežju in drži šopek travniških cvetlic, ki jih je spotoma nabral. “Lahko pridem noter in govorim z Laurene?” je rekel. Ker je še spala, je šel k njej v spalnico. Minilo je nekaj ur, medtem pa je Kat čakala v dnevni sobi in ni mogla niti po svoje obleke v spalnico. Na koncu si je čez spalno srajco nadela plašč in šla v Peet’s Coffee po nekaj hrane. Jobs se ni prikazal pred poldnevom. “Kat, lahko prideš sem za trenutek,” je rekel. Pridružila se jima je v spalnici. “Kot veš, je Laurenin oče mrtev, mame pa ni tukaj, in ker si ti njena najboljša prijateljica, te bom nekaj vprašal,” je rekel. “Rad bi se poročil z Laurene. Nama daš svoj blagoslov?”

Katje sedla na posteljo in pomislila. Vprašala je Laurene: “Ti se s tem strinjaš?” Ko je ta prikimala, je Kat rekla: “No, to je torej odgovor.”

Odgovor pa le ni bil povsem dokončen. Jobs se je pogosto na kaj za nekaj časa osredotočil z neznansko močjo, potem pa je njegovo zanimanje nenadoma popustilo. Pri delu seje osredotočil na to, kar je želel storiti, na vse drago pa se ni odzival, ne glede na to, koliko se je kdo trudil, da bi ga pritegnil. Tak je bil tudi v osebnem življenju. Z Laurene sta si včasih v javnosti tako strastno izkazovala ljubezen, daje bilo nerodno vsem, ki so bili z njima, vključno s Kat Smith in Laurenino materjo. Ko je bila Laurene z njim v njegovi vili v Woodsidu, jo je zjutraj zbudil s predvajanjem pesmi ‘She Drives Me Crazy’ skupine Fine Young Cannibals. Spet drugič pa se ni zmenil zanjo. “Steve je nihal med izjemno osredotočenostjo z njo v središču vesolja, in hladno odmaknjenostjo, ko se je osredotočal le na delo,” je rekla Kat. “Osredotočati seje znal z ostrino laserskega žarka in ko te je žarek obsijal, si užival v svetlobi njegove pozornosti. Ko seje žarek usmeril na kaj dragega, si se znašel v popolni temi. Laurene je to zelo begalo.”

Potem ko je na prvi dan leta 1990 sprejela njegovo snubitev, tega več mesecev ni več omenjal. Končno gaje Kat vprašala, kaj se dogaja, ko sta sedela na robu peskovnika v Palo Altu. Odvrnil je, da je želel biti prepričan, da je Laurene sposobna sprejeti njegovo življenje in to, kakšen človek je. Septembra seje naveličala čakanja in se izselila. Naslednji mesec ji je podaril diamantni prstan in spet seje preselila k njemu.

Decembra jo je Jobs peljal v svoj najljubši počitniški kraj, Kona Villa-ge na Havajih. Tja je začel zahajati pred devetimi leti, ko-je prosil svojo tajnico, naj mu izbere kraj, kjer bi se lahko znebil nekaj napetosti. Ko je prišel tja, ni bil navdušen nad gručo s slamo kritih bungalovov na obali največjega havajskega otoka. Šlo je za letovišče, namenjeno družinam, jedilnica je bila skupna. Že po nekaj urah tam pa se je počutil kot v raju. Neizumetničenost in preprosta lepota sta ga očarali in vračal seje tja, kadarkoli se je le lahko. Še posebej pa je užival, ko je bil decembra tam z Laurene. Njuna ljubezen je že zelo dozorela. Na božični večerjo je spet zasnubil, tokrat še resneje. Kmalu je še dragi dejavnik vplival na dokončno odločitev. Na Havajih je zanosila. “Veva natančno, kje seje to zgodilo,” je pozneje smeje dejal Jobs.

Poroka, 18. marca, 1991

Nosečnost ni povsem razrešila vprašanja. Jobsa je misel na poroko spet začela begati, čeprav je Laurene zasnubil tako na začetku kot povsem na koncu leta 1990. Besna se je spet izselila iz njegove hiše in se vrnila v svoje stanovanje. Potem je pomislil na to, da je morda še vedno zaljubljen v Tino Redse. Poslal ji je šopek vrtnic in jo skušal prepričati, naj se vrne k njemu, morda se celo poroči z njim. Ni točno vedel, kaj si želi, in veliko prijateljev in celo znancev je presenetil, ko jih je spraševal, kaj naj stori. Spraševal jih je, katera je lepša, Tina ali Laurene. Katera j im je bolj všeč? S katero naj se poroči? Mona Simpson jev romanu A Regular Guy Jobsovemu liku pripisala, da je več kot sto ljudi vprašal, katera je lepša. A pri tem gre za leposlovje, v resnici je bilo število verjetno manjše od sto.

Na koncu seje pravilno odločil. Tina je pripovedovala prijateljicam, da ne bi preživela, če bi se vrnila k Jobsu, pa tudi njun zakon ne bi. Čeprav se mu je tožilo po duhovni povezavi z njo, je bila njegova zveza z Laurene veliko trdnejša. Imel jo je rad, ljubil jo je, spoštoval jo je in prijetno mu je bilo z njo. Morda je ni imel za nekaj mističnega, bila pa je trdno sidro v njegovem življenju. “Imel je neverjetno srečo, daje dobil Laurene, ki je pametna in se lahko intelektualno kosa z njim, prenese pa lahko tudi njegove vzpone in padce ter vihamo osebnost,” je rekla Joanna Hoffman. “Ker ni nevrotična, Steve morda misli, da ni tako poduhovljena kot Tina ali nekaj takega. Ampak to je seVeda neumno.” Andy Hertzfeld seje strinjal. “Laurene je po videzu precej podobna Tini, vendar je v resnici povsem dmgačna, ker je trdnejša in ima trden oklep. Zato njun zakon deluje.”

Jobs je to dobro vedel. Kljub njegovim čustvenim izbruhom in občasni nizkotnosti je zakon trajal, obdarjen z vdanostjo in zvestobo, in je tako premagoval vzpone in padce ter moteče čustvene zaplete na poti.

Avie Tevanian je sklenil, daje treba Jobsu prirediti fantovščino. To pa ni bilo tako lahko, kot se sliši. Jobs ni maral zabav in ni imel velikega števila moških prijateljev. Ni imel niti poročne priče. Na fantovščini sta bila tako le Tevanian in Richard Crandall, profesor računalniških ved na Ree-du, ki sije vzel daljši dopust, daje delal pri NeXT-u. Tevanian je najel limuzino, in ko so prispeli do Jobsove vile, je vrata odprla Laurene z lažnimi brki, rekoč, da bi rada šla zraven kot eden od fantov. A šlo je le za šalo in kmalu so se trije samci, nobeden od njih pivec, peljali v San Francisco, da bi si priredili svojo skromno različico fantovščine.

Tevanianu ni uspelo rezervirati prostora v vegetarijanski restavraciji Greens v Fort Masonu, ki jo je Jobs rad obiskoval, in je namesto tega rezerviral prostor v ugledni restavraciji v hotelu. “Ne želim jesti tu,” je rekel Jobs, čim so na mizo prinesli kruh. Morali so oditi, kar je šokiralo Te-vaniana, ki še ni poznal Jobsovega vedenja v restavracijah. Odšli so v Cafe Jacqueline v North Beach, restavracijo z odličnim suflejem, kamor je rad zahajal, in res je bilo tu bolje. Pozneje so se z limuzino odpeljali čez most Golden Gate v bar v Sausalitu, kjer so si vsi trije naročili tekilo, a so je le malo srknili. “Ni bila ravno tipična fantovščina, bilo pa je najbolje, kar smo lahko pripravili za nekoga takega, kakršen je Steve, nihče drug pa se ni ponudil, da bi jo pripravil,” se je spominjal Tevanian. Jobs mu je bil hvaležen. Izrazil je željo, da se Tevanian poroči z njegovo sestro, Mono Simpson. Čeprav se to ni zgodilo, je šlo za znak naklonjenosti.

Laurene je bila dovolj dobro posvarjena, v kaj se podaja. Ko je načrtovala poroko, je oseba, ki je pripravljala kaligrafijo na vabilih, prišla z nekaj predlogi k njima na dom. Nobene opreme ni bilo, kamor bi lahko sedla, zato je sedla kar na tla in razprostrla vzorce. Jobs si jih je nekaj minut ogledoval, potem je vstal in odšel iz sobe. Čakali sta, da bi se vrnil, vendar se ni. Čez čas gaje šla Laurene iskat in ga našla v njegovi sobi. “Znebi se je,” je rekel. “Ne morem gledati tega, kar je prinesla. Navadno sra-njeje.”

18. marca 1991 se je Števen Paul Jobs, star šestintrideset let, poročil z Laurene Powell, staro sedemindvajset, v zatočišču Ahwanee v narodnem parku Yosemite. Zatočišče je bilo v dvajsetih letih 20. stoletja zgrajeno iz kamna, betona in lesa v slogu, ki je bil nekakšna mešanica art decoja, gibanja umetne obrti in ljubezni oskrbnikov parka do velikanskih ognjišč. Njegova največja odlika je razgled. Skozi okna, ki segajo od tal do stropa, je mogoče lepo videti Half Dome in slap Yosemite.

Prišlo je približno petdeset ljudi, med njimi tudi Stevov oče Paul Jobs in sestra Mona Simpson. Mona je pripeljala svojega zaročenca, Richarda Appela, odvetnika, kije pozneje postal pisec televizijskih komedij. (Kot pisec za Simpsonove je Homerjevo mamo poimenoval po svoji ženi.) Jobs je vztrajal pri tem, da se vsi pripeljejo z najetim avtobusom, saj je želel obvladovati vse vidike dogodka.

Svečanost je potekala v zimskem vrtu, zunaj je močno naletaval sneg, Glacier Point je bil ravno še viden v daljavi. Svečanost je vodil Jobsov dolgoletni učitelj soto zena, Kobun Chino, ki je pomahal s palico, udaril na gong, prižgal kadilo in momljajoče žebral, tako da ga večina ni razumela. “Zdelo se mi je, da je pijan,” je rekel Tevanian. A ni bil. Poročna torta je bila oblikovana kot Half Dome, čokata granitna gora na koncu doline Yosemite, ker pa je bila strogo veganska - brez jajc, mleka in vseh prečiščenih surovin - se je marsikomu od prisotnih zdela neužitna. Po slovesnosti so vsi šli na pohod. Laurenini trije postavni bratje so sprožili vsesplošno kepanje, prerivanje in spopadanje. “Vidiš, Mona,” je Jobs rekel svoji sestri, “Laurene je potomka Joeja Namatha, midva pa Johna Muira.”

Družinski dom

Laurene je z možem delila zanimanje za naravno prehrano. Ko je hodila v poslovno šolo, je honorarno delala v Odwalli, proizvajalcu sokov, in jim pomagala razviti prvi marketinški načrt. Potem ko se je poročila z Jobsom, je menila, da bi morala imeti kariero, saj je bila že od otroštva prepričana, da mora biti človek neodvisen. Ustanovila je lastno družbo Terravera za proizvajanje vnaprej pripravljenih jedi iz ekoloških pridelkov, razpečevala pa jih je trgovinam po vsej severni Kaliforniji.

Novoporočenca nista šla živet v osamljeno in nekoliko grozljivo neopremljeno vilo v Woodsidu, temveč sta se vselila v prijetno in preprosto hišo na vogalu v družinskem okolju v starem delu Palo Alta. Soseščina je bila namenjena višjemu razredu - pozneje so tam živeli tudi vizionarski investitor tveganega kapitala John Doerr, ustanovitelj Googla Larry Page in ustanovitelj Facebooka Mark Zuckerberg, pa tudi Andv Hertzfeld in

Joanna Hoffman - vendar hiše niso bile bahave, niso bile obdane z visokimi ograjami, ki bi jih skrivale pred radovednimi pogledi, in do njih niso vodili dolgi dovozi. Bile so ugnezdene druga ob drugi na parcelah ob ravnih, mirnih ulicah s širokimi pločniki. “Želela sva živeti v soseščini, kjer bi se otroci lahko varno sprehodili do prijateljev,” je Jobs povedal pozneje.

Hiša ni bila minimalistična in modernistična, kakršno bi si dal postaviti Jobs, če bi začel iz nič. Prav tako ni bila velika in vpadljiva vila, zaradi katere bi se ljudje ustavljali med vožnjo po tej ulici. V tridesetih letih 20. stoletja jo je zgradil arhitekt Carr Jones, čigar specialnost so bile hiše v ‘pravljičnem slogu’ angleškega ali francoskega podeželja.

Enonadstropno opečnato hišo so krasili izpostavljeni leseni tramovi, skodlasta streha je imela mehke linije, tako daje spominjala na pravljično hiško, morda dom kakega premožnejšega Hobita. Kalifornijski pridih je dajalo le veliko dvorišče. Dnevna soba je imela zelo visok strop, tla so bila prekrita s tlakovci iz žgane gline. Na eni strani je bilo veliko trikotno okno, ki se je vzpenjalo vse do stropa. Ko je Jobs hišo kupil, je bilo v oknu pobarvano steklo, Jobs pa je dal vanj vstaviti navadno, prozorno. Predelala sta tudi kuhinjo, jo razširila, tako da sta v njej lahko postavila krušno peč za peko pice in dolgo leseno mizo, ob kateri je družina največ sedela. Prenova naj bi trajala štiri mesece, ker pa je Jobs nenehno kaj spreminjal, je vse skupaj trajalo štirikrat dlje. Kupila sta tudi malo hišo poleg njune in jo podrla, daje lahko tam Laurene uredila prekrasen vrt in na njem gojila čudovite cvetlice ter zelenjavo in zelišča.

Jobsa je navdušila arhitektura Carra Jonesa, pri kateri je uporabil stare materiale, na primer rabljeno opeko in les telefopskih drogov, ter tako izdelal preprosto in trdno zgradbo. Tramove v kuhinji so dobili z gradbišča mosta Golden Gate, kjer sojih bili uporabili pri polaganju temeljev. “Bil je odličen obrtni mojster samouk,” je rekel Jobs in izpostavljal podrobnosti. “Več mu je bilo do tega, daje napravil kaj izvirnega, kakor da bi veliko zaslužil, in nikoli ni obogatel. Nikoli ni zapustil Kalifornije. Zamisli je dobival iz knjig v knjižnici in iz revije Arhitectural Digest.”

Svoje hiše v Woodsidu Jobs nikoli ni opremil, z izjemo nekaj najosnovnejših kosov: predalnika in žimnice v spalnici, mizice in nekaj zložljivih stolov v prostoru, ki naj bi bil dnevna soba. Ob sebi si je želel imeti le stvari, ki jih je lahko občudoval, zato ni mogel kar preprosto kupiti kupa pohištva. Zdaj pa, ko je živel v običajni soseščini z ženo in otrokom na poti, se je moral prilagoditi, kar pa ni bilo lahko. Nabavila sta postelje, omare in glasbeni sistem za dnevno sobo, nabavljanje zof in podobnih kosov pohištva pa je bilo težavnejše. “O pohištvu sva se pogovarjala kar osem let,” se je spominjala Laurene. “Pogosto sva se spraševala, kakšen naj bi bil namen zofe.” Tudi nabavljanje gospodinjske opreme se je izkazalo za pravi filozofski problem in ne za nakup po navdihu. Nekaj let pozneje je Jobs v reviji Wired opisal, kakšen postopek je bil potreben pri nakupu pralnega stroja:

V Ameriki povsem napačno izdelujejo pralne in sušilne stroje. Evropejci so v tem veliko spretnejši, vendar njihovi stroji perejo dvakrat dlje. Pri tem uporabijo približno štirikrat manj vode, na obleki pa po pranju ostane manj detergenta. Še pomembneje je, da ne uničujejo perila. Veliko manj detergenta uporabljajo in veliko manj vode, vendar je perilo čistejše, veliko mehkejše in manj obrabljeno. V naši družini smo veliko govorili o tem, koliko smo pripravljeni popustiti. Na koncu sva veliko razpravljala o oblikovanju, pa tudi o vrednotah najine družine. Je bilo pomembneje, da se perilo opere v eni uri, namesto v uri in pol? Ali pa nama je bilo več do tega, da so obleke resnično mehke in da trajajo dlje? Nama je bilo pomembno, da uporabiva le četrtino vode? Dva tedna sva se vsak večer pogovarjala o tem.

Na koncu sta kupila nemški Mielejev pralni stroj. “Ti stroji so me navdušili, kot me kaka visokotehnološka oprema že dolgo ni,” je rekel Jobs.

Za v veliko dnevno sobo je Jobs kupil en sam umetniški izdelek, fotografijo Ansela Adamsa. Zimski sončni vzhod v Sierri Nevadi je posnel s pogledom od Lone Pina v Kaliforniji. Delo je podaril hčeri, ta pa ga pozneje prodala. Jobsova hišna pomočnica jo je nekoč obrisala z vlažno krpo in jo poškodovala. Jobs je izsledil človeka, ki je delal z Adamsom, da je prišel odstranit eno plast in je potem sliko obnovil.

Hiša je bila tako skromna, daje bil Bill Gates nekoliko presenečen, ko je z ženo prišel na obisk. “Ali vsi živite tu?” je vprašal. Sam sije v bližini Seattla ravno postavljal palačo s površino okoli 6000 kvadratnih metrov.

Iz albuma Diane WaiKer

Diane Walker je bila več kot trideset let Jobsova fotografinja in prijateljica

''

Leta 1982 v svoji hiši v Cupertinu; bil je tolikšen perfekcionist, da se je le s težavo odločal za nakup opreme.

lifti ^

Wi    JpIPi

I ^EMJS' f

e^bJRHf • 3k    m i

«i#MW    •' '•?+ *    %^._ ✓

■H|,|| || fT~

~~~ ^0

Mir 'iil^Hk.

.ii* “iIHrLJ^ki,

n ^MPPiiir'!'1^' ii»»'    im^_j^

Lggp^- •;.,-    JMH

:s idii smrM «,v r■,! i i

I? fim 1 lm*.!lllHL    I ■ ' 1 • im {HIuhhi

, i-jijl |j|.

V kuhinji: “Ko sem se vrnil po sedmih mesecih v indijskih vaseh, sem jasno videl norost zahodnega sveta, pa tudi njegovo sposobnost za racionalno razmišljanje. ”

mBIH*    i wmBMil ' H    • J™ J

t thp '    vpr i^j'

# * JnflMLBr jMrH

" ‘lldMiS^HMHHL ' •• i':'f;F"|rnv MHr    Jjr r ‘;i.

Ato Stanfordu leta 1982; “Koliko med vami je še nedolžnih?

Koliko med vami vas je že jemalo LSD? ”

m

ml 1;!hi • Tj,    iJ    'M '< /■'^•i1

lil. 'frfm ‘;:!;ij II    M

ji®;*.    ftwAf4y I    o    B' ^fiSHjjH

Z foo: “Picasso je rekel, da dobri umetniki kopirajo, veliki pa kradejo. Nikoli nas ni bilo strah krasti najboljših zamisli. ”

__I

....... WF1S ni

■ I

| * I IH

gHMHgiii l;jp Ji'!iilil^Ml vr < i/\

1^* ^    |    rL 'i    ji (n

*»■<*. IN

/-'f ^jte , 4    |[

Portret Jobsa v domači hiši v Palo Altu leta 2004, ki gaje posnela Diana Walker.

Tudi potem, ko se je Jobs vrnil k Applu in postal svetovno znani milijarder, ni imel ne varnostnikov ne strežnega osebja, ki bi živelo v hiši, podnevi pa je stranska vrata celo puščal odklenjena.

Do edinega varnostnega problema je žal prišlo zaradi Burrella Smitha, fantovskega programskega inženirja pri macintoshu, pomočnika Andyja Hertzfelda. Potem ko je zapustil Apple, je zbolel za shizofrenijo. Živel je nedaleč od Hertzfelda. Ko seje njegovo stanje slabšalo, seje včasih sprehajal naokoli gol ter razbijal stekla na avtomobilih in cerkvena okna. Dobival je močna zdravila, ki pa jih ni bilo lahko odmerjati. Ko ga je spet obsedlo, je začel zvečer zahajati k Jobsovi hiši, metati kamne v okna in puščati pisma z nerazumljivo vsebino. Nekoč je v hišo vrgel prižgano petardo. Aretirali so ga in ga spet poslali na zdravljenje. “Burrell je bil tako zabaven in nedolžen, potem pa se je nekega aprilskega dne v njem nenadoma nekaj zlomilo,” se je spominjal Jobs. “Bilo je res čudno in nadvse žalostno.”

Jobsa je prevzemalo sočutje in je Hertzfelda pogosto spraševal, kako bi lahko pomagal. Nekoč so Smitha zaprli, pri tem pa ni želel povedati, kako mu je ime. Ko je tri dni pozneje o tem izvedel Hertzfeld, je prosil Jobsa za pomoč. Jobs je res pomagal, Hertzfelda pa je presenetil z vprašanjem: “Če bi se kaj takega pripetilo meni, bi zame prav tako poskrbel, kot si za Burrella?”

Jobs je obdržal svojo vilo v Woodsidu, ki je ležala na hribovju okoli petnajst kilometrov iz Palo Alta. Namesto hiše s šestnajstimi sobami, zgrajene leta 1925 v španskem kolonialnem slogu, je nameraval postaviti nadvse preprosto, trikrat manjšo modernistično hišo po japonskem vzoru. Zaradi pomena hiše za kulturno dediščino pa je trajalo več kot dvajset let, da je dobil ustrezno dovoljenje. Ko je leta 2011 končno uspel, pa ni več imel nobene želje, da bi si postavil, še eno hišo.

Občasno je v na pol opuščeni hiši v Woodsidu prirejal zabave, še posebej zaradi tamkajšnjega bazena. Ko je bil Bill Clinton predsednik, sta s Hillary Clinton med obiski svoje hčere, kije hodila na Stanford, stanovala v kmečki hiši iz petdesetih let na posestvu. Ker sta bili tako glavna vila kot kmečka hiša neopremljeni, je Laurene pred njunimi obiski poklicala posrednike pohištva in umetniških del, da so hiši začasno opremili. Nekoč. ko ie ravno izbruhnila afera z Monico Levvinskv, ie pregledovala opremo in ugotovila, da ena od stenskih slik manjka. Zaskrbljena je povprašala predsedniško spremstvo in agente tajne službe, ki so prišli že prej, kaj se je zgodilo. Eden od njih jo je potegnil na stran in ji pojasnil, da je šlo za sliko obleke na obešalniku, zaradi problemov z modro obleko v aferi Lewinsky pa so se odločili, da jo raje skrijejo. (Med enim od telefonskih pogovorov z Jobsom pozno ponoči ga je Clinton vprašal, kako naj ravna v primeru Lewinsky. “Ne vem, ali ste to res storili, če pa ste, morate javnosti povedati,” je Jobs rekel predsedniku. Na drugi strani je bila le tišina.)

Lisa se vseli

Ko je bila Lisa v osmem razredu, so njeni učitelji poklicali Jobsa. Rekli so, da ima resne težave in da bi bilo zanjo najbolje, da se odseli od matere. Jobs seje šel pogovorit z Liso, jo vprašal, kaj se dogaja, in ji ponudil, da se preseli k njemu. Bila je zrela štirinajstletnica in si je vzela dva dni za razmislek. Potem je privolila. Že vnaprej je vedela, da si želi sobo poleg očetove. Ko je bila nekoč tam in nikogar ni bilo doma, jo je preizkusila, tako daje ležala na golih tleh.

Bilo je težavno obdobje. Chrisann Brennan je včasih prišla peš od svoje hiše, ki je bila le nekaj sto metrov daleč, in klicala z dvorišča. Ko sem jo nedavno vprašal o njenem tedanjem vedenju in navedbah, zakaj se je Lisa odselila od nje, je rekla, da še niti sama pri sebi ni predelala, kaj se je tedaj dogajalo. Potem pa mi je poslala dolgo elektronsko sporočilo, ki naj bi vsaj delno razjasnilo situacijo:

Ali veste, kako je Steve dosegel, da mu je mestna uprava v Woodsidu izdala dovoljenje, da podre hišo? Veliko ljudi sije želelo ohraniti to dediščino, Steve pa jo je želel porušiti, da bi postavil novo hišo in nasadil sadovnjak. Skozi vsa leta jo je pustil propadati do te mere, da je ni bilo več mogoče popraviti. Uporabil je strategijo kar se da majhne vpletenosti in upora. Ker za hišo ni storil ničesar, morda je celo več let pustil odprta okna, je počasi propadla. Genialno, kajne? Na povsem podoben način je spodkopaval mojo učinkovitost in ugodje, ko je bila Lista stara 13 in 14 let, da bi se preše-lila k njemu. Začel je z eno strategijo, potem pa prešel na enostavnejšo in še bolj uničujočo zame in problematično za Liso. Morda ni bilo najbolj pošteno, dobil pa je, kar je hotel.

Lišaje pri Jobsu živela vsa štiri leta, ko je hodila na gimnazijo v Palo Altu, in je tedaj uporabljala ime Lisa Brennan-Jobs. Skušal ji je biti dober oče, včasih pa je bil hladen in odmaknjen. Ko se je Lisi zdelo, da mora temu pobegniti, se je zatekla k prijazni družini v bližini. Laurene ji je skušala biti v oporo in ona je bila tista, ki je hodila na večino prireditev in obveznosti v šoli.

V    zadnjem razredu gimnazije je Lisi šlo veliko bolje. Sodelovala je pri šolskem časopisu in postala celo sourednica. S sošolcem Benom Hevvlet-tom, vnukom moža, pri katerem je Jobs opravljal prvo službo, sta razkrila skrivna povišanja plač, ki jih je uprava dodelila upraviteljem. Ko je prišel čas, da gre na univerzo, se je odločila, da gre na vzhod države. Prijavila se je na Harvard - na prijavnici je ponaredila očetov podpis, ker ga prav tedaj ni bilo - in je bila sprejeta za leto 1996.

Na Harvardu je sodelovala pri univerzitetnem časopisu, The Crimson, in potem pri literarni reviji, The Advocate. Ko seje razšla s fantom, je leto dni študirala na King’s Collegeu v Londonu. Njen odnos z očetom je ves čas študija ostajal vihrav. Ko je prihajala domov, sta se prerekala zaradi malenkosti - na primer glede tega, kaj bo za večerjo, in ali je dovolj pozorna do drugih otrok v družini - in potem včasih nista govorila več tednov, celo mesecev. Prepir seje včasih tako zaostril, da jo je Jobs nehal vzdrževati in si je izposojala denar od Andyja Hertzfelda in drugih. Hertzfeld ji je nekoč posodil 20.000 dolarjev, k>o je kazalo, da ji oče ne bo plačal šolnine. “Bilje besen, da sem ji posodil denar,” seje spominjal Hertzfeld, “vendar je naslednje jutro poklical in potem naročil računovodji, da mi je denar nakazal.” Jobs ni šel na Harvard ob svečanosti Lisi-ne diplome leta 2000. “Saj me niti povabila ni,” je rekel.

V    tistih letih pa tudi ni manjkalo prijetnih trenutkov. Tako je bilo tudi neko poletje, ko je prišla domov in je nastopila na dobrodelnem koncertu za Electronic Frontier Foundation, organizacijo, ki podpira dostop do tehnologije. Koncert so priredili v dvorani Fillmore v San Franciscu, kije bila znana po tem, da so tam nastopali že Greatful Dead, Jefferson Air-plane in Jimi Hendrix. Zapela je pesem Tracy Chapman ‘Talkin’ bout a Revolution’, medtem ko je njen oče stal daleč zadaj in v naročju držal svojo leto dni staro hčerko Erin.

Jobsov nestanovitni odnos z Liso se je nadaljeval tudi še potem, ko je šla živet na Manhattan kot samostojna pisateljica. Težave so se še zaostrile zaradi napetosti med Jobsom in Chrisann. Za 700.000 dolarjev je kupil hišo, da bi Chrisann v njej živela, a jo je napisal na Lisino ime. Lisa jo je prepisala na Chrisann, ta pa jo je prodala in denar porabila za potovanja z duhovnim svetovalcem in za bivanje v Parizu. Ko ji je denar pošel, se je vrnila v San Francisco, kjer je ustvarjala ‘svetlobne slike’ in budistične mandale. “Sem ‘povezovalec’ ter vizionarsko prispevam k prihodnosti razvoja človeštva in vzpona Zemlje,” je zapisala na svoji spletni strani (ki jo je zanjo vzdrževal Hertzfeld). “Ko ustvarjam slike in z njimi živim, doživljam oblike, barve in duhovne frekvence svetih vibracij.” Ko je potrebovala denar za zdravljenje hudega vnetja sinusov in za zobozdravstvene težave, ji ga Jobs ni dal, zaradi česar Lisa spet več let ni govorila z njim. In tako seje ta vzorec nadaljeval.

Mona Simpson je vse to, ob tem pa še nekaj lastne domišljije, uporabila kot osnovo za svoj tretji roman, A Regular Guy, ki je izšel leta 1996. Glavni lik v knjigi se naslanja na Jobsa in do neke mere ustreza resničnosti. Opisuje njegovo radodarnost do briljantnega prijatelja z degenerativno boleznijo kosti, ki mu je kupil posebej prirejen avtomobil, pa tudi številne ne ravno laskave vidike njegovega odnosa z Liso, vključno s tem, kako je prvotno sploh ni priznal za svojega otroka. Številni drugi deli knjige pa so izmišljeni. Chrisann je sicer res Liso že zelo zgodaj naučila voziti, vendar je pripoved o tem, kako seje ‘Jane’ pri petih letih sama vozila po hribih, da bi našla očeta, povsem neresnična. Poleg tega je v romanu vse polno podrobnosti, ki jih ni mogoče preveriti. To velja tudi že za prvi stavek v knjigi: “Bil je preveč vihrav in nemiren, da bi potegnil vodo v stranišču.”

Na prvi pogled se zdi opis Jobsa v romanu pretirano strog. Mona ga opisuje kot človeka, ki ni videl nobene potrebe, da bi ugodil željam drugih. Opisuje tudi njegove posebnosti v zvezi z osebno higieno: “Ni verjel v dezodorante in je celo trdil, da se ob primerni prehrani in z uporabo mentolovega mila niti ne potiš niti ne zaudarjaš.” Na mnogih ravneh pa je roman poetičen in zamotan, tako da na koncu dobimo popolnejšo podobo moža, ki izgubi nadzor nad družbo, ki jo je bil ustanovil, in se trdneje naveže na hčer, ki jo je bil zapustil. V zadnjem prizoru zapleše s svojo hčerjo.

Jobs je pozneje trdil, da romana ni prebral. “Slišal sem, da piše o meni,” mi je povedal, “in če je o meni, bi se gotovo močno razjezil, nisem pa se želel jeziti na svojo sestro, zato ga nisem prebral.” Nekaj mesecev po izidu knjige pa je za New York Times povedal, da jo je prebral in da v glavnem liku vidi odsev sebe samega. “Okoli 25 % je povsem mojih, vse do najmanjše podrobnosti,” je povedal novinarju Stevu Lohru. “Seveda pa vam ne bom povedal, katerih 25 %.” Njegova žena pa je povedala, da je knjigo le ošvrknil in potem prosil njo, naj jo prebere, da bo vedel, kaj naj si o njej misli.

Mona Simpson je še pred objavo rokopis poslala Lisi, vendar je ta sprva prebrala le začetek. “Na prvih nekaj straneh sem se soočila s svojo družino, svojimi anekdotami, stvarmi, mislimi - s seboj kot likom z imenom Jane,” je omenila. “Med nekaj resničnosti pa so bile vstavljene izmišljotine - laži, ki so bile še toliko bolj očitne zaradi podobnosti resnici.” Lisa je bila prizadeta in je za harvardski časopis Advocate napisala članek, v katerem je pojasnila, zakaj. Ko ga je napisala, je bil zelo grenak, a ga je pred objavo še precej predelala. Čutila je, daje Mona izdala njuno prijateljstvo. “Tistih šest let nisem vedela, da Mona zbira podatke,” je zapisala. “Nisem vedela, da medtem ko si jaz prizadevam za njeno tolažbo in sprejemam njene nasvete, tudi ona jemlje.” Sčasoma sta se pobotali. Šli sta v kavarno, da bi se pogovarjali o knjigi, in Lišaji je priznala, da romana ni mogla prebrati do konca. Mona ji je rekla, da ji bo konec všeč. V nadaljnjih letih je njuno prijateljstvo doživljalo vzpone in padce, v marsičem pa je bilo tesnejše kakor Lisin odnos z njenim očetom.

Otroci

Ko je Laurene leta 1991, nekaj mesecev po poroki z Jobsom, rodila, so otroka še dva tedna imenovali le ‘dojenček Jobs’, kajti izbira imena seje izkazala le nekoliko manj zahtevna od izbire pralnega stroja. Končno sta ga imenovala Reed Paul Jobs. Srednje ime je dobil po Jobsovem očetu, prvega pa zato - tako sta zagotavljala oba -, ker lepo zveni, in ne zato, ker se tako imenuje univerza, kamor je bil hodil Jobs.

Reed se je izkazal v marsičem podoben svojemu očetu: bil je oster in pameten, imel je predirne oči in hipnotično očarljivost. Za razliko od svojega očeta pa je bil prijeten in skromen. Bil je ustvarjalen - kot otrok se je rad oblačil v kostume in igral vloge - in odličen učenec z močnim zanimanjem za znanost. Znal je strmeti kot njegov oče, vendar je bil odprto ljubeč in videti je bilo, da v njegovi naravi ni niti za ščepec krutosti.

Erin Jobs seje rodila leta 1995. Bila je nekoliko mirnejša in je včasih trpela, ker seji oče ni dovolj posvečal. Od očeta je podedovala zanimanje za oblikovanje in arhitekturo, naučila pa seje tudi nekaj čustvene zadržanosti, daje njegova nezainteresiranost ne bi preveč prizadela.

Najmlajša, Eve, seje rodila leta 1998. Bila je odločna, zabavna in živahna, neodvisna in trdna, ter je znala ravnati z očetom, se z njim pogajati (in včasih zmagati), tu in tam seje iz njega celo ponorčevala. Njen oče seje rad šalil, da bo nekega dne vodila Apple, če ne bo raje postala predsednica Združenih držav.

Jobs je navezal tesne vezi z Reedom, od hčera pa je bil bolj odmaknjen. Tako kot je to počel z drugimi, se je občasno osredotočil nanju, prav tako pogosto pa se sploh ni menil zanju, ko se je posvečal čemu drugemu. “Osredotoča se na delo in včasih ni bil veliko z dekletoma,” je dejala Laurene. Nekoč je Jobs zadovoljno rekel svoji ženi, kako se otroci lepo razvijajo, “še posebej, če upoštevaš, da se jim ne posvečava ves čas”. To seje Laurene zdelo zabavno, nekoliko pa jo je tudi vznejevoljilo, saj je sama pustila službo, ko je bil Reed star dve leti in se je odločila, da si želi še več otrok.

Leta 1995 je izvršni direktor Oracla Larry Ellison za Jobsov štirideseti rojstni dan priredil zabavo, na kateri je bilo polno zvezd in mogotcev tehnološkega sveta. Z Ellisonom sta postala dobra prijatelja in pogosto je Jobsove jemal s seboj na eno od svojih številnih razkošnih jaht. Reed je začel o njem govoriti kot o “našem bogatem prijatelju”, kar je bil zabaven dokaz o tem, kako se je njegov oče izogibal bahavemu izkazovanju premoženja. Jobs seje v času, ko seje posvečal budizmu, naučil, da so materialne dobrine pogosto le navlaka, ki življenja ne obogati, temveč ga zaduši. “Vsi izvršni direktorji, ki jih poznam, imajo varnostnike,” je rekel, “celo doma. Tako življenje je noro. Midva sva se odločila, da ne želiva, da bi najini otroci odraščali v takem okolju.”

*►

\

■

j

DVAINDVAJSETO POGLAVJE

SVET IGRAČ

Jelko in Ken Kozmoblisk prideta na pomoč

Jeffrej Katzenberg

“Zabavno je, napraviti nekaj nemogočega,” je nekoč rekel Walt Disney. Tovrstni pogled je bil Jobsu blizu. Občudoval je Disneyjevo obsedenost s podrobnostmi in oblikovanjem. Čutil je nekakšno naravno povezanost med Pixarjem in filmskim studiem, ki gaje ustanovil Disney.

Walt Disney Company je licencirala Pixarjev Computer Animation Production System in tako postala največja stranka Pixarjevih računalnikov. Nekega dne je Jeffrey Katzenberg, vodja Disneyjevega filmskega oddelka, povabil Jobsa v studie v Burbanku, da bi mu razkazal, kako ta tehnologija deluje. Ko so Disneyjevi ljudje vodili Jobsa naokoli, se je obrnil h Katzenbergu in vprašal: “Je Disney zadovoljen s Pixarjem?” Katzenberg mu je veselo odvrnil, da je. Potem je Jobs vprašal: “Mislite, da smo mi pri Pixarju zadovoljni z Disneyjem?” Katzenberg je odvrnil, da misli, da so. “Ne, nismo,” je rekel Jobs. “Radi bi z vami naredili film. Potem bi bili zadovoljni.”

Katzenberg je bil za. Občudoval je animirane kratke filme Johna Las-seterja in ga je neuspešno skušal zvabiti nazaj k Disneyju. Povabil je Pixarjevo ekipo, da bi se pomenili o partnerstvu pri filmu. Ko so Catmull, Jobs in Lasseter sedeli za konferenčno mizo, je bil Katzenberg odkrit. “John, glede na to, da ne želiš priti delat zame,” je rekel in ob tem gledal Lasseterja, “bom na ta način uredil, da bo bomo vseeno sodelovali.”

Tako kot je družba Disney imela nekaj skupnih lastnosti s Pixarjem, je tudi Katzenberg delil nekaj lastnosti z Jobsom. Oba sta znala biti očarljiva, ko sta si to želela, in napadalna (ali še huje), ko je to ustrezalo njunemu razpoloženju ali interesom. Na sestanku je bil tudi Alvy Ray Smith, ki je razmišljal o odhodu iz Pixarja. “Opazil sem, da sta si Katzenberg in Jobs zelo podobna,” seje spominjal. “Tirana z neverjetnim darom prepričevanja. Katzenberg se je tega dobro zavedal in ga je to zabavalo. “Vsi mislijo, da sem tiran,” je rekel Pixarjevi ekipi. “Res sem tiran. Vendar imam ponavadi prav.” Kaj takega bi lahko izjavil tudi Jobs.

Kakor se spodobi pri dveh možeh podobnih temperamentov, so pogajanja med Katzenbergom in Jobsom trajala več mesecev. Katzenberg je želel, da Disney dobi pravice do Pixarjeve lastniške tehnologije za proizvajanje tridimenzionalne animacije. Jobs je to zavrnil in na koncu zmagal. Tudi on je imel svojo zahtevo: Pixar naj bi dobil delno lastništvo filma in likov v njem in bi si z Disneyjem delil nadzor pravic za video in morebitnih nadaljevanj. “Če si to želite,” je rekel Katzenberg, “se lahko kar nehamo pogovarjati in lahko greste.” Jobs je ostal in na tej točki popustil.

Lasseter je kot uročen stremel v oba žilava in napeta nasprotnika, kako se spopadata. “Bil sem očaran, ko sem gledal Steva in Jeffreyja,” se je spominjal. “Bilo je kot mečevanje. Oba sta bila resnična mojstra.” Vendar seje Katzenberg boril s sabljo, Jobs pa le z rapirjem. Pixar je bil na robu bankrota in je potreboval pogodbo z Disneyjem veliko bolj, kot jo je Dis-ney potreboval s Pixarjem. Poleg tega bi Disney lahko sam financiral celotni podvig, Pixar pa ne. Pogodbo so podpisali maja leta 1991, po njej pa naj bi Disney imel pravice do filma in likov,v njem, imel naj bi kreativni nadzor, Pixarju pa bi izplačal 12,5 % prihodkov od prodaje vstopnic. Disney je imel tudi možnost (ne pa tudi obveze), da napravi naslednja dva Pixarjeva filma, in pravice, da (s Pixarjem ali brez njega) posname nadaljevanja z istimi liki. Lahko je tudi kadarkoli preklical film in bi pri tem utrpel le majhno kazen.

Lasseter je svojo zamisel imenoval ‘Svet igrač’. Izhajal je iz prepričanja, tega je z njim delil tudi Jobs, da imajo izdelki neko bistvo, namen, zaradi katerega so bili narejeni. Če bi predmet imel čustva, bi ta temeljila na njegovem stremljenju, da izpolni svoje bistvo. Namen kozarca je, na primer, da vanj natočimo pijačo. Če bi imel čustva, bi bil zadovoljen, ko bi bil poln, in nezadovoljen, ko bi bil prazen. Bistvo računalniškega zaslona je, daje vmesnik med računalnikom in človekom. Bistvo enokolesa je, da se z njim vozijo v cirkusu. Namen igrač je, da se otroci z njimi igrajo, živijo pa v eksistencialnem strahu, da jih bodo zavrgli ali zamenjali za novejše igrače. S postavitvijo priljubljene stare igrače ob svetlečo novo bi bilo poskrbljeno za osnovni zaplet, še posebej, ko bi šlo za ločitev igrač od njunega otroka. Osnovni opis zamisli za film se je začel: “Vsakdo je imel kakšno travmatično izkušnjo, ko je kot otrok izgubil igračo. Naša pripoved zavzame stališče igrače, ki izgubi to, kar ji je najpomembnejše - da se z njo igrajo otroci -, potem pa si skuša to priboriti nazaj. To je razlog za obstoj pri vseh igračah. To je čustveni temelj njihove eksistence.”

Oba glavna junaka sta šla skozi veliko sprememb, preden sta se dokončno razvila v Kena Kozmobliska in Jelka. Vsakih nekaj tednov je Lasseter s svojo ekipo pripravil najnovejše zaporedje prizorov, da bi jih pokazal ljudem pri Disneyju. Pri prvih posnetkih je Pixar razkazoval svojo neverjetno tehnologijo, na primer s prizorom Jelka na vrhu omarice, svetloba, ki prodira skozi žaluzije, pa meče igro senc na njegovo karirasto srajco, ki bi jo bilo skoraj nemogoče narisati z roko. Z zgodbo pa ni bilo tako lahko napraviti vtis na Disneyja. Pri vsakem prikazovanju Pixaijevega dela je Katzenberg marsikaj kritiziral ter podajal ostre pripombe in pomisleke. Vedno je bila pri roki tudi skupina lakajev, ki sije zapisovala vsak Katzen-bergov predlog ali pomislek, da bi tako zagotovili, da se bo vse uresničilo.

Katzenbergu je bilo predvsem veliko do tega, da bi glavnima junakoma dodali več ostrine. Že prav, da gre za animiran film z naslovom Svet igrač, vendar to še ne pomeni, da bi moral biti namenjen samo otrokom. “Sprva ni bilo nobenega dramaturškega zapleta, nobene zgodbe, nobenega konflikta,” se je spominjal Katzenberg. Predlagal je Lasseterju, da si ogleda nekaj klasičnih filmov o prijateljih, na primer Beg v verigah in 48 ur, v katerih se zelo različna junaka znajdeta v skupnih okoliščinah in se morata zbližati. Poleg tega je skušal doseči, da bi Jelkov lik postal bolj ljubosumen, zloben in bojevit proti Kenu Kozmoblisku, temu novincu med igračami. “V tem svetu vsaka igrača poskrbi zase,” Jelko reče v prizoru, ko potisne Kena skozi okno.

Po številnih pripombah Katzenberga in drugih vodilnih ljudi pri Dis-neyju je Jelko ostal skoraj povsem brez kanca miline. V enem od prizorov vse druge igrače vrže s postelje in ukaže Zvitemu, naj mu pomaga. Ko se Zviti obotavlja, Jelko bevskne: “Kdo ti je rekel, da razmišljaj, ti vzmetna klobasa?” Zviti potem postavi vprašanje, ki si ga bodo tudi člani Pixarje-ve ekipe kmalu zastavljali: “Zakaj je kavboj tako strašljiv?” Tom Hanks, ki je prispeval Jelkov glas, je nekoč pripomnil: “Ta tip je resnično neprijeten!”

Rez!

Lasseter in njegova ekipa pri Pixarju so prvo polovico filma pripravili do novembra leta 1993 in jo prinesli v Burbank, da bi jo predvajali Katzen-bergu in drugim vodilnim pri Disneyju. Peter Schneider, vodja celovečernih animiranih filmov, nikoli ni podpiral Katzenbergovega pristopa, da animacijo delajo zunanji izvajalci, zdaj pa je izjavil, daje vse skupaj ena godlja in daje treba produkcijo ustaviti. Katzenberg seje strinjal. “Zakaj je to tako grozno?” je vprašal kolega, Toma Schumacherja. “Ker ni več njihov film,” je Schumacher odgovoril naravnost. Pozneje je pojasnil: “Sledili so Katzenbergovim pripombam in projekt je povsem zašel.”

Lasseter je spoznal, da ima Schumacher prav. “Sedel sem tam in mi je bilo precej nerodno zaradi tistega, kar snio gledali na platnu,” se je spominjal. “V zgodbi so nastopali najbolj nezadovoljni in zlobni junaki, kar sem jih kdaj videl.” Disneyjeve je prosil za možnost, da se vrnejo k Pixarju in prenovijo scenarij. Katzenberg seje strinjal.

Jobs se ni veliko poglabljal v ustvarjalno delo. Glede na njegovo potrebo, da vse obvladuje, ta zadržanost priča o njegovem spoštovanju do Lasseterja in drugih ustvarjalcev pri Pixarju, prav tako pa tudi o tem, da sta ga Lasseter in Catmull uspela zadrževati. Pomagal pa je pri odnosih z Disneyjem in Pixarjeva ekipa je to cenila. Ko sta Katzenberg in Schneider ustavila produkcijo Sveta igrač, je Jobs omogočil nadaljevanje s svojim zasebnim financiranjem. Postavil se je tudi na njihovo stran proti Katzenbergu. “Iz Sveta igrač je napravil pravo zmešnjavo,” je pozneje rekel. “Hotel je, da je Jelko negativec, in ko je zadevo ustavil, smo ga vrgli ven in si rekli: ‘To ni tako, kot smo si želeli,’ in smo potem naredili po

svoje.”

Pixarjeva ekipa je v treh mesecih pripravila nov scenarij. Jelkov lik se je preoblikoval iz tiranskega vladarja Andyjevih preostalih igrač v njihovega modrega voditelja. Njegovo ljubosumnost po prihodu Kena Kozmo-bliska so prikazali v milejši luči, za podlago pa so predvajali skladbo ‘Strange Things’ Randyja Newmana. Prizor, v katerem je prej Jelko potisnil Kena skozi okno, so napisali na novo, tako daje zdaj po nesreči prišlo do padca zaradi Jelkove potegavščine, pri kateri je bila udeležena tudi svetilka Luxo. Katzenberg in njegovi so odobrili novi pristop in februarja leta 1994 je bil film spet v produkciji.

Na Katzenberga je Jobsova osredotočenost na obvladovanje stroškov naredila velik vtis. “Celo na začetku se je Steve trudil, da bi vse naredil kar se da učinkovito,” je rekel. Izkazalo pa se je, da je produkcijski proračun 17 milijonov dolarjev nezadosten, še posebej po temeljiti prenovi, potem ko je Katzenberg zahteval, da naredijo Jelka ostrejšega. Jobs je zato zahteval več sredstev, da bi lahko film ustrezno izgotovili. “Poslušajte, sklenili smo dogovor,” mu je rekel Katzenberg. “Dali smo vam poslovno odločanje in strinjali ste se s ponujenim zneskom.” Jobs je bil besen. Katzenberga je klical po telefonu ali poletel neposredno k njemu in je bil, po Katzenbergovih besedah, “divje neizprosen, kot je lahko le Steve”. Jobs je trdil, daje Disney odgovoren za preseganje načrtovanih stroškov, ker je Katzenberg tako izmaličil prvotni koncept, da je bilo potrebnega veliko dodatnega dela, če so želeli zadevo popraviti. “Čakajte malo!” je Katzenberg ustrelil nazaj. “Saj smo vam pomagali. Dobili ste našo kreativno pomoč, zdaj pa želite, da za to še plačamo.” Šlo je za spor dveh mož, obsedenih od nadvlade, ki se prerekata o tem, kdo je komu naredil uslugo.

Ed Catmull je bil bolj diplomatski od Jobsa in seje uspel dogovoriti za nov proračun. “Veliko bolj pozitivno sem gledal na Jeffreyja kot nekateri drugi pri filmu,” je rekel. Jobs pa je zaradi tega dogodka začel naklepati, kako bi si v prihodnosti pridobil vzvod, ki bi mu omogočal večji vpliv v odnosih z Disneyjem. Ni si želel biti le izvajalec, želel je odločati. To je pomenilo, da bi moral v prihodnosti Pixar sam prispevati sredstva, z Dis-neyjem pa bi bilo treba skleniti novo pogodbo.

Ko seje delo na filmu nadaljevalo, je bil Jobs vse bolj vzburjen. S številnimi družbami, od Hallmarka do Microsofta, se je bil pogovarjal o prodaji Pixarja, ko pa je opazoval postopno oživljanje Jelka in Kena, je spoznal, da ima morda možnost, da spremeni značaj filmske industrije. Vsak končani prizor si je ničkolikokrat ogledal, kazal pa jih je tudi vsem prijateljem, ko so ga obiskali na domu. “Ne morem vam povedati, koliko različic filma Svet igrač sem si ogledal, preden je končno ugledal luč sveta,” je rekel Larry Ellison. “Sčasoma je postalo kot nekakšno mučenje. Kadar sem prišel k njemu, sem moral gledati zadnjih 10 % izboljšav. Steve je obseden od tega, da vse naredi prav - tako zgodbo kot tehnično izvedbo -, in je zadovoljen šele, ko je vse popolno.”

Jobsov občutek, da se bo njegov vložek v Pixar vendarle izplačal, seje okrepil, potem ko so ga pri Disneyju povabili, da se januarja leta 1995 udeleži svečane novinarske predpremiere prizorov iz filma Pocahontas v šotoru v Centralnem parku na Manhattnu. Ob tej priložnosti je izvršni direktor Disneyja, Michael Eisner, najavil, da bodo Pocahontas premierno prikazali 100.000 gledalcem na 24 metrov visokih platnih na velikem travniku Centralnega parka. Jobs je bil mojster nastopa in je vedel, kako pripraviti veličastno premiero, ta načrt pa je presunil celo njega. Nenadoma se je zdelo, da gre poziv Kena Kozmobliska - “Do neskončnosti in nazaj!”-jemati resno.

Jobs se je odločil, da bo novembra, ko bo na platna prišel film Svet igrač, pravi trenutek, da gredo s Pixarjem na borzo. Celo običajno zagreti investicijski bankirji so izražali dvom, da bi do tega lahko prišlo. Pixar je zadnjih pet let denar le trošil. Vendar je bil Jobs odločen. “Skrbelo meje in sem rekel, da bi morali počakati do drugega filma,” se je spominjal Lasseter. “Steve me je preglasil, rekoč, da potrebujemo denar, da bi ga lahko polovico porabili za filme in sklenili dogovor z Disneyjem.”

Do neskončnosti!

Novembra leta 1995 sta bili dve premieri filma Svet igrač. Disney je priredil eno v El Capitanu, imenitni stari kinodvorani v Los Angelesu, poleg kina pa so postavili zabavišče z glavnimi junaki filma. Pri Pixarju so dobili veliko vstopnic, vendar je večer potekel pod taktirko Disneyja, prav tako pa so pri Disneyju sestavili seznam povabljencev. Jobs sploh ni prišel. Namesto tega je za naslednji večer zakupil Regency, podobno kinodvorano v San Franciscu, in priredil lastno premiero. Namesto Toma Hanksa in Steva Martina so bili tu gostje različni imenitniki iz Silicijeve doline, na primer Larry Ellison in Andy Grove. Predstava je bila povsem Jobsova. On je tudi z odra najavil film, ne pa Lasseter.

Dvoboj premierje izpostavljal neprijetno vprašanje: Je Svet igrač Dis-neyjev ali Pixarjev film? Je Pixar le izvajalec animacij, ki pomaga Disne-yju pri proizvajanju filmov? Ali pa je Disney le distributer in tržnik, ki pomaga Pixarju njegove filme spraviti v javnost? Odgovor je ležal nekje vmes. Vprašanje je le bilo, ali lahko močne osebnosti, predvsem Michael Eisner in Steve Jobs, pridejo do takega partnerstva.

Še bolj zanimivo je postalo, ko je Svet igrač že takoj na začetku doživel velikanski finančni in kritiški uspeh. Stroški so se povrnili že prvi konec tedna, ko je samo na platnih v ZDA film zaslužil 30 milijonov dolarjev, pozneje pa se je zapisal kot najuspešnejši film tistega leta, saj je z zaslužkom 192 milijonov dolarjev v ZDA in 362 milijonov po vsem svetu prekosil celo Batman za vedno in Apollo 13. Na spletni strani Rotten Tomatoes so zapisali, da so prav vse kritike, ki sojih pregledali, film ocenile pozitivno. Richard Corliss je v reviji Time zapisal, da gre za “najbolj domiselno komedijo leta”, David Ansen gaje v reviji Newsweek proglasil za “čudež”, Janet Maslin iz New York Timesa pa ga je priporočala tako otrokom kot odraslim in ga opisala kot “neverjetno domiselno stvaritev v žlahtni dvonivojski Disneyjevi tradiciji”.

Jobsa je motilo le to, da so kritiki, kakršna je bila Maslinova, pisali o “Disneyjevi tradiciji”, ne pa o vzponu Pixarja. Ko je prebral njeno oceno, seje odločil, da mora poskrbeti za izboljšanje ugleda Pixarja. Ko sta se z Lasseterjem udeležila televizijske oddaje Charlieja Rosa, je Jobs poudarjal, da je Svet igrač Pixarjev film, skušal je celo poudariti zgodovinski pomen nastanka novega studia. “Vse od Sneguljčice vsi veliki studii skušajo snemati komercialno zanimive animirane filme, vendar je doslej uspelo le Disneyju,” je povedal na oddaji. “Pixar je zdaj postal drugi.”

Jobs je vztrajno prikazoval Disney kot distributerja Pixarjevega filma. “Ves čas je govoril: ‘Mi pri Pixarju smo prava stvar, vi pri Disneyju pa ste nule’,” seje spominjal Michael Eisner. “Vendar smo mi tisti, ki smo omogočili Svet igrač. Pomagali smo oblikovati film, zaposlili smo vse oddelke, da bi naredili uspešnico, od tržnikov do Disneyjevega televizijskega kanala.” Jobs je prišel do sklepa, daje treba temeljno vprašanje - Čigav je film? - razrešiti pogodbeno in ne z besedno vojno. “Po uspehu filma Svet igrač” je rekel, “sem spoznal, da moramo z Disneyjem skleniti novo pogodbo, če želimo biti pravi studio in ne le najeta delovna sila.” Da pa bi se z Disneyjem lahko enakovredno pogovarjali, so morali najprej imeti dovolj sredstev, za to pa so potrebovali uspešno prvo javno ponudbo delnic.

Javna ponudba se je zgodila natančno teden dni po otvoritvi Sveta igrač. Jobs je stavil na to, da bo film uspešen, in tveganje seje nadvse izplačalo. Tako kot pri Applovi ponudbi delnic so v sanfranciški pisarni glavne zavarovalnice načrtovali slovesnost za ob sedmih zjutraj, ko so se delnice začele prodajati. Sprva so načrtovali, da bi prve delnice ponudili po okoli 14 dolarjev, da bi tako zagotovili prodajo. Jobs je vztrajal, da bi morala cena biti 22 dolarjev, s čimer bi družba dobila več denarja, če bi ponudba uspela. Uspeh pa je presegel celo njegove najbolj optimistične ocene. Šlo je celo bolje od Netscapove prodaje, najuspešnejše prve ponudbe tisto leto. Že po pol ure je vrednost delnice dosegla 45 dolarjev, trgovanje pa so morali odložiti, ker je bilo preveč kupcev. Potem se je še zvišala, na 49 dolarjev, nato pa seje do konca dneva ustalila na 39 dolarjih.

Še ne tako davno je Jobs skušal najti koga, ki bi kupil Pixar, da bi si lahko vsaj povrnil tistih 50 milijonov dolarjev, ki jih je sam vložil. Ob koncu prvega dne javne prodaje so bile delnice, ki jih je obdržal - 80 % družbe - vredne več kot dvajsetkrat toliko, kar neverjetnih 1,2 milijarde dolarjev. To je bilo približno petkrat toliko, kot je zaslužil, ko je Apple šel na borzo leta 1980. Johnu Markoffu pri New York Timesu pa je Jobs povedal, da mu denar ne pomeni veliko. “Jahte niso zame,” je rekel. “Nikoli nisem tega počel zaradi denarja.”

Zaradi uspešne javne prodaje Pixar za financiranje svojih filmov ni bil več odvisen od Disneyja. Prav to je bil vzvod, ki si gaje Jobs želel. “Ker smo sedaj lahko krili polovico stroškov za film, bi lahko zahtevali polovico dobičkov,” seje spominjal. “Še pomembneje pa je, da smo si želeli, da se naše ime enakovredno upošteva. Filmi bi morali biti tudi Pixarjevi, ne le Disneyjevi.”

Jobs je šel na kosilo z Eisnerjem in ta je bil nadvse presenečen nad njegovo drznostjo. Imeli so pogodbo za tri filme, Pixar pa je doslej naredil le enega. Obe strani sta imeli močno orožje. Katzenberg je potem, ko se je sporekel z Eisnerjem, zapustil Disney ter s Stevenom Spielbergom in Davidom Geffenom ustanovil DreamWorks SKG. Jobs je Eisnerju dejal, da bo šel Pixar potem, ko bo pogodba o treh filmih izpolnjena, k drugemu studiu, na primer Katzenbergovemu, če ne bo pristal na nov dogovor. Eisnerjev adut pa je bil, da lahko Disney v tem primeru sam napravi nadaljevanja filma Svet igrač, z Jelkom in Kenom ter vsemi drugimi junaki, ki jih je ustvaril Lasseter. “To bi bilo tako, kot da nadlegujejo naše otroke,” seje Jobs pozneje spominjal. “John seje zjokal, ko je razmišljal o tej možnosti.”

Sklenili so nov dogovor. Eisner je pristal na to, da Pixar vloži polovico denarja pri prihodnjih filmih, v zameno pa pobere polovico dobičkov. “Prepričanje bil, da ne bo veliko uspešnic, in je mislil, da bo tako privarčeval nekaj denarja,” je rekel Jobs. “Na koncu je bilo to zelo dobro za nas, saj je Pixar ustvaril deset velikih uspešnic drugo za drugo.” Dogovorila sta se tudi glede enakovredne uporabe imen, čeprav sta se o tem kar dolgo pogajala. “Zavzel sem stališče, da gre za Disneyjev film, vendar sem na koncu popustil,” seje spominjal Elsner. “Začela sva se pogajati, s kako velikimi črkami bo napisano Disney in kako velik bo Pixar, kot kaka štiriletnika.” Na začetku leta 1997 sta sklenila dokončni dogovor o petih filmih v naslednjih desetih letih in se, vsaj začasno, razšla prijateljsko. “Eisner je bil razumen in pošten do mene,” je Jobs rekel pozneje. “Sčasoma, v toku naslednjega desetletja, pa sem spoznal, da je mrakoben človek.”

Jobs je s pismom delničarjem Pixarja pojasnil, da je najpomembnejši vidik dogovora enakovredna uporaba imen Pixarja in Disneyja pri vseh filmih. “Želimo si, da ime Pixar sčasoma pomeni toliko kot Disney in vzbuja prav tolikšno zaupanje pri gledalcih,” je zapisal. “Da pa bi si priborili to zaupanje, se morajo potrošniki zavedati, da filme ustvarja Pixar.” Jobs je vse svoje poklicno življenje slovel po ustvarjanju odličnih izdelkov. Prav tako pomembna pa je njegova sposobnost ustvarjanja odličnih družb z velikimi imeni. Ustvaril je dve izmed najpomembnejših v tistem času: Apple in Pixar.

TRIINDVAJSETO POGLAVJE

DRUGI PRIHOD

Kakšna groba zver, ki njen čas je le prišel...

-^SSSrla?*^!^*t’’?*WMi';^^Hr %    * . ***

Steve Jobs leta 1996 Stvari razpadejo

Ko je Jobs leta 1988 prikazal računalnik next, je povzročil nemalo razburjenja. Ko pa so ga naslednje leto končno začeli prodajati, seje razburjenje poleglo. Jobsu ni uspevalo z njegovo sposobnostjo očaranja, zastraševanja in prepričevanja novinarjev in objavljenih je bilo število člankov o težavah družbe. “Next ni združljiv z drugimi računalniki, in to v času, ko se celotna industrija pomika proti izmenljivim sistemom,” je poročal Bart Ziegler iz agencije Associated Press. “Ker je le malo programske opreme, ki bi delovala z računalnikom next, potrošniki niso ravno navdušeni nad njim.”

Next so skušali predstaviti kot vodilnega v novi kategoriji osebnih de-

lovnih postaj, namenjenih ljudem, ki si želijo zmogljivost delovne postaje in enostavnost osebnega računalnika. Vendar so ti potrošniki tovrstne naprave že kupovali od hitro rastočega podjetja Sun Microsystems. Leta 1990 so NeXT-ovi prihodki znašali 28 milijonov dolarjev, prihodki Suna pa so bili tisto leto kar 2,5 milijarde dolarjev. IBM je prekinil dogovore o licenciranju NeXT-ove programske opreme in Jobs je bil primoran storiti nekaj, kar je bilo proti njegovi naravi: Kljub globokemu prepričanju, da naj bosta strojna in programska oprema integrirani, je januarja leta 1992 sprejel odločitev, da licencira operacijski sistem NeXTSTEP za uporabo

v drugih računalnikih.

Eden od zagovornikov Jobsa je bil, presenetljivo, Jean-Louis Gassee, ki je pri Applu zasedel njegov položaj, ko so ga izrinili, pozneje pa je tudi sam izgubil službo. Napisal je članek, v katerem je hvalil ustvarjalnost NeXT-ovih izdelkov. “NeXT morda ni Apple,” je zapisal, “Steve pa je še vedno Steve.” Nekaj dni pozneje se je njegova žena odzvala na trkanje pri vratih in potem pritekla po stopnicah navzgor ter mu povedala, da je Jobs. Jobs se je Gasseeju zahvalil za članek in ga povabil na prireditev, na kateri naj bi Andy Grove iz Intela skupaj z Jobsom najavil NeXTSTEP na platformi IBM/Intel. “Sedel sem poleg dostojanstvenega moža - Ste-vovega očeta, Paula Jobsa,” seje spominjal Gassee. “Vzgojil je bil težavnega sina, vendar je bil ponosen in vesel, ko ga je videl na odru skupaj z Andyjem Grovom.”

Leto dni pozneje je Jobs storil neizbežni naslednji korak: Opustil je iz- . delovanje strojne opreme. Odločitev je bila težavna, prav tako kot tista, ko se je odločil opustiti izdelovanje strojne opreme pri Pixarju. Rad je imel vse svoje izdelke, do strojne opreme pa je čutil posebno nagnjenost. Navdihovalo gaje odlično oblikovanje, navdušenje bil nad proizvodnimi podrobnostmi, ure in ure je lahko opazoval robote, ko so izdelovali njegove popolne naprave. Zdaj pa je moral odpustiti več kot polovico delovne sile, prodati svojo ljubljeno tovarno Canonu (ti so na licitaciji potem prodali razkošno pohištvo) in se zadovoljiti s podjetjem, ki je skušalo li-cencirati operacijski sistem izdelovalcem nenavdahnjenih računalnikov.

Sredi devetdesetih let je Jobs užival v svojem novem družinskem življenju in v neverjetnem uspehu v filmski industriji, obupoval pa je nad indu-

strijo osebnega računalništva. “Inovativnosti skoraj ni bilo več,” je konec leta 1995 povedal Garyju Wolfu iz revije Wired. “Microsoft prevladuje kljub nadvse skromni inovativnosti. Apple je izgubil. Trg namiznih računalnikov je vstopil v temni vek.”

Črnogled je bil tudi v intervjuju s Tonyjem Perkinsom in uredniki Red Herringa. Najprej jim je pokazal grdo stran svoje osebnosti. Kmalu potem, ko je prišel Perkins s kolegi, je Jobs smuknil ven skozi stranska vrata, češ da gre na sprehod, in se ni vrnil celih petinštirideset minut. Ko je fotografinja pri reviji začela fotografirati, ji je jedko bevsknil, naj neha. Perkins je pozneje povedal: “Manipulacija, sebičnost ali preprosto neotesanost. Nismo mogli ugotoviti, kaj tiči za njegovo norostjo.” Ko so se končno lahko lotili intervjuja, je Jobs rekel, da celo svetovni splet ne bo dosti spremenil Microsoftove prevlade. “Windows je zmagal,” je rekel. “Premagal je maca, žal pa tudi UNIX in OS/2. Zmagal je slabši izdelek.”

Padajoče jabolko

Še nekaj let po tem, ko je Jobs zapustil Apple, je podjetje udobno živelo od dobička zaradi začasne prevlade pri namiznem založništvu. John Scul-ley seje leta 1987 počutil kot genij, vrsta njegovih izjav iž tistega časa pa danes zveni kaj nerodno. Jobs naj bi si bil želel, da Apple “postane podjetje s čudovitimi potrošniškimi izdelki”, je zapisal Sculley. “To je bil načrt blazneža ... Apple nikoli ne more biti podjetje s potrošniškimi izdelki ... Ne moremo stvarnosti prirediti vsem svojim sanjam o drugačnem svetu ... Visoka tehnologija ne more biti izdelana kot potrošniški izdelek in je ni mogoče potrošnikom množično prodajati.”

Jobs je bil zaprepaden, postal je jezen in zaničevalen, ko je Sculley na začetku devetdesetih let vodil podjetje k vse manjšemu tržnemu deležu. “Sculley je Apple uničil, ko je pripeljal pokvarjene ljudi in vpeljal po-kvarjene vrednote,” je pozneje potožil. “Bilo jim je do zaslužka - predvsem zase, pa tudi za Apple -, ne pa do vrhunskih izdelkov.” Menil je, da je Sculleyjevo željo po dobičku podjetje plačalo z manjšim tržnim deležem. “Macintosh je izgubil proti Microsoftu, ker je Sculley izmolzel ves dobiček, namesto da bi izboljšal izdelek in ga napravil bolj dosegljivega kupcem.” Dobiček je zaradi tega sčasoma uplahnil.

Pri Microsoftu so potrebovali nekaj let, da so reproducirali macintoshev grafični uporabniški vmesnik, leta 1990 pa so izdali Windows 3.0, s katerim se je začel pohod tega podjetja k prevladi nad trgom namizja. Windows 95, ki so ga izdali leta 1995, je postal najuspešnejši operacijski sistem vseh časov in prodaja macintosha je začela strmo padati. “Microsoft je enostavno kradel, kar so storili drugi,” je Jobs rekel pozneje. “Apple si je to zaslužil. Potem ko sem odšel, niso izumili več ničesar novega. Mac seje komaj kaj izboljšal. Microsoft gaje zlahka povozil.” Njegova jeza nad stanjem pri Applu se je jasno pokazala, ko je za klub Stanfordove poslovne šole imel predavanje na domu enega od študentov. Ta ga je prosil, ali se lahko podpiše na macintoshevo tipkovnico. Pristal je, a le pod pogojem, da prej odstrani tipke, ki sojih dodali po njegovem odhodu. Iz žepa je vzel avtomobilske ključe in odstranil vse štiri tipke za premikanje kazalca, ki jih je bil nekoč prepovedal, prav tako pa tudi najbolj zgornjo vrstico funkcijskih tipk Fl, F2, F3 ... “Spreminjam svet po eno tipkovnico naenkrat,” je rekel brez posebnega izraza. Potem se je podpisal na okrnjeno tipkovnico.

Med božičnimi počitnicami v Kona Villageu na Havajih leta 1995 seje Jobs sprehajal po obali s prijateljem Larryjem Ellisonom, neukrotljivim direktorjem Oracla. Pogovarjala sta se o prevzemu Appla in o tem, da bi Jobsa spet postavila na vodilni položaj. Ellison je rekel, da lahko zagoto

vi 3 milijarde finančnih sredstev. “Kupil bom Apple, ti pa dobiš 25 % takoj kot izvršni direktor, in potem mu lahko povrneva nekdanjo slavo.” Vendar je Jobs okleval. “Odločil sem se, da mi ni do nasilnega prevzema,” je pojasnil. “Ko bi me bili povabili nazaj, bi bilo morda drugače.” Od poznih osemdesetih let do leta 1996 je Applov tržni delež padel s 16 % na uboge 4 %. Michael Špindler, po rodu Nemec in vodja Applovih dejavnosti v Evropi, je kot glavni direktor zamenjal Sculleyja in skušal podjetje prodati Sunu, IBM-u in Hewlett-Packardu. Ni mu uspelo in februarja leta 1996 so ga odslovili, na njegovo mesto pa je prišel Gil Amelio, raziskovalni inženir, ki je bil prej izvršni direktor pri National Semi-conductorju. Med njegovim prvim letom je Apple izgubil milijardo dolarjev, vrednost delnic, ki so se še leta 1991 prodajale po 70 dolarjev, pa je padla na 14 dolarjev, in to v času, ko je tehnološki mehurček napihoval druge delnice čez vse razumne meje.

Amelio ni posebno cenil Jobsa. Prvič sta se sestala leta 1994, kmalu potem, ko so Amelia izvolili v upravo Appla. Jobs ga je poklical in izjavil: “Želim priti tja in se sestati z vami.” Amelio ga je povabil k sebi v National Semiconductor in pozneje se je spominjal, kako ga je med prihodom gledal skozi zastekljeno steno pisarne: “Bilje videti nekako napadalen in izmuzljivo eleganten, kot boksar ali vitka džungelska mačka, pripravljena, da skoči na plen.” Jobs je po nekaj minutah prijaznega pogovora - veliko več, kot je bilo običajno zanj - povedal, zakaj je prišel. Želel si je, da mu Amelio pomaga pri vrnitvi na vodilni položaj v Applu. “Le ena oseba lahko resnično vodi ljudi pri Applu,” je rekel, “in spravi podjetje na pravi tir.” Rekel je, daje doba macintosha končana, zdaj pa je čas, da Apple ustvari nekaj novega, prav tako inovativnega.

“Če je mac resnično mrtev, kaj ga bo potemtakem nadomestilo?” je vprašal Amelio. Jobsov odgovor ga ni prepričal. “Ni kazalo, da ima Steve jasen odgovor,” je pozneje povedal Amelio, “le nekakšna domiselna ugibanja.” Čutil je, da ga obdaja Jobsovo polje popačene stvarnosti, in je bil zadovoljen, ker je bil zanj neobčutljiv. Jobsa je precej na hitro odslovil.

Poleti leta 1996 pa mu je bilo že jasno, da se sooča z resnimi težavami. Apple je stavil na izdelavo novega operacijskega sistema z delovnim imenom Copland, vendar je Amelio kmalu potem, ko je prevzel vodstvo, ugotovil, da gre za napihnjeno, nedodelano programsko opremo, ki ne bo rešila Applovih potreb po boljšem povezovanju v omrežje in zaščiti pomnilnika, prav tako pa ne bo dokončno pripravljena do predvidenega roka leta 1997. Javno je obljubil, da bo hitro našel alternativo. Vendar alternative ni imel.

Apple je torej potreboval partnerja, ki bi lahkp pripravil stabilni operacijski sistem, po možnosti podobnega Unixu, s predmetno aplikacijsko plastjo. NeXT je bil očitno družba, ki bi lahko zagotovila takšno programsko opremo, vendar je trajalo precej dolgo, preden so se pri Applu tega zavedeli.

Najprej so se začeli meniti s podjetjem Be, ki ga je ustanovil Jean-Louis Gassee. Gassee seje začel dogovarjati o prodaji Beja Applu, vendar je na sestanku z Ameliem avgusta leta 1996 na Havajih pretiraval. Rekel je, da želi svojo petnajstčlansko ekipo pripeljati v Apple, dobiti pa je želel 15 % podjetja, kar je veljalo okoli 500 milijonov dolarjev. Amelio je osupnil. Pri Applu so ocenili, daje Be vreden okoli 50 milijonov dolarjev. Po nekaj ponudbah in protiponudbah je Gassee pristal na številki 275 milijonov, od te pa ni več odstopal. Menil je, da Apple nima drugih možnosti. Amelio je izvedel, daje Gassee dejal: “Držim jih za jajca in stisnil jih bom tako, da bo bolelo.” Ameliu to ni bilo ravno všeč.

Applova direktorica za tehnologijo, Ellen Hancock, je navijala za Solaris, Sunov operacijski sistem na osnovi Unixa, čeprav ta še ni imel prijaznega uporabniškega vmesnika. Amelio se je začel nagibati celo k Microsoftovemu Windows NT, za katerega je menil, da bi ga bilo mogoče na površini predelati, tako da bi bil videti kot macov sistem in bi bilo tudi delo z njim enako, hkrati pa bi bil združljiv z velikim naborom programske opreme za Windows. Billu Gatesu je bilo veliko do tega dogovora, zato je začel osebno telefonariti Ameliu.

Seveda pa je bila še ena možnost. Pred dvema letoma je Guy Kawasa-ki, kolumnist pri reviji Macworld in nekdanji veliki zagovornik Applove programske opreme, objavil parodijo, v kateri je zapisal, da Apple kupuje NeXT, Jobs pa naj bi postal glavni direktor. V tem izmišljenem prispevku je Mike Markkula vprašal Jobsa: “Si želiš ves preostanek življenja prodajati Unix s sladkim oblivom ali pa bi raje spremenil svet?” Jobs je odvrnil: “Ker imam zdaj družino, potrebujem bolj stalen vir zaslužka.” Prispevek je omenjal, da zaradi bridke izkušnje pri NeXT-u pričakujejo, da se bo v Apple vrnil z novim občutkom za ponižnost. Parodični članek je navajal tudi Billa Gatesa, češ da bo zdaj spet več Jobsovih inovacij, kijih bo Microsoft lahko posnemal. Vse skupaj je bilo seveda mišljeno kot šala. Resničnost pa se včasih prav nenavadno približa satiri.

Počasni koraki proti Cupertinu

“Ali kdo dovolj dobro pozna Steva, da bi ga glede tega pobaral?” je Amelio vprašal sodelavce. Zaradi neprijetnega pogovora pred dvema letoma ga sam ni želel poklicati. Izkazalo pa se je, da to sploh ni potrebno, saj je NeXT že začel stopati v stik z Applom. Garrett Rice, produktni tržnik na srednji ravni, je preprosto dvignil telefonsko slušalko in, ne da bi se posvetoval z Jobsom, poklical Ellen Hancock ter jo pobaral, ali bi jo zanimalo, da si ogleda njihovo programsko opremo. Poslala je nekoga, da se je z njim sestal.

Do dneva zahvalnosti sta se družbi začeli pogajati na srednji ravni odločanja, potem pa je Jobs poklical Amelia neposredno. “Sem na poti na Japonsko, vendar se čez teden dni vračam in bi se rad takoj potem sestal z vami,” je rekel. “Ne odločite se ničesar, dokler se ne vidiva.” Kljub njunemu predhodnemu neprijetnemu srečanju je bil Amelio navdušen, da ga je Jobs poklical, in se je veselil možnosti, da bi z njim sodeloval. “Pri tem telefonskem pogovoru z Jobsom sem se počutil, kot bi vdihnil vonjave iz steklenice žlahtnega vina,” se je spominjal. Zagotovil je Jobsu, da ne bo sklenil nobenega dogovora z Bejem ali komerkoli drugem, dokler se ne vrne.

Za Jobsa je bil boj z Bejem tako profesionalna kot osebna preizkušnja. NeXT je pešal, obet, da bi ga Apple kupil, pa je bil nadvse mamljiv. Poleg tega je bil Jobs zamerljiv, pogosto pretirano, prav na vrhu seznama ljudi, ki jim je kaj zameril, pa je bil Gassee, kljub temu daje bilo videti, da sta se bila pobotala, ko je bil Jobs pri NeXT-u. “Gassee je eden od maloštevilnih ljudi v mojem življenju, za katerega lahko resnično rečem, da je grozen,” je Jobs trdil pozneje, a neupravičeno. “Leta 1985 mi je zarinil nož v hrbet.” Sculleyjuje treba priznati, daje bil vsaj toliko džentelmena, da mu ga je zarinil v prsi.

2. decembra 1996 je Jobs stopil na Applovo zemljišče v Cupertinu, prvič, odkar so ga enajst let pred tem izrinili. V konferenčni sobi seje sestal z Ameliem in Ellen Hancock, da bi jima predstavil ponudbo NeXT-a. Spet je pisal po svoji priljubljeni tabli in govoril o štirih valovih računalniških sistemov, ki so, vsaj po njegovem pripovedovanju, dosegli vrhunec z NeXT-om. Bilje nadvse prepričljiv, čeprav je govoril osebama, ki ju ni spoštoval. Posebno dobro mu je šlo od rok hlinjenje skromnosti. “Verjetno je to povsem noro,” je rekel, “če pa vam je všeč, bom pripravil kakršenkoli dogovor si želite - vam licenciral programsko opremo, prodal računalnik, karkoli.” Bilo mu je veliko do tega, da karkoli proda, in ju je o tem prepričeval. “Če dobro pogledate, boste videli, da si želite več kot le mojo programsko opremo,” jima je rekel. “Kupiti bi morali celotno podjetje in vzeti tudi vse ljudi.”

Nekaj tednov pozneje je Jobs s svojo družino odšel na Havaje za božične počitnice. Tudi Larry Ellison je bil tam, tako kot preteklo leto.

“Veš, Larry, mislim, da sem našel način, kako lahko pridem nazaj v Apple in prevzamem nadzor, ne da bi ga ti moral kupiti,” je rekel Jobs, ko sta se sprehajala vzdolž obale. Ellison se je spominjal: “Razložil mi je svojo strategijo, kako bo pripravil Apple do tega, da kupi NeXT, potem bo prišel v upravo in bo le še en korak od položaja glavnega izvršnega direktorja. Ellison je menil, da Jobs ne dojema glavne poante. “Ampak Steve, nečesa pa ne razumem,” je rekel. “Če družbe ne kupiva, kako lahko kaj zasluživa?” To je bil opomin glede tega, kako sta se razlikovala. Jobs je položil roko na Ellisonovo levo ramo, ga potegnil tako blizu k sebi, da sta se skoraj dotikala z nosovi, in rekel: “Vidiš, Larry, prav zato je tako pomembno, da me imaš za prijatelja. Saj ne potrebuješ več denarja.” Ellison seje spominjal, daje bil njegov odgovor podoben jadikovanju: “No, mogoče res ne potrebujem več denarja, a zakaj neki bi ga dobil kdo drugi? Zakaj ga ne bi midva?”

“Menim, da bi imel moralno prednost, če grem nazaj k Applu, a ga nimam nič v lasti, ti pa tudi ne,” je odvrnil Jobs.

“Steve, to o moralni prednosti je zelo draga zadeva,” je odvrnil Ellison. “Glej, si moj najboljši prijatelj, Apple pa je tvoje podjetje. Naredil bom, karkoli si želiš.” Čeprav je Jobs pozneje izjavil, da tedaj ni naklepal prevzema Appla, je Ellison menil, daje to neizbežno. “Vsakomur, ki je več kot pol ure preživel z Ameliem, je bilo jasno, da ne more storiti drugega, kakor da se uniči,” je povedal pozneje.

Odločilni spopad med NeXT-om in Bejem seje odvil 10. decembra v hotelu Garden Court v Palo Altu, gledalci pa so bili Amelio, Ellen Hancock in še šest vodilnih ljudi pri Applu. Najprej se je predstavil NeXT. Avie Tevanian je prikazoval programsko opremo, Jobs pa ga je podpiral s svojim mojstrskim prodajalskim nastopom. Pokazala sta, kako lahko programska oprema na zaslonu prikazuje hkrati štiri videoposnetke, ustvarja večpredstavnost in se povezuje z internetom. “Stevovo prikazovanje NeXT-ovega operacijskega sistema je bilo briljantno,” se je spominjal Amelio. “Odlike in zmogljivosti je hvalil, kot da opisuje vrhunsko vlogo Olivierja kot Macbetha.”

Zatem je nastopil Gassee, vendar se je vedel, kakor da ima posel že v žepu. Rekel je le, da pri Applu poznajo zmogljivosti Be OS, in vprašal, ali koga še kaj zanima. Vse je šlo hitro mimo. Medtem ko je Gassee govoril, sta šla Jobs in Tevanian na sprehod po ulicah Palo Alta. Čez nekaj časa sta srečala enega od Applovih vodilnih ljudi, ki je bil na sestanku. “Zmagali boste,” jima je rekel.

Tevanian je pozneje povedal, da jih to ni presenetilo. “Imeli smo boljšo tehnologijo, imeli smo kompletno rešitev in imeli smo Steva.” Amelio se je zavedal, da bo prihod Jobsa nazaj v Apple dvorezni meč, vendar bi to veljalo tudi, ko bi se vrnil Gassee. Larry Tesler, eden od veteranov iz starih časov macintosha, mu je svetoval, naj se odloči za NeXT, dodal pa je: “Katerokoli podjetje boš že izbral, boš s tem dobil tudi nekoga, ki te bo spravil ob službo, pa naj bo to Steve ali Jean-Louis.”

Amelio seje odločil za Jobsa. Poklical gaje in mu povedal, da bo predlagal upravi Appla, da ga pooblasti za pogajanja pri kupovanju NeXT-a. Vprašal ga je, ali si želi biti na sestanku; Jobs je odvrnil, da si želi. Ob njegovem prihodu je bilo nekoliko vroče, ko je zagledal Mika Markkulo. Odkar se je bil Markkula, ki je bil nekoč njegov mentor in očetovska figura, leta 1985 postavil na Sculleyjevo stran, nista več spregovorila. Jobs je stopil k njemu in se z njim rokoval.

Jobs je pozneje povabil Amelia k sebi na dom v Palo Alto, da bi se pogajala v bolj sproščenem okolju. Amelio se je pripeljal z mercedesom iz leta 1973 in na Jobsa s tem napravil velik vtis. V kuhinji, ki sojo končno le uspeli obnoviti, je Jobs pristavil kotliček za čaj, potem sta sedla za leseno mizo pri odprti krušni peči. Finančni del dogovarjanj je šel gladko. Jobs je pazil, da ne bi storil iste napake kot Gassee, tako da bi zahteval preveč. Predlagal je, da Apple NeXT-ove delnice kupi po 12 dolarjev, kar bi skupno zneslo okoli 500 milijonov dolarjev, ^.melio je menil, daje to preveč, in je sam predlagal 10 dolarjev na delnico ali skupaj okoli 400 milijonov. Za razliko od podjetja Be so pri NeXT-u imeli resnični izdelek, resnične prihodke in odlično ekipo, Jobs pa je bil vendarle prijetno presenečen nad višino ponudbe z nasprotne strani in je takoj sprejel.

Nekoliko se je zataknilo, ko je Jobs želel, da mu plačajo z gotovino. Amelio je vztrajal pri tem, da dobi delnice, ki pa jih ne sme prodati vsaj eno leto. Jobs seje temu uprl. Na koncu sta sklenila kompromis: Jobs naj bi dobil 120 milijonov dolarjev v gotovini in 37 milijonov v obliki delnic, teh pa ne bi prodal vsaj pol leta.

Kot ponavadi se je Jobs želel vsaj nekaj časa pogovarjati med sprehodom. Ko sta križarila po Palo Altu, je Ameliu predlagal, da bi ga postavil v upravo. Amelio se je trudil, da ne bi popustil, rekoč, da je preteklost preveč zapletena, da bi kaj takega lahko hitro delovalo. “Gil, to res boli,” je rekel Jobs. “To je bilo moje podjetje. Zunaj sem od tistega grozljivega dne s Sculleyjem.” Amelio je rekel, da razume, vendar ni prepričan, da bi uprava to odobrila. Ko seje pripravljal na pogajanja z Jobsom, sije rekel, da se mora držati logike in se paziti Jobsove očarljive prepričljivosti. Na sprehodu pa seje, tako kot mnogi pred njim, ujel v Jobsovo vplivno polje. “Stevova energija in navdušenje sta me omrežila,” seje spominjal.

Potem ko sta se nekaj časa sprehajala, sta se vrnila v hišo, ravno ko je domov prihajala Laurene z otroki. Proslavili so uspešen dogovor, potem se je Amelio s svojim mercedesom odpeljal. “Dosegel je, da sem se ob njem počutil, kot da sva že vse življenje prijatelja,” seje spominjal Amelio. Jobs je dejansko tako učinkoval na ljudi. Pozneje, ko je uspel Amelia izriniti, se je ta spominjal Jobsove prijaznosti tistega dne in zamišljeno dejal: “Kot sem boleče odkril, je bila to le ena stran nadvse kompleksne osebnosti.”

Amelia je potem, ko je obvestil Gasseeja, da Apple kupuje NeXT, čakala še manj prijetna naloga: moral je povedati še Billu Gatesu. “Vzrojil je,” seje spominjal Amelio. Gatesu seje zdelo smešno, a niti ne presenetljivo, da je Jobsu uspel ta manever. “Ali resnično verjamete, da ima Steve Jobs kaj vrednega?” je vprašal Amelia. “Poznam to tehnologijo, nič drugega ni kot pogret Unix, in nikoli ne bo delovala na vaših računalnikih.” Gates se je pogosto razburil, tako kot Jobs. “Ali ne razumete, da Steve ničesar ne ve o tehnologiji?” je rekel. “Samo izvrsten prodajalec je. Ne morem verjeti, da ste se tako neumno odločili ... Ničesar ne ve o računalništvu, 99 % tega, kar govori in misli, je zgrešeno. Zakaj za vraga kupujte tisto nesnago?”

Ko sem se več let pozneje o tem spet pogovarjal z Gatesom, se ni spominjal, da bi bil tako razburjen. Apple s tem, ko je kupil NeXT, po njegovem ni dobil novega operacijskega sistema. “Amelio je veliko plačal za NeXT, a bodimo odkriti, NeXT-ovega operacijskega sistema dejansko nikoli niso uporabili.” Z nakupom so v resnici dobili Avieja Tevaniana, ki bi lahko obstoječi Applov operacijski sistem preoblikoval tako, da bi vseboval jedro NeXT-ove tehnologije. Gates je vedel, daje z dogovorom postalo tako rekoč gotovo, da bo Jobs prišel nazaj na vodilno mesto. “A taka je pač igra usode,” je rekel. “Na koncu so plačali za človeka, za katerega večina ljudi ni verjela, da bi bil lahko dober direktor, saj s tem ni imel veliko izkušenj, res pa je, da je bil nadvse bistroumen in je imel odličen okus za oblikovanje in izdelavo. Svojo norost je ravno dovolj potlačil, da so ga določili za direktorja.”

Ne glede na to, kaj sta menila tako Ellison kot Gates, je Jobsa vprašanje, ali naj se vrne v aktivno vlogo pri Applu, precej preganjalo, vsaj dokler je bil Amelio še tam. Nekaj dni pred javno proglasitvijo nakupa NeXT-a je Amelio ponudil Jobsu, da se spet zaposli pri Applu in prevzame vodenje razvoja operacijskega sistema. Jobs pa seje nenehno izmikal odgovoru.

Končno gaje Amelio na dan, ko naj bi prišlo do velike najave, poklical k sebi. Rekel mu je, da potrebuje odgovor. “Steve, si želiš le vzeti denar in oditi?” gaje vprašal. “Tudi prav, če si to želiš.” Jobs ni odgovoril, le nepremično ga je gledal. “Si želiš biti na plačilnem seznamu? Želiš biti svetovalec?” Jobs tudi na to ni odgovoril. Amelio je šel ven, zgrabil Jobsovega odvetnika, Larryja Sonsinija, in ga vprašal, kaj si po njegovem mnenju želi Jobs. “Nimam pojma,” je odvrnil Sonsini. Amelio seje vrnil v sobo k Jobsu in še enkrat poskusil. “Steve, kaj imaš v mislih? Kaj meniš o vsem tem? Prosim, morava priti do odločitve.”

“Včeraj nisem nič spal,” je odvrnil Jobs.

“Kako to? Kaj te muči?”

“Razmišljal sem o vsem, kar je treba narediti in o dogovoru, ki ga sklepamo, in vse se mi nekako zliva. Zdajle sem resnično utrujen in ne razmišljam povsem jasno. Ne želim se več ukvarjati s temi vprašanji.”

Amelio je rekel, da to ni mogoče. Moral je nekaj odgovoriti.

Končno je Jobs rekel: “Glej, če jim moraš kaj povedati, reci, da bom svetovalec predsedniku uprave.” Amelio je dejansko tako storil.

Še tisti večer - 20. decembra 1996 - so novico objavili 250 navdušenim zaposlenim na sedežu Appla. Amelio je storil tako, kot je želel Jobs, in je njegovo vlogo opisal kot honorarni svetovalec. Jobs ni stopil na oder s strani, temveč je vstopil iz ozadja dvorane in se sprehodil proti odru. Amelio je bil zbranim povedal, da je Jobs preveč utrujen, da bi jih nagovoril, vendar je tega ploskanje že navdalo z novo energijo. “Zelo sem vzburjen,” je rekel. “Veselim se, da bom spet delal z nekaterimi nekdanjimi kolegi.” Louise Kehoe iz časnika Financial Times je pozneje prišla do odra in Jobsa vprašala, ali namerava prevzeti Apple, vprašanje pa se je slišalo skoraj kot obtožba. “Ne, kje pa, Louise,” je rekel. “V mojem življenju se trenutno toliko dogaja. Imam družino. Vpleten sem pri Pixarju. Imam omejeno mnogo časa, upam pa, da bom lahko prispeval kako zamisel.”

Naslednji dan se je Jobs odpeljal do Pixarja. Vse bolj je imel rad to družbo in želel si je povedati ekipi, da bo ostal predsednik in bo še naprej povsem pri stvari. Vendar je bilo ljudem pri Pixarju prav, da gre honorarno delat za Apple; nekoliko zmanjšana pozornost z njegove strani nikakor ne bi mogla škoditi. Bil je koristen, ko je šlo za pomembna pogajanja, ko pa je imel preveč časa na razpolago, je bil lahko nevaren. Ko je tistega dne prišel v Pixar, je šel k Lasseterju in mu pojasnil, da mu bo delo pri Applu vzelo precej časa, tudi če bo samo svetovalec. Rekel mu je, da si želi njegov blagoslov. “Nenehno razmišljam o tem, koliko bom proč od družine zaradi tega, pa tudi proč od moje druge družine pri Pixarju,” je rekel. “Edini razlog, zakaj to želim storiti, pa je v tem, da bo z Applom svet boljši.”

Lasseter seje blago nasmehnil. “Imaš moj blagoslov,” je rekel.

ŠTIRIINDVAJSETO POGLAVJE

OBNOVA

Današnji poraženec bo jutri zmagovalec

Omahovanje v ozadju

“Ne vidimo pogosto umetnika, ki pri tridesetih ali štiridesetih resno prispeva kaj čudovitega,” je Jobs izjavil tik pred svojim tridesetim rojstnim dnem.

To je vsekakor držalo za Jobsa v četrtem desetletju njegovega življenja, ki seje začelo z njegovim odhodom iz Appla leta 1985. Ko pa je leta 1995 dopolnil štirideset let, je vzcvetel. Tistega leta so začeli predvajati Svet igrač, naslednje leto pa mu je Applov nakup NeXT-a omogočil vrnitev v družbo, ki jo je bil ustanovil. Ko je spet prišel k Applu, je dokazal, da so lahko tudi starejši od štirideset veliki inovatorji. Potem ko je v svojih dvajsetih letih preoblikoval osebno računalništvo, se je zdaj pripravljal, da enako stori za predvajalnike glasbe, poslovni model glasbene industrije, mobilne telefone, dodatne programčke, tablične računalnike, knjige in novinarstvo.

Larryju Ellisonu je bil povedal, daje njegova strategija, prodati NeXT Applu, priti v upravo in biti pripravljen na trenutek, ko bo direktorju Gilu Ameliu spodletelo. Morda je bil Ellison presenečen, ko je Jobs trdil, da ga ne žene denar, vendar je bilo to deloma res. Ni imel niti Ellisonovih potreb po potrošnji niti Gatesove želje po filantropiji, prav tako pa ga tudi ni zanimalo, kako visoko na Forbesovem seznamu naj premožnejših bi se lahko povzpel. Njegove potrebe in vzgibi so ga gnali k ustvarjanju zapuščine, ki jo bodo ljudje občudovali. Pravzaprav dvojne zapuščine: ustvarjanju inovativnih izdelkov in vzpostavljanju zdržljivega podjetja. Želel se je zapisati v zgodovino in stati ob boku ljudem, kakršni so bili Edwin Land, Bill Hewlett in David Packard, ali pa še raje malo nad njimi. To pa bi najlaže dosegel tako, da bi se vrnil k Applu in si vzel nazaj svoje kraljestvo.

Ko pa seje kupa oblasti približala njegovim ustnicam, seje nenavadno obotavljal, postal celo nekako plašen.

V Apple seje uradno vrnil januarja leta 1997 kot honorarni svetovalec, kakor je bil rekel Ameliu. Začel seje uveljavljati na nekaterih kadrovskih področjih, posebej glede varovanja ljudi, ki so z njim prišli iz NeXT-a. Glede vsega drugega pa je bil nenavadno nevpleten. Prizadela gaje odločitev, da ga niso povabili v upravo, zaradi predloga, naj vodi oddelek za operacijski sistem, pa seje čutil ponižanega. Amelio je tako ustvaril situacijo, s katero je bil Jobs tako znotraj kot zunaj, kar ni ravno pogojevalo spokojnosti. Jobs seje spominjal:

Gil si me ni želel v bližini. Jaz pa sem ga imel za bebca. To sem vedel, še preden sem mu prodal podjetje. Mislil sem, da me bodo tu in tam uporabljali za prireditve, kakršna je Macworld, predvsem za razkazovanje. To mi je bilo prav, saj sem delal pri Pixarju. Najel sem pisarno v središču Palo Alta, kjer sem lahko delal nekaj dni na teden, v Pixar pa sem se peljal za dan ali dva. Tako življenje ni bilo slabo. Lahko sem živel počasneje in več časa prebil z družino.

Jobsa so dejansko porabili za Macworld že na začetku januarja, in tu seje potrdilo njegovo prepričanje, da je Amelio bebec. Skoraj štiri tisoč zvestih seje potegovalo za sedeže v dvorani v hotelu Marriott v San Franciscu, da bi lahko poslušali Ameliev uvodni govor. Amelia je napovedal igralec Jeff Goldblum. “V filmu Jurski park 2: Izgubljeni svet igram strokovnjaka za teorijo kaosa,” je rekel. “Mislim, da mi to daje pravico, da govorim na Applovi prireditvi.” Oder je potem prepustil Ameliu. Ta je prišel oblečen v športni jopič in do vrha zapeti srajci, zaradi česar je novinar Wall Street Journala Jim Carlton zapisal, da je videti kot “komik iz

Las Vegasa”, strokovni pisec Michael Malone pa, da spominja na “na novo ločenega strica na prvem zmenku”.

Večja težava je bila v tem, da je Amelio šel na dopust, se resno sporekel s pisci govora in ni hotel vaditi. Ko je Jobs prišel v zakulisje, se je znašel sredi zmešnjave, močno pa gaje razburilo, ko je poslušal nepovezano in dolgovezno Amelievo bebljanje. Amelio se ni znašel s poudarki, ki so se prikazovali na teleprompterju, in je skušal govoriti na pamet. Spet in spet je izgubljal sled miselnega toka. Po več kot eni uri je bilo občinstvo že na robu potrpljenja. K sreči je bilo nekaj prijetnejših vložkov, na primer, ko je na oder prišel pevec Peter Gabriel, da je prikazal novi glasbeni program. Amelio je tudi pokazal na Muhammada Alija v prvi vrsti; slavni boksar naj bi nastopil s promocijo spletne strani o parkinso-novi bolezni, vendar ga Amelio ni povabil na oder, niti ni pojasnil, zakaj je boksar sploh tam.

Amelio je dolgovezil več kot dve uri, predenje na oder povabil človeka, ki so si ga vsi želeli videti. “Jobs je, ko je stopil na oder, izžareval samozavest, slog in čisto privlačnost, in je bil popolno nasprotje nerodnemu Ameliu,” je zapisal Carlton. “Večjega navdušenja ne bi bilo, niti če bi se spet pojavil Elvis.” Občinstvo je skočilo pokonci in mu več kot minuto ploskalo in vzklikalo. Desetletje brezvladja se je končevalo. Končno jim je Jobs nakazal, naj se umirijo, in potem prešel na bistvo. “Moramo dobiti nazaj iskro ustvarjalnosti,” je rekel. “Mac se v zadnjih desetih letih ni kaj dosti razvijal in Windows nas je ujel.-Zato moramo napraviti operacijski sistem, ki bo še boljši.”

Jobsov vzpodbudni govor bi lahko popravil Ameliev grozljivi nastop. Žal pa se je Amelio vrnil na oder in bebljal še eno uro. Končno je po več kot treh urah od otvoritve sklenil predstavo, tako da je na oder spet poklical Jobsa, potem pa je vse presenetil, ko se je na odru prikazal še Steve Wozniak. Občinstvo se je spet vznemirilo. Jobs pa je bil očitno nejevoljen. Izognil se je zmagoslavnemu dviganju rok v troje in se počasi pomaknil proti ozadju odra. “Brezobzirno je uničil vrhunec, ki sem ga načrtovanje Amelio pozneje potožil. “Svoje počutje je imel za pomembnejše od tega, kako bodo novinarji pisali o Applu.” Šele sedem dni novega leta za Apple je minilo, pa je že bilo jasno, da se obetajo spremembe.

Jobs je na ključne položaje pri Applu takoj postavil ljudi, ki jim je zaupal. “Moral sem zagotoviti, da resnično sposobnih ljudi, ki so prišli iz NeXT-a, ne bodo onemogočili manj sposobni ljudje, ki so tedaj držali pomembne položaje pri Applu,” seje spominjal. Ellen Hancock, kije zagovarjala nabavo Sunovega Solarisa in ne NeXT-a, je bila na vrhu njegovega seznama bebcev, še posebej potem, ko je še naprej želela uporabiti jedro Solarisa pri novem Applovem operacijskem sistemu. Na novinarsko vprašanje o Jobsovi vlogi pri tem odločanju je kratko odvrnila, da nima nobene vloge. Motila se je. Jobs je s svojo prvo potezo dosegel, da sta dva od njegovih prijateljev iz NeXT-a prevzela njene dolžnosti.

Svojega prijatelja Avieja Tevaniana je nastavil kot vodjo tehnologije programske opreme. Strojni del je prevzel Jon Rubinstein, ki je opravljal enako delo pri NeXT-u, ko so se še ukvarjali s strojno opremo. Rubinstein je počitnikoval na otoku Skye, ko ga je Jobs poklical. “Apple potrebuje nekaj pomoči,” je rekel. “Bi se nam pridružil?” Rubinstein je takoj pristal. Prišel je nazaj ravno še pravočasno, da seje udeležil prireditve Mac-world in videl, kako seje Amelio osmešil na odru. Slabše je bilo, kakor je pričakoval. S Tevanianom sta se na sestankih spogledovala, kakor da sta se znašla med samimi norci, ki se predajajo povsem zmedenim izjavam, medtem ko je Amelio sedel na koncu mize in je bil videti kar odsoten.

Jobs ni redno prihajal na delovno mesto, pogosto pa se je z Ameliem pogovarjal po telefonu. Ko je zagotovil, da so bili Tevanian, Rubinstein in drugi, ki jim je zaupal, na najvišjih položajih, seje osredotočil na široko produktno linijo. Eden od izdelkov, ki gaje vedno jezil, je bil newton, ročni osebni pripomoček, ki je omogočal prepoznavanje ročne pisave. Naprava ni bila ravno tako nemogoča, kot sojo predstavljali v stripu Do-onesbury, vendar jo je Jobs prav sovražil. Zaničeval je zamisel o pisanju po zaslonu s posebnim pisalom. “Bog nas je obdaril z desetimi pisali,” je rekel in pomigal s prsti. “Ne izumljajmo nečesa novega.” Poleg tega je na newtona gledal kot na Sculleyjevo največjo inovacijo, tako rekoč njegov osebni projekt. Že to je bilo dovolj, da gaje pri Jobsu pokopalo.

“Nevvtona moraš pokončati,” je nekega dne po telefonu rekel Ameliu.

“Predlog je prišel kot strela z jasnega in Amelio seje upiral. “Kako to misliš, pokončati?” je rekel. “Steve, se sploh zavedaš, kako drago bi to bilo?”

“Ukini ga, odpiši ga, znebi se ga,” je rekel Jobs. “Ni pomembno, koliko stane. Ljudje ti bodo nazdravljali, če se ga znebiš.”

“Preučil sem nevvtona in mislim, da bomo z njim lepo zaslužili,” je izjavil Amelio. “Ne podpiram tega, da se ga znebimo.” Že maja pa je najavil načrte, da odcepijo oddelek za nevvtona in tako začel leto dni dolgo naporno pot do konca tega izdelka.

Tevanian in Rubinstein sta prihajala k Jobsu domov, da bi ga obveščala, in kmalu je velik del Silicijeve doline že vedel, da Jobs potihoma trga oblast iz Amelievih rok. Ni šlo toliko za makiavelističen boj za prevlado, temveč za to, da je bil Jobs pač Jobs. Želja po obvladovanju je bila del njegove narave. Louise Kehoe, novinarka pri Financial Timesu, ki je bila to predvidela, ko se je z Jobsom in Ameliem pogovarjala ob priložnosti decembrske najave, je prva o tem napisala članek. “G. Jobs je postal vplivni človek za prestolom,” je zapisala konec februarja. “Govori se, da odloča o tem, katere Applove operacije naj se ustavijo. G. Jobs je pozval vrsto nekdanjih kolegov iz Appla, da se vrnejo, in jim, kakor so povedali, resno nakazal, da namerava prevzeti vodstvo. Sodeč po navedbah enega od Jobsovih zaupnikov, se je odločil, da Amelio in njegovi pomočniki najverjetneje ne bodo uspeli oživiti Appla, zato je sklenil, da jih zamenja in tako zagotovi preživetje “svojega podjetja”.

Tisti mesec seje moral Amelio soočiti z letno skupščino delničarjev in jim pojasniti, zakaj je prodaja v zadnjem četrtletju leta 1996 padla za 30 % v primerjavi s preteklim letom. Delničarji so si kar podajali mikrofon, da so dajali duška svoji jezi. Ameliu pa se ni niti sanjalo, kako slabo je potekla skupščina. “Predstavitev so ocenili kot eno najboljših, kar sem jih kdaj imel,” je pozneje zapisal. Toda Ed Woolard, nekdanji izvršni direktor DuPonta, ki je bil zdaj predsednik uprave Appla (Markkulo so degradirali v podpredsednika), je bil zaprepaden. “To je katastrofa,” mu je pošepnila njegova žena sredi skupščine. Woolard se je strinjal. “Gil je prišel zelo lepo oblečen, vendar je bil videti smešen, še bolj neumno pa je bilo, ko je spregovoril,” seje spominjal. “Ni znal odgovoriti na vprašanja, ni se mu sanjalo, o čem govori in ni navdajal z nikakršnim zaupanjem.”

Woolard je po telefonu poklical Jobsa, s katerim se ni bil še nikoli srečal. Povabil gaje v Delaware, da bi tam govoril vodilnim ljudem pri Du-Pontu. Jobs je odklonil. “Povabilo pa je bilo le pretveza,” seje spominjal

Woolard, “da bi se lahko z njim pogovoril o Gilu.” Pogovor je preusmeril na to temo in Jobsa naravnost vprašal, kaj si misli o Ameliu. Spominja se, da seje Jobs nekoliko obotavljal in rekel le, da Amelio ni pravi človek za ta položaj. Jobs se spominja, daje bil bolj neposreden:

Rekel sem si, lahko mu povem po pravici, daje Gil bebec, če pa bom molčal, bom s tem lagal. V Applovem upravnem odboru je, zato sem mu dolžan povedati, kar si dejansko mislim. Po drugi strani bo on potem povedal Gilu in v tem primeru me Gil ne bo nikoli več poslušal. Vse to seje odvilo v moji glavi prej kot v tridesetih sekundah. Na koncu sem se odločil, da mu povem po resnici. Zelo veliko mi je bilo do Appla, zato sem mu kar povedal. Rekel sem, da je ta tip najslabši direktor, kar sem jih kdaj videl.

Če bi bilo treba za direktorja imeti licenco, sem rekel, je ta človek ne bi dobil. Ko sem odložil, sem sam pri sebi rekel, da sem verjetno storil nekaj zelo neumnega.

Tisto pomlad je Larry Ellison srečal Amelia na zabavi in ga spoznal z Gi-no Smith, novinarko za tehnološko področje, in ta ga je vprašala, kako stojijo stvari pri Applu. “Veste, Gina, Apple je kot ladja,” je odvrnil Amelio. “Ladja je otovorjena z zakladom, vendar je trup ladje naluknjan. Moja naloga pa je, da vse pripravim do tega, da veslajo v pravi smeri.” Smith je bila videti zmedena. Vprašala je: “Že, ampak kaj je to z luknjo?” Odtlej sta se Ellison in Jobs rada šalila na rovaš pripovedi o luknji. “Ko mi je Larry o tem povedal, sva bila v restavraciji s sušiji, in dobesedno padel sem s stola,” seje spominjal Jobs. “Bilje popoln blefer, a se je jemal tako resno. Vztrajal je pri tem, da ga vsi naslavljajo kot dr. Amelia. To je vedno slabo znamenje.”

Brent Schlender, novinar za tehnologijo pri Fortune, ki je imel odlične vire, je poznal Jobsa in je vedel, kako razmišlja. Marca je objavil članek s podrobnostmi zmešnjave. “Apple Computer, vzor slabega vodenja in ponesrečenih tehnoloških sanj v Silicijevi dolini, je spet v kriznem načinu in se spet žalostno otepa s pešajočo prodajo, obnemoglo tehnološko strategijo in zbledelo blagovno znamko,” je zapisal. “Vse tako kaže, da Jobs kljub ma-mljivosti Hollywooda - zadnje čase vodi Pixar, podjetje, kije ustvarilo Svet igrač in druge računalniško animirane filme - naklepa prevzem Appla.”

Ellison je spet v javnost spravil informacijo o morebitnem sovražnem prevzemu, po katerem bi svojega “najboljšega prijatelja”, Jobsa, namestil kot glavnega izvršnega direktorja. “Le Steve lahko reši Apple,” je povedal novinarjem. “Pripravljen sem mu pomagati takoj, ko mi bo rekel.” Tako kot v zgodbi o dečku, ki je prevečkrat svaril pred volkom, tudi zadnje El-lisonovo razmišljanje o prevzemu ni zbudilo veliko zanimanja. Pozneje ta mesec pa je novinarju Danu Gillmoru iz časnika San Jose Mercury News povedal, da ustanavlja vlagateljsko skupino, da bi zbral milijardo dolarjev za nakup večinskega deleža v Applu. (Tržna vrednost družbe je bila tedaj okoli 2,3 milijarde dolarjev.) Na dan objave članka je vrednost Applove delnice ob močnem trgovanju poskočila za 11 %. S še nekoliko bolj objestno gesto je Ellison vzpostavil elektronski naslov savapple@us.oracle. com, in pozval splošno javnost, da glasuje, ali naj načrte izpelje ali ne.

Jobsa je nekoliko zabavalo, kako seje Ellison sam postavil v pomembno vlogo. “Larry to vsake toliko časa omeni,” je povedal novinarju. “Skušam mu pojasniti, da sem pri Applu v vlogi svetovalca.” Amelio pa je besnel. Poklical je Ellisona, da bi mu bral levite, vendar Ellison ni sprejel klica. Zato je Amelio poklical Jobsa; njegov odgovor je bil dvoumen, a delno tudi odkrit. “Resnično ne razumem, kaj se dogaja,” je rekel Ameliu. “Mislim, daje vse skupaj malo noro.” Potem je dodal zagotovilo, ki pa ni bilo povsem iskreno: “Ti in jaz sva v dobrih odnosih.” Jobs bi bil lahko ustavil ugibanja, tako da bi ovrgel Ellisonove trditve, na veliko Amelievo nezadovoljstvo pa tega ni storil.*Ostal je vzvišen, kar je bilo tako v njegovih interesih kakor po njegovi naravi.

Potem so se mediji obrnili proti Ameliu. V Business Weeku so objavili članek z naslovom “Je z Applom konec?”; v RedHerringu so v uvodniku pozivali: “Gil Amelio, odstopite, prosim!” v reviji Wired pa so na naslovnici prikazali Applov logotip na križu in s trnovo krono, poleg pa pripis “Molite”. Mike Bamacle iz Boston Globa, ki je že leta pisaril o slabem vodenju v Applu, je zapisal: “Kako je mogoče, da ti ljudje še prejemajo plačo, ko pa so edini računalnik, ki se ga ljudje niso bali, potisnili na tehnološki stranski tir?”

Ko sta Jobs in Amelio februarja podpisala pogodbo, je Jobs začel živahno poskakovati in je izjavil: “Morava iti ven in proslaviti s steklenico odličnega vina!” Amelio je predlagal, da prinese vino iz svoje kleti in da povabita še ženi. Glede datuma sta se dogovorila šele junija, kljub vse večji napetosti pa sta se uspela lepo zabavati. Hrana in pijača, ki stajo izbrala, je bila prav tako različna, kot onadva sama. Amelio je prinesel steklenici cheval blanca iz leta 1964 in montracheta, cena enega in drugega je bila okoli 300 dolarjev; Jobs je izbral vegetarijansko restavracijo, kjer je vsa hrana skupaj stala 72 dolarjev. Amelieva žena je pozneje pripomnila: “Zelo šarmanten je, njegova žena pa tudi.”

Jobs je lahko očaral in zapeljal ljudi, če je le hotel, in pogosto je to tudi počel. Ljudje, kakršna sta Amelio in Sculley, so sami pri sebi verjeli, da to pomeni, da jih ima rad in jih spoštuje. Tudi sam je ta vtis pogosto podkrepil, tako da je laskal ljudem, željnim laskanja. Z enako lahkoto pa je bil očarljiv do tistih, ki jih je sovražil, kot žaljiv do onih, ki jih je imel rad. Amelio tega ni videl, ker si je, enako kot Sculley, želel Jobsove topline. Svojo potrebo po dobrih odnosih z Jobsom je opisoval skoraj z enakimi besedami kot Sculley pred njim. “Ko sem se soočal s problemom, sem šel z njim skozi vse točke,” se je spominjal. “V devetdeset odstotkih primerov sva se strinjala.” Nekako je sam sebe prepričal, da ga Jobs dejansko spoštuje: “Občudoval sem način, kako se Steve v glavi loteva problemov, in imel sem občutek, da postopno gradiva vzajemno spoštljivo razmerje.” Razočaranje je prišlo le nekaj dni po njuni večerji. Med pogajanjem je Amelio zahteval, da Jobs Applovih delnic, ki jih bo prejel, najmanj pol leta ne proda, po možnosti pa še dlje. Tistega pol leta se je junija izteklo. Ko je bil prodan lot 1,5 milijona delnic, je Amelio poklical Jobsa. “Ljudem govorim, da delnice niso bile tvoje,” je rekel. “Spomni se, kako sva se dogovorila, da ne boš prodajal, ne da bi nam pred tem povedal.”

“Res je,” je odvrnil Jobs. Amelio je to razumel, kot da Jobs delnic ni prodal, in to je tudi objavil. Ko pa je SEC, agencija za trg vrednostnih papirjev, objavila podatke, je postalo jasno, da jih je vendarle prodal. “Za-boga, Steve, naravnost sem te vendar vprašal in ti si zanikal.” Jobs mu je povedal, da je delnice prodal v “napadu depresije” glede tega, kam gre Apple, ni pa želel tega priznati, ker mu je bilo nerodno. Ko sem ga o tem vprašal deset let pozneje, je preprosto rekel: “Nisem mislil, da bi moral Gilu o tem povedati.”

Zakaj Jobs Ameliu ni povedal resnice glede prodaje delnic? Eden od možnih razlogov je nadvse preprost: Včasih se je pač izmikal resnici. Helmut Sonnenfeldt je nekoč rekel o Henryju Kissingerju: “Ne laže zato, ker bi bilo to v njegovih interesih, temveč zato, ker je taka njegova narava.” V Jobsovi naravi je bilo, da je zavajal in je bil skrivnosten, ko je imel občutek, daje to potrebno. Včasih pa je bil tudi kruto resnicoljuben in je izrekel povsem naravnost tudi kaj, kar drugi olepšamo ali potlačimo. Tako prikrivanje kot izrekanje resnice sta bila le različna vidika njegovega nietzschejanskega pogleda, da navadna pravila zanj ne veljajo.

Odide, sledi mu medved

Jobs ni želel utišati Ellisonovih govoric o prevzemu, prav tako pa je na skrivaj prodal svoje delnice in o tem dajal zavajajoče odgovore. Amelio je tako končno vendarle dojel, da ga ima Jobs na muhi. “Končno mi je prodrlo do zavesti, da sem bil naiven, ker sem si premočno želel verjeti, daje na moj strani,” seje spominjal Amelio. “Stevovi načrti, da bi z manipulacijo dosegel moj odhod, so drveli naprej.”

Jobs je o Ameliu grdo govoril, kadarkoli je le lahko. Pri tem si ni mogel pomagati. Obstajal pa je še pomembnejši razlog, zakaj je skušal upravo obrniti proti Ameliu. Finančni direktor Fred Anderson je imel za svojo dolžnost, da Eda Woolarda in upravo obvešča o slabem stanju Appla. “Fred mi je pravil, kako denar kopni, ljudje odhajajo, še več pomembnih ljudi pa se na to pripravlja,” je rekel Woolard. “Jasno mi je dal vedeti, da bo ladja kmalu nasedla in da celo sam razmišlja o tem, da bi odšel.” To je le še okrepilo Woolardove skrbi, ki so ga preganjale, odkar je bil priča Amelievemu nerodnemu vodenju skupščine delničarjev.

Na junijskem sestanku izvršnega vodstva, ko Amelia ni bilo v sobi, je Woolard direktorjem opisal, kakšne naj bi bile po njegovem možnosti. “Če obdržimo Gila kot glavnega direktorja, je po moji oceni samo 10 % možnosti, da se izognemo stečaju,” je rekel. “Če pa ga odpustimo in prepričamo Steva, da prevzame vodenje, imamo 60 % možnosti preživetja. Če odpustimo Gila, a ne pridobimo Steva in moramo poiskati drugega kandidata, imamo 40 % možnosti preživetja.” Uprava ga je pooblastila, da skuša prepričati Jobsa, da se vrne.

Woolard je z ženo poletel v London, kjer sta si nameravala ogledati teniški turnir v Wimbledonu. Podnevi je gledal tekme, zvečer pa je iz apartmaja v Inn on the Park telefonaril ljudem v Ameriki, kjer je bil tedaj dan. Ob koncu bivanja v Londonu si je pridelal telefonskih stroškov za 2000 dolarjev.

Najprej je poklical Jobsa. Povedal mu je, da bo uprava odpustila Ame-lia in si želijo, da bi se Jobs vrnil na položaj glavnega izvršnega direktorja. Jobs je pogosto zasmehoval Amelia in skušal uveljaviti svoje zamisli, kako naj se Apple razvija. Zdaj pa, ko je prejel konkretno ponudbo, je začel omahovati. “Pomagal bom,” je odvrnil.

“Kot direktor?” je vprašal Woolard.

Jobs je dejal, da ne. Woolard je pritiskal nanj, naj postane vsaj začasni direktor. Jobs je tudi to odklonil. “Bom svetovalec,” je rekel. “Neplačani svetovalec.” Pristal je tudi na to, da postane član uprave - to si je bil vedno želel - ni pa želel postati predsednik uprave. “Samo na toliko lahko pristanem,” je rekel. Ko so začele krožiti govorice, je zaposlenim pri Pixarju poslal elektronsko sporočilo, v katerem jim je zagotavljal, da jih ne zapušča. “Pred tremi tedni so me poklicali iz Applove uprave in me prosili, da bi se vrnil v Apple kot glavni direktor,” je zapisal. “Odklonil sem. Potem so me prosili, da bi postal predsednik uprave, in tudi to sem odklonil. Zato naj vas ne skrbi - čudne govorice so pač le govorice. Nimam nobenih načrtov, da bi zapustil Pixar. Ne boste se me znebili.”

Zakaj torej Jobs ni zgrabil vajeti? Zakaj se je obotavljal sprejeti položaj, za katerega je dve desetletji kazalo, da si ga želi? Ko sem ga o tem vprašal, je rekel:

Pixar smo ravno pripeljali na borzo in bil sem zadovoljen s svojim položajem direktorja tam. Nikogar nisem poznal, ki bi bil glavni direktor dveh delniških družb, niti začasno ne, pravzaprav nisem bil niti prepričan, da je to zakonito. Všeč mi je bilo, da sem lahko več časa prebil s svojo družino. Vedel sem, da je Apple v težavah, zato sem razmišljal: Mi je kaj do tega, da se odpovem prijetnemu življenju, kakršno živim? Kaj si bodo mislili vsi delničarji Pixarja? Pogovoril sem se z ljudmi, ki sem jih spoštoval. Na koncu sem ob osmih zjutraj neko nedeljo - vsekakor prezgodaj - poklical Andyja Grova. Naštel sem mu pluse in minuse, a me je sredi naštevanja

ustavil in rekel: “Steve, za Apple mi ni niti najmanj mar.” To meje šokira

lo. Potem sem se zavedel, da pa meni je mar za Apple. Ustanovil sem to podjetje in dobro je, da obstaja. Takrat sem se odločil, da bom šel začasno nazaj in jim pomagal najti novega direktorja.

Trditev, kako mu je bilo všeč, da lahko več časa prebije z družino, ni bila ravno prepričljiva. Ni bil ravno idealen oče, tudi ko je imel časa na pretek. Vse bolje mu je uspevalo, da je bil do otrok pozoren, še posebej do Reeda, vendar je bil osredotočen predvsem na delo. Do svojih mlajših hčera je bil pogosto nekako odmaknjen, z Liso sta si bila spet odtujena, kot možje bil pogosto neljubeč.

Kakšen je bil torej resnični razlog, da se je obotavljal prevzeti Apple? Kljub njegovi odločnosti in nenasitni želji, da stvari obvladuje, je bil neodločen in zadržan, ko o čem ni bil povsem prepričan. Stremel je k popolnosti in mu ni vedno uspevalo, da bi se sprijaznil s čim, kar je bilo manj kot to. Ni se maral boriti s kompleksnostmi ali se prilagajati. To je veljalo tako za izdelke in oblikovanje kot za pohištveno opremo v hiši. Prav tako je veljalo pri osebnih obvezah. Če je zagotovo vedel, daje določen pristop pravilen, je bil neustavljiv. Ko pa je imel dvome, seje včasih umaknil in raje ni razmišljal o stvareh, ki mu niso povsem odgovarjale. V situacijah, v katerih seje počutil neugodno, je umolknil in se zanje sploh ni zmenil. Tako je bilo na primer tudi tedaj, ko gaje Amelio vprašal, kakšno vlogo bi želel imeti.

Tak odnos je bil delno posledica njegove težnje, da svet vidi dvojiško. Oseba je bila ali junak ali bebec, izdelek je bil ali čudovit ali sranje. Bolj kompleksne stvari, stvari z barvami in odtenki, pa so ga begale: na primer poroka, nakup prave zofe, zaveza, da bo vodil podjetje. Za povrh se je bal možnosti, da mu ne bi uspelo. “Mislim, da sije Steve želel oceniti, ali je mogoče Apple rešiti,” je rekel Fred Anderson.

Woolard z upravo se je odločil, da Ameliu vendarle da odpoved, čeprav se Jobs še ni izjasnil, kako resna bo njegova vloga svetovalca. Amelio se je ravno pripravljal, da gre z ženo, otroki in vnuki na piknik, ko je prejel Woolardov klic iz Londona. “Želimo, da greš,” je Woolard rekel preprosto. Amelio je odvrnil, da ni ravno najboljši čas za pogovor, vendar je Woolard vztrajal. “Objavili bomo, da te bomo zamenjali.”

Amelio se je upiral. “Ed, spomni se, da sem upravi povedal, da bo trajalo tri leta, da podjetje spet spravim na noge,” je rekel. “Še niti na polovici nisem.”

“Uprava je v stanju, ko o tem ne želimo več razpravljati,” je odvrnil Woolard. Amelio ga je vprašal, kdo je vse s tem seznanjen, in Woolard mu je odgovoril po resnici: preostali člani uprave in pa Jobs. “S Stevom smo se o tem pogovorili,” je rekel. “Meni, da si resnično v redu človek, da pa ne veš veliko o računalniški industriji.”

“Zakaj neki pa ste vpletli Steva v to odločitev?” je jezno odvrnil Amelio. “Saj niti ni član uprave, zakaj bi torej kakorkoli sodeloval v teh pogovorih?” Woolard pa ni popustil in Amelio je odložil slušalko ter šel na piknik, še preden bi povedal svoji ženi.

Jobs je včasih izkazoval nenavadno mešanico neprijetnosti in potrebe po zbližanju. Navadno mu ni bilo niti najmanj mar, kaj si kdo misli o njem. Sposoben je bil koga odrezati sredi stavka in se potem nikoli več ne pogovarjati z njim. Včasih pa je tudi čutil potrebo, da bi se opravičil. Tistega večera je presenečeni Amelio prejel njegov klic. “Glej, Gil, hotel sem ti povedati, da sem o tem danes govoril z Edom in mi je resnično hudo,” je rekel. “Moram ti povedati, da nisem imel nič opraviti s tem, kako se je obrnilo, o tem se je odločala uprava, so me pa prosili za nasvet.” Ameliu je rekel, da ga spoštuje, ker da je “najbolj pošten od vseh ljudi, kar jih pozna”, potem pa mu je ponudil nekaj nasvetov, čeprav ga Amelio ni prosil zanje. “Vzemi si pol leta dopusta,” je rekel. “Ko so mene vrgli iz Appla, sem takoj šel spet delat in sem to obžaloval.” Rekel mu je tudi, da ga lahko pokliče kadarkoli, če bi si želel še kakšen nasvet.

Amelia je vse skupaj presenetilo, a je vseeno uspel zamomljati nekaj v zahvalo. Obrnil seje k svoji ženi in ji obnovil Jobsove besede. “Na neki način ga imam še vedno rad, vendar mu ne verjamem,” ji je rekel.

“Steve me je bil povsem prevzel,” je rekla, “in zdaj se počutim prav neumno.”

“No, v tem vsekakor nisi sama,” ji je odvrnil mož.

Steve Wozniak, ki je bil tudi sam neuradni svetovalec pri Applu, je bil navdušen nad Jobsovo vrnitvijo. (Bil je človek, ki je zlahka odpuščal.) “Prav to smo potrebovali,” je rekel, “saj zna prav Steve spet vnesti čarovnijo, karkoli si že sicer mislite o njem.” Prav tako ga ni presenetila Jobso-va zmaga nad Ameliem. Za Wired je kmalu potem, ko seje zgodilo, izjavil: “Gil Amelio proti Stevu Jobsu - ‘game over’.”

Tisti ponedeljek so zaposlene na najvišjih položajih pri Applu pozvali na srečanje v dvorano. Amelio je bil videti miren in sproščen, ko je prišel. “Z žalostjo vam moram sporočiti, da se poslavljam,” je rekel. Fred Anderson, ki je prevzel vlogo začasnega glavnega direktorja, je spregovoril za njim. Nedvoumno je povedal, da bo sprejemal namige od Jobsa. Za njim pa je na oder stopil Jobs - natančno dvanajst let potem, ko je med sporom ob koncu tedna okoli 4. julija izgubil oblast.

Takoj je bilo jasno, da bo prevzel nadzor in ne bo le svetovalec, pa naj je to želel javno (in celo sebi) priznati ali ne. Takoj ko je tistega dne stopil na oder - oblečen v kratke hlače, športne copate in črn puli z visokim ovratnikom -, se je lotil oživljanja svoje ljube družbe. “No, pa mi povejte, kaj je narobe s tole organizacijo,” je rekel. Nekateri so nekaj zamrmra

li, a jih je Jobs preglasil. “Izdelki!” je rekel. “In kaj je narobe z izdelki?” Spet je bilo nekaj poskusov, da bi našli odgovor, potem pa je Jobs zaklical pravi odgovor: “Zanič so! Prav nič seksi niso več!”

Woolard je uspel Jobsa prepričati, da je sprejel vlogo zelo dejavnega svetovalca. Jobs je privolil v izjavo, s katero je “pristal na povečano vpletenost v Applu za do 90 dni, da bi jim v tem času pomagal najti novega direktorja”. Woolard je izjavo spretno oblikoval, tako da je v njej Jobsa imenoval kot “svetovalca, ki vodi celotno ekipo”.

Jobs je zasedel majhno pisarno poleg sejne sobe v upravnem nadstropju in se tako zelo očitno odrekel veliki Amelievi vogalni pisarni. Vpletel se je v vse yidike poslovanja: načrtovanje izdelkov, varčevanje stroškov, pogajanje z dobavitelji in preverjanje reklamnifi agencij. Menil je, da mora ustaviti odhajanje višjih zaposlenih, da pa bi to dosegel, je želel spremeniti vrednost njihovih opcij na delnice. Applove delnice so toliko padle, da njihove opcije niso imele več nobene vrednosti. Jobs je želel znižati vnaprej določeno ceno, da bi spet dobile vrednost. V tistem času je bilo to zakonito mogoče, ni pa veljalo za dobro poslovno prakso. Jobs je prvi četrtek, ko je bil spet pri Applu, sklical telefonsko sejo uprave in orisal problem. Direktorji so se zgrozili. Zahtevali so dovolj časa, da preučijo eventualne spremembe s pravne in finančne plati. “Ukrepati moramo hitro,” jim je rekel Jobs. “Izgubljamo odlične ljudi.”

Nasprotoval je celo Ed Woolard, ki je vodil odbor za kompenzacije. “Pri DuPontu nikoli nismo počeli česa takega,” je rekel.

“Privedli ste me sem, da bi vse skupaj uredil, ljudje pa so ključni,” je svoje sklepe utemeljeval Jobs. Ko so predlagali ekspertizo, ki bi lahko trajala dva meseca, je izbruhnil: “Ste znoreli?!?” Za daljši hip je premolknil, potem nadaljeval. “Fantje, če tega nočete narediti, se v ponedeljek ne vrnem. Sprejeti bom moral še na tisoče ključnih odločitev, veliko zahtevnejših od te, in če me pri tem ne morete podpreti, ne bom uspel. Če torej tega ne morete storiti, me ni več, in lahko mimo rečete, da nisem bil sposoben opravljati dela.”

Naslednji dan je Woolard, potem ko seje posvetoval z upravo, poklical Jobsa nazaj. “To bomo odobrili,” je rekel. “Vendar nekaterim članom uprave to ni prav. Imajo občutek, da si jim nastavil pištolo na sence.” Vrednost opcij za zaposlene na najvišjih položajih (Jobs jih ni imel) so nastavili na 13,25 dolarja, kolikršna je bila vrednost delnic na dan, ko je odšel Amelio.

Jobs ni slavil zmage in se ni zahvalil upravi, temveč se je še naprej razburjal, ker je bil odgovoren upravi, kije ni spoštoval. “Ustavi vlak, to ne bo delovalo,” je rekel Woolardu. “To podjetje je sesuto in nimam časa, da bi ujčkal upravo. Zato želim, da vsi daste odpoved. Ali pa bom dal odpoved jaz in se v ponedeljek ne bom več vrnil.” Le Woolard lahko ostane, je rekel.

Večina članov uprave je bila zaprepadena. Jobs se še vedno ni zavezal temu, da bi prišel delat s polnim delovnim časom ali na kakšnem odgovornejšem položaju od svetovalca, in vendar je imel občutek, da ima moč, s katero jih lahko odslovi. Kruta resnica je bila, daje resnično imel oblast nad njimi. Niso si mogli privoščiti, da bi ga pustili besno oditi, prav tako pa se tedaj ni več zdelo posebno privlačno ostati član uprave. “Po vsem tem, kar so prestali, jih je večina z veseljem odšla,” se je spominjal Woolard.

Tudi tokrat je uprava popustila. Le eno željo so imeli: Ali bi dovolil, da ostane še en član, poleg Woolarda? Bilo bi lepše videti. Jobs seje strinjal. “Bili so grozna, nemogoča uprava,” je dejal pozneje. “Strinjal sem se, da ostaneta Ed Woolard in še en mož, Gareth Chang, ki seje izkazal za nulo. Ni bil grozen, le nula. Woolard pa je bil, po drugi strani, eden najboljših članov uprave, kar sem jih kdaj videl. Bil je pravi princ, eden najbolj podpornih in modrih ljudi, kar sem jih kdaj poznal.”

Med tistimi, ki naj bi odšli, je bil tudi Mike Markkula, ki je kot mlad investitor tveganega kapitala leta 1976 prišel v garažo pri Jobsovih, se zaljubil v porajajoči se računalnik na delovni mizi, zagotovil za 250.000 dolarjev kredita in postal tretji družbenik s tretjinskim deležem v novi družbi. V naslednjih dveh desetletjih je bil stalnica na upravi ter je sprejel in odpustil številne glavne direktorje. Včasih je podpiral Jobsa, včasih pa se je z njim tudi sporekel. Do najpomembnejšega spora je prišlo leta 1985, ko se je postavil na Sculleyjevo stran. Z Jobsovo vrnitvijo mu je postalo jasno, daje čas, da se poslovi.

Jobs je znal biti oster in hladen, posebno do ljudi, ki so mu kaj onemogočili, znal pa je biti tudi topel do tistih, ki so bili z njim že od začetkov. Wozniak je seveda sodil v to kategorijo, čeprav so se njune poti ločile, prav tako tudi Andy Hertzfeld in drugi iz macintosheve ekipe. Na koncu je enako veljalo za Mika Markkulo. “Čutil sem, da meje izdal, vendar mi je bil vedno kot oče in vedno sem ga imel rad,” seje Jobs pozneje spominjal. Ko je torej prišel čas, da odstopi z Applove uprave, se je Jobs odpeljal do njegove kot palača velike vile v hribih Woodside, da bi to opravila osebno. Kot ponavadi, se je Jobs želel pogovarjati med sprehodom, in odšla sta do borovega gozdička z mizo za piknike. “Povedal mi je, da želi imeti novo upravo, ker hoče začeti nanovo,” je rekel Markkula. “Skrbelo gaje, da tega ne bom dobro prenesel, in mu je odleglo, ko sem.”

Preostali čas sta se pogovarjala o tem, na kaj naj se Apple osredotoči v prihodnje. Jobs si je želel vzpostaviti zdržljivo podjetje in je vprašal Markkulo, kako naj bi po njegovem to dosegel. Markkula je odvrnil, da se znajo zdržljiva podjetja na novo izumljati. Pri Hevvlett-Packardu so to storili večkrat. Začeli so kot podjetje, ki je izdelovalo merilne inštrumente, potem so se preoblikovali v podjetje za računala, na koncu pa v računalniško podjetje. “Apple je na področju osebnih računalnikov odrinil Microsoft,” je dejal Markkula. “Moraš podjetje na novo izumiti, tako da bo izdelovalo kaj drugega, na primer druge potrošniške izdelke ali naprave. Moraš biti kot metulj in se preobraziti.” Jobs ni veliko rekel, vendar seje strinjal.

Stara uprava se je sestala proti koncu julija, da je potrdila prehod.

Woolard, ki je bil mila duša, je bil rahlo presenečen, ko je Jobs prišel oblečen v kavbojke in obut v športne copate, in gaje zaskrbelo, da bo začel stare člane uprave oštevati, da so naredili kaj narobe. Vendar je Jobs le prijazno pozdravil. Lotili so se glasovanja o sprejetju odstopov, izvolitve Jobsa v upravo ter pooblaščanja Woolarda in Jobsa, da poiščeta nove člane.

Ne preseneča, daje Jobs najprej izbral Larryja Ellisona. Taje rekel, da se bo z veseljem pridružil, vendar se sej ne udeležuje rad. Jobs je dejal, da ne bo nič narobe, če se bo udeležil le polovice sej. (Sčasoma se jih je udeleževal le tretjino. Jobs je njegovo fotografijo, ki so jo objavili na naslovnici Business Weeka, povečal do naravne velikosti, jo nalepil na karton in posadil na njegov sedež.)

Jobs je pripeljal tudi Billa Campbella, ki je v osemdesetih letih vodil trženje pri Applu in se je znašel sredi spora med Sculleyjem in Jobsom. Na koncu je potegnil s Sculleyjem, vendar mu je ta pozneje postal tako neljub, da mu je Jobs oprostil. Zdaj je bil izvršni direktor družbe Intuit in se je pogosto sprehajal z Jobsom. “Sedela sva na vrtu za njegovo hišo,” se je spominjal Campbell, ki je stanoval le nekaj sto metrov od Jobsa v Palo Altu, “ko mi je rekel, da se vrača k Applu in bi me rad imel v upravi. Rekel sem mu, da z veseljem pridem.” Campbell je bil trener ameriškega nogometa na univerzi Columbia, neverjetno pa je bil nadarjen za to, tako je trdil Jobs, daje “drugorazredne igralce pripravil do prvorazredne igre”. Jobs mu je rekel, da bo pri Applu delal s prvorazrednimi igralci.

Woolardje pripeljal Jerryja Yorka, kije bil finančni direktor Chryslerja in pozneje IBM-a. Razmišljala sta še o drugih, ki pa jih je Jobs zavrnil, na primer Meg Whitman, ki je bila tedaj vodja oddelka Playskool pri Hasbru in je bila nekoč odgovorna za strateško načrtovanje pri Disneyju. (Leta 1998 je postala glavna izvršna direktorica eBaya, pozneje pa je neuspešno kandidirala za guvernerko Kalifornije.) Preko let je Jobs v upravo Appla pripeljal še nekaj vodilnih ljudi, med njimi Ala Gora, Eriča Schmidta iz Googla, Arta Levinsona iz Genentecha, Mickeyja Drexlerja iz Gapa in J. Crew ter Andreo Jung iz Avona. Vedno pa je zagotovil, da so zvesti. Kljub njihovim pomembnim položajem v poslovnem in družbenem življenju se je včasih zdelo, da Jobsa občudujejo ali se ga bojijo, in jim je bilo veliko do tega, daje zadovoljen.

Nekoč je v upravo povabil tudi Arthurja Levitta, nekdanjega direktorja SEC. Levitt si je svojega prvega maca kupil leta 1984 in je pravil, da je “odvisen” od Applovih računalnikov, tako da je bil nad tem navdušen. Z veseljem je prišel v Cupertino, da bi se o tem pogovarjal z Jobsom. Ko pa je Jobs prebral Levittov govor o poslovnem upravljanju v korporacijah, v katerem je ta zagovarjal odločilno in neodvisno vlogo uprav, je povabilo umaknil. “Arthur, mislim, da v naši upravi ne bi bil zadovoljen, zato je najbolje, da te ne povabimo,” mu je rekel. “Nekateri pogledi, ki sijih izpostavil, so morda primerni za nekatera podjetja, ne skladajo pa se z Applovo kulturo.” Levitt je pozneje zapisal: “Bil sem presenečen in potrt... Očitno naj bi Applova uprava ne delovala neodvisno od glavnega izvršnega direktorja.”

Mactvorld v Bostonu, avgusta leta 1997

Interno sporočilo o povečanju Applovih opcij na delnice je bilo podpisano s “Steve in izvršna ekipa” in kmalu se je v javnosti izvedelo, da Jobs vodi vse produktne sestanke. Po tem in še drugih kazalcih je postalo jasno, da je zdaj globoko vpleten v delovanje Appla, in vrednost Applovih delnic je julija zrasla s 13 dolarjev na 20. Razburjenje se je stopnjevalo, še posebej med Applovimi privrženci, ki so se avgusta leta 1997 v Bostonu zbrali na prireditvi Macworld. Več kot pčt tisoč se jih je še predčasno zbralo, da bi se zgnetli v veliko dvorano v hotelu Park Plaza in poslušali Jobsov uvodni govor. Prišli so, da bi videli vrnitev svojega junaka in da bi izvedeli, ali se je res vrnil, da bi jih spet vodil. ,

Ko se je na velikem platnu prikazala fotografija Jobsa iz leta 1984, je množica navdušeno izbruhnila. “Steve! Steve! Steve!” so vzklikali, še preden je stopil na oder. Ko je končno prišel - v črnem jopiču, beli srajci brez ovratnika in kavbojkah ter s premetenim nasmehom na ustih -, seje razleglo vpitje in so zasvetile bliskavice, kot da gre za rokovsko zvezdo. Sprva jih je skušal pomiriti in jih je opominjal na to, kje je uradno v službi. “Ime mi je Steve Jobs in sem predsednik uprave in glavni direktor Pixarja,” se je predstavil, medtem ko se je na platnu pojavil napis s temi podatki. Potem jim je pojasnil svojo vlogo pri Applu: “Tako kot še mnogi drugi tudi jaz prispevam k temu, da Apple spet spravimo na pravo pot.”

Ko se je sprehajal po odru gor in dol in z daljincem v roki preklapljal med diapozitivi na platnu, pa je postalo jasno, da prav on vodi Apple in ga bo tudi v prihodnje. V dobro pripravljenem govoru je, ne da bi si pomagal z zapiski, občinstvu pojasnil, zakaj je prodaja pri Applu v zadnjih dveh letih padla za 30 %. “Veliko sposobnih ljudi je pri Applu, vendar delajo napačne stvari, ker je načrt napačen,” je rekel. “Vidim ljudi, ki komaj čakajo, da začnejo izvajati dobro strategijo, vendar te sploh ni bilo.” Množica je spet izbruhnila z vzkliki, žvižgi in nazdravljanjem.

Njegovo govorjenje je postajalo vse bolj zagreto in začelje uporabljati izraza “mi” in “jaz” namesto “oni”, ko je omenjal, kaj vse se bo dogajalo pri Applu. “Mislim, da moraš še vedno razmišljati drugače, da kupiš Applov računalnik,” je rekel. “Ljudje, ki jih kupujejo, dejansko razmišljajo drugače. To so kreativni duhovi tega sveta in ti bodo spremenili svet. Mi pa ustvarjamo orodje za tovrstne ljudi.” Ko je poudaril besedico “mi” v tem stavku, se je s konicami prstov na rokah dotaknil svojih prsi.

V sklepu govora, ko je razpravljal o prihodnosti Appla, je še naprej govoril v prvi osebi. “Tudi mi bomo razmišljali drugače in zadovoljevali potrebe ljudi, ki naše izdelke kupujejo od samega začetka. Marsikdo misli, da so nori, mi pa v tej norosti vidimo genialnost.” Množica je skočila na noge ter mu dolgo ploskala in vzklikala; drug drugega so pogledovali z očaranimi pogledi, nekateri so si brisali solze. Jobs jim je zelo jasno dal vedeti, da sta on in “mi” pri Applu eno in isto.

Pakt z Microsoftom

Vrhunec Jobsovega nastopa na Macworldu avgusta leta 1997 je odjeknil kot eksplozija, prišel pa je tako na naslovnico revije Time kot Newsweek. Ob koncu govora je premolknil, daje popil požirek vode, potem pa je nadaljeval bolj umirjeno. “Apple živi v našem ekosistemu,” je rekel. “Potrebuje pomoč drugih partnerjev. Destruktivni odnosi ne koristijo nikomur.” Da bi dosegel dodatni poudarek, je spet prestal in potem pojasnil: “Danes bi rad najavil eno od naših prvih novih partnerstev, zelo pomembno partnerstvo - in to z Microsoftom.” Občinstvo je osuplo zajelo sapo, na platnu pa sta se drug ob drugem pojavila logotipa Appla in Microsofta.

Apple in Microsoft sta se že več kot desetletje dajala glede številnih vprašanj okoli zaščitenih imen in patentnih pravic, do najbolj znamenitega spora pa je prišlo, ko je Microsoft ukradel videz in način uporabe Applovega grafičnega uporabniškega vmesnika. Ravno ko so Jobsa leta 1985 izrivali iz Appla, je Sculley sklenil dogovor, ki je bil tudi nekakšna predaja: Microsoftu so dovolili licenčno uporabo Applovega vmesnika za Windows 1.0, v zameno pa naj bi Microsoft dve leti razvijal Excel izključno za maca. Ko je leta 1988 Microsoft izdal Windows 2.0, so ga pri Applu tožili. Sculley je trdil, da dogovor iz leta 1985 ne velja za Windows 2.0, zaradi dodatnih izboljšav Windows (na primer trika Billa Atkinsona s prekrivanjem oken) pa naj bi bila kršitev še toliko očitnejša. Apple je do leta 1997 izgubil tožbo in vrsto pritožb, posledice tega postopka in grožnje novih tožb pa so ves čas viseli v zraku. Poleg tega je pod predsednikom Clintonom pravosodno ministrstvo proti Microsoftu pripravljalo velikansko protimonopolno tožbo. Jobs je vodilnega tožilca, Joela Kleina, povabil v Palo Alto. Pri kavi mu je rekel, naj si ne dela skrbi s tem, kako bi Microsoft prisilil v resne spremembe. Zadostovalo bi, da bi ga temeljito zaposlili s pravdanjem. Tako bi Apple dobil priložnost, da bi, kakor je pojasnil Jobs, lahko “smuknil mimo Microsofta” in začel ponujati konkurenčne izdelke.

Pod Ameliem je bil spor že zelo resen. Pri Microsoftu se niso želeli zavezati k temu, da bi razvijali Word in Excel za prihodnje macintosheve operacijske sisteme, to pa bi lahko Apple pokopalo. Billu Gatesu je treba priznati, da ni šlo le za maščevanje. Bilo je razurpljivo, da se ne želi zavezati razvoju za prihodnji macintoshev operacijski sistem, ko pa ni bilo videti, da bi kdorkoli, vključno z nenehno spreminjajočim se vodstvom Appla, vedel, kakšen naj bi bil novi operacijski sistem. Takoj potem, ko je Apple kupil NeXT, sta Amelio in Jobs skupaj poletela na obisk k Microsoftu, vendar Gatesu ni bilo čisto jasno, kateri od njiju naj bi bil glavni. Nekaj dni pozneje je telefoniral Jobsu. “Ej, kaj je zdaj to, naj svoje uporabniške programe stavim na naslednji NeXT-ov operacijski sistem?” je vprašal Gates. Jobs je odvrnil “s smešno pripombo na rovaš Gila”, se je spominjal Gates, namignil pa je tudi, da se bo situacija kmalu razjasnila.

Ko je bilo vprašanje vodenja z odhodom Amelia delno razrešeno, je Jobs med prvimi poklical Gatesa. Spominjal seje tega:

Poklical sem Billa in rekel: “Vse skupaj bom preobrnil.” Bill je bil vedno pristranski do Appla. Vpeljali smo ga v posel z uporabniško programsko opremo. Prva Microsoftova uporabniška programa sta bila Excel in Word za maca. Zato sem ga poklical in mu rekel: “Potrebujem pomoč.” Microsoft je ignoriral Applove patente. Rekel sem: “Če vztrajamo s tožbami, lahko čez nekaj let v patentnem sporu dobimo milijardo dolarjev. To veš tudi ti. Vendar Apple ne bo preživel tako dolgo, če bomo imeli vojno, to vem tudi jaz. Dajva zato takoj ugotoviti, kako lahko to razrešimo. Potrebujem le zagotovilo, da bo Microsoft še naprej razvijal za maca, in pa Microsoftov vložek v Apple, tako da boste udeleženi pri našem uspehu.”

Ko sem Gatesu ponovil, kar je povedal Jobs, je potrdil, da to drži. “Imeli smo skupino ljudi, ki je rada delala opremo za maca, in imeli smo radi ta sistem,” seje spominjal Gates. Z Ameliem seje pogajal že šest mesecev, predlogi pa so postajali vse daljši in bolj zapleteni. “Potem pa pride Steve in reče: ‘Hej, pogodba je preveč zapletena. Želim si preprost dogovor. Želim si zagotovilo in želim si vložek.’ In potem sva to sestavila v štirih tednih.”

Gates seje s svojim finančnim direktorjem, Gregom Maffeijem, podal v Palo Alto, da bi se dogovorili o okvirjih pogodbe, potem pa seje Maffei naslednjo nedeljo vrnil sam, da bi poskrbel, še za podrobnosti. Ko je prišel k Jobsu na dom, je Jobs pograbil dve plastenki vode iz hladilnika in peljal Maffeija na sprehod po soseščini Palo Alta. Oba sta bila oblečena v kratke hlače, Jobs je hodil bosonog. Ko sta sedla pred baptistično cerkev, je Jobs izpostavil ključni vprašanji. “Želimo si zagotovilo, da boste izdelovali programsko opremo za maca, in pa investicijski vložek.”

Čeprav so pogajanja stekla hitro, so se glede zadnjih podrobnosti uspeli dogovoriti šele nekaj ur pred Jobsovim govorom na Macworldu v Bostonu. Na govor se je pripravljal v Park Plaza Castlu, ko je zazvonil njegov mobilni telefon. “Zdravo, Bill,” je rekel in besedi sta odmevali po velikem preddverju. Stopil je v kot in govoril tiše, da drugi ne bi slišali. Pogovarjala sta se celo uro. Končno so bile razrešene še preostale točke pogodbe. “Bill, hvala za tvojo podporo tega podjetja,” je rekel Jobs, čepeč v kotu preddverja v kratkih hlačah. “Mislim, daje svet tako boljši.”

Jobs jev govoru opisal podrobnosti dogovora z Microsoftom. Najprej so najbolj zvesti zasikali in zastokali. Še posebej jih je motila Jobsova napoved, da je v skladu z dogovorom “Apple odločil napraviti Internet Explorer privzeti brskalnik v macintoshu”. Občinstvo seje odzvalo z glasnim neodobravanjem, Jobs pa je hitro dodal: “Ker verjamemo v možnost izbire, bomo računalnik opremili tudi z drugimi internetnimi brskalniki, uporabnik pa bo seveda lahko spremenil privzetega, če bo tako želel.” Slišati je bilo nekaj smeha in ploskanja. Občinstvo seje počasi mehčalo, še bolj pa potem, ko je povedal, da bo Microsoft v Apple vložil 150 milijonov in za to prejel delnice brez glasovalne pravice.

Prijetnejše vzdušje pa se je za hip spet razblinilo, ko je Jobs napravil enega od svojih redkih spodrsljajev pri javnem nastopanju. “Danes imam posebnega gosta, ki se nam bo pridružil prek satelitske povezave,” je rekel, in tedaj seje na velikanskem platnu pojavil obraz Billa Gatesa in za-kraljeval nad njim in nad občinstvom. Gates se je prav narahlo smehljal in skoraj je bilo videti, kot da se posmehuje. Občinstvo je v grozi onemelo, sledilo je nekaj klicev in žvižgov neodobravanja. Prizor je tako močno spominjal na oglas z Velikim bratom iz leta 1984, da si skoraj pričakoval (in upal?), da bo ženska z atletsko postavo nenadoma pritekla v dvorano in z natančnim metom kladiva uničila sliko na platnu.

Žal pa je bilo vse resnično in Gates je žačel po satelitski zvezi govoriti z Microsoftovega sedeža, ne da bi se zavedal negodovanja. “Med najbolj razburljivimi, dosežki v mojem življenju je bilo to, kar sem delal s Ste-vom za macintosh,” je povedal s svojim visokirp glasom. Nadaljeval je z opisovanjem nove različice Microsoftovega Officea, ki da ga pripravljajo za macintosh, in občinstvo se je pomirilo ter nato počasi sprejelo novo svetovno ureditev. Gates si je prislužil celo nekaj ploskanja, ko je rekel, da bosta novi različici Worda in Excela “v marsičem boljši od tega, kar smo storili za platformo Windows”.

Jobs je spoznal, daje bila velikanska podoba Gatesa, ki seje vzpenjala nad njim in občinstvom, napaka. “Želel sem, da pride v Boston,” je pozneje rekel. “To je bila moja največja napaka na kateremkoli nastopu, ki sem ga imel. Obupno je bilo, ker sem bil videti majhen, kakor daje vse v

Billovih rokah.” Tudi Gatesu je bilo nerodno, ko je videl posnetek dogodka. “Nisem vedel, da bodo moj obraz predvajali na tako velikanskem platnu,” je rekel.

Jobs je skušal občinstvo pomiriti z vzpodbudnimi besedami, ki sijih ni bil vnaprej pripravil. “Če želimo iti naprej in doseči, da bo Apple spet uspeval, moramo nekaj stvari opustiti,” jim je povedal. “Moramo se odreči prepričanju, da Apple lahko zmaga le tako, da Microsoft izgubi ... Če želimo imeti Microsoftov Office na macintoshu, moramo po mojem prepričanju podjetju, ki Office izdeluje, izkazati nekaj več hvaležnosti.”

Najava o Microsoftu je skupaj z Jobsovim vnovičnim polnokrvnim angažmajem zagotovila toliko potrebno vzburjenje za poživitev Appla. Tega dne seje vrednost Applove delnice povečala za 6,56 dolarja ali 33 odstotkov, in je končala na vrednosti 26,31 dolarja, dvakrat toliko kot na dan, ko je Amelio dal odpoved. S tem enodnevnim skokom se je Applova tržna vrednost povečala za 830 milijonov dolarjev. Družba se je tako vendarle izognila prezgodnji smrti.

PETINDVAJSETO POGLAVJE

RAZMIŠLJAJ DRUGAČE

Jobs kot začasni direktor

Živeli norci

Lee Clow, kreativni direktor pri Chiat/Day, ki je ustvaril odlični videospot ‘1984’ ob lansiranju macintosha, seje na začetku julija leta 1997 vozil po Los Angelesu, ko je zazvonil njegov avtomobilski telefon. Klical je Jobs. “Zdravo, Lee, Steve tukaj,” je rekel. “Veš kaj, Amelio je pravkar dal odpoved. Lahko prideš sem gor?”

Apple je bil v postopku, da izbere novo agencijo, in Jobs ni bil zadovoljen s tem, kar je bil videl. Zato si je želel, da bi pri izbiri upoštevali tudi Clowa in njegovo družbo, ki seje tedaj imenovala TBWA\Chiat\Day. “Moramo dokazati, da Apple še živi,” je rekel Jobs, “in da še vedno pomeni nekaj posebnega.”

Clow mu je rekel, da se ne poteguje za stranke. “Poznaš naše delo,” je rekel. Jobs pa gaje rotil. Težko bi bilo odkloniti vse druge agencije, ki so se potegovale za posel, vključno z BBDO in Arnold Worldwide, ter pripeljati nazaj “stare znance”, kot je rekel Jobs. Clow je pristal na to, da prileti v Cupertino in prinese s seboj nekaj materiala, da bi si ga ogledali. Ko se je Jobs pozneje tega spominjal, je začel jokati.

Ob tem se raznežim, resnično raznežim. Jasno je bilo, da ima Lee Apple neizmerno rad. Nihče ni delal boljših reklam. Že deset let se ni trudil, da bi

pridobil nove stranke. In vendar se je zdaj potrudil, da bi nas prepričal, ker je imel Apple tako rad. S svojo ekipo je prišel na briljantno zamisel, “Razmišljaj drugače”. Bilo je desetkrat bolje od česarkoli, kar so pokazale druge agencije. Ob tem se raznežim in se kar zjokam, ko se tega spominjam, tako zaradi tega, ker je bilo Leeju toliko do tega, kakor zaradi briljantnosti njegove zamisli o ‘drugačnem razmišljanju’. Vsake toliko časa se znajdem v polju čiste nedolžnosti, tako duha kot ljubezni, in vedno se razjokam. Vedno me prevzame. To je bil eden takih trenutkov. Tisto je bilo tako pristno in nedolžno, da tega ne bom nikoli pozabil. Zjokal sem se v svoji pisarni, ko mi je kazal zamisel, in še vedno jokam, ko se tega spomnim.

Jobs in Clow sta se strinjala, da je Apple ena najodličnejših blagovnih znamk, kar jih je, verjetno med petimi najboljšimi, kar zadeva čustveno navezanost, vendar so morali ljudi opomniti, kaj je na njej tako posebnega. Zato so si želeli reklamno kampanjo za blagovno znamko, ne za izdelke. Poudarjala naj ne bi tega, kaj zmorejo računalniki, temveč to, kaj zmorejo ustvarjalni ljudje z njimi postoriti. “Tu ni šlo za hitrost procesorja ali velikost pomnilnika,” seje spominjal Jobs. “Sloje za ustvarjalnost.” Kampanja ni ciljala le na potencialne kupce, temveč tudi na Applove lastne zaposlene: “Mi sami smo pozabili, kdo smo. En način, kako lahko spet ugotoviš, kdo si, je ta, da se spomniš, kdo so tvoji junaki. Tak je bil izvor tiste kampanje.”

Clow in njegova ekipa so poizkusili številne pristope, ki so poveličevali “norce”, ki “razmišljajo drugače”. Napravili so videospot s Sealovo pesmijo ‘Crazy’ (“We’re never gonna survive unless we get a little crazy”), vendar niso mogli dobiti pravic zanjo. Potem so poskušali s posnetkom Roberta Frosta, ki bere ‘Opuščeno pot’, in govori Robina Willi-amsa iz Društva mrtvih pesnikov. Na koncu so sklenili, da sami napišejo besedilo. Začelo seje z: “Živeli norci.”

Jobs je bil tako zahteven kot vedno. Ko je Clow priletel z različico besedila, je vzrojil nad mladim tekstopiscem: “To je sranje!” je zakričal. “To je agencijsko reklamno sranje. Sovražim to!” Mladi tekstopisec seje prvič srečal z Jobsom in je obnemel. Nikoli ni več prišel tja. Tisti pa, ki so uspeli Jobsa prenašati, vključno s Clovvom in njegovima sodelavcema Kenom Segallom in Craigom Tanimotom, pa so v sodelovanju z njim uspeli izdelati pesem, ki mu je ugajala. Izvirna, šestdeset sekund dolga različica se je glasila:

Živeli norci. Posebneži. Uporniki. Nemimeži. Okrogli čepi in kvadratne luknje. Tisti, ki gledajo drugače. Nimajo radi pravil. In ne spoštujejo zatečenega stanja. Lahko jih navajaš, se z njimi ne strinjaš, jih poveličuješ ali zaničuješ. Le ignorirati jih ne moreš. Kajti oni so tisti, ki poskrbijo za spremembe. Človeštvo potiskajo naprej. In medtem ko nekateri v njih vidijo norce, mi vidimo genialnost. Svet spreminjajo ljudje, ki so dovolj nori, da verjamejo, da to lahko storijo.

Jobs je v vseh teh proglasih videl nekaj sebe, nekaj vrstic je celo sam napisal, na primer “človeštvo potiskajo naprej”. V času bostonskega Mac-worlda na začetku avgusta so že imeli grobo različico. Strinjali so se, da še ni dokončna, vendar je Jobs v svojem govoru uporabil nekatere koncepte, na primer ‘razmišljaj drugače’. “Tu tiči zametek briljantne ideje,” je tedaj izjavil. “Pri Applu gre za ljudi, ki razmišljajo zunaj okvirov in želijo uporabljati računalnike pri spreminjanju sveta.”

Da bi ujeli duha filma Društvo mrtvih pesnikov, sta Jobs in Clow želela pridobiti Robina Williamsa, da bi bral spremno besedo. Njegov agent je dejal, da Williams ne sodeluje pri reklamah, zato gaje Jobs skušal dobiti neposredno. Uspel je priklicati njegovo ženo, ta pa igralca ni hotela poklicati na telefon, saj je vedela, kako prepričljiv je Jobs. Razmišljala sta tudi o Mayi Angelou in Tomu Hanksu. Na večerji, prirejeni za zbiranje sredstev za Billa Clintona, je Jobs prosil predsednika, naj pokliče Hanksa in ga pregovori, vendar ta ni pristal. Na koncu so se odločili za Richarda Dreyfussa, predanega ljubitelja Appla.    .»

Poleg televizijskih spotov so pripravili tudi nadvse odmevne časopisne in revijalne oglase. Šlo je za preproste čmo-bele portrete znamenitih zgodovinskih osebnosti in le Applovim logotipom ter besedama ‘Razmišljaj drugače’ v vogalu. Zanimiva posebnost je bila, da pri slikah ni pisalo, za koga gre. Nekatere - Einstein, Gandi, Lennon, Dylan, Picasso, Edison, Chaplin, King - je bilo lahko prepoznati. Pri drugih pa ni bilo tako očitno in ljudje so ugibali ali morda koga vprašali: Martha Graham, Ansel Adams, Richard Feynman, Maria Callas, Frank Lloyd Wright, James Watson, Amelia Earhart.

Pri večini je šlo za osebe, ki jih je Jobs občudoval. Praviloma so bili to ustvarjalni ljudje, ki so kaj tvegali, kljubovali porazu in stavili svojo prihodnost na drugačen pristop. Glede na to, da je bil tudi sam ljubiteljski fotograf, seje potrudil, da so izbrali ustrezne, v javnosti poznane fotografije. “To ni prava fotografija Gandija,” je nekoč rekel Clowu. Clow mu je pojasnil, da je znamenita fotografija Gandija za kolovratom, ki jo je posnela Margaret Bourke-White, v lasti Time-Life Pictures in ni na voljo za komercialne namene. Jobs je zato poklical Normana Pearlstina, glavnega urednika Time Inc., in ga prepričal, da napravijo izjemo. Poklical je tudi Eunice Shriver, da bi prepričala družino, naj mu da na voljo fotografijo njenega brata Bobbyja Kennedyja na turneji po Apalačih, ki jo je imel tako rad, govoril pa je tudi osebno z otroki Jima Hensona, da bi dobil ustrezni posnetek pokojnega očeta Muppetov.

Yoko Ono je klical glede fotografije njenega pokojnega moža, Johna Lennona. Eno mu je poslala, vendar ta ni bila Jobsova najljubša. “Preden smo jo objavili, sem bil v New Yorku, in sem tam šel v majhno japonsko restavracijo, ki jo imam rad, ter ji sporočil, da bom tam,” seje spominjal. Prišla je k njegovi mizi. “Tale je boljša,” je rekla in mu podala kuverto. “Sem si mislila, da vas bom videla in sem jo prinesla s seboj.” Šlo je za znano fotografijo nje in Johna v postelji, s cvetlicami v roki. Pri Applu so potem uporabili to. “Jasno mi je, zakaj se je John zaljubil vanjo,” se je Jobs spominjal.

Spremna beseda, ki jo je bral Richard Dreyfuss, je bila v redu, vendar seje potem Lee Clow domislil nečesa drugega: Kaj, ko bi bral sam Jobs? “Ti to resnično verjameš,” mu je rekel Clow, “zato bi moral to pripovedovati ti.” Jobs je torej sedel v studio, napravili so nekaj posnetkov, in kmalu so imeli rezultat, ki je bil vsem všeč. Niso nameravali izdati, kdo govori, tako kot pri fotografijah niso napisali, za koga gre. Sčasoma naj bi ljudje sami ugotovili, da gre za Jobsa. “Zelo učinkovito bo s tvojim glasom,” je odločitev utemeljeval Clow. “Tako boš utrdil blagovno znamko.”

Jobs se ni mogel odločiti, ali bi uporabil različico z lastnim glasom ali Dreyfussovim. Prišel je večer, ko so morali reklamo poslati. Predvajali naj bi jo med televizijsko premiero Sveta igrač. Kot seje pogosto dogaja

lo, Jobs ni maral, da je prisiljen v neko odločitev. Clowu je naročil, naj

pošlje obe različici; tako je imel časa še do jutra, da se odloči. Zjutraj je telefonsko sporočil, naj uporabijo različico z Dreyfussom. “Če uporabimo moj glas, bodo ljudje mislili, da je reklama o meni,” je rekel Crowu. “Kar pa ni res. O Applu je.”

Odkar je bil Jobs odšel s komune z jablanovim nasadom, seje imel za otroka protikulture, podobno pa je gledal tudi na Apple. V reklamah, kot sta ‘Razmišljaj drugače’ in ‘1984’, je skušal Applovo blagovno znamko predstaviti tako, daje utrjevala njegovo uporništvo, celo potem, ko je bil že milijarder, ljudje njegove generacije in njihovi otroci pa so se s tem prav tako lahko identificirali. “Od takrat, ko sem ga spoznal še kot mladeniča, je vedno imel neverjeten občutek za to, kako si želi s svojo blagovno znamko vplivati na ljudi,” je rekel Clow.

Zelo malo drugih podjetij in korporacijskih voditeljev - morda pa sploh nobeden - je ne bi odneslo z neverjetno predrznostjo, da svojo blagovno znamko enačijo z Gandijem, Einsteinom, Picassom in dalajlamo. Jobs je znal ljudi spodbujati k temu, da so se imeli za protikorporacijske, ustvarjalne, inovativne upornike že samo zaradi tega, ker uporabljajo določeno vrsto računalnika. “Steve je ustvaril edino blagovno znamko v računalniški panogi, povezani z življenjskim slogom,” je rekel Larry Elli-son. “Ljudje se ponašajo z nekaterimi znamkami avtomobilov, ki jih posedujejo, na primer porschejem, ferrarijem, priusom, kajti veljalo naj bi, da to, kakšen avto vozijo, pove nekaj o njih samih. Podoben odnos imajo lastniki Applovih izdelkov do svojih računalnikov.”

Jobs je od začetka kampanje o ‘drugačnem razmišljanju’ pa vse do takrat, ko je .nehal delati pri Applu, vsako sredo popoldne prirejal tri ure dolge sestanke s svojimi vodilnimi sodelavci iz reklamne agencije, trženja in odnosov z javnostjo. “Na vsem svetu ni direktorja, ki bi se toliko ukvarjal s trženjem kot Steve,” je rekel Clow. “Vsako sredo odobri vsako novo reklamo, oglas in reklamni pano.” Ob koncu sestanka je Clowa in njegova kolega iz agencije, Duncana Milnerja in Jamesa Vincenta, pogosto peljal v dobro varovani oblikovalski studio, da so videli, kakšne izdelke razvijajo. “Zelo se zagreje, ko nam razkazuje, kaj je novega,” je rekel Vincent. Ko je tako z mojstri za trženje delil svojo ljubezen do izdelkov že med samim nastajanjem, je zagotovil, da je bil skoraj vsak oglas, ki so ga izdelali, prežet z njegovimi čustvi.

iCEO

Medtem ko so pripravljali oglas o ‘drugačnem razmišljanju’, si je tudi Jobs vzel nekaj časa za drugačno razmišljanje. Odločil se je, da bo uradno prevzel vodenje podjetja, vsaj začasno. Dejansko je bil glavni vse od Amelievega odhoda pred desetimi tedni, vendar uradno le kot svetovalec, naziv začasnega direktorja pa je imel Fred Anderson. 16. septembra 1997 je Jobs najavil, da bo poskusno prevzel položaj začasnega direktorja -‘interim CEO’, oziroma, kot so seveda to začeli pisati, iCEO. Ni imel niti plače, niti ni podpisal pogodbe. Pri njegovih dejanjih pa ni bilo prav nič poskusnega. Vodil je, in to kot absolutist.

Se isti teden je v veliki dvorani zbral pomembnejše ljudi pri Applu ter priredil piknik s pivom in vegansko hrano, da bi proslavili njegov novi položaj in nove oglase. Imel je kratko bradico in je hodil bos, oblečen pa je bil v kratke hlače. “Okoli deset tednov sem spet pri Applu in sem medtem trdo delal,” je dejal. Videti je bil utrujen, vendar odločen. “Kar skušamo storiti, ni nepomembno. Skušamo se vrniti k temelju odličnih izdelkov, odličnemu trženju in odlični distribuciji. Apple seje žal odmaknil od dobrih temeljev.”

Jobs in uprava sta še nekaj nadaljnjih tednov iskala stalnega direktorja. Pojavila so se različna imena - George M. Fischer iz Kodaka, Sam Pal-misano iz IBM-a, Ed Zander iz Sun Microsystems -, vendar večina ni želela resno razmišljati o tem, da bi prevzela položaj direktorja, če bi Jobs ostal dejavni član uprave. V časniku San Francisco Chronicle so poroča

li, daje Zander odklonil, ker ni želel, da bi mu “Steve gledal čez ramo in spreminjal njegove odločitve”. Nekoč sta Jobs in Ellison grdo naplahtala svetovalca za računalništvo, ki seje prijavljal za položaj. Poslala sta mu sporočilo, češ da so ga izbrali, kar je povzročilo tako smeh kot zadrego, ko seje v časopisih pojavila novica, da sta se le poigravala z njim.

Decembra je že bilo jasno, da seje Jobsov položaj kot iCEO spremenil iz začasnega (interim) v trajnega (indefinite). Nemoteno je še naprej vodil podjetje, uprava pa je potihoma nehala iskati. “Vrnil sem se k Applu in skoraj štiri mesece skušal s pomočjo agencije najti direktorja,” se je spominjal. “Vendar niso našli pravega človeka in zato sem na koncu ostal. Apple tedaj ni bil v takem položaju, da bi zanimal koga resnično dobrega.”

Jobs se je potem soočil s težavnostjo vodenja dveh podjetij. Ko se je tega spominjal, je svoje zdravstvene težave pripisal prav tistim napornim časom:

Bilo je naporno, resnično naporno, najtežji čas mojega življenja. Imel sem mlado družino in imel sem še Pixar. Na delo sem odhajal ob sedmih zjutraj in se vračal ob devetih zvečer, ko so bili otroci že v postelji. Bil sem tako utrujen, da se dobesedno nisem mogel niti pogovarjati. Nisem se mogel pogovarjati z Laurene. Lahko sem le pol ure gledal televizijo in ob tem vegetiral. Zaradi tega me je skoraj pobralo. S črnim Porschejevim kabrioletom sem se vozil v Apple in Pixar in sem dobil ledvične kamne. Pohitel sem v bolnišnico, tam so mi v zadnjico dali injekcijo demerola in sčasoma sem jih izločil.

Čim bolj se je Jobs poglabljal v Apple, tem bolj je spoznaval, da se ne bo mogel umakniti. Ko so Michaela Della na neki računalniški razstavi vprašali, kako bi ukrepal, če bi bil Steve Jobs in bi prevzemal Apple, je odvrnil: “Zaprl bi firmo in vrnil denar delničarjem.” Jobs mu je poslal elektronsko sporočilo: “Direktorji bi morali imeti nekaj sloga,” je napisal. “Vidim, da vi niste tega mnenja.” Rad je podpihoval rivalstvo in s tem krepil samozavest svojih ljudi. Tako je bil storil z IBM-om in Microsoftom in zdaj tudi z Dellom. Ko je sklical svoje vodilne sodelavce, da bi vzpostavil boljši sistem proizvodnje in distribucije, je v sejno sobo postavil povečano sliko Michaela Della s tarčo na obrazu. “Pazi se nas, Michael,” je rekel in iz sodelavcev izvabil vzklike odobravanja.

Ena od Jobsovih strasti je bila vzpostavljanje močnega, dolgoživega podjetja. Ko je bil star dvanajst let in je poleti delal pri Hevvlett-Packardu, je spoznal, da se v dobro vodenem podjetju inovacije porajajo hitreje kot pri še tako ustvarjalnem posamezniku. “Odkril sem, da je najboljša inovacija lahko tudi podjetje oz. način, kako je organizirano,” se je spominjal. “Organizacija podjetja je nekaj veličastnega. Ko sem dobil priložnost, da se vrnem k Applu, sem spoznal, da brez podjetja ne morem nič, zato sem sklenil ostati in ga na novo vzpostaviti.”

Uničevanje klonov

Eno od nenehnih vprašanj okoli Appla je bilo, ali naj licencira operacijski sistem drugim podjetjem, tako kot je to počel Microsoft s svojim Windo-ws. Wozniak je tak pristop zagovarjal vse od začetka. “Imeli smo najbolj prekrasen operacijski sistem,” je rekel, “a če si ga želel imeti, si moral kupiti našo strojno opremo za dvojno ceno. To je bilo narobe. Morali bi bili izračunati primemo ceno za licenciranje operacijskega sistema.” Alan Kay, zvezdnik iz Xerox PARC, ki je v Apple prišel leta 1984, je prav tako navijal za licenciranje macovega operacijskega sistema. “Ljudje, ki se ukvarjajo s programsko opremo, vedno delajo z več platformami, ker si želiš, da bi delovalo na vsem,” se je spominjal. “S Stevom sva se o tem veliko prepirala in to je bil verjetno moj največji spor, v katerem sem izgubil pri Applu.”

Bill Gates, ki si je nabiral velikansko premoženje z licenciranjem Microsoftovega operacijskega sistema, je leta 1985, prav takrat, ko so tam odstavljali Jobsa, pozval Apple, da tudi oni tako storijo. Gates je menil, da bi Microsoft lahko zaslužil z uporabniško programsko opremo, na primer Wordom in Excelom, za uporabnike macintosha in njegovih klonov, tudi če bi Apple Microsoftu odvzel nekaj kupcev operacijskega sistema. “Resno sem se trudil, da bi jih prepričal, naj se posvetijo licenciranju,” se je spominjal. Sculleyju je na to temo poslal uradno elektronsko sporočilo. “Računalniška industrija seje znašla na točki, ko je nemogoče, da bi Apple iz svoje inovativne tehnologije napravil standard brez podpore drugih izdelovalcev osebnih računalnikov, s čimer bi dosegli tudi ustrezno kredibilnost,” je zapisal. “Apple bi moral licencirati macintoshe-vo tehnologijo trem ali petim pomembnim izdelovalcem, da bi lahko proizvajali z macom združljive računalnike.” Odgovora ni prejel, zato je napisal še eno sporočilo, v katerem je navedel nekaj podjetij, za katera je menil, da bi lahko klonirala maca, in dodal: “Pri licenciranju bi rad pomagal, kolikor lahko. Prosim, pokličite me.”

Apple seje do leta 1994 upiral licenciranju macintoshevega operacijskega sistema, potem pa je tedanji direktor, Michael Špindler, dovolil dvema majhnima družbama, Power Computing in Radius, da začneta izdelovati klone macintosha. Ko je Apple prevzel Amelio, je dodal še Mo-torolo. Poteza se je izkazala za poslovno močno vprašljivo. Apple je za vsak prodani računalnik dobil 80 dolarjev licenčnine, vendar s tem niso uspeli razširiti trga, temveč so kloni najedli prodajo Applovih zmogljivejših računalnikov, pri katerih so imeli do 500 dolarjev dobička.

Jobsovo nasprotovanje klonom pa ni bilo le poslovno, do tega je imel še globlji odpor. Po enem od njegovih temeljnih načel naj bi bili strojna in programska oprema tesno povezani. Rad je obvladoval vse vidike svojega življenja, pri računalnikih pa je to lahko dosegel le tako, da je prevzel odgovornost za prav vse podrobnosti uporabniškega doživetja.

Ko se je torej vrnil k Applu, je bila ena od njegovih prioritet, da ustavi kloniranje macintoshev. Ko so julija 1997, nekaj tednov po tem, ko je Jobs pomagal izriniti Amelia, končali novo različico macovega operacijskega sistema, Jobs ni dovolil izdelovalcem klonov, da bi svoje računalnike nadgradili na ta sistem. Šef podjetja Power Computing, Stephen ‘King’ Kahng, je organiziral proteste v podporo kloniranju, ko se je tistega avgusta Jobs pojavil na bostonskem Macvvorldu, in je javno svaril, da bo macintoshev operacijski sistem propadel, če ga Jobs ne bo več licenci-ral. “Če se platforma zapre, je z njo konec,” je rekel Kahng. “Popolno uničenje. Zaprtost je poljub smrti.”

Jobs se s tem ni strinjal. Telefoniral je Edu Woolardu in mu povedal, da se Apple umika iz licenčnega posla. Uprava je pristala in septembra so se s Power Computingom uspeli dogovoriti, da se ti za plačilo 100 milijonov dolarjev odrečejo licenci, Apple pa je dobil tudi dostop do podatkov njihovih kupcev. Kmalu zatem je Jobs odpovedal licenčne pravice tudi vsem .drugim izdelovalcev klonov. “Ničesar ni bilo bolj neumnega, kakor da smo pustili drugim podjetjem, da izdelujejo slabšo strojno opremo, z našim lastnim operacijskim sistemom pa nam zmanjšujejo prodajo,” je rekel pozneje.

Krčenje produktnih linij

Ena od Jobsovih pomembnih odlik je bila, da se je znal zbrati. “Prav tako pomembno seje znati odločiti, kaj storiti, kakor to, česa ne,” je rekel. “To velja za podjetja, velja pa tudi za izdelke.”

Temu načelu je začel slediti, čim se je vrnil k Applu. Nekega dne je med sprehodom po hodnikih srečal mladega diplomanta Wharton School, kije bil Ameliev pomočnik, in ta mu je rekel, da končuje s svojim delom. “Odlično, kajti potrebujem nekoga, ki bo opravljal težaška dela,” mu je rekel Jobs. Njegova nova naloga je bila, daje delal zapiske, ko seje Jobs sestajal z ducati produktnih ekip pri Applu, si dal pojasniti, kaj počnejo in jih primoral v zagovarjanje odločitve, zakaj naj bi nadaljevali z njihovim projektom ali razvojem izdelka.

Pridobil je tudi prijatelja, Phila Schillerja, ki je bil nekoč delal pri Applu, zdaj pa je bil pri podjetju za grafično programsko opremo, Macromedia. “Steve je v konferenčni sobi, kjer je bilo prostora za dvajset ljudi, skliceval sestanke ekip. Te so prišle s tridesetimi ljudmi in predvajale prikaze s PovverPointom, česar pa Steve ni maral,” se je spominjal Schiller. Ena od prvih stvari, ki jih je Jobs storil pri produktnih sestankih, je bila prepoved PowerPointa. “Sovražim to, kako ljudje uporabljajo prikaze z diapozitivi, namesto da bi razmišljali,” se je Jobs pozneje spominjal. “Ljudje so se soočali s problemom, tako da so pripravili lepo predstavitev. Želel sem, da se poglobijo, predelajo stvari za mizo, ne pa da prikazujejo množico lepih sličic. Ljudje, ki jim je jasno, o čem govorijo, ne potrebujejo PowerPointa.”

Na sestankih seje pokazalo, kako neosredotočen je postal Apple. Podjetje je izdelovalo številne različice vsakega izdelka zgolj zaradi birokratske vztrajnosti in pa zato, daje zadovoljilo muhe prodajalcev v trgovinah. “Bilo je noro,” se je spominjal Schiller. “Zaslepljene ekipe so izdelovale na tone izdelkov, večinoma ničvrednih.” Imeli so ducat različic macinto-sha, vsako z drugo begajočo številko, od 1400 do 9600. “Tri tedne so mi vse to pojasnjevali,” je rekel Jobs. “Ni mi bilo jasno.” Na koncu je začel zastavljati preprosta vprašanja, na primer: “Za katero različico naj rečem prijateljem, naj si jo kupijo?”

Ko ni prejel preprostih odgovorov, je začel ukinjati modele in izdelke. Kmalu jih je ukinil kar 70 %.”Ste pametni fantje,” je rekel eni od skupin. “Ne bi smeli izgubljati časa s tako ničvrednimi izdelki.” Številne inženirje je jezila ta taktika krčenja, zaradi katere so tudi odpustili veliko zaposlenih. Jobs pa je pozneje zatrjeval, da so dobri inženirji, tudi nekateri taki, ki so jim ukinili projekte, to cenili. Septembra 1997 je na enem od kolegijev rekel: “Prišel sem s sestanka z ljudmi, ki smo jim pravkar ukinili izdelek in so bili naravnost srečni, saj so končno dojeli, kam za vraga gremo.”

Po nekaj tednih je imel Jobs končno dovolj. “Stojte!” je zavpil med pomembno sejo produktne strategije. “To je noro.” Zgrabil je pisalo, odkorakal do table ter potegnil vodoravno in navpično črto, da je belino razdelil na štiri kvadrate. “Tole potrebujemo,” je nadaljeval. V vrhnja kvadrata je napisal ‘potrošniško’ in ‘profesionalno’, v spodnja pa ‘namizno’ in ‘prenosno’. Njihova naloga je, tako je rekel, da napravijo štiri odlične izdelke, enega za vsak kvadrant. “V prostoru je zavladala popolna tišina,” seje spominjal Schiller.

Tudi na septembrski seji uprave je zavladala tišina, ko je Jobs predstavil svoj načrt. “Gil nas je na vsaki seji nagovarjal k večjemu in večjemu številu izdelkov,” seje spominjal Woolard. “Trdil je, da potrebujemo več izdelkov. Steve pa je zdaj rekel, da jih potrebujemo manj. Narisal je štiri kvadrate in nam rekel, da se moramo osredotočiti nanje.” Uprava se je sprva upirala. Rekli so mu, da je tvegano. “Lahko to naredim,” je rekel. Uprava glede nove strategije sploh ni glasovala. Jobs je imel vajeti v rokah in je drvel neustavljivo naprej.

Inženirji in menedžerji pri Applu so se tako nenadoma močno osredotočili le na štiri področja. Za profesionalni namizni kvadrant so se ubadali z izdelovanjem power macintosha G3, za profesionalno prenosno področje je bil powerbook G3. Za potrošniški namizni računalnik seje pričelo delo na napravi, ki se bo razvila v imac. Za potrošniško prenosno napravo pa se bodo posvetili temu, kar bo postalo ibook. Mali ‘i’ v imenih naj bi po Jobsovi razlagi poudarjal, da bodo naprave bre^šivno integrirane z internetom.

Večje osredotočenje je pomenilo, da se je podjetje umaknilo z drugih področij, na primer tiskalnikov in strežnikov. Leta 1997 je Apple prodajal barvne tiskalnike stylewriter, ki so bili v temelju različica Hewlett-Pac-kardovega deskjeta. HP je največ zaslužil s prodajo kaset z barvilom. “Ne razumem,” je Jobs dejal na produktni seji. “Prodate jih milijon in s tem ne zaslužite? To je smešno.” Zapustil je sejno sobo in poklical vodjo HP-ja. Predlagal je, da prekinejo dogovor, Apple se umakne iz posla s tiskalniki in ga prepusti le HP-ju. Potem seje vrnil v sejno sobo in najavil svojo odločitev. “Steve je preučil situacijo in je takoj spoznal, da moramo stopiti ven iz okvirov,” seje spominjal Schiller.

Najbolj vidna odločitev je bila, daje dokončno ukinil newtona, osebni digitalni pripomoček s skoraj dobrim prepoznavanjem ročne pisave. Jobs gaje sovražil, ker je šlo za Sculleyjev projekt, ker naprava ni bila popolna in ker je na splošno sovražil naprave s pisalom. Že na začetku leta 1997 je skušal prepričati Amelia, da ga ukine, vendar je Amelio le skušal odcepiti oddelek. Konec leta 1997 je bil newton še vedno prisoten. Pozneje je opisal, kaj je razmišljal:

Če bi bil Apple v boljšem stanju, bi se pripravil do tega, da ugotovim, kako newton spraviti v red. Nisem zaupal ljudem, ki so ga vodili. Čutil sem, da tehnologija ni samo slaba, vendar je bila napačno vodena. Ko sem ga ukinil, sem sprostil nekaj dobrih inženirjev, ti pa so lahko potem šli delat na nove mobilne naprave. In sčasoma nam je uspelo, ko smo se lotili iphonov in ipada.

Boljše osredotočanje je rešilo Apple. Jobs je v prvem letu, ko je bil spet nazaj, odpustil več kot tri tisoč ljudi, kar seje ugodno poznalo na bilanci podjetja. V fiskalnem letu, ki se je končalo, ko je Jobs septembra leta 1997 postal začasni direktor, je Applova izguba znašala 1,04 milijarde dolarjev. “Še kakih devetdeset dni, pa bi bili plačilno nesposobni,” se je spominjal. Na Macworldu januarja leta 1998 v San Franciscu je Jobs stopil na oder, kjer se je Amelio osmešil leto dni poprej, in govoril o novi produktni strategiji. Imel je košato brado, nosil je usnjen jopič. Ob tej priložnosti je prvič končal govor s stavkom, ki je potem zanj postal tako značilen: “Za konec pa še nekaj ...” Tokrat je bilo to ‘še nekaj’ “Razmišljaj dobiček”. Ko je to izrekel, je množica izbruhnila s ploskanjem. Po dveh letih hudih izgub je bil Apple v zadnjem četrtletju spet pozitiven, z dobičkom 45 milijonov dolarjev. V celotnem fiskalnem letu 1998 je dobiček znašal 309 milijonov. Jobs seje tako vrnil, Apple pa tudi.

ŠESTINDVAJSETO POGLAVJE

OBLIKOVALSKA NAČELA

Studio Jobsa in Iva

Jony Ive

Ko je Jobs takoj potem, ko je septembra leta 1997 postal začasni direktor, zbral svoje vodilne ljudi, da bi jih spodbudno nagovoril, je bil med poslušalci tudi energičen tridesetletni Britanec, ki je vodil Applovo oblikovalsko ekipo. Jonathan Ive, vsi so ga klicali Jony, je nameraval dati odpoved. Sit je bil obsedenosti podjetja z dobičkom, namesto da bi se menili za oblikovanje izdelkov. Potem, ko je poslušal Jobsa, si je premislil. “Zelo jasno se spominjam, kako je Steve najavil, da naš cilj ni samo zaslužiti, temveč izdelovanje odličnih izdelkov,” seje spominjal. “Odločitve, kijih sprejemaš-na osnovi te filozofije, so povsem drugačne od teh, ki smo jih bili sprejemali pri Applu.” Med Ivom in Jobsom je kmalu zrasla vez, iz katere se je potem razvilo najbolj neverjetno partnerstvo industrijskega oblikovanja v tistih časih.

Ive je odraščal v Chingfordu, kraju na severovzhodnem konpu Londona. Njegov oče je bil srebrar, poučeval pa je na krajevni višji šoli. “Odličen mojster je,” se je spominjal Ive. “Vsak božič mi je podaril en dan svojega časa v šolski delavnici med božičnimi počitnicami, ko ni bilo nikogar tam, in mi pomagal izdelati, karkoli sem si zaželel.” Edini pogoj je bil, daje moral sam narisati, kar je nameraval izdelati. “Vedno sem imel občutek za lepoto tistega, kar je ročno izdelano. Spoznal sem, daje najpomembnejša skrb, ki jo v to vložimo. Resnično čutim le prezir, ko vidim, daje kaj napravljeno brez prave pozornosti.”

Ive seje vpisal na tehniško šolo v Nevvcastlu, posti čas in poletja pa je prebil pri oblikovalcih. Ena od njegovih stvaritev je bila pisalo s kroglico na vrhu, s katero se je bilo zabavno igrati. Lastnik je bil s peresom tako dobil lahkotno čustveno povezavo. Za diplomsko nalogo je iz povsem bele plastične mase oblikoval mikrofon in slušalko za sporazumevanje s slušno prizadetimi otroki. Oblikoval je tudi bankomat in zaobljen telefon; oba izdelka sta prejela nagrado Royal Society of Arts. Za razliko od nekaterih drugih oblikovalcev ni le pripravljal lepih skic, temveč se je posvetil tudi tehnični plati in delovanju sestavnih delov. Med študijem je prišel do pomembnega spoznanja, ko je imel priložnost oblikovati z ma-cintoshem. “Odkril sem maca in sem čutil povezavo z ljudmi, ki so izdelovali to napravo,” seje spominjal. “Nenadoma sem dojel, kaj je podjetje oziroma kaj naj bi bilo.”

Po diplomi je v Londonu sodeloval pri ustanovitvi oblikovalske firme Tangerine, ta pa je potem dobila svetovalni posel pri Applu. Leta 1992 se je preselil v Cupertino in se zaposlil v oblikovalskem oddelku Appla. Leta 1996, leto dni pred vrnitvijo Jobsa, je postal vodja oddelka, vendar ni bil zadovoljen. Amelio ni bil posebno zagret za oblikovanje. “Izdelkom nismo posvečali dovolj pozornosti, ker smo skušali kar se da veliko zaslužiti,” je rekel Ive. “Od nas oblikovalcev so zahtevali le model tega, kakršen naj bi bil izdelek videti na zunaj, potem pa so ga inženirji čim ceneje izdelali. Bil sem na tem, da dam odpoved.”

Ko je Jobs prevzel vodstvo in imel svoj spodbudni nagovor, se je Ive odločil, da ostane. Jobs je sicer prvotno razmišljal o svetovno znanih oblikovalcih od zunaj. Govoril je z Richardom Sapperjem, ki je oblikoval IBM thinkpad, in Giorgettom Giugiarom, ki je oblikoval ferrari 250 in maserati ghibli. Potem pa se je sprehodil po Applovem oblikovalskem studiu in se navezal na priljudnega, zagretega in zelo resnega Iva. “Razpravljala sva o pristopu do oblik in materialov,” seje Ive spominjal. “Bila sva na isti valovni dolžini. Nenadoma sem dojel, zakaj imam rad to podjetje.”

Ivu je bil na začetku nadrejen Jon Rubinstein, ki gaje Jobs privedel, da je vodil oddelek za strojno opremo, vendar se je med Ivom in Jobsom

razvila nenavadno močna in neposredna vez. Redno sta začela skupaj ko-

Esiti, Jobs pa je ob koncu dneva zahajal v Ivov oblikovalski studio na klepet. “Jony je imel poseben status,” je rekla Laurene Powell. “Prihajal je k p nam domov in naši družini sta se zbližali. Steve do njega nikoli ni namerno grob. Večina ljudi v Jobsovem življenju je zamenljivih. Jony pa ne.” Jobs mi je takole opisal svoje spoštovanje do Iva:

Jonyjev pomen je bil velikanski, ne le za Apple, temveč tudi za širši svet. Grozljivo pameten je na vse mogoče načine. Razume podjetništvo, trženje. Stvari dojame v hipu, kar tako. Bolje od kogarkoli drugega razume jedro našega dela. Če sem pri Applu s kom imel duhovno vez, je bil to gotovo Jony. Večino izdelkov sva si izmislila skupaj, potem pa pritegnila še druge in rekla: “Ej, kaj mislite o tem?” Stvari razume tako v širino kot do najmanjših podrobnosti. Razume tudi, da Apple proizvaja izdelke. Ni samo oblikovalec. Zato dela neposredno zame. Ima večjo operativno vlogo od kogarkoli drugega z izjemo mene. Nihče mu ne more zapovedati, kaj naj dela, ali ga odpoditi. Tako sem to nastavil.

Kot večina oblikovalcev je Ive rad preučil filozofijo in posamezne korake pri konkretnem oblikovalskem projektu. Za Jobsa je bil postopek bolj intuitiven. Izbiral je modele in skice, ki so mu ugajale, in zavrgel tiste, ki mu niso. Ive je sledil tem namigom in razvil koncepte, ki jih je Jobs blagoslovil.

Ive je zelo cenil nemškega industrijskega oblikovalca Dieterja Ramsa, kije delal pri firmi za elektronske aparate Braun. Ramsje zagovarjal pristop “manj, vendar bolje”, Weniger aber besser, z Jobsom pa sta se prav tako veliko ukvarjala z vsakim novim modelom, da bi ugotovila, kako ga lahko napravita še bolj preprostega. Odkar so v Applovi prvi brošuri zapisali “Največja dovršenost je v preprostosti”, je Jobs težil k preprostosti, ki izhaja iz obvladanja, ne pa ignoriranja kompleksnosti. “Če želiš kaj napraviti preprosto,” je rekel, “resnično razumeti, kaj se skriva v globinah, in priti do lepih rešitev, je potrebnega veliko napornega dela.”

V Ivu je Jobs našel tovariša, s katerim je lahko iskal resnično preprostost, ne le površinske. Ive je v svojem oblikovalskem studiu takole opisal svojo filozofijo:

Zakaj predpostavljamo, da je preprosto tudi dobro? Ker moramo pri izdelkih imeti občutek, da jih obvladamo. Ko v kompleksnost vneseš urejenost, najdeš način, kako si izdelek lahko podrediš. Preprostost ni samo v videzu.

Ne gre samo za minimalizem ali odsotnost navlake. Gre za prodiranje skozi globine kompleksnosti. Za pravo preprostost je treba iti resnično globoko. Če na primer na napravi ni nobenega vijaka, lahko dobiš nadvse zapleten izdelek. Pravilnejši pristop je, da greš s preprostostjo globlje, tako da dojameš o izdelku vse, tudi to, kako ga izdelujejo. Globoko moraš razumeti bistvo izdelka, da se lahko znebiš nebistvenih delov.

Jobs in Ive sta si delila to temeljno načelo. Oblikovanja nista videla le kot zunanji videz izdelka. Moralo je odražati bistvo izdelka. “Večini ljudi oblikovanje pomeni le zunanji blišč,” je Jobs povedal za Fortune kmalu potem, ko je vzel vajeti pri Applu v svoje roke. “Zame pa je bil to povsem zgrešen pogled. Oblikovanje je duša človeške stvaritve, ki se na koncu izrazi v zapovrstnih zunanjih plasteh.”

Zaradi vsega tega je bil postopek oblikovanja pri Applu neločljivo povezan s tehničnim načrtovanjem in izdelovanjem izdelka. Ive je opisal, kako je bilo to pri Applovem powermacu. “Želeli smo se znebiti vsega, razen tistega, kar je bilo absolutno bistveno,” je rekel. “To smo lahko storili le s popolnim sodelovanjem med oblikovalci, razvijalci izdelka, inženirji in proizvajalci. Spet in spet smo se vračali na začetek. Ali resnično potrebujemo tisti sestavni del? Ga lahko pripravimo do tega, da izvaja funkcijo preostalih štirih delov?”

Jobs in Ive sta jasno videla povezavo med oblikovanjem izdelka, njegovim bistvom in izdelavo, ko sta potovala po Franciji in obiskala prodajalno s kuhinjsko opremo. Ive je v roke prijel nož, ki ga je cenil, potem pa ga razočarano odložil. Jobs je storil enako. “Oba sva opazila kapljico strjenega lepila med ročajem in rezilom,” seje spominjal Ive. Razpravljala sta o tem, kako je izdelava uničila sicer dobro oblikovanje noža. “Ni nam do tega, da bi si predstavljali, kako so noži, ki jih uporabljamo, zlepljeni,” je rekel Ive. “Stevu in meni ni vseeno za take stvari, saj to pokvari čistost in odvrača od bistva nečesa takega, kot je kos kuhinjskega orodja. Enak pogled imava na to, kako je treba napraviti izdelke, da so videti pristni in popolni.”

Pri večini drugih podjetij je oblikovanje pogojeno s tehnično izdelavo. Inženirji pojasnijo svoje specifikacije in zahteve, oblikovalci pa potem pripravijo primerna ohišja. Pri Jobsu je postopek praviloma potekal v nasprotni smeri. V prvih letih Appla je odobril oblikovanje ohišja prvega macintosha, inženirji pa so potem morali plošče in sestavne dele primerno izdelati.

Ko so ga izrinili, seje postopek pri Applu vrnil k tehnični pogojenosti. “Preden se je vrnil Steve, so inženirji rekli: ‘Tu imate drobovje - procesor, disk -, oblikovalci pa so vse to morali vstaviti v ustrezno škatlo,” je povedal šef Applovega trženja, Phil Schiller. “Ko tako delaš, narediš obupne izdelke.” Ko pa se je Jobs vrnil in se povezal z Ivom, se je tehtnica spet nagnila na stran oblikovalcev. “Steve nam je nenehno vcepljal v glavo, da je oblikovanje neločljivi del tega, zaradi česar bomo odlični,” je rekel Schiller. “Oblikovanje je spet diktiralo tehnično izvedbo in ne nasprotno.”

Tu in tam se je to slabo obrestovalo, kakor na primer v primeru, ko sta Jobs in Ive vztrajala pri zahtevi, daje rob pri iphonu 4 iz kosa matiranega aluminija, čeprav je inženirje skrbelo, da bo to motilo delovanje antene. Ponavadi pa je prepoznavnost oblikovanja - pri imacu, ipodu, iphonu in ipadu - Apple razločevala od drugih izdelovalcev in ga po Jobsovi vrnitvi popeljala do tako sijajnih uspehov.

Znotraj studia

Oblikovalski studio, v katerem kraljuje Jony Ive, leži v pritličju zgradbe

Jt

na naslovu Infinite Loop št. 2 na Applovem zemljišču. Stekla prostorov so zatemnjena, težka vrata opremljena z močno ključavnico. Takoj pri vhodu je zastekljena sprejemnica, kjer vstop varujeta dva pomočnika. Celo višji zaposleni pri Applu nimajo vstopa brez posebnega dovoljenja. Z Ivom sva večino intervjujev za to knjigo opravila drugje, nekega dne leta 2010 pa je uredil, da sem lahko popoldne prebil pri ogledovanju studia in razpravljanju o tem, kako z Jobsom tam sodelujeta.

Na levo od vhoda je ločen prostor z mizami za mlade oblikovalce, na desni je razsežni glavni prostor s šestimi dolgimi mizami, kjer razstavljajo izdelke, ki so v razvoju, in se z njimi ukvarjajo. Za glavnim prostorom je studio za računalniško oblikovanje, opremljen z delovnimi postajami, od tod pa se pride v prostor z modelimimi napravami, ki to, kar se izrisuje na zaslonih, oblikujejo v modele iz penaste plastične mase. Še naprej od tod je komora za robotsko barvanje, kjer modeli dobijo bolj dokončno podobo. Oprema je industrijsko asketska, kovinsko sive barve. Listje na drevesih zunaj pred okni meče svetlobne in senčne vzorce na zatemnjena okna. V ozadju je mogoče slišati tehno in džezovsko glasbo.

Ko je bil Jobs še zdrav, sta z Ivom skoraj vsak dan tam kosila in se potem popoldne sprehajala po studiu. Potem ko je vstopil, sije lahko ogledal izdelke na mizah, skušal občutiti, kako se skladajo z Applovo strategijo, in otipaval porajajoče se oblike. Ponavadi sta hodila okoli sama, medtem ko so drugi oblikovalci dvigovali pogled s svojega dela, sicer pa so se spoštljivo držali ob strani. Če je Jobs imel kakšno konkretno vprašanje, je morda poklical vodjo mehaničnega oblikovanja ali katerega od drugih Ivovih pomočnikov. Če ga je kaj vzburilo ali sprožilo misli o poslovni strategiji, je morda prosil direktorja operacij Tima Cooka ali vodjo trženja Phila Schillerja, da se jima pridružita. Ive je opisal običajni postopek:

Velika soba v studiu je edini prostor v podjetju, kjer si lahko ogledaš vse, kar se razvija. Ko pride Steve, sede za eno od teh miz. Če na primer delamo na novem iphonu, pograbi stol in se začne poigravati z različnimi modeli, jih otipavati, in izjavlja, kateri mu najbolj ugaja. Potem skupaj pregledava še preostale mize, da vidi, v katero smer se razvijajo izdelki. Tako lahko dobi pregled nad celotnim podjetjem, nad vsem, o čemer smo razmišljali - iphonom in ipadom, imacom in prenosnikom. Tako bolje vidi, kje podjetje troši energijo in kako so zadeve povezane. In lahko vpraša: “Je to smiselno, kajti tole nas kar veliko stane?” in podobno. Vidi lahko povezave med stvarmi, kar je pri velikem podjetju kar težko. Ko si ogleduje modele na teh mizah, lahko vidi prihodnost za naslednja tri leta.

Velik del postopka oblikovanja zavzema pogovarjanje, dialog med ogledovanjem modelov in igranjem z njimi. Nerad preučuje kompleksne risbe. Želi si videti in si otipati modele. Prav ima. Sam sem še vedno presenečen, ko napravimo model in potem spoznamo, da je zanič, čeprav so računalniške upodobitve videti odlične.

Rad zahaja sem, ker je tu mimo in prijetno. Če si vizualna oseba, je tu pravi raj. Nobenih formalnih revizij oblikovanja nimamo, zato tudi ni pomembnih točk odločanja. Odločanje je zvezno. Ker oblikovanje nenehno postopno spreminjamo in nimamo nobenih neumnih predstavitev, ne prihaja do večjih nesporazumov.

Nekega dne je Ive nadzoroval oblikovanje novega evropskega vtiča in priključka za macintosh. Na ducate pobarvanih modelov iz penaste plastike, vsak za malenkost drugačen, je bilo pripravljenih na ogled. Marsikomu bi se zdelo nenavadno, da bi se vodja oblikovanja ukvarjal s takimi zadevami, vendar je bil vpleten celo Jobs. Odkar je bil dal za apple II izdelati poseben napajalnik, se ni ukvarjal le s tehničnimi vidiki takih de-i lov, temveč tudi oblikovalskimi. Njegovo ime je navedeno na patentu za beli napajalnik za macbook, prav tako pa za magnetni priključek, ki tako prijetno klikne. Na začetku leta 2011 je naveden kot eden od izumiteljev pri 212 različnih Applovih patentih v Združenih državah.

Ive in Jobs sta se veliko ukvarjala celo s pakiranjem Applovih izdelkov in tudi za to vložila patente. Ameriški patent št. D558572, odobren 1. januarja leta 2008, za škatlo ipoda nano, vključuje štiri risbe, na katerih je videti, kako je naprava lepo ugnezdena, ko škatlo odpremo. Patent št. D596485 je bil 21. julija leta 2009 izdan za pakiranje iphona s trdnim pokrovom in majhnim svetlečim pladnjem v notranjosti.

Mike Markkula je Jobsa že zelo zgodaj podučil, da ljudje kljub nasprotnim trditvam knjigo ocenjujejo tudi po ovitku ter da mora tudi pakiranje pri Applu sporočati, da se v notranjosti skriva pravi zaklad. Kupci Applovih izdelkov dobro poznajo občutek, ko odprejo lepo izdelano škatlo in najdejo izdelek prijetno in vabljivo vložen v notranjosti, pa naj gre za ipod mini ali macbook pro. “S Stevom sva veliko časa porabila za načrtovanje pakiranja,” je rekel Ive. “Sam nadvse rad odpiram pakete. Pripraviš obred odpiranja, daje tako izdelek videti bolj poseben. Pakiranje je lahko predstava, lahko pripoveduje zgodbo.”

Ive je s svojim občutljivim umetniškim značajem včasih zameril Jobsu, da si je lastil preveč zaslug, kar je pogosto motilo tudi druge sodelavce. Bilje tako navezan na Jobsa, da gaje ta lahko hitro prizadel. “Pregledoval je na primer moje zamisli in včasih rekel: ‘To je zanič. To ni posebno

dobro. Tole mi je všeč,’” je povedal Ive. “Pozneje pa sem sedel med občinstvom in poslušal, kako o stvareh razlaga, kakor da se jih je sam domislil. Sam sem nadvse natančen glede tega, od kod prihaja kaka zamisel, in imam zvezke, polne svojih zamisli. Zato boli, ko si nekdo prilasti zasluge za katerega od mojih načrtov.” Iva je tudi jezilo, ko so v javnosti Jobsa prikazovali kot edinega, ki ima pri Applu kako zamisel. “Zaradi tega je podjetje ranljivo,” je iskreno rekel Ive. Potem pa je za trenutek premolknil in priznal Jobsu vlogo, ki jo je dejansko odigral. “Pri številnih drugih podjetjih se zamisli in odlično oblikovanje izgubijo v celotnem postopku,” je rekel. “Moje zamisli in zamisli moje ekipe bi bile povsem nepomembne, ko bi ne bilo Steva, da nas je priganjal, delal z nami in nas popeljal skozi ves odpor, tako da smo zamisli oblikovali v končne izdelke.”

SEDEMINDVAJSETO POGLAVJE

iMAC

Pozdravljeni (spet)

Nazaj v prihodnost

Sodelovanje med Jobsom in Ivom je prvi veličastni oblikovalski uspeh obrodilo pri imacu, namiznem računalniku, namenjenem potrošniškemu trgu domače rabe, ki so ga predstavili maja leta 1998. Jobs je imel določene zahteve. Izdelek naj bi bil celovit, s tipkovnico, monitorjem in računalnikom, ki bi ga lahko uporabljali takoj, ko bi ga vzeli iz škatle. Naprava bi morala biti oblikovana razpoznavno, tako da bi jasno izražala blagovno znamko, stala pa naj bi okoli 1200 dolarjev. (V tistem času se nobeden od Applovih računalnikov ni prodajal za manj kot 2000 dolarjev.) “Naročil nam je, naj se vrnemo h koreninam macintosha iz leta 1984, kije bil taka celovita naprava,” seje spominjal Schiller. “To je pomenilo, da morata oblikovalski in inženirski oddelek tesno sodelovati.” Prvotno so načrtovali ‘omrežni računalnik’, pojem, ki gaje zagovarjal Larry Ellison iz Oracla: cenen terminal brez diska, ki bi se uporabljal pretežno za povezovanje v internet in druga omrežja. Applov finančni direktor pa je želel, da dodajo tudi disk in tako dobijo računalnik, primeren za rabo doma. Jobs je na to sčasoma pristal.

Jon Rubinstein, odgovoren za strojno opremo, je mikroprocesor in drobovje powermaca G3, Applovega visoko zmogljivega profesionalnega računalnika, priredil za predlagano novo napravo. Imela naj bi disk in

CD-pogon, Jobs in Rubinstein pa sta se razmeroma smelo odločila, da ne dodajo običajnega disketnega pogona. Jobs je navajal izjavo hokejske zvezde Wayna Gretzkyja: “Drsaj tja, kamor se pomika plošček, ne tja, kjer je bil.” Bilje nekoliko pred časom, vendar je pozneje večina računalnikov disketni pogon res opustila.

Ive in njegov glavni pomočnik Danny Coster sta začela skicirati futuristične oblike. Jobs je brezbrižno zavrnil ducat modelov iz pene, ki sta jih prvotno pripravila, vendar je Ive vedel, kako ga počasi voditi naprej. Strinjal seje, da nobeden od njih dejansko ni povsem ustrezen, pokazal pa je na enega, ki naj bi bil po njegovem obetaven. Bil je zaobljene, lahkotne oblike in ni bil videti kot navaden čok, pritrjen na mizo. “Videti je, kot da seje pravkar pojavil na mizi ali pa se pripravlja, da skoči z nje in nekam odide,” je rekel Jobsu.

Do naslednjega prikaza je igrivi model še preoblikoval. Tokrat je Jobs, s svojim običajnim dvojiškim pogledom na svet, navdušeno izjavil, da mu je všeč. Vzel je prototip iz penaste plastike in ga začel nositi s seboj po prostorih podjetja ter ga kazal članom uprave in ožjim sodelavcem, ki jim je zaupal. Apple je v svojih oglasih proslavljal veličino tega, da znajo razmišljati drugače, vendar doslej še niso prikazali ničesar, kar bi bilo kaj dosti drugačno od drugih računalnikov. Končno pa je Jobs imel nekaj novega.

Plastično ohišje, ki sta ga predlagala Ive in Coster, je bilo zeleno modro, da je spominjalo na barvo morja. Pozneje so to barvo poimenovali bondi modro, po barvi morja ob avstralski obali s tem imenom. Plastika je bila prozorna, daje bilo mogoče videti v notranjost. “Želeli smo pričarati občutek, da se lahko računalnik spreminja glede na potrebe, nekako tako kot kameleon,” je rekel Ive. “Zato nam je bilo prozorno ohišje všeč. Lahko je bilo obarvano, vendar ni bilo statično. In dajalo je vtis predrznosti.”

Tako v resnici kot v prispodobi je prozornost povezovala notranjo zgradbo računalnika z zunanjim oblikovanjem. Jobs je vedno vztrajal pri tem, da morajo biti vrste čipov na ploščah tiskanega vezja videti lepo, čeprav jih ne bo nihče nikoli videl. Zdaj pa jih bodo videli. Skozi prozorno ohišje je bilo mogoče videti vso skrb, ki je bila vložena v izdelavo vseh sestavnih delov računalnika in njihovo razporeditev v notranjosti. Igriva oblika je sporočala preprostost, hkrati pa je razkrivala globine, ki so mogoče le pri resnični preprostosti.

A celo preprostost plastičnega ohišja ni bila brez resnih kompleksnosti. Ive in njegova ekipa so sodelovali s korejskimi proizvajalci ohišij, da bi jih kar se da izpopolnili, obiskali so celo tovarno žele bonbonov, da bi preučili, kako prozorne materiale privlačno obarvati. Strošek za vsak kos ohišja je bil 60 dolarjev, trikrat toliko kot za navadno računalniško ohišje. Pri drugih podjetjih bi verjetno zahtevali predstavitve in raziskave, s katerimi bi lahko ugotovili, ali se bo prodaja s prozornim ohišjem dovolj povečala, da upravičuje dodatni strošek. Jobs ni zahteval nobene take raziskave.

Pika na ‘i’ pri oblikovanju je bila ročica, vgrajena v ohišje. Bila je bolj igriva in simbolična kot pa funkcionalna. To je bil vendar namizni računalnik in ljudje ga ne bodo veliko prenašali. Ive pa je pozneje pojasnil:

V tistih časih ljudem tehnologija še ni bila toliko domača. Če pa si se česa bal, se tega ne boš niti dotaknil. Kar predstavljam si lahko, da bi se moja mama računalnika bala. Zato sem si rekel, če ga opremimo z ročajem, bo računalnik bolj domač. Ročaj je dostopen, intuitiven. Vabi, da ga primes. Daje občutek, da imaš moč nad računalnikom. Žal pa je izdelava ugreznje-nega ročaja zelo draga. V starem Applu bi me preglasovali. Ko pa je Steve to videl, je rekel: “To je super!” in prav to je tisto, zaradi cesarje Steve tako velik. Nisem mu pojasnil, kaj sem razmišljal, vendar je takoj dojel. Takoj je razumel, daje to del imacove prijaznosti in igrivosti.

Jobs se je moral ubraniti pomislekov s strani Rubinsteina in inženirjev v proizvodnji zaradi stroškovnih problemov, povezanih z Ivovimi estetskimi željami in različnimi oblikovalskimi posebnostmi. “Ko smo to pokazali inženirjem,” je rekel Jobs, “so našteli osemintrideset razlogov, zakaj tega ne morejo storiti. Odvrnil sem jim: ‘Ne, ne, to bomo naredili.’ Vprašali so, zakaj. Rekel sem jim: ‘Ker sem jaz direktor in mislim, da lahko to naredimo.’ In tako so nekoliko nejevoljno to naredili.”

Jobs je prosil Leeja Clowa, Kena Segalla in druge iz agencije TBWA\ Chiat\Day, da priletijo do Appla in si ogledajo, kaj se pripravlja. Popeljal jih je v varovane prostore studia in teatralno razkril Ivov prozorni zaobljeni model, ki je bil še najbolj videti kot kaj iz The Jetsons, animirane televizijske nanizanke o življenju v prihodnosti. Za trenutek jim je vzelo sapo. “Bili smo kar precej šokirani, vendar nismo mogli odkrito spregovoriti,” se je spominjal Segali. “Razmišljali smo: ‘Moj bog, ali se zavedajo, kaj počnejo?’ Bilo je tako radikalno.” Jobs jih je prosil, da predlagajo ime. Segal seje vrnil s petimi predlogi, med njimi tudi ‘imac’. Jobsu sprva nobeno ni bilo všeč, zato je Segal teden dni pozneje imel nov seznam, rekel pa je, da se agencija še vedno nagiba k ‘imacu’. Job je odvrnil: “Ta teden nisem več proti, še vedno pa mi ni všeč.” Ime je potem dal napisati na nekaj prototipov in se postopno navadil nanj. In tako je računalnik postal imac.

Ko se je približeval rok za dokončanje imaca, se je v polni moči spet pokazal Jobsov vzkipljivi temperament, še posebno, ko se je soočal z vprašanji proizvodnje. Na enem od produktnih sestankov so mu povedali, da ne gre dovolj hitro. “Jobs je vzrojil, tako kot že tako pogostokrat,” se je spominjal Ive. Šel je okoli mize in napadal vse po vrsti, začenši z Ru-binsteinom. “Saj veste, da skušamo rešiti podjetje,” je kričal, “vi pa zdaj to onemogočate!”

Tako kot seje zgodilo pri prvotnem macintoshu, je tudi imacova ekipa le uspela, ravno še pravi čas za veliko najavo. Še pred tem pa je Jobs še enkrat eksplodiral. Ko je bil čas, da se pripravijo na javno predstavitev, je Rubinstein pripravil dva delujoča prototipa. Jobs končnega izdelka še ni bil videl. Ko je videl prototipa na odru, je zagledal gumb pod zaslonom na prednji strani. Pritisnil je nanj in odprl seje predalček za vstavljanje plošče CD. “Kaj za vraga je to?!?” je vprašal, ne prav vljudno. “Nihče ni ničesar rekel,” se je spominjal Schiller, “saj je bilo jasno, da ve, kaj je predal za CD.” Jobs se je tako še naprej jezil. Računalnik bi moral imeti le režo za vstavljanje plošče, je rekel, takšno, kakršno so že imeli avtomobili višjega razreda. “Steve, točno takle pogon sem ti pokazal, ko sva govorila o delih,” je pojasnil Rubinstein. “Ne, nikoli ni bilo nobenega predala, samo reža,” je trdil Jobs. Rubinstein ni popustil. Jobsov bes se ni polegel. “Skoraj sem se zjokal, ker ni bilo več časa, da bi kaj spremenili,” seje spominjal pozneje.

Priprave so prekinili in nekaj časa je kazalo, da bo Jobs preklical lansi-ranje izdelka. “Ruby me je pogledal, kot bi hotel reči: ‘Sem jaz nor ali

kaj?’” seje spominjal Schiller. “Prvič sem se s Stevom pripravljal na lan-siranje proizvoda in prvič sem bil priča temu njegovemu pogledu: ‘Če ni vse prav, pa ne bomo lansirali.’” Končno so se dogovorili, da predal zamenjajo s pogonom z režo pri naslednji različici imaca. “Z lansirajem

Igrem naprej, če mi obljubite, da preidemo na različico z režo, kolikor hitro bo mogoče,” je ihtavo rekel.

Težave so bile tudi z videom, ki gaje nameraval prikazati. V njem Jo-ny Ive opisuje svoje razmišljanje glede oblikovanja in se vpraša: “Kakšen računalnik bi imeli Jetsonovi? To je kot prihodnji včeraj.” Sledil je dve sekundi dolg odlomek iz risanke, v katerem Jane Jetson gleda v videoza-slon, potem pa še eden z Jetsonovimi, ki se smejijo ob božični smreki. Eden od asistentov produkcije je Jobsu rekel, da bodo odlomka morali odstraniti, saj pri Hanna-Barberi niso dali dovoljenja, da ju lahko uporabijo. “Pustite ju notri,” je Jobs bevsknil nanj. Asistent mu je pojasnil, da so proti temu zakoni. “Me ne briga,” je odvrnil Jobs. “Uporabili ju bomo.” Odlomka sta ostala.

Lee Clow je pripravljal vrsto revijalnih oglasov in ko je Jobsu poslal poskusne odtise, ga je ta jezno poklical po telefonu. Po njegovem se je modra barva v oglasu razlikovala od barve imaca. “Nimate pojma, kaj počnete!” je kričal. “Nekoga drugega bom dobil, da pripravi oglase, kajti tole je zanič.” Clow je ugovarjal. Primerjaj ju, je rekel. Jobs, ki ni bil na delovnem mestu, je trdil, da ima prav, in je še naprej kričal. Sčasoma ga je Clow pripravil do tega, daje oglase primerjal z originalnimi fotografijami. “Končno sem mu dokazal, daje modra modra.” Več let pozneje se je na diskusijski tabli spletne strani Gavvker o Stevu Jobsu pojavila sledeča pripoved nekoga, ki je delal v trgovini Whole Foods v Palo Altu le ne-

Jr

kaj sto metrov od Stevovega doma: “Vozil sem nakupovalne vozičke s parkirišča v trgovino, ko sem na parkirnem prostoru za invalide videl srebrn mercedes. V njem je Steve Jobs kričal v svoj avtomobilski telefon. To je bilo tik preden so v javnosti predstavili prvega imaca in prepričan sem, da sem slišal: ‘Ni ... modra ... prekleto! Dovolj!!!’”

Kot vedno seje Jobs tudi za to javno predstavitev obsedeno pripravljal. Potem ko je eno od priprav ustavil, ker je bil jezen zaradi predalčka za CD, je nadaljnje priprave razvlekel, da bi zagotovil kar se da odlično predstavo. Spet in spet je šel skozi trenutek vrhunca, ko naj bi se spreho-

dil čez oder in rekel: Pozdravite novega imaca.” Želel je, daje osvetlitev popolna, tako da bi bila prozornost novega računalnika očitna. Po nekaj ponovitvah pa še vedno ni bil zadovoljen; ponavljala sta se njegova obsedenost in nezadovoljstvo, ki ju je doživljal Sculley zaradi odrske osvetlitve pred lansiranjem prvotnega macintosha leta 1984. Ukazal je, da so luči močnejše in se prej prižgejo, a tudi s tem ni bil zadovoljen. Stekel je dol v sredino dvorane, sedel na sedež in noge naslonil na sedež pred seboj. “Ponavljajmo toliko časa, dokler ne bo v redu, prav?” je rekel. Spet so poskusili. “Ne, ne,” se je pritoževal Jobs. “To sploh ne deluje.” Naslednjič so bile luči dovolj svetle, vendar so se prižgale prepozno. “Počasi sem že naveličan tega,” je zarenčal Jobs. Končno seje imac ravno prav zasvetil. “To! Točno to! To je odlično!” je zaklical Jobs.

Leto dni poprej je Jobs z uprave odslovil Mika Markkulo, svojega mentorja in partnerja. Ker pa je bil tako ponosen na to, kar je bil storil z imacom, in pa zaradi sentimentalnosti do prvotnega macintosha, je povabil Markkulo na ogled. Na Markkulo je nova naprava napravila močan vtis. Pomisleke je imel le glede miške, ki jo je bil oblikoval Ive. Markkula je rekel, daje videti kot hokejski plošček in da ljudem ne bo všeč. Jobs se ni strinjal, vendar se je izkazalo, da ima Markkula prav. Glede vsega drugega, je rekel Markkula, je računalnik fenomenalen, tako kot je bil njegov predhodnik.

Lansiranje, 6. maja 1998

Ob lansiranju prvotnega macintosha leta 1984 sije Jobs zamislil novo vrsto predstave: nastop novega izdelka kot epohalni dogodek, z vrhuncem, med katerim se nebo odpre, svetloba posveti navzdol, angeli zapojejo, zbor izbranih pa pritegne z ‘alelujo’. Za veličastno predstavitev izdelka, za katerega je upal, da bo rešil Apple in spet preoblikoval naravo osebnega računalništva, je Jobs simbolično izbral dvorano Flint v De Anza Community Collegeu v Cupertinu, prav tisto, ki jo je uporabil leta 1984. Nameraval je pripraviti tako odlično predstavitev, ki bo razblinila vse dvome, navdihnila sodelavce, spodbudila podporo med razvijalci in vlila energijo v trženje nove naprave. Vse to pa je pripravljal tudi zato, ker je užival v vlogi impresarija. Priprava odlične predstavitve ga ni vzburjala nič manj od same najave novega odličnega izdelka.

Na samem začetku je pokazal svojo sentimentalno stran in velikodušno omenil tri ljudi, ki jih je bil povabil in so sedeli v ospredju. Od vseh seje bil odtujil, vendar sije zdaj spet želel, da so zraven. “Apple sem osnoval s Stevom Wozniakom v garaži svojih staršev, in Steve je danes z nami,” je rekel in pokazal nanj, daje občinstvo zaploskalo. “Pridružil se nama je še Mike Markkula in kmalu zatem naš prvi predsednik, Mike Scott,” je nadaljeval. “Oba sta danes tu. In nihče od nas ne bi bil tukaj, če ne bi bilo teh treh.” Oči so se mu rahlo zasolzile, medtem ko je občinstvo spet močneje zaploskalo. V občinstvu so bili tudi Andy Hertzfeld in večina prvotne macove ekipe. Jobs se jim je nasmehnil. Prepričan je bil, da bodo ob tej predstavi ponosni.

Potem ko je prikazal razpredelnico Applove strategije novih izdelkov in nekaj diapozitivov o zmogljivostih novega računalnika, je bil pripravljen, da razkrije novega otročiča. “Takšni so videti današnji računalniki,” je dejal, ko se je na velikem platnu za njim prikazala slika vrste škatlastih računalnikov in monitorjev bež barve. “In zdaj imam čast, da vam pokažem, kakšni bodo videti odslej.” Potegnil je kos blaga z mize na sredini odra in razkril novi imac, da seje zasvetil v soju luči, ki so se pravočasno prižgale. Pritisnil je na miško in na zaslonu so se, tako kot ob predstavitvi izvirnega macintosha, druga za drugo hitro prikazale podobe vseh čudovitih stvari, ki jih je računalnik zmogel. Na koncu se je na zaslonu prikazala beseda ‘pozdravljeni’ (hello) v isti igrivi pisavi kot pri macinto-shu leta 1984, tokrat pa se je pod njo v oklepajih pojavila še besedica ‘spet’ (again). Sledilo je gromko ploskanje. Jobs seje umaknil korak nazaj in ponosno zrl na svojega novega macintosha. “Videti je kot z drugega planeta,” je rekel in občinstvo se je zasmejalo. “Prekrasnega planeta. Planeta, kjer imajo boljše oblikovalce.”

Tako je Jobs spet izdelal nov ikonični izdelek; ta naj bi bil znanilec novega tisočletja in je izpolnjeval napoved o drugačnem razmišljanju. Namesto škatel bež barve, zmešnjave kablov in debelega priročnika je ponujal prijazno in srčno napravo, prijetno za dotik ter lepo in sijajno, kot kak čudovit sadež. Lahko si jo zgrabil za ročaj in jo dvignil iz lepe bele škatle ter jo preprosto priključil na hišno električno omrežje. Ljudje, ki so se dotlej bali računalnikov, so si ga zdaj želeli, in želeli so si ga postaviti v prostor, kjer bi ga lahko drugi videli in jim ga morda celo zavidali. “Kos strojne opreme, v katerem se spajata lesk znanstvene fantastike s kičasto igrivostjo dežnička v koktajlu,” je zapisal Števen Levy v News-weeku, “ni le najbolj zanimivo oblikovan računalnik zadnjih let, temveč tudi uspešna potrditev, da seje prvotno sanjsko podjetje prebudilo iz dolgega sna.” V Forbesu so zapisali, da gre za “uspeh, ki spreminja podobo računalništva”, pojavil pa seje celo John Sculley in izjavil: “Uporabil je isto preprosto strategijo, s katero je bil Apple tako uspešen pred 15 leti: napravi uspešen izdelek in ga promoviraj z izvrstnim marketingom.” Negodovanje je bilo slišati samo z enega konca. Medtem ko je imac nabiral pohvale, je Bill Gates zagotavljal finančnim analitikom, da gre za modno muho, ki bo hitro minila. “Edina stvar, v kateri Apple zdaj vodi, so barve,”je rekel in pokazal na PC z Windows, ki gaje za šalo pobarval na rdeče. “Mislim, da jih bomo kmalu ujeli.” Jobs je bil besen in je povedal novinarju, da se Gatesu, človeku, ki mu je javno oponesel, daje povsem brez okusa, niti sanja ne, zakaj je imac toliko privlačnejši od drugih računalnikov. “Naši tekmeci se motijo, ko mislijo, da gre za modo in za zunanji videz,” je rekel. “In potem si rečejo: Bomo še mi malo pobarvali tale klump od računalnika in bomo tudi mi imeli nekaj takega.”

imac so začeli prodajati avgusta leta 1998, cena pa je znašala 1299 dolarjev. V prvih šestih tednih so prodali 278.000 kosov, do konca leta pa kar 800.000, tako daje bil to najhitreje prodajani Applov računalnik dotlej. Zelo pomemben je bil podatek, daje kar 32 % prodaje šlo ljudem, ki so si prvič v življenju kupili računalnik, 12 % pa ljudem, ki so dotlej uporabljali računalnike s sistemom Windows.

Ive je poleg bondi modre kmalu pripravil še štiri nove sijoče barve za imace. Ponudba istega računalnika v petih barvah je seveda pomenila velikanski izziv za proizvodnjo, inventar in distribucijo. Pri večini podjetij, tudi pri ‘starem’Applu, bi opravili raziskave in veliko zasedali, da bi temeljito preučili stroške in koristi. Ko pa je Jobs ugledal nove barve, je bil prevzet od navdušenja in je v oblikovalski studio poklical še druge vodilne ljudi. “Uporabili bomo celo vrsto barv!” jim je razburjeno povedal. Ko so odšli, se je Ive osuplo spogledal s svojo ekipo. “Povsod drugod bi tako odločitev sprejeli šele po nekaj mesecih,” se je spominjal. “Steve je to opravil v pol ure.”

Jobs je želel opraviti še eno pomembno spremembo pri imacu: znebiti se je moral osovraženega pladnja za CD-plošče. “Pogon z režo sem videl na vrhunskem Sonyjevem stereu,” je rekel, “zato sem šel k proizvajalcem pogona in se dogovoril, da za nas izdelajo tak pogon za različico imaca, ki naj bi šla v proizvodnjo devet mesecev pozneje.” Rubinstein gaje skušal prepričati, da bi si premislil. Napovedal je, da se bodo pojavili pogoni, s katerimi bo mogoče na plošče tudi zapisovati glasbo, ne pa je le predvajati z njih, najprej pa bodo na voljo v izvedbi s predalčkom in šele pozneje z režo. “Če se odločiš za reže, boš vedno v zaostanku pri tehnologiji,” je trdil.

“Ni mi mar, to hočem,” je Jobs usekal nazaj. Kosila sta v restavraciji s sušijem v San Franciscu in Jobs si je zaželel, da pogovor nadaljujeta med sprehodom. “Želim, da meni na ljubo vgradiš pogon z režo,” je rekel Jobs. Rubinstein je to seveda upošteval, izkazalo pa se je, da so bili njegovi pomisleki utemeljeni. Panasonic je kmalu izdelal CD-pogon, ki je zmogel tudi zapisovati glasbo, sprva pa je bil na voljo le za računalnike, ki so imeli klasične predalčke za vlaganje plošč. Posledice tega so se poznale še nekaj let: Apple ni mogel pravočasno zadovoljiti uporabnikov, ki so si želeli zapisovati glasbo, po drugi strani pa je bilo podjetje s tem prisiljeno v inovacije in smele poteze, da bi preskočilo tekmece, ko se je Jobsu končno posvetilo, da mora prodreti na trg glasbe.

fr

• .**

OSEMINDVAJSETO POGLAVJE

IZVRŠNI DIREKTOR

v

Se vedno nor po vseh teh letih

Tim Cook

Ko se je Steve Jobs vrnil k Applu ter v svojem prvem letu izdelal oglase o drugačnem razmišljanju in imacu, se je potrdilo to, kar je večina ljudi že vedela: daje lahko kreativen in vizionarski. To je bil pokazal že tedaj, ko je bil pri Applu prvič. Manj jasno pa je bilo, ali zna voditi podjetje. Tega namreč prvič nikakor ni pokazal.

Jobs seje vrgel na posel z realističnim pristopom in nadvse pozoren za podrobnosti, ter s tem presenetil vse tiste, ki so bili vajeni njegovega fantazijskega prepričanja, da zanj ne veljajo nujno pravila tega sveta. “Postal je menedžer, kar ni isto kot izvršnik ali vizionar, in to me je prijetno presenetilo,” seje spominjal Ed Woolard, predsednik uprave, ki gaje zvabil nazaj.

Njegova menedžerska mantra je bila ‘osredotočenje’. Ukinil je odvečne produktne linije in odstranil nebistvene značilnosti novega operacijskega sistema, ki so ga razvijali. Ni več vztrajal pri tem, da morajo vse izdelovati v lastnih tovarnah, temveč je vse, od plošč tiskanega vezja do končnih računalnikov, dajal izdelovati zunanjim izvajalcem. Dobavitelje pa je pripravil do nadvse natančnega in discipliniranega izvajanja naročil. Ko je prevzel Apple, so imeli v skladiščih za več kot dva meseca inventarja, več kot katerokoli drugo tehnološko podjetje. V računalništvu se tehnologija hitro spreminja, zato so take zaloge pomenile za 500 milijonov dolarjev manjši dobiček. Do začetka leta 1998 je zmanjšal skladiščne zaloge na en mesec.

Jobsov uspeh je imel svojo ceno, saj njegov osebni repertoar ni obsegal mehke diplomacije. Ko se je odločil, da Airbome Express rezervnih delov ne dobavlja dovolj hitro, je ukazal nekemu menedžerju pri Applu, da z njimi prekine pogodbo. Ko je menedžer ugovarjal, češ da bi jih zaradi tega oni lahko tožili, je Jobs odvrnil: “Povejte jim, da ne bodo nikoli več dobili niti centa od nas, če se bodo zajebavali z nami.” Menedžerje dal odpoved, doživeli so tožbo in leto dni je trajalo, da so vse uredili. “Moje opcije na delnice bi bile vredne 10 milijonov dolarjev, če bi ostal,” je rekel menedžer, “vendar mi je bilo jasno, da tega ne bi prenesel, poleg tega pa bi me tako ali tako odpustil.” Novemu distributerju so naročili, da inventar zmanjša za 75 % in je to tudi storil. “Pod Stevom Jobsom niso prenašali nobenega odstopanja,” je rekel direktor distributerja. Ko je nekoč podjetje VLSI Technology imelo težave s pravočasno dobavo zadostnega števila čipov, je Jobs vdrl na sestanek in začel kričati, da so “preklete brezjajčne riti”. Podjetje je čipe vendarle dobavilo pravočasno, vodilni ljudje pa so si dali izdelati jopiče in nanje našiti žaljivko, s katero jih je bil Jobs ozmerjal.

Po treh mesecih pod Jobsom Applov operativni direktor ni več prenesel pritiska in je dal odpoved. Jobs je skoraj leto dni sam vodil operacije, saj so se mu vsi kandidati, s katerimi se je pogovarjal, zdeli preveč “staromodni”. Želel je dobiti nekoga, ki bi znal postaviti tovarne in vzpostaviti dobavne "verige po načelu pravočasnosti, kot je storil Michael Dell. Potem pa je leta 1998 spoznal Tima Cooka, vljudnega sedemintridesetletnega dobavnega menedžerja pri Compaqu. Taje potem postal njegov šef operacij pa tudi partner v ozadju pri vodenju Appla. Jobs seje spominjal:

Tim Cook je prihajal s področja nabav, to pa je prav tisto ozadje, ki smo ga potrebovali. Spoznal sem, da povsem enako gledava na stvari. Na Japonskem sem videl veliko tovarn po načelu pravočasnosti, eno sem postavil za maca in eno pri NeXT-u. Vedel sem, kaj si želim, potem sem spoznal Tima, in on si je želel isto. Začela sva sodelovati in kaj kmalu sem mu povsem zaupal, da bo vedel, kaj storiti. Imel je enako vizijo kot jaz in lahko sva se sporazumevala na visoki strateški ravni, tako da sem lahko preprosto pozabil na veliko stvari, razen če je prišel in me nanje opomnil.

Cook je bil sin ladjedelniškega delavca in je odraščal v Robertsdalu v Alabami, majhnem kraju med Mobilom in Pensacolo, pol ure vožnje od obale Mehiškega zaliva. Na univerzi v Aubumu je študiral industrijsko tehnologijo, potem poslovne vede na univerzi Duke, nadaljnjih dvanajst let pa je delal pri IBM-u v ‘raziskovalnem trikotniku' v Severni Karolini. Ko se je Jobs z njim pogovarjal glede zaposlitve pri Applu, je šele dobro začel delati pri Compaqu. Vedno je bil nadvse logične vrste človek in Compaq se je zdel bolj smiselna izbira za zaposlitev od Appla, vendar ga je prevzel Stevov žar. “Pet minut po tem, ko sem se prvič usedel s Ste-vom, sem bil pripravljen zavreči previdnost in logiko in se pridružiti Applu,” je povedal pozneje. “Intuicija mi je govorila, da imam enkratno priložnost, da se pridružim Applu in začnem delati za tega ustvarjalnega genija.” Tako je tudi storil. “Inženirji se naučijo, da se odločajo analitično, vendar včasih ne gre drugače, kakor da se zaneseš na intuicijo.” Njegova vloga pri Applu je bila udejanjanje Jobsove intuicije, in to je počel s svojo običajno marljivostjo. Ni bil poročen in se je predano posvetil delu. Večinoma je vstajal ob 4:30, pregledal in pošiljal elektronska sporočila, potem eno uro prebil v telovadnici, tako da je bil na delovnem mestu malo čez 6. uro. Vsako nedeljo je zvečer priredil konferenco po telefonu, da seje pripravil na naslednji teden. V podjetju, kjer je bil direktor nagnjen k čustvenim izbruhom in napadom besnila, je Cook obvladoval situacije popolnoma mimo, s pomirjujočim južnjaškim naglasom in tihimi pogledi. “Čeprav je Cook sposoben tudi veselega razpoloženja, je njegov obraz običajno nekoliko namrščen, in nima ravno pretiranega smisla za humor,” je Adam Lashinsky zapisal v reviji Fortune. “Znanje po tem, da je med sestanki nagnjen k dolgim, nerodnim premolkom, ko je mogoče slišati le šuštenje ovitka, ki ga trga z energijskih ploščic, kijih nenehno je.”

Na sestanku so Cooku kmalu potem, ko je prišel v službo, povedali o težavah z enim od Applovih kitajskih dobaviteljev. “To je pa res slabo,” je rekel. “Morali bi imeti nekoga na Kitajskem, da bi to urejal.” Trideset minut pozneje je pogledal proti operativnemu izvršniku, ki je sedel za mizo, in hladno vprašal: “Zakaj ste še tu?” Mož je vstal, se odpeljal naravnost na sanfranciško letališče in si kupil letalsko vozovnico za Kitajsko. Postal je eden najvišjih Cookovih pomočnikov.

Cook je zmanjšal število najpomembnejših Applovih dobaviteljev s sto na štiriindvajset, jih prisilil v boljše dogovore, če so želeli obdržati posel, številne od njih prepričal, da so se preselili v bližino Applovih tovarn, in zaprl deset izmed devetnajstih Applovih skladišč. S tem, ko je zmanjšal število lokacij, kjer seje lahko kopičil inventarje omejil količino samega inventarja. Jobs je na začetku leta 1998 zmanjšal inventar z dveh mesecev potreb proizvodnje na en mesec. Do septembra tega leta ga je Cook oklestil na vsega šest dni. Poleg tega je skrčil proizvodni proces za izdelavo Applovega računalnika s štirih mesecev na dva. Pri tem so ne le privarčevali pri stroških, temveč so tudi zagotovili, daje bil vsak novi računalnik opremljen z najnovejšimi sestavnimi deli, ki so bili na voljo.

Visoki ovratnik in timsko delo

Jobs je med obiskom na Japonskem na začetku osemdesetih let vprašal predsednika uprave pri Sonyju, Akia Morito, zakaj vsi v njihovih tovarnah nosijo uniformo. “Bilo mu je videti nerodno, povedal pa mi je, da po vojni nihče ni imel oblek, tako da so morala podjetja, kakršno je Sony, svojim delavcem dati kaj obleči,” se je spominjal Jobs. Sčasoma so uniforme oblikovali tako, da so odražale značaj podjetja, še posebej pri podjetjih, kakršne je Sony, in uniforme so postale povezovalni element med delavci. “Odločil sem se, da si želim imeti takšno povezovanje tudi pri

J

Applu,” seje spominjal.

Pri Sonyju so veliko dali na slog in so za oblikovanje ene od uniform pridobili znamenitega oblikovalca Isseyja Miyakeja. Napravil je najlonski suknjič z rokavi, ki jih je bilo mogoče sneti in ga spremeniti v telovnik. “Poklical sem Isseyja in ga prosil, da bi napravil telovnik za Apple,” se je spominjal Jobs. “Prinesel sem nekaj vzorcev in vsem rekel, da bi bilo odlično, ko bi nosili te telovnike. Ojoj, kako so me izžvižgali. Nikomur to ni bilo všeč.”

Pri tem pa seje spoprijateljil z Miyakejem in ga redno obiskoval. Všeč mu je bila tudi zamisel, da bi sam nosil uniformo, tako zaradi enostavnosti (kakor je sam to utemeljeval), kakor zaradi sporočanja določenega sloga. “Zato sem prosil Miyakeja, da mi izdela nekaj tistih njegovih črnih pulijev z visokim ovratnikom, ki so mi bili všeč, in naredil mi jih je okoli sto.” Jobs je opazil moje presenečenje, ko mi je o tem pripovedoval, in je pokazal na skladovnico pulijev v garderobni omari. “To nosim,” je rekel. “Imam jih dovolj za vse življenje.”

Jobs se je kljub svoji naravi samodržca - nikoli ni verjel v načelo soglasja - trudil, da bi v Apple vnesel kulturo sodelovanja. Številna podjetja se ponašajo s tem, da nimajo veliko sestankov. Jobs jih je imel veliko: sejo izvršnega osebja vsak ponedeljek, sejo marketinške strategije vso sredo popoldne in pa številne dolge produktne sestanke. Še vedno ni prenašal formalnih predstavitev in PowerPointa. Zahteval je, da ljudje za mizo o vprašanjih razpravljajo z različnih stališč in perspektiv različnih oddelkov.

Ker je verjel, daje Applova velika prednost v integriranosti izdelkov -od oblikovanja do strojne in programske opreme ter dodane vsebine je želel, da vsi oddelki vzporedno sodelujejo. Uporabljal je izraze kot “globoko sodelovanje” in “soglasno inženirstvo”. Namesto razvojnega postopka, pri katerem bi izdelek postopno prehajal od tehnološkega načrtovanja do oblikovanja, potem do izdelovanja, trženja in na koncu do distribucije, so ti različni oddelki sodelovali sočasno. “Razvijali smo integrirane izdelke, zato je moral biti tudi celotni postopek integriran,” je rekel Jobs.

To je veljalo tudi za nove zaposlene, ki sojih sprejemali na ključna delovna mesta. Kandidati so se morali sestati z vodilnimi ljudmi - Cookom, Tevanianom, Schillerjem, Rubinsteinom, Ivom -, ne pa le vodji oddelkov, kjer naj bi se zaposlili. “Potem smo se vsi sestali brez kandidata in se pomenili, ali bi se lahko vključil,” je rekel Jobs. Tako se je nameraval obvarovati pred “eksplozijo bebcev”, zaradi katere bi podjetje postalo zamaščeno z drugorazrednim kadrom:

Za večino stvari v življenju je razpon med najboljšim in povprečnim okoli 30 %. Najboljši polet z letalom, najboljši obed, sta lahko za 30 % boljša od povprečnega. V Wozu pa sem, na primer, videl nekoga, ki je petdesetkrat boljši od povprečnega inženirja. Lahko je imel sestanek kar v glavi. Z ma-covo ekipo smo skušali sestaviti skupino samih takih vrhunskih ljudi. Rekli so mi, da ne bodo znali sodelovati. Vendar sem ugotovil, da prvorazredni ljudje radi delajo skupaj z drugimi prvorazrednimi ljudmi, ne marajo pa delati s tretjerazrednimi. Pri Pixarju je bilo celotno podjetje sestavljeno iz samih prvorazrednih ljudi. Ko sem se vrnil k Applu, sem se odločil, da skušam tu doseči isto. Potrebno pa je sodelovanje pri zaposlovanju. Ko nekoga zaposlimo, se pogovarja tudi z oblikovalci in inženirji, tudi če bo delal v trženju. Moj vzor je bil J. Robert Oppenheimer. Bral sem o tem, kakšne ljudi je zaposlil pri projektu izdelave atomske bombe. Nisem bil niti približno tako dober kot on, sem pa k temu težil.

Postopek je bil lahko zastrašujoč, vendar je Jobs znal odkrivati talentirane. Ko so iskali ljudi, ki bi oblikovali grafični vmesnik za Applov novi operacijski sistem, je Jobs prejel elektronsko sporočilo od mladega moža in ga povabil k sebi. Kandidat je bil živčen in sestanek ni dobro potekal. Pozneje gaje Jobs srečal v preddverju, kjer je razočarano sedel. Mož ga je vprašal, ali mu lahko pokaže nekaj svojih zamisli in potem mu je v Adobovem Directorju prikazal, kako lahko več ikon stlači v vrstico na dnu zaslona. Ko je pomaknil kazalec na ikono, je ta kot povečevalno steklo ikono močno povečal. “Rekel sem, ‘Moj bog’ in ga takoj vzel v službo,” seje spominjal. Ta značilnost je postala zelo priljubljen del operacijskega sistema Mac OSX, programer pa je pozneje izdelal še takšne stvari kot je inercijsko pomikanje za zaslone z večkratnim dotikom (odlično značilnost, pri kateri se zaslon še nekaj, časa pomika, potem ko ste ga potegnili drugam).

Jobs je ob svojih izkušnjah pri NeXT-u dozorel, ni pa postal kaj dosti mehkejši. Na svojem mercedesu še vedno ni imel registrskih tablic in še vedno je parkiral na prostorih za invalide tik ob vhodu, včasih je zasedel celo dva prostora. To je marsikoga zabavalo. Zaposleni so pripravili znake z napisom ‘Parkiraj drugače’, nekdo pa je čez znak za invalide narisal mercedesovo zvezdo.

Jobs je dovolil, celo spodbujal, da ga je kdo izzval, včasih je tistega človeka celo spoštoval. Moral pa si biti pripravljen tudi na to, da te bo nahrulil, medtem ko je razmišljal o tvojih predlogih. “Z njim nikoli ne zmagaš takoj, sčasoma pa lahko,” je rekel James Vincent, mladi ustvarjalec, ki je delal v oglasni agenciji z Leejem Clowom. “Nekaj predlagaš in on reče: ‘To je povsem neumno,’ pozneje pa pride nazaj in reče: ‘Tole bomo naredili.’ In mika te, da bi rekel: ‘To sem vam povedal pred dvema tednoma in tedaj ste rekli, da je čista neumnost.’ Vendar tega ne moreš reči, zato namesto tega odgovoriš: ‘Odlična zamisel, dajmo to narediti.”’ Ljudje so se morali tudi sprijazniti z Jobsovimi občasnimi iracionalnimi in napačnimi trditvami. Tako družinskim članom kot kolegom je rad s popolnim prepričanjem navajal kak znanstveni ali zgodovinski podatek, ki je imel komaj kakšno zvezo s stvarnostjo. “Lahko gre za nekaj, o čemer ne ve popolnoma nič, s svojim norim slogom in popolno prepričanostjo pa je sposoben ljudi prepričati, da ve, za kaj gre,” je rekel Ive, ki je opisoval to lastnost kot nenavadno simpatično. Zaradi občutka za podrobnosti pa seje včasih pravilno lotil drobnih stvari, ki sojih drugi spregledali. Lee Clow se je spominjal, kako je Jobsu pokazal osnutek za reklamni spot, napravil nekaj manjših sprememb, ki jih je ta zahteval, potem pa gaje Jobs začel zmerjati, kako so reklamo povsem uničili. “Odkril je, da smo izrezali dva posnetka, nekaj tako bežnega, daje bilo skoraj nemogoče opaziti,” je rekel Clow. “Vendar sije želel zagotoviti, da se slika pojavi natančno v istem ritmu kot glasba, in imel je povsem prav.”

Od iCEO do CEO

Ed Woolard, Jobsov mentor v Applovi upravi, je več kot dve leti Jobsu prigovarjal, naj opusti pridevek ‘začasni’ pred nazivom izvršnega direktorja. Ne le, da se tako Jobs ni zavezoval, temveč je tudi povzročal nema

lo zmede s tem, ko je bila njegova letna plača le 1 dolar in ni imel nobenih opcij na delnice. “50 centov dobim za to, da sem tu,” se je rad šalil, “preostalih 50 pa za dosežke.” Od vrnitve julija leta 1997 seje vrednost Applove delnice povečala s slabih 14 dolarjev na dobra 102 na vrhuncu internetnega balona na začetku leta 2000. Woolard gaje že leta 1997 nagovarjal, naj vzame vsaj skromno podelitev delnic, vendar je Jobs odklonil, rekoč: “Ne želim, da bi ljudje, s katerimi delam, mislili, da prihajam nazaj zato, da bi obogatel.” Ko bi bil tisto skromno podelitev delnic sprejel, bi bila vredna 400 milijonov dolarjev. Namesto tega pa je v tem času zaslužil 2,50 dolarja.

Glavni razlog, zakaj seje oklepal oznake ‘začasni’, je bila njegova negotovost gledeApplove prihodnosti. Ko pa seje bližalo leto 2000, je bilo jasno, daje Apple spet uspešen, in to zaradi njega. Šel je na dolg sprehod z Laurene in se z njo pogovarjal o tem, kar je večina zdaj že videla kot golo formalnost, njemu pa je bilo še vedno zelo pomembno. Ko bi opustil oznako ‘začasni’, bi bil Apple lahko temelj vseh stvari, ki bi si jih zamislil, vključno z možnostjo, da se loti še drugih izdelkov, ne le računalnikov. Odločil seje, da to stori.

Woolard je bil navdušen in je rekel, da mu uprava lahko odobri veliko podelitev delnic. “Naj bom povsem odkrit,” je odvrnil Jobs. “Raje bi imel letalo. Ravnokar sva dobila tretjega otroka. Ne maram leteti s komercialnimi poleti. Z družino rad hodim na Havaje. Rad bi letel s pilotom, ki ga poznam.” Nikoli ni bil take vrste človek, ki bi bil vljuden in potrpežljiv na komercialnem letalu in na letališču, celo pred časom povečane varnostne kontrole. Član uprave Larry Ellison, čigar letalo je Jobs občasno uporabljal (Apple je Ellisonu leta 1999 za to plačal 102.000 dolarjev), ni imel pomislekov “Glede na to, kar je dosegel, bi mu morali dati pet letal!” je rekel. Pozneje je dejal: “To je bilo odlično zahvalno darilo za Steva, ki je rešil Apple in ni dobil ničesar v zameno.”

VVoolard je tako z veseljem izpolnil Jobsovo željo; dali so mu letalo gulfstream V in mu ponudili še štirinajst milijonov opcij na delnice. Job-sova reakcija je bila nepričakovana. Želel si je več - dvajset milijonov opcij. Woolard je bil zbegan in presunjen. Uprava je od delničarjev imela pooblastilo samo za štirinajst milijonov opcij. “Rekel si, da jih sploh ne želiš, in dali smo ti letalo, ki si ga hotel,” je rekel.

“Opcij prej nisem zahteval,” je odvrnil Jobs, “vendar si ti rekel, da bi lahko dobil do 5 % družbe v obliki opcij in to zdaj hočem.” To je bil neprijeten zaplet situacije, ki bi sicer morala biti svečana. Na koncu so našli rešitev, po kateri je januarja leta 2000 dobil deset milijonov delnic, ki so bile vrednotene po trenutni ceni, a z obdobjem, prirejenim tako, kot da jih je dobil leta 1997, dodatne delnice pa še leta 2001. Stanje se je. poslabšalo, ko se je internetni balon razpočil in je vrednost delnic padla. Jobs ni izkoristil opcij, konec leta 2001 pa je prosil, da jih zamenjajo z novimi delnicami z nižjo ceno. Prerekanje okoli opcij je pozneje podjetju povzročilo nemalo muk.

Tudi če mu delnice niso prinesle dobička, pa je imel veselje z letalom. Ne preseneča, da mu ni bilo vseeno glede notranje opreme. Več kot leto dni je trajalo, da ga je preuredil. Ellisonovo letalo je vzel kot osnovo in najel njegovo opremljevalko. Že kmalu jo je spravljal ob pamet. Ellisonovo letalo je na primer med kabinami imelo vrata z dvema gumboma, enim za odpiranje, drugim za zapiranje. Jobs je želel imeti le en gumb tako za odpiranje kot zapiranje. Niso mu bili všeč gumbi iz svetlečega nerjavečega jekla in dal jih je zamenjati z matiranimi kovinskimi gumbi. Na koncu pa je le imel letalo, ki si gaje bil želel, in nadvse mu je bilo všeč. “Ko primerjam najini letali, ugotavljam, daje vse, kar je dal spremeniti, spremenil na bolje,” je rekel Ellison.

Na Macworldu januarja leta 2000 v San Franciscu je Jobs javnosti prikazal novi macintoshev operacijski sistem, OSX, v katerega je bilo vključene nekaj programske opreme, ki jo je Apple pred tremi leti kupil od NeXT-a. Bilo je prav ustrezno, pa niti ne povsem naključno, da seje uradno zavezal Applu v istem trenutku, ko so v Applov operacijski sistem vključili NeXT-ovega. Avie Tevanian je unixovsko jedro Mach NeXT-ovega operacijskega sistema preoblikoval v jedro operacijskega sistema Mac OS, Danvin. Omogočal je zaščiteni pomnilnik, zmogljivo delo z omrežjem in predkupno večopravilnost. Macintosh je potreboval prav to in odtlej je to jedro predstavljalo temelj Mac OS. Nekateri so poudarjali, med njimi tudi Bill Gates, da Apple ni prevzel celotnega NeXT-ovega operacijskega sistema. To delno drži, saj so se pri Applu odločili, da ne gredo v popolnoma novi operacijski sistem, temveč raje predelajo obstoječega. Uporabniška programska oprema za stari macintoshev sistem je bila v splošnem združljiva z novim, ali pa jo je bilo vanj lahko prenesti, uporabnik, ki je prešel na novi operacijski sistem, je videl veliko novih značilnosti, vmesnik pa ni bil povsem spremenjen.

Ljubitelji so na Macworldu novico seveda navdušeno sprejeli, še posebej veselo pa so vzklikali, ko je Jobs predstavil vrstico z ikonami, ki jih je bilo mogoče povečati s pomikom kazalca čeznje. Najbolj pa so ploska

li najavi, ki jo je podal potem, ko je rekel: “Za konec pa še nekaj ...” Govoril je o svojih dolžnostih tako pri Pixarju in Applu, in dejal, da se je sprijaznil s tem, da bo delovalo. “Danes tako z veseljem najavljam, da bom opustil začasni naziv,” je povedal s širokim nasmehom. Občinstvo je planilo na noge in kričalo, kot da so se Beatli spet združili. Jobs si je grizel ustnico, si popravil očala in skušal biti videti kar se da ponižen. “Zdaj se zaradi vas počutim čudno. Vsak dan prihajam na delo k najbolj nadarjenim ljudem na svetu, tako pri Applu kot Pixarju. A gre za timsko delo. Zahvaljujem se vam v imenu vseh pri Applu.”

*

- jJf

DEVETINDVAJSETO POGLAVJE

APPLOVE PRODAJALNE

Bari Genij in sivi peščenjak Izkušnja kupca

Jobs je nerad pristal na to, da česarkoli ne bi lastnoročno obvladoval, še posebej, ko je šlo za vpliv na izkušnjo kupca. Vendar se je soočal s težavo. Nad enim delom celote ni imel nadzora, namreč na izkušnjo nakupa Applovega izdelka v prodajalni.

Dnevi trgovin Byte so bili mimo. Prodaja se je premaknila od malih specializiranih trgovin proti velikim verigam in veletrgovinam, v katerih prodajalci niso imeli niti znanja niti spodbude, da bi pojasnjevali posebno naravo Applovih izdelkov. “Zanimalo jih je le 50 dolarjev nagrade, ki so jo prejeli pri vsaki prodaji,” je rekel Jobs. Drugi računalniki so bili precej nerazpoznavni, Applovi pa so imeli inovativne značilnosti, a so bili tudi dražji. Ni si želel, da bi imac čepel na polici med dellom in compaqom, medtem ko neposvečeni prodajalec navaja tehnične specifikacije. “Slabo se nam je pisalo, če ne bi našli načina, kako kupcem v prodajalni podati svoje sporočilo.”

Povsem naskrivaj seje Jobs proti koncu leta 1999 začel pogovarjati z izvršniki, ki bi lahko razvili verigo Applovih prodajaln. Eden od kandidatov je cenil oblikovanje in je imel mladostniško navdušenje rojenega prodajalca. To je bil Ron Johnson, podpredsednik za pospeševanje prodaje pri verigi Target, odgovoren pa je bil za lansiranje izstopajočih izdelkov, na primer čajnika Michaela Gravesa. “S Stevom se je zelo lahko pogovarjati,” je rekel, ko seje spominjal njunega prvega sestanka. “Nenadoma se pojavijo raztrgane kavbojke in puli z visokim ovratnikom in že razvneto razpravlja o tem, zakaj potrebuje odlične prodajalne. Če naj Apple uspe, mi je rekel, bo uspel z inovacijo. Z inovacijo pa ne moreš uspeti, če strank o njej ne moreš ustrezno informirati.”

Ko se je Johnson januarja leta 2000 spet vrnil na pogovor, mu je Jobs predlagal, da gresta na sprehod. Ob pol devetih zjutraj sta šla v Stanfor-dovo nakupovalno središče s 140 prodajalnami. Prodajalne še niso bile odprte. Hodila sta gor in dol po celotnem središču, razpravljala o tem, kako je organizirano, kakšna je vloga veleblagovnic v primerjavi z drugimi prodajalnami, in zakaj uspevajo nekatere specializirane prodajalne.

Še vedno sta se sprehajala in razpravljala, ko so se prodajalne ob desetih odprle in sta vstopila v trgovino Eddie Bauer. Imela je dva vhoda, enega iz notranjosti, drugega s parkirišča. Jobs se je odločil, da naj bi imele Applove prodajalne le en vhod, da bi tako laže vodili izkušnjo kupcev. Strinjala sta se tudi, daje prodajalna Eddie Bauer predolga in preozka. Pomembno je bilo, da stranke intuitivno dojamejo postavitev trgovine, čim vstopijo.

V nakupovalnem središču ni bilo nobene prodajalne z računalniško opremo. Johnson je pojasnil, zakaj ne: Po splošno sprejetem prepričanju se je stranka, ko kupuje razmeroma drag izdelek, kakršen je računalnik, pripravljena odpeljati tudi kam dlje, kjer je najemnina za prodajalno cenejša. Jobs se s tem ni strinjal. Applove prodajalne bi morale biti v nakupovalnih središčih in na glavnih ulicah - tam, kjer je veliko pešcev, ne glede na to, kako drago je. “Morda jih ne moremo pripraviti do tega, da bi se peljali deset kilometrov, da bi si ogledali naše izdelke, lahko pa se sprehodijo deset metrov,” je rekel. Še posebej so se morali potruditi, da omrežijo uporabnike Windows: “Ko gredo mimo, se bodo iz radovednosti ustavili, če napravimo dovolj privlačno, ko pa jim uspemo pokazati, kaj imamo, smo zmagali.”

Johnson je rekel, da velikost prodajalne sporoča pomembnost blagovne znamke. “Je Apple tako velika blagovna znamka kot Gap?” je vprašal. Jobs je dejal, da je veliko večja. Johnson je odvrnil, da bi potemtakem njihove prodajalne morale biti večje. “Sicer nič ne šteješ.” Jobs je ponovil trditev Mika Markkule, da mora dobro podjetje svojo vrednost sporočati z vsem, kar počne, od pakiranja do marketinga. Johnsonu je bilo to všeč. Vsekakor je to veljalo za prodajalne. “Prodajalna bo postala najpomembnejši fizični izraz znamke,” je napovedal. Povedal je Jobsu, da je kot mladenič hodil v z lesom opaženo in z umetninami napolnjeno elegantno trgovino, ki jo je Ralph Lauren postavil na vogalu Dvainsedemdesete ulice in Avenije Madison na Manhattnu. “Kadarkoli si kupim polo srajco, se še vedno spomnim tiste lepe prodajalne, ki je fizično izražala Ralphove ideale,” je rekel Johnson. “Mickey Drexler je enako storil za Gap. Ne moreš pomisliti na Gapov produkt, ne da bi pomislil na odlično Gapovo prodajalno s čistim prostorom, lesenim podom, belimi stenami in zloženim prodajnim blagom.”

Ko sta končala, sta se odpeljala nazaj v Apple, sedla v konferenčno sobo in se igrala z izdelki podjetja. Ni jih bilo veliko, vsekakor ne dovolj, da bi z njimi napolnili police klasične trgovine, a v tem je bila tudi prednost. Prodajalni, kakršno sta želela postaviti, bo koristilo, da izdelkov ni veliko. Minimalistična bo in zračna, z veliko prostori, kjer bodo obiskovalci lahko kaj preizkusili. “Večina ljudi Applovih izdelkov ne pozna,” je rekel Johnson. “Apple vidijo kot kult. Želimo pogled preusmeriti s kul-tnosti na nekaj, kar je kul, in če imamo prekrasno prodajalno, kjer lahko ljudje stvari preizkušajo, lahko to dosežemo.” Prodajalne bi morale izžarevati značilnosti Applovih izdelkov: igrivost, lahkotnost, ustvarjalnost. Morale bi biti nekaj posebnega, hkrati pa prijazne.

Prototip

Ko je Jobs zamisel končno predstavil upravi, ta ni bila navdušena. Gate-way Computers je postavil številne predmestne prodajalne, pa je bil zdaj na robu propada. Jobsova zagotovila, da bodo sami uspešnejši, ker bodo prodajalne postavili na dražjih lokacijah, pa sama po sebi niso bila prepričljiva. ‘Razmišljaj drugače’ in ‘Živeli norci’ sta bila morda dobra reklamna slogana, uprava pa jima ni želela podrediti tudi poslovne strategije. “Praskam se po glavi in si mislim, da je to noro,” se je spominjal Art Levinson, direktor Genentech, ki seje Applovi upravi pridružil leta 2000.

“Smo majhna družba, obrobni igralec. Rekel sem, da nisem prepričan, da lahko podpiram kaj takega.” Tudi Ed VVoolard je imel pomisleke. “Gate-way je s tem poskusil in ni uspel, Dell pa prodaja neposredno potrošnikom in s tem uspeva,” je rekel. Jobsu nasprotovanje uprave ni bilo pogodu. Ko se je to zadnjič zgodilo, je zamenjal večino članov. Tokrat se je Woolard sam odločil, da se umakne, delno iz osebnih razlogov, delno zato, ker se je naveličal stalnega merjena moči z Jobsom. Preden pa je šel, je uprava odobrila poskusno odprtje štirih Applovih prodajaln.

Eden od članov uprave pa je podpiral novo zamisel. Jobs je leta 1999 pritegnil uspešnega poslovneža Millarda ‘Mickeyja’ Drexlerja, rojenega v Bronxu, ki je kot direktor družbe Gap preoblikoval zaspano verigo v ikono ameriške sproščene kulture. Bil je eden od redkih ljudi na svetu, ki je bil prav tako uspešen ter iznajdljiv glede oblikovanja, javne podobe in želja potrošnikov. Poleg tega je verjel v obvladovanje vsega, od začetka do konca. V Gapovih prodajalnah so prodajali le Gapove izdelke, Gapove izdelke pa so prodajali skoraj izključno v Gapovih prodajalnah. “Nehal sem delati v veleblagovnicah, ker nisem prenesel tega, da ne obvladam svojega lastnega proizvoda, od izdelave do končne prodaje,” je rekel Drexler. “Steve je ravno tak in mislim, da me je zato povabil v upravo Appla.”

Drexler je Jobsu svetoval, naj naskrivaj postavi prototip prodajalne blizu Applovega zemljišča, jo povsem opremi in se potem seznanja z njo, dokler mu ne bo povsem domača. Johnson* in Jobs sta torej najela prazno skladišče v Cupertinu. Sest mesecev sta se vsak torek tam dobila in si vse dopoldne izmenjavala ideje, med pohodi po prodajalni pa pilila svojo maloprodajno filozofijo. Prostor je nekako spominjal na Ivov oblikovalski studio. Jobs se je s svojim vizualnim pristopom v tem zatočišču predajal inoviranju, tako daje gledal vse, ko seje razvijalo, in se vsega dotikal. “Rad sem tja zahajal sam, hodil po prostoru in ga vpijal,” se je spominjal.

Včasih je Drexlerja, Larryja Ellisona in druge zaupne prijatelje pripravil do tega, da so prišli pogledat. “Na premnoge konce tedna, ko mi ni bilo treba gledati novih prizorov iz Sveta igrač, me je peljal v tisto skladišče, da bi si ogledoval priprave za prodajalno,” je rekel Ellison. “Obseden je bil od prav vsake podrobnosti estetske in storitvene izkušnje. Sloje celo tako daleč, da sem mu rekel: ‘Poslušaj, Steve, ne bom prišel na obisk, če me boš spet silil, da grem v prodajalno.’”

Ellisonova družba Oracle je razvijala programsko opremo za ročni sistem nakupa, ki je odstranil potrebo po blagajni. Jobs je Ellisonu vsakokrat, ko sta se videla, prigovarjal, naj ugotovi, kako bi napravili postopek še bolj preprost, s tem da bi odstranili kak nepotreben korak, na primer predajanje kreditne kartice ali tiskanje računa. “Če si ogledate prodajalne in izdelke, boste videli Stevovo obsedenost z lepoto in preprostostjo -estetika Bauhausa in čudoviti minimalizem vse do nakupa v prodajalnah,” je rekel Ellison. “Gre za absolutno najmanjše možno število korakov. Steve nam je postregel z natančnimi, eksplicitnimi navodili, kako naj bi deloval sistem nakupa.”

Ko si je prototip prišel ogledat Drexler, je imel nekaj pripomb: “Menil sem, da je prostor preveč razkosan in ne dovolj preprost. Preveč je bilo motečih arhitekturnih podrobnosti in barv.” Poudarjal je, da bi moral kupec takoj, ko vstopi v prodajni prostor, z enim samim pogledom dojeti celoto. Jobs seje strinjal, da sta preprostost in odsotnost motečih dejavnikov ključna za odlično prodajalno, tako kot je veljalo za izdelek. “Po tem je imel vse urejeno,” je rekel Drexler. “Njegova vizija je bila, da popolnoma obvladuje celotno izkušnjo svojega izdelka, od načrtovanja, oblikovanja in izdelave do prodaje.”

Johnson seje oktobra leta 2000, ko je živel v prepričanju, da se že približujejo koncu, sredi noči pred enim od torkovih sestankov nenadoma prebudil z grozljivo mislijo: Nekje so napravili temeljno napako. Prodajalno so organizirali okoli vsake od Applovih glavnih produktnih linij, tako da so povvermac, imac, ibook in powerbook vsak dobili svoje območje. Jobs pa je začel razvijati nov pogled: računalnik naj bi bil središče vse digitalne dejavnosti. Z drugimi besedami, računalnik bi lahko obvladoval videoposnetke in fotografije, morda tudi glasbo in pesmi ali knjige in revije. Johnsona je v zgodnjih jutranjih urah predramila misel, da bi morali razstavljene predmete v prodajalni razporediti tudi glede na to, kaj je mogoče z njimi početi, ne le na štiri glavne linije računalnikov. “Menil sem na primer, da bi morali imeti prostor za filme, kjer bi na različnih macih in powerbookih tekel program iMovie in bi lahko videli, kako uvoziti posnetke iz videokamere ter jih obdelati.”

Johnson je navsezgodaj v torek prišel v Jobsovo pisarno in mu povedal o svojem nenadnem spoznanju, da morajo prodajalne preurediti. Pripovedovali so mu že o tem, kako lahko Jobs divje izbruhne, dotlej pa tega sam še ni bil doživel. Jobs je tokrat res izbruhnil. “Se zavedaš, kako velikanska sprememba je to?” je zakričal. “Šest mesecev sem garal v tej prodajalni in zdaj naj bi vse spremenil?!” Potem je utihnil. “Utrujen sem. Ne vem, če lahko ustvarim še eno prodajalno iz nič.”

Johnson je ostal brez besed in Jobs je poskrbel za to, da je tako tudi ostalo. Med vožnjo do prototipne prodajalne, kjer so se ljudje zbrali za torkov sestanek, je naročil Johnsonu, naj ne reče niti besede, ne njemu, ne preostalim članom ekipe. Tako je sedem minut vožnje minilo v popolni tišini. Do takrat, ko sta prispela, je Jobs že predelal informacijo. “Vedel sem, da ima Ron prav,” se je spominjal. Tako je na Johnsonovo presenečenje odprl sestanek z besedami: “Ron meni, da smo vse napravili narobe. Misli, da razporeditev ne bi smela odražati izdelkov, temveč tega, kaj ljudje počnejo.” Malo je premolknil, potem nadaljeval. “In prav ima.” Rekel je, da bodo postavitev preuredili, čeprav bo zaradi tega načrtovana otvoritev najverjetneje zamudila za tri ali štiri mesece. “Imamo samo eno priložnost, da napravimo vse tako, kot je treba.”

Jobs je rad pripovedoval zgodbo o tem, kako je pri vsem, kar je napravil pravilno, moral na določeni stopnji pritisniti na gumb za previjanje nazaj, in tudi tistega dne je to povedal svoji ekipi. Vsakokrat je moral popraviti kaj, za kar je ugotovil, da ni popolno. Govoril jim je o tem, kako je to počel pri Svetu igrač, ko se je junak Jelko razvil v neprijetneža, in nekajkrat pri 'izvirnem macintoshu. “Če kaj ni prav, tega ne moreš kar ignorirati in si reči, da boš popravil pozneje,” je rekel. “Tako počno druga podjetja.”

Ko je bila prototipna prodajalna popravljena do januarja leta 2001, jo je Jobs prvič pokazal upravi. Pojasnil jim je teorijo za postavitvijo, tako da jim je narisal na tablo, potem jih je s kombijem peljal tiste tri kilometre do prodajalne. Ko so videli, kaj sta ustvarila Jobs in Johnson, so soglasno potrdili, da gredo naprej. Strinjali so se, da bo tako razmerje med prodajo in javno podobo blagovne znamke doseglo višji nivo. Zagotovilo bo tudi, da kupci Applovih računalnikov ne bodo videli le kot potrošne opreme, kakršna sta Dell in Compaq.

Večina zunanjih strokovnjakov se s tem ni strinjala. “Morda je čas, da Steve Jobs neha razmišljati tako drugače,” so zapisali v članku v Business Weeku z naslovom “Razlogi, zakaj Applove prodajalne ne bodo uspele”. Navajali so Applovega nekdanjega finančnega direktorja Josepha Grazia-na: “Applova težava je v tem, da še vedno misli, da je pot do uspeha v tem, da strežeš kaviar, medtem ko je svet povsem zadovoljen s sirom in krekerji.” Svetovalec za maloprodajo, David Goldstein, pa je izjavil: “Dam jim največ dve leti, preden bodo spoznali, kako drago napako so storili.”

Les, kamen, jeklo, steklo

19. maja leta 2001 so odprli prvo Applovo trgovino v Tyson’s Comerju v Virginiji. Opremljena je bila s svetlečimi belimi pulti, tla so bila lesena, na steni pa je visel velikanski poster Johna in Yoko v postelji iz reklamne akcije ‘drugačnega razmišljanja’. Dvomljivci so se motili. V Gatewayje-ve prodajalne je zašlo v povprečju po 250 kupcev vsak teden. Leta 2004 je Applove prodajalne na teden v povprečju obiskalo že po 5400 kupcev. Tisto leto je bil prihodek prodajaln 1,2 milijarde dolarjev in Apple je tako postavil hitrostni rekord pri doseganju ene milijarde v maloprodaji. Elli-sonova programska oprema je vsake štiri minute kategorizirala prodajo vseh trgovin, tako daje bila nenehno na voljo informacija o tem, kako integrirati proizvodnjo, zaloge in prodajo.

Prodajalne so uspevale, Jobs pa je ostal vpleten v vse njihove vidike. Lee Clow seje spominjal: “Na enem naših marketinških sestankov v času, ko so se prodajalne odpirale, smo se pol ure odločali, kakšnega sivega odtenka naj bodo oznake na straniščih.” Arhitekturna družba Bohlin Cywinski Jackson je izdelala najpomembnejše trgovine, o vsem pomembnem pa seje odločal Jobs.

Jobs se je še posebej posvetil stopniščem, podobnim tistemu, ki ga je bil postavil v NeXT-u. Ko je prišel v katero od prodajaln, ko sojo postavljali, je vedno predlagal še kako spremembo pri stopnišču. Naveden je kot glavni izumitelj na dveh prijavah patenta za stopnišče, enega za steklene stopnice in steklene nosilce, povezane s titanom, tako da je stopnišče prozorno, drugega pa za podporni sistem z monolitno enoto stekla iz številnih steklenih plošč.

Leta 1985, ko so ga po prvem njegovem obdobju v Applu podili iz podjetja, je šel v Italijo, kjer se je navdušil nad sivim tlakom na pločniku v Firencah. Leta 2002, ko je prišel do sklepa, da je svetel lesen pod v prodajalnah videti nekoliko vsakdanji - težko si je predstavljati, da bi se s čim takim obremenjeval direktor Microsofta Steve Ballmer -, se je Jobs odločil za tisti tlak. Nekateri njegovi kolegi so predlagali, da bi uporabili beton s primemo prirejeno barvo in teksturo, vendar je Jobs vztrajal, da mora biti pravi kamen. Sivo modri peščenjak prihaja iz družinskega kamnoloma II Casone v Firenzuoli blizu Firenc. “Od tega, kar nakopljemo, izberemo le 3 %, saj mora imeti pravi odtenek, pravo čistost in mora biti pravilno žilnato,” je rekel Johnson. “Steve je vztrajal pri tem, da moramo imeti pravo barvo in popolni material.” Mojstri v Firencah so tako izbrali ravno pravi kamen, nadzorovali rezanje v pravilne tlakovce in vsakega opremili z nalepko, da bi jih lahko pravilno položili. “Glede na to, da se enaki tlakovci uporabljajo na pločnikih Firenc, si lahko prepričan, da so obstojni,” je rekel Johnson.

Vidna značilnost prodajaln je bil tudi bar Genij. Johnson seje tega domislil med dvodnevnim oddihom s svojo ekipo. Vse je prosil, naj opišejo najboljšo storitev, ki so jo kdajkoli doživeli. Skoraj vsi so navedli kako prijetno dogodivščino v hotelu Four Seasons ali Ritz-Carlton. Johnson je svojih prvih pet upraviteljev prodajaln poslal na tečaj v Ritz-Carlton in se potem domislil nekakšne kombinacije recepcije in bara. “Kaj, ko bi za pult postavili najbistrejše ljudi za maca,” je rekel Jobsu. “Lahko bi to imenovali‘bar Genij’.”    f

Jobs je rekel, daje to noro. Bilje celo proti imenu. “Ne moreš reči, da so geniji,” je rekel. “To so tehnični ljudje. Nimajo izkušenj z ljudmi in ne morejo voditi česa takega, kot naj bi bil bar genij.” Johnson je že mislil, da je pogorel, vendar je naslednjega dne srečal Applovega pravnika, ki mu je rekel: “Mimogrede, Steve mi je pravkar naročil, naj registriram ime ‘bar genij’.”

V prodajalni na Peti aveniji na Manhattnu, ki sojo odprli leta 2006, so uporabili številne Jobsove najljubše značilnosti opreme: kocko, stopnišče, steklo in kar se da velik učinek minimalizma. “To je bila resnično Stevo-va prodajalna,” je rekel Johnson. Odprta je bila 24 ur na dan in vse dni v tednu. Potrdila je pravilnost strategije, da prodajalne postavijo na fre-kventne lokacije, saj je to na Manhattnu prvo leto obiskalo kar petdeset tisoč ljudi na teden. (Spomnite se, daje imel Gateway obisk le 250 ljudi.) “Ta prodajalna na kvadratni meter zasluži več od katerekoli druge prodajalne na svetu,” je Jobs ponosno izjavil leta 2010. “Tudi v celoti zasluži več od katerekoli prodajalne v New Yorku, ne le na kvadratni meter. Vključno s Saksom in Bloomingdale’s.”

Jobs je uspel za odpiranje prodajaln vzbuditi enako zanimanje kot za najave novih izdelkov. Ljudje so začeli potovati na odpiranja in so noč prebili pred vrati, da so bili lahko med prvimi notri. “Moj sin, tedaj star 14 let, je predlagal najino prvo tako prenočitev v Palo Altu in doživela sva prav zanimiv družbeni dogodek,” je zapisal Gary Allen, ki je ustanovil spletno stran za navdušence za Applove prodajalne. “Pozneje sva šla še na več odprtij in večkrat prenočila, pet od njih v tujini, in sva srečala številne nadvse zanimive ljudi.”

Julija leta 2011, desetletje po odprtju prvih prodajaln, jih je bilo vsega skupaj že 326. Največja je bila v Covent Gardnu v Londonu, najvišja v Ginzi v Tokiu. Povprečni letni prihodek prodajalne je bil 34 milijonov dolarjev, skupna neto prodaja v fiskalnem letu 2010 pa je znašala 9,8 milijarde dolarjev. Prodajalne pa so bile pomembne še zaradi nečesa drugega. Neposredno so prinašale sicer le 15 % Applovih prihodkov, z vzbujanjem zanimanja in utrjevanjem blagovne znamke pa so posredno pripomogle h krepitvi vsega, kar je podjetje počelo.

Jobs je leta 2011, ko je že resno bolehal zaradi raka, vendarle še načrtoval nove projekte v zvezi s prodajalnami, na primer prodajalno, ki jo je želel postaviti na končno železniško postajo v New Yorku. Ko sva nekega popoldneva gledala sliko prodajalne na Peti aveniji, je s prstom pokazal na osemnajst kosov stekla na vsaki strani. “To je bil tedaj vrhunec steklarske tehnologije,” je rekel. “Morali smo izdelati lastne avtoklave, da smo dobili tako steklo.” Potem je potegnil ven risbo, na kateri so osemnajstih steklenih plošč zamenjale štiri velikanske plošče. Dejal je, da si to želi napraviti naslednje. Spet je šlo za izziv na preseku estetike in tehnologije. “Če bi to želeli napraviti s trenutno tehnologijo, bi morala biti kocka za čevelj krajša,” je rekel. “Tega pa si ne želim. Zato moramo na Kitajskem napraviti nekaj novih avtoklavov.”

Ron Johnson nad tem ni bil navdušen. Sam je celo menil, daje z osemnajstimi ploščami videti lepše, kakor bo samo s štirimi. “Razmerja, ki jih imamo danes, čarobno delujejo s stebriščem zgradbe GM,” je rekel. “Svetlika se kot škatla z dragulji. Če napravimo steklo preveč prozorno, po mojem mnenju ne bo takega učinka.” O tem je razpravljal z Jobsom, vendar brez uspeha. “Ko tehnologija omogoča kaj novega, želi to takoj izkoristiti,” je rekel. “Poleg tega je zanj manj vedno več, preprosteje je vedno bolje. Če torej lahko napravite stekleno škatlo z manj elementi, je to bolje, preprosteje in hkrati predstavlja tehnološki vrhunec. Točno tam pa si Steve želi biti, tako z izdelki kot s prodajalnami.”

*>

*

TRIDESETO POGLAVJE

DIGITALNI CENTER

Od iTunesa do ipoda

f ' -_ \

Broune    >

tHirat    >

Settlngs    >

Rbout    >

prvi ipod leta 2001

Povezovanje točk

Enkrat letno je Jobs svoje najboljše zaposlene, ki jih je imenoval Vrhunskih 100, peljal na dopust. Na ta seznam so se uvrstili po preprostem pravilu: izbral bi jih, če bi lahko na rešilni čoln do svojega novega podjetja vzel samo sto ljudi. Na koncu vsakega dopusta je stopil pred tablo (table je oboževal, ker so mu dajale popoln nadzor nad situacijo in so spodbujale zbranost) ter dejal: “Katerih deset stvari se moramo lotiti zdaj?” Vsi so si prizadevali, da bi njihovi predlogi prišli na seznam. Jobs jih je zapisal in nato odstranil tiste, ki jih je imel za neumne. Po dolgem pregovarjanju je skupina končno dobila seznam desetih. Jobs je prečrtal spodnjih sedem in oznanil: “Naredimo lahko le tri.”

Leta 2001 je Apple oživil svojo ponudbo osebnih računalnikov. Zdaj je

bil čas za drugačno razmišljanje. Na njegovi tabli je bil tisto leto niz novih možnosti s seznama “kako naprej”.

Takrat so se digitalnemu svetu obetali črni časi. Mehurček internetnih podjetij se je razpočil in NASDAQ se je z najvišje točke spustil za več kot 50 %. Samo tri tehnološka podjetja so januarja 2001 med prvenstvom Super Bowl predvajala reklame, medtem ko jih je bilo leto poprej kar sedemnajst. Toda občutek propada je segal še globlje. Vseh petindvajset let, odkar sta Jobs in Wozniak ustanovila Apple, je bil osebni računalnik središče digitalne revolucije. Zdaj so strokovnjaki napovedovali, da se njegova osrednja vloga končuje. “Postal je nekaj dolgočasnega,” je napisal Walt Mossberg, novinar Wa!l Street Journala. Jeff Weitzen, izvršni direktor podjetja Gateway, je napovedal: “Očitno je, da osebni računalnik v prihodnosti ne bo več središče digitalnega sveta.”

Jobs je takrat zasnoval novo veliko strategijo, ki naj bi preobrazila Apple - in z njim celotno tehnološko industrijo. Namesto da bi osebni računalnik vse bolj drsel na obrobje, bo postal “digitalni center”, ki koordinira najrazličnejše naprave, od predvajalnikov glasbe, videosnemalnikov in fotografskih aparatov. Uporabnik lahko poveže in sinhronizira vse te naprave z računalnikom in na ta način upravlja z glasbo, slikami, videoposnetki, besedili in vsemi vidiki “digitalnega življenjskega sloga”, kot seje izrazil Jobs. Apple ne bo več samo računalniško podjetje - ta del bo celo izpustil iz svojega imena - macintosh pa bo znova zaživel, ker bo postal center za celo zbirko novih napravic, vključno z ipodom, iphonom in ipadom.

Ko je napolnil trideset let, je Jobs uporabil prispodobo z vinilnimi ploščami. Razmišljal je o tem, zakaj se ljudje po tridesetem letu utirijo v toge miselne vzorce in so večinoma manj inovativni. “Ljudje obtičijo v teh vzorcih, prav kot v zarezah na plošči, in nikdar več ne pridejo ven,” je dejal. Zdaj, pri petinštiridesetih, je bil sam pripravljen stopiti iz svoje zareze.

FireWire

Jobsova vizija, da bo računalnik postal digitalni center, je izhajala iz stare tehnologije, imenovane FireWire, ki jo je Apple razvil v začetku devetdesetih let. To je bil serijski port za hitre prenose digitalnih datotek, kot so videoposnetki, z ene naprave na drugo. Japonski izdelovalci kamkorder-jev so ga sprejeli in Jobs seje odločil, da ga vključi v posodobljene različice imacov, ki so prišli na police oktobra 1999. Ugotovil je, da bi Fi-reWire lahko bil del sistema, ki bi prenašal videoposnetke s kamer na računalnik, kjer bi jih bilo mogoče urejati in razpošiljati.

V ta namen je imac potreboval odlično programsko opremo za urejanje videoposnetkov. Jobs je obiskal svoje stare prijatelje pri podjetju Adobe, družbi za digitalno grafiko, in jih prosil, naj naredijo novo različico programa Adobe Premiere, zelo priljubljenega na Windowsovih računalnikih, še za njegov mac. Toda vodilni v podjetju so Jobsa popolnoma osupnili, ko so ga gladko zavrnili. Macintosh, so dejali, ima premalo uporabnikov, da bi se jim to splačalo. Jobs je bil besen in seje čutil izdanega. “Jaz sem bil tisti, ki je postavil Adobe na zemljevid, pa me takole odpravijo,” je pozneje trdil. Adobe je stvari še zaostril, ker za Macov OSX ni napisal tudi drugih priljubljenih programov, kot je Photoshop, čeprav so macintosh uporabljali mnogi oblikovalci in drugi ustvarjalni ljudje, ki so delali s temi aplikacijami.

Jobs Adobu ni nikdar odpustil; desetletje pozneje seje s podjetjem zapletel v javno vojno, ker ni dovolil, da bi Adobe Flash tekel na ipadu. Naučil se je dragocene lekcije, ki je okrepila njegovo željo po celovitem nadzoru vseh ključnih elementov sistema: “Ko nas je leta 1999 Adobe odpravil, mi je postalo popolnoma jasno, da se ne smemo spuščati v noben posel, v katerem ne nadzorujemo tako strojne kot programske opreme, sicer tvegamo, da bomo dobili lastno glavo na pladnju.”

Zato je leta 1999 Apple začel sam proizvajati programe za mac, pri čemer seje osredotočal na ljudi v preseku umetnosti in tehnologije. Njihova programska oprema je vključevala Final Cut Pro za urejanje digitalnih videoposnetkov; preprosto potrošniško različico iMovie; iDVD za peko video- ali glasbenih posnetkov na disk; iPhoto, ki je tekmoval z Adobo-vim Photoshopom; GarageBand za ustvarjanje in mešanje glasbe; iTunes za upravljanje pesmi; in iTunes Store za nakup pesmi.

Zamisel o digitalnem centru seje hitro izkristalizirala. “To sem najprej dojel v zvezi s kamkorderjem,” je dejal Jobs. “Z uporabo programa iMovie je kamkorder desetkrat več vreden.” Uporabniku ni več ostalo na stotine ur neobdelanih posnetkov, skozi katere se v resnici ne bi nikdar prebil, temveč jih je lahko uredil na računalniku, ustvaril elegantne prehode, dodal glasbo in odvrtel odjavno špico ter se navedel kot izvršni producent. Ljudem je omogočil, da so ustvarjalni, da se lahko izrazijo, da napravijo nekaj čustvenega. “Takrat se mi je posvetilo, da se bo osebni računalnik preobrazil v nekaj drugega.”

Jobs je imel še eno daljnovidno idejo: Če bi računalnik služil kot center, bi lahko bile prenosne naprave preprostejše. Veliko funkcij, ki sojih poskušale izvajati, na primer urejanje videoposnetkov ali slik, so opravljale slabo, ker so imele majhne zaslone in niso mogle zlahka prikazati menijev z veliko funkcijami. Z računalniki bi bilo to veliko lažje.

In še nekaj ... Jobs je ugotovil, da tak sistem najbolje deluje, kadar so vsi elementi - naprava, računalnik, programska oprema, aplikacije, Fi-reWire - del celote. “Takrat sem začel še bolj verjeti v celovite, integrirane rešitve,” seje spominjal.

Naj lepše pri tem pa je bilo, da bi tak celovit pristop lahko ponudilo samo eno podjetje. Microsoft je pisal programsko opremo, Dell in Compaq sta izdelovala strojno opremo, Sony je proizvajal veliko digitalnih naprav, Adobe je razvil mnoge aplikacije. A samo Apple je počel vse to. “Smo edina družba, ki ima pod sabo celoten paket - strojno opremo, programsko opremo in operacijski sistem,” je pojasnil za Time. “Tako lahko sprejmemo polno odgovornost za svoje izdelke. Naredimo lahko stvari, ki jih drugi ne morejo.”

Applov prvi integriran korak v strategijo digitalnega centra je bil video. S FireWirejem je bilo mogoče spraviti posnetek na maca, z iMoviem pa iz njega ustvariti mojstrovino. Kaj pa potem? Najbrž bi uporabnik hotel zapeči nekaj DVD-jev, da bi jih s prijatelji lahko gledal na televizijskem sprejemniku. “Zato smo veliko delali s proizvajalci, da bi dobili potrošniški pogon, ki bi lahko pekel DVD-je,” je dejal. “Bili smo prvi, ki smo naročili kaj takega.” Kot navadno seje Jobs osredotočal na to, da bi bil izdelek kar najbolj preprost za uporabo, in to je bilo ključno za njegov uspeh. Mike Evangelist, ki je pri Applu delal na zasnovi programske opreme, se spominja, da je Jobsu pokazal eno prvih različic vmesnika. Ko si je Jobs ogledal vrsto zaslonskih posnetkov, je skočil pokonci, zgrabil pisalo in na tablo narisal preprost pravokotnik. “Tu je nova aplikacija,” je dejal. “Eno okno ima. Video potegneš v to okno. Nato klikneš gumb ‘Zapeci’. To je to. Tako bomo naredili.” Evangelist je bil osupel, vendar je iz tega nastal program iDVD, znan po svoji enostavnosti. Jobs je celo pomagal pri oblikovanju ikone za gumb “Zapeci”.

Jobs je vedel, da se bo digitalna fotografija kmalu razmahnila, zato je Apple poskrbel, da je računalnik postal center tudi za fotografije. Toda vsaj v prvem letu je Jobs spregledal zares veliko priložnost. HP in nekaj drugih podjetij je proizvajalo pogon, ki je pekel glasbene CD-je, vendar seje Jobs odločil, da se bo Apple posvečal videu in ne glasbi. Poleg tega zaradi njegovega trdoglavega vztrajanja, da se mora imac znebiti svojega pogona na pladenj in namesto tega uporabljati elegantnejšo režo, ni bilo mogoče namestiti prvih CD-pekačev, ki so bili sprva narejeni za pladnje. “Ta vlak smo zamudili,” seje spominjal. “Zato je bilo še bolj pomembno, da čim prej dohitimo ostale.”

Značilnost inovativnega podjetja ni le to, da prvo uresničuje nove ideje, temveč tudi, da zna preskočiti konkurenco, ko se znajde v ozadju.

iTunes

Jobs je kaj kmalu ugotovil, da bo glasba postala velikanski posel. Leta 2000 so ljudje že pretvarjali glasbo s CD-jev in jo prenašali na svoje računalnike, ali pa so jo nalagali prek ponudnikov za izmenjavo datotek, kot je bil Napster, ter zapisovali svoj izbor na lastne prazne diske. Tisto leto so v ZDA prodali 320 milijonov praznih CD-jev. V državi je bilo samo 281 milijona ljudi. To je pomenilo, da so nekateri resnično zapekli ogromno CD-jev, Apple pa jim ni imel česa ponuditi. “Počutil sem se kot bedak,” je povedal za Fortune. “Mislil sem, da smo to priložnost izpustili. Morali smo trdo delati, da smo jo nadomestili.”

Jobs je imacu dodal pekač, vendar to ni bilo dovolj. Hotel je kar najbolj olajšati prenašanje glasbe s CD-jev, urejanje na računalniku in nato peko uporabnikovega izbora. Druga podjetja so že izdelovala aplikacije za upravljanje glasbe, vendar so bile okorne in zapletene. Eden od Jobso-vih darov je bilo oko za trge, ki so bili polni drugorazrednih izdelkov. Ogledal si je glasbene aplikacije, ki so bile na voljo - med drugim Real

Jukebox, Windows Media Player ter tistega, ki gaje HP vključil skupaj s svojim pekačem - in prišel do zaključka: “Tako komplicirani so, da lahko samo genij uporablja kako polovico njihovih funkcij.”

Tuje nastopil Bill Kincaid. Nekdanji Applov programski inženirje bil na poti na progo v Willowsu v Kaliforniji, kjer naj bi tekmoval s svojim športnim avtomobilom Formula Ford, medtem ko bi (nekoliko nezdružljivo) poslušal nacionalni radio. Slišal je poročilo o prenosnem glasbenem predvajalniku rio, ki je predvajal digitalni format pesmi, imenovan MP3. Kar zastrigel je z ušesi, ko je poročevalec dejal: “Uporabniki ma-cov se nikar ne veselite, ker na vaših računalnikih ne deluje.” Kincaid si je dejal: “Ha! To lahko uredim!”

Za pomoč pri pisanju različice Ria za maca je zaprosil prijatelja Jeffa Robbina in Dava Hellerja, tudi nekdanja Applova programska inženirja. Njihov izdelek, znan kot SoundJam, je ponudil uporabnikom maca vmesnik za aplikacijo rio ter programsko opremo za upravljanje glasbe na svojem računalniku. Julija 2000, ko je Jobs priganjal svojo ekipo, naj izdela programsko opremo za upravljanje glasbe, je Apple kupil SoundJam in pripeljal njegove ustanovitelje nazaj k Applu. (Vsi trije so ostali v družbi in Robbin je naslednje desetletje vodil ekipo za razvoj glasbene programske opreme. Za Jobsa je bil Robbin tako dragocen, da je nekoč dovolil srečanje z novinarjem revije Time šele, ko mu je ta obljubil, da ne bo objavil njegovega priimka.)

Jobs je osebno sodeloval pri predelavi*SoundJama v Applov izdelek. Aplikacija je bila naložena z vsemi mogočimi funkcijami, zaradi česar je terjala mnogo kompleksnih zaslonov. Jobs je zahteval, da mora biti uporabniški vmesnik preprostejši in veliko zabavnejši. Namesto da bi moral uporabnik določiti, ali išče po izvajalcu, pesmi ali albumu, je Jobs vztrajal na preprostem okencu, kamor je lahko vtipkal, kar je hotel. Z aplikacije iMovie si je ekipa izposodila eleganten kovinski videz in tudi ime. Program so poimenovali iTunes.

Jobs je iTunes predstavil na Macworldu januarja 2001 in ga vključil v strategijo digitalnega centra. Za vse macove uporabnike je brezplačen, je oznanil. “Z iTunes se pridružite glasbeni revoluciji in vaše glasbene naprave bodo desetkrat več vredne,” je zaključil ob bučnem aplavzu. Njegov oglaševalski slogan seje pozneje glasil: Pretvori. Zmešaj. Zapeci.

Tistega popoldneva seje Jobs srečal z Johnom Markoffom z New York Timesa. Intervju ni potekal najbolje, vendar je na koncu Jobs sedel za svoj mac in mu razkazal iTunes. “Spominja me na mladost,” je dejal, ko so se po zaslonu risali psihedelični vzorci. Ob tem seje vrnil v preteklost, v čas, ko je jemal LSD. To je bila ena od dveh ali treh najpomembnejših stvari, ki jih je naredil v življenju, je povedal Markoffu. Ljudje, ki tega niso nikdar jemali, ga ne bodo nikdar popolnoma razumeli.

iPod

Naslednji korak pri strategiji digitalnega centra je bila zasnova prenosnega predvajalnika glasbe. Jobs je prepoznal priložnost, da izdela takšno napravo v tandemu s programsko opremo iTunes, zaradi česar bi bila lahko preprostejša. Kompleksne naloge bi bilo mogoče izvesti na računalniku, preproste pa na napravi. Tako seje rodil ipod, ki je sprožil preobrazbo Appla iz proizvajalca računalnikov v podjetje z največjo vrednostjo na svetu.

Jobs seje nad projektom tako navdušil tudi zato, ker je oboževal glasbo. Predvajalniki glasbe, ki so že bili na trgu, so “strašno zanič”, je povedal svojim sodelavcem. Phil Schiller, Jon Rubinstein in preostala ekipa so se strinjali. Ko so razvijali iTunes, so se veliko ukvarjali z riom in drugimi predvajalniki ter jih veselo kritizirali. “Posedali smo in govorili, ‘Te naprave so resnično slabe’,” se spominja Schiller. “Nanje je bilo mogoče naložiti kakih šestnajst pesmi in še za tiste nisi mogel ugotoviti, kako bi jih poslušal.”

Jobs je začel o prenosnem predvajalniku glasbe govoriti že jeseni leta 2000, toda Rubinstein je dejal, da potrebne komponente še niso na voljo. Jobsa je prosil, naj počaka. Po nekaj mesecih je Rubinstein uspel dobiti primemo majhen LCD-zaslon in litij-polimerove baterije za polnjenje. Večji izziv je bilo najti disk, ki bi bil dovolj majhen, a dovolj zmogljiv, da bi lahko izdelali odličen predvajalnik glasbe. Nato je februarja 2001 odšel na enega rednih potovanj na Japonsko, kjer je obiskal Applove dobavitelje.

Na koncu rutinskega sestanka s Toshibo so inženirji omenili nov produkt, ki so ga imeli v laboratoriju in naj bi bil junija že nared. To je bil majcen, 1,8-palčni disk (4,5 centimetra), ki je nudil pet gigabytov pomnilnika (kakih tisoč pesmi), vendar niso točno vedeli, kaj bi z njim. Toda Rubinstein je to ugotovil takoj, ko gaje zagledal. Tisoč pesmi v žepu! Sijajno. Vendar je ohranil hladen izraz. Tudi Jobs je bil na Japonskem, kjer je imel uvodni govor na prireditvi Macworld v Tokiu. Tistega večera sta se srečala v hotelu Okura, kjer je bil Jobs nastanjen. “Zdaj vem, kako narediti odličen predvajalnik,” mu je povedal Rubinstein. “Potrebujem le ček za 10 milijonov dolarjev.” Jobs gaje takoj odobril. Tako seje Rubinstein začel pogajati s Toshibo za izključne pravice do vseh diskov, ki so jih lahko izdelali, in se začel ozirati za nekom, ki bi lahko vodil razvojno ekipo.

Tony Fadell je bil drzen podjetniški programer kiberpankovskega videza in šarmantnega nasmeha, ki je še med študijem v Michiganu ustanovil tri podjetja. V službo je odšel k proizvajalcu ročnih naprav General Ma-gic (kjer je srečal ubežnika z Appla Andyja Hertzfelda in Billa Atkinsona) in zatem preživel nekaj nelagodnih let pri podjetju Philips Electronic, kjer je s svojo kratko, pobeljeno glavo in uporniškim slogom kalil resnobnost podjetja. Imel je nekaj zamisli za boljši digitalni predvajalnik glasbe, ki jih je neuspešno ponujal podjetjem RealNetworks, Sony in Philips. Nekega dne je bil s stricem na smučanju v Koloradu in medtem ko se je vozil s sedežnico, mu je zazvonil telefon. Bil je Rubinstein, ki mu je povedal, da Apple išče nekoga, ki bi delal na “majhni elektronski napravi”. Fadell, ki mu samozavesti ni manjkalo, se je pohvalil, da je pravi čarodej s takšnimi napravami. Rubinstein ga je povabil v Cuperti-no.

,r

Fadell je predvideval, da so ga najeli za delo na dlančniku, nekakšnem nasledniku nevvtona. Toda ko se je srečal z Rubinsteinom, je beseda hitro nanesla na iTunes, ki je bil takrat zunaj že tri mesece. “Poskušal sem povezati moje obstoječe MP3-predvajalnike z iTunes, a so bili obupni, naravnost obupni,” mu je povedal Rubinstein. “Mislimo, da bi morali narediti svojo lastno različico.”

Fadell je bil navdušen. “Glasba je moja strast. Nekaj sem že poskušal narediti pri RealNetvvorks, idejo za MP3-predvajalnik pa sem predstavil tudi Palmu.” Pristal je na sodelovanje, vsaj kot svetovalec. Po nekaj tednih je Rubinstein dejal, da se mora, če hoče voditi ekipo, redno zaposliti pri Applu. Toda Fadell se je temu upiral; rad je imel svojo svobodo. Rubinstein je bil besen, saj je Fadellovo odločitev razumel kot tarnanje. “To je eden tistih pomembnih življenjskih korakov,” je dejal Fadellu, “ki ga ne boš obžaloval.”

Odločil seje še bolj pritisniti nanj. Na sestankuje zbral kakih dvajset ljudi, ki so bili dodeljeni projektu. Ko je vstopil Fadell, mu je Rubinstein dejal: “Tony, tega projekta ne bomo izvedli, če se mu ne posvetiš s polnim delovnim časom. Prideš v službo ali ne? Takoj se moraš odločiti.”

Fadell je pogledal Rubinsteina v oči, nato pa se obrnil k občinstvu in dejal: “Se pri Applu stalno dogaja, da se ljudi tako rekoč prisili v podpis pogodbe?” Za trenutek je premolknil, privolil in godrnjaje stisnil Rubin-steinu roko. “Med nama je mnogo let ostal nek zelo neprijeten občutek,” se je spominjal Fadell. Rubinstein se je strinjal: “Mislim, da mi ni nikoli odpustil.”

Fadellu in Rubinsteinu so bila trenja usojena, saj sta se oba imela za očeta ipoda. Rubinstein je dejal, da mu je Jobs dal to nalogo že mesece prej, našel je Toshibine diske in zasnoval zaslon, baterijo in druge ključne elemente. Pripeljal je Fadella, da bi vse to sestavil. On in drugi, ki so Fadellu zamerili, da je tako vpadljiv, so mu začeli praviti “Tony Baloney”. Toda Fadell je, še preden se je pridružil Applu, imel načrte za odličen MP3-predvajalnik, ki gaje ponujal drugim podjetjem, predenje pristal na delo pri Applu. O vprašanju, kdo je bil bolj zaslužen za ipod oziroma komu pripada naziv Oče Poda (Podfather), se je v naslednjih letih razpravljalo v intervjujih, člankih, spletnih straneh in celo na Wikipediji.

Toda naslednje mesece sta bila preveč zaposlena za prepire. Jobs je hotel ipod na trgu do božiča, kar je pomenilo, da mora biti oktobra nared za predstavitev. Iskali so druge proizvajalce MP3-predvajalnikov, ki bi lahko služili kot osnova za Applovega, in se odločili za majhno podjetje, imenovano PortalPlayer. Fadell je tamkajšnji ekipi povedal: “To je projekt, ki bo preoblikoval Apple, da bo čez deset let glasbeno, ne več računalniško podjetje.” Prepričal jih je, da so podpisali ekskluzivno pogodbo in njegova skupina je začela prirejati pomanjkljivosti PortalPlayerja, kot so bili zapleteni vmesnik, slaba vzdržljivost baterije in nezmožnost izbora, daljšega od desetih pesmi.

To je to!

Nekaterih sestankov si ne zapomnimo samo zato, ker so zgodovinski, temveč tudi zato, ker pokažejo, kakšen je vodja. Tak primer je bilo zborovanje v Applovi konferenčni sobi aprila 2001, kjer je Jobs določil temeljne značilnosti ipoda. Fadell je Jobsu predstavil svoje predloge, zraven pa so bili še Rubinstein, Schiller, Ive, Jeff Robbin in direktor trženja Stan Ng. Fadell Jobsa ni poznal, zato gaje bilo, razumljivo, malce strah. “Ko je vstopil v konferenčno sobo, sem sedel pokonci in pomislil: ‘Uf, to je Steve!’ Res sem bil na trnih, saj sem slišal, da zna biti zelo brutalen.”

Sestanek se je začel s predstavitvijo potencialnega trga in izdelkov drugih podjetij. Jobs kot navadno ni imel potrpljenja. “Diapozitivom ne sledi več kot minuto,” je dejal Fadell. Ko je pokazal druge možne igralce na trgu, je Jobs samo odmahnil. “Ne skrbite glede Sonyja,” je dejal. “Mi vemo, kaj počnemo, oni pa ne.” Po tem je Fadell nehal kazati diapozitive, Jobs pa je zasul skupino z vprašanji. Fadell je odnesel lekcijo: “Steve je raje prisoten v trenutku in razpravlja o stvareh. Nekoč mi je dejal: ‘Če potrebuješ diapozitive, s tem samo pokažeš, da ne veš, o čem govoriš.’”

Job je imel raje, da so mu pokazali fizične predmete, ki jih je lahko otipal, pregledal in se z njimi igral. Tako je Fadell v konferenčno sobo prinesel tri različne modele; Rubinstein gaje naučil, kako jih odkrivati drugega za drugim, tako da bo njegova najljubša izbira naredila vtis. Ustrezen model so skrili pod leseno skledo na sredini mize.

Fadell je začel svojo predstavitev s tem, daje iz škatle vzel različne se-stavne dele in jih razporedil po mizi. Tu so bili 1,8-palčni disk, LCD-za-slon, plošče in baterije, vse označene s ceno in težo. Nato so razpravljali, kako bi cene ali velikosti lahko v naslednjem letu še zmanjšali. Nekatere dele je bilo mogoče sestavljati kot kocke lego, s čimer je prikazal različne možnosti.

Nato je začel odkrivati svoje modele, ki jih je naredil iz stiropora in vanje vstavil ribiške obtežilnike, da so dobili pravo težo. Prvi je imel režo za odstranljivo pomnilniško kartico. Jobsu seje to zdelo preveč zapleteno. Drugi je imel dinamični pomnilnik RAM, ki je bil poceni, vendar je izgubil vse pesmi, če seje baterija iztrošila. Jobs tudi s tem ni bil zadovoljen. Nato je Fadell sestavil nekaj kosov, da bi pokazal, kakšna bi bila naprava z 1,8-palčnim diskom. To je Jobsa bolj zanimalo. Prikaz je dosegel vrhunec, ko je Fadell dvignil skledo in razkril popolnoma sestavljen model te alternative. “Upal sem, da se bom lahko več igral z lego deli, vendar seje Steve takoj odločil za model s trdim diskom v takšni obliki, kot smo ga sestavili,” seje spominjal Fadell. Osupel je bil nad tem procesom. “Pri Philipsu sem bil vajen, da take odločitve terjajo sestanek za sestankom, z veliko predstavitvami v PowerPointu in nadaljnjega proučevanja.”

Naslednji je bil na vrsti Phil Schiller. “Lahko zdaj pokažem svojo idejo?” je vprašal. Zapustil je prostor in se vrnil z nekaj modeli ipoda, ki so na sprednji strani imeli isto napravico: sledilni kolešček, kije kmalu zaslovel. “Razmišljal sem, kako bi se najlažje premikal po seznamu pesmi,” seje spominjal. “Ne moreš stokrat pritisniti gumba. Ali ne bi bilo krasno, če bi imel kolešček?” Uporabnik gaje obračal s palcem in se tako pomikal skozi pesmi. Dlje kot je obračal, hitrejše je bilo pomikanje, tako da jih je z lahkoto pregledal stotine. Jobs je zaklical: “To je to!” Fadellu je naročil, naj se z inženirji loti naloge.

Ko se je projekt začel, se je Jobs vsak dan poglabljal vanj. Vedno je zahteval isto: “Poenostavljajte!” Ogledal sije vsak zaslon uporabniškega vmesnika in uporabil strog preizkus: Če je hotel pesem ali funkcijo, je moral do nje priti z največ tremi kliki. In kliki so morali biti intuitivni. Če ni mogel ugotoviti, kako nekaj priklicati ali če so bili potrebni več kot trije kliki, je bil brutalen. “Včasih smo si razbijali glavo s kakim problemom uporabniškega vmesnika in bili prepričani, da smo upoštevali vse možnosti, on pa je rekel: ‘Ste pomislili na to?’” je povedal Fadell. “In vsi smo vzkliknili: ‘Pa res!’ Na novo je opredelil problem ali pristop in naših težav ni bilo več.”

Jobs je vsak večer po telefonu sporočal svoje ideje. Fadell in ostali so se poklicali med seboj, razpravljali o Jobsovem najnovejšem predlogu in kovali zarote, kako bi ga blago usmerili tja, kamor so hoteli sami, kar se je obneslo približno v polovici primerov. “Steve nas je zasuval z idejami in mi smo se trudili, da bi ostali nad vodo,” je dejal Fadell. “Vsak dan smo se ukvarjali s kako zadevo; kam naj damo stikalo, kakšne barve naj bo gumb ali kakšno cenovno strategijo naj uberemo. Pri takem delu smo morali resnično sodelovati med seboj, si kriti hrbte.”

Ena Jobsovih ključnih idej je bila, da se mora se kar največ funkcij izvajati s pomočjo programa iTunes na računalniku, ne pa na ipodu. Pozneje seje spominjal:

Da bi bilo ipod resnično preprosto uporabljati - in za to je bilo potrebno veliko argumentov z moje strani - smo morali omejiti zmogljivosti napravice same. To funkcionalnost smo raje dali v program iTunes na računalniku. Izbora pesmi, na primer, ni bilo mogoče sestaviti kar na napravi. To si naredil na iTunes in ga nato sinhroniziral z napravo. Tu so nastale polemike. Toda rio in druge naprave so bile tako neuporabne prav zato, ker so bile zapletene. Morale so omogočati stvari, kot je izbor pesmi, ker niso bile integrirane z glasbeno programsko opremo na računalniku. Mi pa smo imeli program iTunes ter napravo ipod in ju povezali tako, da sta računalnik in naprava delovala skupaj, s čimer smo dali kompleksnost na pravo mesto.

Najbolj zenovska od vseh preprostosti je bila Jobsova odločitev, ki je osupnila njegove sodelavce, da ipod ne bo imel gumba za izključitev. Pozneje je bila takšnih večina Applovih naprav. Ni bilo potrebe. Applove naprave zaspijo, če niso v uporabi, in se zbudijo ob kliku na katerikoli gumb. Stikala, s katerim bi uporabnik priklical: “Klik - izključeno. Na svidenje.”, niso potrebovale.

Nenadoma je nastala celota: disk, kije shranil tisoč pesmi; vmesnik in kolešček, s katerim si se lahko pomikal po tisoč pesmih; FireWire povezava, ki je lahko sinhronizirala tisoč pesmi v manj kot desetih minutah; in baterija, ki bi zdržala poslušanje vseh tisoč pesmi. “Nenadoma smo se spogledali in si rekli: ‘To bo imenitno,’” se je spominjal Jobs. “Vedeli smo, kako imenitno bo, ker smo si tega vsi močno želeli. In koncept je postal tako čudovito preprost: tisoč pesmi v tvojem žepu.” Eden od reklamnih piscev je predlagal, naj se naprava imenuje “pod”. Job je bil tisti, ki sije od imen imac in iTunes izposodil še “i”, daje nastal ipod.

Belina kita

Jony Ive seje igral z modelom ipoda iz stiroporja in si poskusil zamisliti, kakšen naj bo videti končni izdelek, ko se mu je nekega jutra na vožnji od doma v San Franciscu do Cupertina porodila ideja. Sprednja stran naprave mora biti čista belina, je povedal svojemu sodelavcu v avtomobilu, in mora se elegantno preliti v zadnjo stran brušenega jekla. “Večina majhnih potrošniških izdelkov deluje nekako ceneno, kot za enkratno uporabo,” je dejal Ive. “Manjka jim kulturnega dostojanstva. V zvezi z ipodom sem najbolj ponosen na to, da daje občutek pomembnosti, ne cenenosti.”

Bela naj ne bi bila samo bela, temveč snežno bela. “Ne samo naprava, tudi slušalke in žice in celo polnilnik morajo biti beli,” je dejal. “Snežno beli.” Drugi so trdili, da morajo slušalke seveda biti črne, kot vse druge. “Toda Steve je to takoj razumel in podprl belo,” je povedal Ive' “V tem je bila neka čistost.” Valovanje belih žic, ki so povezovale slušalke, je iz ipoda napravilo ikono. Ive gaje opisal:

Izžareval je uglednost in pravo nasprotje cenenosti, hkrati pa tudi mirnost in zadržanost. Ni ti z repom mahal pred nosom. Bil je zadržan, a s tistimi valovitimi žicami tudi malce nor. Zato imam rad belo. Bela ni samo nevtralna. Tako čista in mirna je. Drzna in vidna, pa vendar hkrati tudi neopazna.

Oglaševalska ekipa Leeja Clowa pri TBWA/Chiat/Day je na namesto tradicionalne reklame, ki bi zgolj prikazala značilnosti izdelka, hotela proslaviti ikonično naravo ipoda in njeno belino. James Vincent, sloki mladi Britanec, ki je igral v rokovski skupini in delal kot didžej, je bil nova moč v agenciji in je znal Applovo oglaševanje usmerjati k mlajšim ljubiteljem glasbe, ne pa k uporniški povojni generaciji. S pomočjo umetniške direktorice Susan Alinsangan sta ustvarila niz plakatov za ipod in jih razporedila po Jobsovi mizi v konferenčni dvorani, da bi si jih ogledal.

Na skrajno desno sta postavila bolj tradicionalne podobe, ki so prikazovale običajne fotografije ipoda na beli podlagi. Na skrajni levi sta razporedila najbolj grafične in ikonične zamisli, ki so prikazovale samo silhueto, ki pleše, medtem ko posluša ipod, žice njenih belih slušalk pa valovijo z glasbo. “Pričale so o razumevanju čustvenega in globoko osebnega odnosa z glasbo,” je dejal Vincent. Kreativnemu direktorju Duncanu Milnerju je predlagal, da vsi trdno stojijo na levi, da bi videli, ali bodo s tem pritegnili Jobsa. Ko je Jobs vstopil, je odšel naravnost na desno in si ogledal gole slike izdelka. “To je krasno,” je dejal. “Pogovorimo se o njih.” Vincent, Milner in Clow se niso premaknili z drugega konca. Nazadnje je Jobs dvignil pogled, ošinil ikonične reklame in dejal: “Oh, kaže, da vam je to bolj všeč.” Odkimal je. “Ne prikazuje izdelka. Ne pove, kaj je.” Vincent je predlagal, da bi uporabili ikonične podobe, a dodali besede: “1000 pesmi v tvojem žepu.” To bi povedalo vse. Jobs se je spet ozrl k desnemu koncu mize, nato pa končno pristal. Kmalu je trdil, daje sam vztrajal na bolj ikoničnih reklamah, kar v resnici ni bilo presenetljivo. “Nekateri skeptiki so spraševali: ‘Le kako bo to prodajalo ipod?’” se je spominjal Jobs. “Takrat sem izkoristil dejstvo, da sem izvršni direktor, in sem vztrajal na tej ideji.”

Jobs je ugotovil, da ima celovit sistem računalnika, programske opreme in naprav še eno prednost. Pomenil je, da bo ipod poganjal prodajo imacov. To pa je nato pomenilo, da lahko denar, ki gaje namenil reklamiranju imacov, preusmeri v reklame za ipod - in dvakrat izkoristi vsak dolar. Trikrat, pravzaprav, ker so reklame dajale sijaj in mladostnost celotni Applovi znamki. Spominjal seje:

Dobil sem to noro idejo, da bi lahko prodali enako količino macov z reklamiranjem ipoda. Poleg tega bi ipod predstavil Apple kot podjetje inovativnosti in mladosti. Zato sem preusmeril 75 milijonov denarja za reklamiranje v ipod, čeprav kategorija ni upravičevala niti stotine tega. To je pomenilo, da smo popolnoma prevladali na trgu predvajalnikov glasbe. Porabili smo veliko več kot drugi, in to za faktor kakih sto.

Jr

Televizijska reklama je prikazala ikonične silhuete, ki plešejo ob glasbi. Pesmi so izbrali Jobs, Clow in Vincent. “Iskanje glasbe je postala naša poglavitna zabava na tedenskih trženjskih sestankih,” je dejal Clow. “Predvajali smo kak udaren komad, Steve je dejal: ‘Sovražim ga,’ in James ga je moral prepričevati, da je ustrezen.” Reklame so popularizirale mnoge nove glasbene skupine, najvidneje Black Eyed Peas; reklama z njihovo pesmijo “Hey Mama” je klasika žanra silhuet. Ko se je začela pripravljati kaka nova reklama, je Jobs pogosto imel pomisleke; poklical je Vincenta in zahteval, da vse prekliče. “Nekoliko pop zveni,” ali “Preveč banalno zveni,” je dejal. “Odpovejmo vse skupaj.” James seje razburil in ga poskušal prepričati. “Počakaj in videl boš, odlična bo,” je trdil. Jobs je vedno popustil; reklamo so izdelali in na koncu mu je bila všeč.

Jobs je ipod predstavil 23. oktobra 2001 na enem njegovih značilnih dogodkov ob izdaji novih produktov. “Namig: ni mac,” je dražil z vabilom. Ko je opisal tehnične zmogljivosti izdelka in je prišel čas za njegovo razkritje, ni izvedel svojega običajnega trika, pri katerem bi odšel k mizi in z izdelka potegnil žametno pregrinjalo, temveč je rekel: “Slučajno imam enega tukaj v žepu.” Segel je v kavbojke in iz njih potegnil bleščeče belo napravo. “Ta osupljiva napravica hrani tisoč pesmi, a jo lahko spravim v žep.” Spet jo je spravil in med aplavzom odšel z odra.

Na začetku je bilo med tehničnimi zanesenjaki nekaj dvomov, zlasti glede cene 399 dolarjev. Po blogih je krožila šala, da ipod pomeni “idioti določajo ceno našim napravam [idiots priče our devices]”. Vendar so potrošniki iz njega kmalu napravili hit. Še več: ipod je postal esenca vsega, kar je bilo Applu usojeno: poezija, povezana s tehniko, umetnost in ustvarjalnost, ki se srečata s tehnologijo, oblika, ki je drzna in preprosta. Odlikovala ga je enostavna uporaba, ki je izhajala iz celovitosti sistema, iz povezanosti računalnika, FireWireja, naprave, programske opreme in upravljanja vsebin. Ko si vzel ipod iz škatle, je bil tako čudovit, daje kar žarel, in ob njem so bili vsi drugi predvajalniki glasbe videti, kot da so bili oblikovani in izdelani v Uzbekistanu.

Že od časov prvega maca se ni zgodilo, da bi jasna vizija produktov izstrelila podjetje tako daleč v prihodnost. “Če seje kdorkoli spraševal, zakaj je Apple na Zemlji, bi to lahko vzel za primer,” je Jobs takrat povedal Stevu Levyju z Newsweeka. Wozniak, ki je bil dolgo skeptičen do integriranih sistemov, je znova premislil o tej filozofiji. “Res, povsem razumljivo je, da se je tega domislil prav Apple,” se je navduševal, ko je ipod prišel na trg. “Navsezadnje celotno Applovo zgodovino označuje izdelovanje tako strojne kot programske opreme, in zdaj je očitno, da to dvoje najbolje deluje skupaj.”

Tisti dan, ko je Levy dobil svoj ipod v medijski predogled, je na neki večerji slučajno srečal Billa Gatesa in mu ga pokazal. “Si to že videl?” ga je vprašal. Pozneje je povedal: “Gates je zapadel v stanje, ob katerem se

spomniš tistih znanstvenofantastičnih filmov, v katerih vesoljec, ki se prvič sreča z novim objektom, ustvari nekakšno energijsko povezavo z njim, kar mu omogoči, da v svoje možgane neposredno prenese vse možne informacije o njem.” Igral seje s koleščkom in preizkusil vse kombinacije gumbov, medtem ko je nepremično strmel v zaslon. “Odličen izdelek je,” je na koncu dejal. Nato je zbegano premolknil. “Samo za macintosh je?” je vprašal.

fr

i' *

J

ENAINTRIDESETO POGLAVJE

TRGOVINA iTUNES

Jaz sem piskač iz Hamelina

Warner Musič

V začetku leta 2002 se je Apple soočil z novim izzivom. Celovita povezava med ipodom, programom iTunes in računalnikom je omogočala preprosto upravljanje z glasbo, ki jo je uporabnik že imel. A če je hotel novo glasbo, je moral stopiti iz tega udobnega okolja in kupiti CD oziroma si naložiti pesmi z interneta. Za slednje se je navadno moral podati v mračen svet izmenjave datotek in piratskih storitev. Zato je Jobs želel uporabnikom ipoda ponuditi način za nalaganje pesmi, ki bi bil preprost, varen in zakonit.

Tudi glasbena industrija se je soočala z izzivom. Pestila jo je množica piratskih storitev - Napster, Gorkster, Gnutella, Kazaa ki je omogočila brezplačno nalaganje pesmi. Tudi zaradi tega se je zakonita prodaja CD-jev leta 2002 zmanjšala za 9 %.

Direktorji glasbenih podjetij so si obupano prizadevali - elegantno kot drugošolci pri igri nogometa -, da bi se sporazumeli glede skupnega standarda za zaščito digitalne glasbe proti kopiranju. Paul Vidich iz podjetja Wamer Musič in njegov kolega Bill Raduchel iz družbe AOL Time War-ner sta pri teh prizadevanjih sodelovala s Sonyjem in upala, da bo Apple postal del njihovega konzorcija. Zbrala sta skupino, ki je januarja 2002 odletela v Cupertino na obisk k Jobsu.

To ni bil lagoden sestanek. Vidich je bil prehlajen in je izgubljal glas, zato je s predstavitvijo začel njegov pomočnik Kevin Gage. Jobs, ki je sedel na čelu konferenčne mize, seje nemirno presedal. Po štirih diapozitivih je zamahnil z roko in spregovoril. “Glave imate v ritih,” je poudaril. Vsi so se obrnili k Vidichu, ki seje trudil iz sebe spraviti kak glas. “Prav imate,” je dejal po dolgem premoru. “Ne vemo, kaj bi naredili. Pomagajte nam to ugotoviti.” Jobs seje pozneje spominjal, daje bil nekoliko osupel, a je dejal, da se bo Apple pridružil prizadevanjem Wamerja in Sonyja.

Če bi se glasbene založbe sporazumele glede standardiziranega kodiranja za zaščito glasbenih datotek, bi nastalo veliko internetnih prodajaln glasbe. V tem primeru bi Jobs le stežka zasnoval trgovino iTunes Store, ki je Applu omogočila nadzor nad načinom internetne prodaje. A Sony je Jobsu ponudil to priložnost, ko je po sestanku januarja 2002 v Cupertinu odločil, da se umakne iz pogajanj, ker je želel uporabljati svoj lastniški format, iz katerega je črpal tantieme.

“Veste, Steve ima svoje načrte,” je izvršni direktor Sonyja Nobuyuki Idei pojasnil uredniku revije Red Herring Tonyju Perkinsu. “Čeprav je genij, ne bo vsega delil z vami. S to osebo je težko delati, če si veliko podjetje ... Prava nočna mora.” Howard Stringer, takrat vodja podjetja Sony North America, je o Jobsu dodal še: “Iskreno povedano, poskusi sodelovanja bi bili samo zapravljanje časa.”

Sony se je zato pridružil Universalu ih ustvaril naročniško storitev, imenovano Pressplay. Medtem so se AOL Time Wamer, Bertelsmann in EMI združili z RealNetworks in izdelali MusicNet. Nihče tekmecu ni hotel izdati licence za svoje pesmi, zato je vsak popujal samo polovico razpoložljive glasbe. Obe storitvi sta bili naročniški, kar je strankam omogočalo, da so pesmi poslušale prek interneta, niso pa jih mogle tudi obdržati, zato so izgubile dostop do njih, ko je naročnina potekla. Storitvi sta imeli zapletene omejitve in okorne vmesnike. V resnici sta si prislužili dvomljiv sloves, saj sta na seznamu revije PC World “25 najslabših tehničnih produktov vseh časov” zasedli deveto mesto. Revija je zapisala: “Osupljivo bebave funkcije naprave kažejo, da založniške družbe še vedno ničesar ne razumejo.”

*

Na tej točki bi se Jobs lahko odločil, da bo preprosto dovolil piratstvo. Z brezplačno glasbo bi bili ipodi še več vredni. A ker je imel zares rad glasbo ter umetnike, ki so jo ustvarjali, je nasprotoval temu, kar je imel za krajo ustvarjalnih izdelkov. Pozneje mi je povedal:

Že v prvih dneh Appla sem ugotovil, da naj lepše uspevamo, kadar ustvarjamo intelektualno lastnino. Če bi ljudje kopirali ali kradli našo programsko opremo, bi nas spravili iz posla. Če ne bi bili zaščiteni, ne bi imeli motivacije za ustvarjanje nove programske opreme in izdelkov. Če zaščite intelektualne lastnine ne bi bilo več, bi ustvarjalna podjetja izginila oziroma ne bi niti nastala. Toda tu je še preprostejši razlog: Krasti ni prav. S tem škoduješ drugim ljudem. Pa tudi lastnemu značaju.

Vendar je vedel, daje najboljši način za preprečevanje piratskega kopiranja glasbe - pravzaprav edini način - alternativa, ki bi bila privlačnejša od bebavih storitev, ki sojih snovale glasbene založbe. “Prepfičani smo, da 80 % ljudi, ki krade, tega v resnici noče, le da nima druge možnosti,” je povedal Andyju Langerju z revije Esquire. “Zato smo si rekli: ‘Ustvarimo zakonite možnosti za to.’ S tem pridobimo vsi. Pridobijo založbe. Pridobijo ustvarjalci. Pridobi Apple. In pridobi uporabnik, ker dobi boljšo storitev, ne da bi bil tat.”

Zato seje Jobs lotil projekta “iTunes Store” in pet najboljših glasbenih založb skušal prepričati, naj dovolijo prodajo digitalnih različic njihovih pesmi. “Še nikdar nisem porabil toliko časa za prepričevanje ljudi, naj napravijo nekaj koristnega zase,” seje spominjal. Ker so bila podjetja zaskrbljena glede cenovnega modela in razdruževanja albumov, je Jobs poudaril, da bo nova storitev tekla samo na macintoshih, torej na pičlih 5 % trga. Zamisel bi lahko preizkusili z malo tveganja. “Majhen tržni delež smo obrnili v našo korist; dejali smo, da če se trgovina izkaže za škodljivo, ne bo uničila celotnega vesolja,” je povedal.

Jobs je predlagal, da bi digitalne pesmi prodajali za 99 centov - to bi bil preprost in impulziven nakup. Založba bi dobila 70 centov. Jobs je vztrajal, da je ta model privlačnejši od mesečne naročnine, ki je bila založbam ljubša. Prepričan je bil, da so ljudje čustveno navezani na pesmi, ki so jim všeč. Želijo svojo lastno “Sympathy for the Devil” in “Shelter from the Storm”, ne pa le najem. Takrat je Jeffu Goodellu z revije Rolling Stone povedal: “Mislim, da bi lahko z modelom naročnine ponudili Jezusov drugi prihod, pa je čisto možno, da ne bi uspel.”

Jobs je vztrajal tudi, da bo trgovina iTunes Store prodajala posamezne pesmi, ne pa celotnih albumov. To je bilo na koncu največje jabolko spora z glasbenimi založbami, ki so služile s tem, da so izdajale albume z dvema ali tremi odličnimi pesmimi in kakim ducatom mašil; da bi potrošnik dobil svojo pesem, je moral kupiti celoten album. Nekateri glasbeniki so Jobsovemu načrtu, da razgradi albume, nasprotovali na umetniških temeljih. “Dober album ima svoj naravni potek,” je dejal Trent Reznor iz skupine Nine Inch Nails. “Pesmi podpirajo druga drugo. Tako jaz delam glasbo.” Toda pridržki niso bili več pomembni. “Piratske kopije in nalaganje z interneta so albume že razgradili,” se je spominjal Jobs. “S tem nisi mogel tekmovati, če nisi pesmi prodajal posamično.”

V srcu problema je bil prepad med ljudmi, ki ljubijo tehnologijo, in tistimi, ki ljubijo umetnost. Jobs je imel rad oboje, kot je pokazal pri Pixar-ju in Applu, in je torej imel idealno priložnost, da to vrzel premosti. Pozneje je pojasnil:

Tega velikega razkoraka sem se zavedel, ko sem odšel k Pixarju. Tehnološke družbe niso razumele ustvarjalnosti. Niso marale intuitivnega razmišljanja, kot je denimo sposobnost nekoga, zadolženega za repertoar pri glasbeni založbi, ki posluša sto ustvarjalcev in po občutku določi, katerih pet bi lahko bilo uspešnih. Poleg tega mislijo, da ustvarjalni ljudje vse dni samo posedajo po kavčih in ne poznajo discipline, ker niso videli, kako zagnani in disciplinirani so ustvarjalni ljudje v družbah, kot je Pixar. Po drugi strani glasbene založbe nimajo pojma o tehnologiji. Mislijo, da lahko preprosto najamejo nekaj tehnologov. Toda to je tako, kot bi Apple poskušal najeti ljudi, da ustvarijo glasbo. Dobili bi drugorazredne umetnike, prav kot založbe končajo z drugorazrednimi tehnologi. Jaz sem eden redkih ljudi, ki razume, da tehnologija zahteva intuicijo in ustvarjalnost, umetnost pa resnično disciplino.

Jobs je bil dolgoleten znanec Barryja Schulerja, izvršnega direktorja enote AOL podjetja Time Wamer; spraševal gaje, kako naj založbe prepriča, da bi svojo glasbo prodajale v trgovini iTunes Store. “Piratstvo je vse vrglo iz tira,” mu je povedal Schuler. “Uporabi naslednji argument: ker ponujaš zaključeno storitev od ipoda do trgovine, lahko najbolje nadziraš in zaščitiš uporabo glasbe.”

Marca 2002 je Schuler prejel klic od Jobsa in se nato prek konference povezal še z Vidichem. Jobs je Vidicha vprašal, če bi prišel v Cupertino in s seboj pripeljal vodjo družbe Wamer Musič Rogerja Amesa. Tokrat je bil Jobs očarljiv. Ames je bil hudomušen, zabaven in bister Britanec, take vrste človek (kot na primer James Vincent in Jony Ive), ki so bili Jobsu všeč. Jobs je torej pokazal svojo prijetno plat. Na začetku sestanka je celo igral neobičajno vlogo diplomata. Ames se je z Eddyjem Cuejem, ki je vodil iTunes za Apple, zapletel v prepir glede tega, zakaj radio v Angliji ni tako odmeven kot v ZDA; vmes je posegel Jobs, rekoč: “Poznamo tehnologijo, ne vemo pa veliko o glasbi, zato se ne prepirajmo.”

Ames je pravkar izgubil poslovno bitko, v kateri je želel doseči, da bi oddelek AOL njegove korporacije izboljšal svojo lastno nastajajočo storitev za nalaganje glasbe z interneta. “Ko sem izvedel digitalno nalaganje s pomočjo AOL-a, na svojem bednem računalniku nikoli nisem mogel najti pesmi,” se je spominjal. Jobs je zato s prototipom trgovine iTunes Store na Amesa napravil globok vtis. “Točno to smo čakali,” je dejal. Dejal je, da bo Wamer Musič prodajal glasbo v tej trgovini ter ponudil pomoč pri iskanju drugih glasbenih založb.

Jobs je odletel na vzhod, da bi storitev predstavil še drugim direktorjem pri družbi Time Wamer. “Sedel je pred macom kot otrok z igračko,” seje spominjal Vidich. “Za razliko od vseh drugih izvršnih direktorjev se je popolnoma posvečal izdelku.” Ames in Jobs sta začela določati podrobnosti trgovine iTunes Store, vključno s tem, kolikokrat bo pesem mogoče naložiti na različne naprave in kako naj bi deloval sistem za zaščito pred kopiranjem. Kmalu sta se sporazumela in se lotila privabljanja ostalih založb.

Zbiranje črede

Ključni igralec, ki ga je bilo treba pridobiti, je bil Doug Morris, vodja družbe Universal Musič Group. Njegova domena je vključevala najboljše ustvarjalce, kot so U2, Eminem in Mariah Carey, kot tudi velika založniška imena, kot so Motown in Interscope-Geffen-A&M. Morris je takoj pristal na pogovore. Bolj kot drugi moguli seje razburjal zaradi piratstva in obupaval nad sposobnostmi tehnologov v glasbenih založbah. “Bilo je kot na divjem zahodu,” seje spominjal Morris. “Preplavljen je bil s pirati in nihče ni prodajal digitalne glasbe. Vse, kar smo na založbah poskušali, se je izjalovilo. Razlika v potrebnih veščinah pri glasbenikih in tehnologih je bila prevelika.”

Ko je Ames z Jobsom odšel v Morrisovo pisarno na Broadwayu, je Jobsu na kratko razložil, kaj naj reče. Delovalo je. Na Morrisa je napravil največji vtis s tem, ker je vse povezal med seboj tako, da so bile stvari preproste za uporabnika in vame tudi za glasbene založnike. “Steve je naredil nekaj sijajnega,” je dejal Morris. “Predlagal je ta celoten sistem: iTunes Store, programsko opremo za upravljanje glasbe, ipod sam. Vse je teklo tako gladko. Ponujal je celoten paket.”

Morris je bil prepričan, da ima Jobs tehnično vizijo, ki je v glasbenem založništvu manjkala. “Seveda, zanašati se moramo na Steva Jobsa,” je povedal svojemu tehničnemu podpredsedniku, “ker v Universalu nimamo nikogar, ki bi se spoznal na tehnologijo.” Universalovi tehnologi ob tem seveda niso bili navdušeni nad sodelovanjem z Jobsom in Morris jim je moral stalno ukazovati, naj zadržijo svoje pomisleke in hitro sklenejo dogovor. Na FairPlay, Applov sistem za upravljanje z digitalnimi pravicami, so uspeli dodati nekaj več omejitev, tako da se kupljena pesem ne bi mogla razširiti na preveč naprav. Toda v splošnem so se strinjali s konceptom trgovine iTunes Store, kakor si gaje zamislil Jobs skupaj z Amesom in njegovimi kolegi pri Wamerju.

Morris je bil nad Jobsom tako očaran, da je poklical Jimmyja Iovina, zgovornega in vihravega šefa založbe Interscope-Geffen-A&M. Iovine in Morris sta bila najboljša prijatelja in sta se zadnjih trideset let vsak dan pogovarjala. “Ko sem spoznal Steva, sem pomislil, daje naš rešitelj, zato sem takoj poklical Jimmyja, da bi izvedel, kaj misli o njem,” je dejal Morris.

Jobs je znal biti izjemno očarljiv, kadar mu je to ustrezalo, in tudi za Iovinov obisk v Cupertinu je bil tak. “Vidiš, kako preprosto je?” je vprašal Iovina. “Tvoji tehnologi tega ne bodo nikoli znali. V glasbenih založbah ni osebe, ki bi to napravila dovolj preprosto.”

Iovine je takoj poklical Morrisa. “Ta človek je edinstven!” je dejal. “Prav imaš. Celovito rešitev ima.” Pritoževala sta se nad tem, da sta preživela dve leti v pogajanjih s Sonyjem, pa nista nikamor prišla. “Sony tega ne bo nikdar rešil,” je Iovine povedal Morrisu. Dogovorila sta se, da ne bosta več sodelovala s Sonyjem in se bosta namesto tega pridružila Applu. “Kako je lahko Sony to spregledal, mi resnično ni jasno, saj je to zgodovinska napaka,” je dejal Iovine. “Steve bi odpustil ljudi, če posamezne enote ne bi delale skupaj, Sonyjeve pa so med seboj v vojni.”

Sony je bil v resnici pravo nasprotje Appla. Imel je oddelek za potrošniško elektroniko, kije izdeloval elegantne izdelke, ter glasbeni oddelek s priljubljenimi umetniki (med katerimi je bil tudi Bob Dylan). Toda ker je vsak oddelek poskusil zaščititi svoje lastne interese, podjetje kot celota ni nikdar delovalo skupaj in izdelalo integriranega, zaključenega produkta.

Andy Lack, novi vodja glasbenega oddelka pri Sonyju, je dobil nezavidljivo nalogo: z Jobsom seje moral pogajati o tem, ali bo Sony prodajal svojo glasbo v trgovini iTunes Store. Neukrotljivi in iznajdljivi Lack je imel za sabo odlično kariero v televizijskem novinarstvu - bil je producent pri CBS News in predsednik mreže NBC - in je vedel, kako oceniti ljudi ter ohraniti humor. Ugotovil je, da je za Sony prodaja pesmi v iTunes Štoru hkrati norost in nujnost - kar je veljalo za mnoge odločitve v glasbeni industriji. Apple bi s tem ogromno pridobil, ne samo zaradi svojega deleža pri prodaji pesmi, temveč tudi zaradi večje prodaje ipodov. In ker bodo glasbene založbe izboljšale uspeh ipoda, je bibLack prepričan, da jim pripadajo tantieme od vsake prodane naprave.

Jobs se je z Lackom strinjal v marsičem in trdil, da želi biti resničen partner glasbenih založb. “Steve, pridobil si nas, če nam daš nekaj od prodaje vsake tvoje naprave,” mu je rekel Lack s svojim bobnečim glasom. “To je čudovita naprava. Toda naša glasba jo pomaga prodajati. To je zame resnično partnerstvo.”

“Strinjam se s tabo,” je Jobs dejal ob več priložnostih. Toda potem je odšel k Dougu Morrisu in Rogerju Amesu ter se zarotniško pritoževal, da Lack preprosto ničesar ne razume, da nima pojma o glasbeni industriji in da ni tako pameten kot Morris ali Ames. “Po svoji navadi je v nekaj privolil, vendar se to ni nikoli zgodilo,” je povedal Lack. “Najprej se vse zmeni, nato pa ponudbo umakne. Patološki je, kar je pri pogajanjih lahko koristno. In še genij povrhu.”

Lack je vedel, da ne more zmagati, če ne dobi podpore drugih v industriji. Toda Jobs je uporabljal laskanje in privlačnost Applovih trženjskih vzvodov, s katerimi je držal ostale založnike v šahu. “Če bi industrija stopila skupaj, bi lahko dobili licenčnino, kar bi nam prineslo dvojni pritok dohodka, ki smo ga tako obupano potrebovali,” je povedal Lack. “Mi smo bili tisti, zaradi katerih se je ipod prodajal, zato bi bilo to povsem pravično.” A to je bila ena od lepot Jobsove celostne strategije: Prodaja pesmi v iTunes Štoru je poganjala prodajo ipodov, kar je poganjalo prodajo macintoshev. Lacka je še bolj razbesnelo dejstvo, da bi Sony lahko naredil isto, vendar ni nikdar dosegel, da bi njegovi oddelki za strojno opremo, programsko opremo in vsebino skupaj vlekli voz.

Jobs se je zelo trudil premamiti Lacka. Med nekim obiskom v New Yorku gaje povabil v svoj apartma v hotelu Four Seasons. Jobs je že naročil zajtrk - ovsene kosmiče in jagodičevje za oba - in je bil “več kot ustrežljiv,” seje spominjal Lack. “Toda Jack Welch meje posvaril, naj se ne zaljubim. Morrisa in Amesa je bilo lahko zapeljati. Rekla sta: ‘Ne ra-zumeš. Prav to naj bi se zgodilo, ljubezen,’ in onadva sta se zaljubila. Tako sem v industriji ostal izoliran.”

Celo potem, ko je Sony pristal na prodajo svoje glasbe v iTunes Štoru, so odnosi ostali nelagodni. Vsaka nova obnovite^ in vsaka sprememba je prinesla spore. “Pri Andyju je šlo predvsem za njegov veliki ego,” je trdil Jobs. “Nikdar ni resnično razumel glasbene industrije in ni nikdar zares opravil svojega dela. Včasih je bil pravi tepec.” Ko sem Lacku povedal za te besede, odgovoril: “Boril sem se za Sony in glasbeno industrijo, zato razumem, zakaj me je imel za tepca.”

Prepričevanje glasbenih založb, naj privolijo v prodajo, pa ni zadostovalo. Mnogi od njihovih ustvarjalcev so imeli v svojih pogodbah posebne izjeme, ki so jim omogočale osebno nadzorovati digitalno distribucijo njihove glasbe, s čimer so želeli preprečiti, da bi se pesmi prodajale posamično namesto v albumih. Zato se je Jobs lotil dobrikanja različnim vrhunskim glasbenikom, kar se mu je zdelo zabavno, a tudi veliko težje, kot je pričakoval.

Pred zagonom iTunes Štora seje Jobs srečal s kakimi dvajsetimi velikimi zvezdami, med katerimi so bili Bono, Mick Jagger in Sheryl Crow. “Neumorno meje klical, tudi ob desetih zvečer, da bi mi povedal, da mora pridobiti še Led Zeppelin in Madonno,” se je spominjal Ames. “Bil je odločen; nekaterih od teh ustvarjalcev ne bi mogel prepričati nihče drug kot Jobs.”

Morda najbolj nenavadno srečanje je bilo, ko je Dr. Dre prišel Jobsa obiskat na sedež Appla. Jobs je oboževal Beatle in Dylana, priznaval pa je, da mu privlačnost rapa ni povsem jasna. Zdaj je Jobs potreboval Emi-nema in druge reperje, da pristanejo na prodajo svojih pesmi v iTunes Štoru, zato se je povezal z Dr. Drejem, ki je bil Eminemov mentor. Ko mu je Jobs pokazal, kako gladko iTunes Store deluje z ipodom, je Dr. Dre vzkliknil: “Fant, končno je nekdo to pogruntal.”

Na drugem koncu spektra glasbenih okusov je bil trobentač Wynton Marsalis. Gostoval je na zahodni obali na dobrodelni turneji v Lincolnovem centru, kjer seje srečal z Jobsovo ženo Laurene. Jobs je vztrajal, naj pride v njegovo hišo v Palo Altu, kjer mu je razkazal iTunes. “Kaj bi rad poiskal?” ga je vprašal. Beethovna, je odgovoril trobentač. “Poglej, kaj zmore!” je vztrajal Jobs, ko je Marsalisova pozornost popustila. “Poglej, kako deluje vmesnik.” Marsalis seje pozneje spominjal: “Za računalnike mi ni mar in to sem mu stalno ponavljal, a je vseeno vztrajal celi dve uri. Bilje kot obseden. Čez nekaj časa sem začel gledati njega in ne računalnik, ker mi je bila njegova strast veliko zanimivejša.”

Jobs je trgovino iTunes Store predstavil 28. aprila 2003 v Mosconovem centru v San Franciscu. S kratko postriženimi in že nekoliko redkimi lasmi ter skrbno neobritim videzom je korakal po odru in govoril, kako je Napster “dokazal, da je internet narejen za širjenje glasbe”. Njegovi nasledniki, kot je Kazaa, je dejal, pesmi ponujajo brezplačno. Kdo lahko tekmuje s tem? Da bi odgovoril na to vprašanje, je začel opisovati slabe strani uporabe teh brezplačnih storitev. Tako naložene datoteke so bile nezanesljive in kakovost je bila pogosto slaba. “Mnoge od teh pesmi kodirajo sedemletniki in ti pri tem niso zelo uspešni.” Poleg tega predogledi ali naslovnice albumov niso na voljo. Nato je dodal: “Najhujša od vsega pa je kraja. S karmo se ni šaliti.”

Zakaj so se torej piratske spletne strani tako razširile? Zato, je dejal Jobs, ker nimajo alternative. Naročniške storitve, kot sta bila Pressplay in MusicNet, “z uporabnikom ravnajo kot s kriminalcem,” je dejal in pokazal diapozitiv zapornika v črtasti jetniški obleki. Nato je na zaslon prišla slika Boba Dylana. “Ljudje imajo glasbo, ki jim je všeč, radi v svoji lasti.”

Po mnogih pogajanjih z glasbenimi založbami je dejal: “Pripravljeni so bili skupaj z nami storiti nekaj, da bi spremenili svet.” Trgovina iTunes Store bo začela z 20.000 posnetki in bo vsak dan rasla. Z uporabo trgovine, je dejal, bi si ljudje lahko shranili pesmi, jih zapekli na CD, si zagotovili kakovost, dobili predogled pesmi, preden bi si jo naložili, in jo uporabljali s programi iMovie in iDVD, da bi si “naredili zbirko svojega življenja”. Cena? Samo 99 centov, manj kot tretjina kave z mlekom v Starbucksu. Zakaj je tega vredna? Ker si, da bi dobil pravo pesem s Ka-zaaja, potreboval kakih 15 minut, ne pa minuto. Če porabiš uro svojega življenja zato, da si prihraniš približno štiri dolarje, je izračunal, “delaš za manj kot za minimalno plačo!” In še nekaj ... “Z iTunes to ni več kraja. To je dobra karma.”

Ob tem zaključku so najglasneje ploskali šefi glasbenih založb v prvi vrsti, vključno z Dougom Morrisom, ki je*sedel poleg Jimmyja Iovina v njegovi običajni bejzbolski čepici, ter celotna zasedba založbe Wamer Musič. Vodja trgovine Eddy Cue je napovedal, da bo Apple v šestih mesecih prodal milijon pesmi. V resnici je iTunes Šotore prodala milijon pesmi v šestih dneh. “To bo zagotovo obveljalo kot preobrat v zgodovini glasbene industrije,” je izjavil Jobs.

Microsoft

“Podkurili so nam.”

Takšno jedrnato elektronsko sporočilo je Jim Allchin, Microsoftov direktor, zadolžen za razvoj operacijskega sistema Windows, poslal štirim kolegom ob petih popoldne na dan, ko je izvedel za iTunes Store. Sporočilo je imelo samo še eno vrstico: “Kako so o tem prepričali glasbene založbe?”

Pozneje tistega večera je prispel odgovor Davida Cola, ki je vodil Microsoftovo internetno poslovanje. “Ko Apple tole priredi za Windows (predpostavljam, da ne bo naredil napake in nas obšel), nam bodo resnično podkurili.” Dejal je, da mora tudi Windowsova ekipa “dati takšne vrste rešitev na trg”, in dodal: “Za to se bo potrebno osredotočiti in vse moči nameniti celoviti storitvi, ki prinaša neposredno uporabniško vrednost, nekaj, česar danes nimamo.” Čeprav je Microsoft imel lastno internetno storitev (MSN), je ni uporabljal za zaključene storitve, kot je to počel Apple.

Ob 22:46 tistega večera se je oglasil sam Bill Gates. Pod “zadeva” je napisal “Spet ta Applov Jobs”, s čimer je jasno pokazal svojo frustracijo. “Jobsova sposobnost, da se osredotoči na tistih nekaj zares pomembnih stvari, da poišče ljudi, ki znajo ustvariti pravi vmesnik, in da trži stvari kot revolucionarne, je izjemna,” je napisal. Tudi sam je izrazil presenečenje, da je Jobs uspel glasbene založbe prepričati v prodajo glasbe v njegovi trgovini. “To se mi zdi zelo čudno. Same ponujajo storitev, ki je do uporabnika zelo neprijazna. Očitno so se odločile, da to nalogo prepustijo Applu, ki jo je dobro opravil.”

Nenavadno se mu je zdelo tudi, da ni še nihče ponudil storitve, ki bi ljudem namesto mesečne naročnine omogoča nakup glasbe. “To še ne pomeni, da smo zamočili - no, če smo že, so zamočili tudi Real, Press-play, MusicNet in pravzaprav vsi ostali,” je napisal. “Zdaj, ko je Jobs to naredil, moramo tudi mi čim prej ustvariti nekaj, kjer bosta uporabniški vmesnik in upravljanje pravic prav tako dobra ... Mislim, da potrebujemo načrt, s katerim bomo dokazali, da se lahko podvizamo in naredimo še nekaj boljšega, kljub temu, da nas je Jobs spet našel nepripravljene.” To je bilo osupljivo zasebno priznanje: Microsoft je znova zaostajal in se bo moral potruditi, da ujame vlak s kopiranjem Appla. Toda tako kot Sonyju Microsoftu to nikdar ni uspelo, celo potem, ko je Jobs že utrl pot.

Namesto tega je Apple še naprej prehiteval Microsoft tako, kot je napovedal Cole: prenesel je programsko opremo iTunes in trgovino tudi na operacijski sistem Windows. Toda pri tem je nastalo nekaj internih težav.

Prvič, Jobs in njegova ekipa so se morali odločiti, ali hočejo, da ipod deluje na računalnikih z Windowsom. Jobs je temu sprva nasprotoval. “Če ohranimo ipod samo za mace, bomo prodali še več macov, kot smo pričakovali,” je povedal pozneje. Toda nasprotovali so mu vsi štirje od njegovih vodilnih: Schiller, Rubinstein, Robbin in Fadell. Spraševali so se o prihodnosti Appla. “Želeli smo ostati v industriji glasbenih predvajalnikov, ne le macov,” je dejal Schiller.

Jobs si je vedno želel, da bi Apple ustvaril svojo lastno poenoteno utopijo, čaroben obzidan vrt, kjer bi strojna in programska oprema ter periferne naprave ubrano delovale skupaj in ustvarile čudovito doživetje, in kjer bi uspeh enega produkta poganjal prodajo vseh ostalih. Zdaj seje soočil s pritiski, naj njegov najbolj vroč produkt deluje na Windowsu, to pa je bilo v nasprotju z njegovo naravo. “Nastal je velik spor med mano in vsemi ostalimi,” seje spominjal Jobs, “in trajal je mesece.” V nekem trenutku je izjavil, da bodo Windowsovi uporabniki ipode poslušali “prek mojega trupla”. Pa vendar je njegova ekipa vztrajala. “To mora na Win-dows,” je dejal Fadell.

Nazadnje je Jobs dejal: “Dokler mi ne dokažete, daje to poslovno smiselno, ne bom pristal.” To je bil pravzaprav njegov način predaje. Če pustiš ob strani čustva in dogmo, je preprosto dokazati, da je'za posel dobro, če smejo tudi uporabniki Windowsov kupovati ipode. Poklicali so strokovnjake in razvili prodajne scenarije - vsi so pokazali, da bo ta poteza

ir

prinesla več dobička. “Naredili smo razpredelnico,” je dejal Schiller. “Noben scenarij ni pokazal odžiranja prodaje macov, ki bi pretehtalo nad prodajo ipodov.” Jobs se je bil kljub svojemu slovesu včasih pripravljen podrediti, nikdar pa ni ob tem blestel. “K vragu,” je dejal na nekem sestanku, kjer so mu pokazali analize. “Sit sem vas poslušati, kreteni. Naredite, kar hudiča hočete.”

Ostalo je še eno vprašanje: Ko bo Apple dovolil združljivost ipoda z Windowsovimi računalniki, ali naj izdela tudi različico programa iTunes, ki bi služil kot program za upravljanje z glasbo za te uporabnike? Kot navadno je Jobs dejal, da morata strojna in programska oprema iti skupaj. Uporabniško zadovoljstvo je slonelo na dejstvu, da ipod deluje v popolni sinhronizaciji s programom iTunes na računalniku. Schiller je temu nasprotoval. “To se mi je zdelo noro, saj ne izdelujemo programske opreme za Windows,” je povedal pozneje. “Toda Steve je še naprej trdil: ‘Če gremo v to, bomo naredili tako, kot se spodobi.’”

Najprej je obveljala Schillerjeva. Apple seje odločil, da bo ipodu omogočil delovati na Windowsu s pomočjo programa iz MusicMatch, izdelka zunanjega podjetja. Toda programska oprema je bila tako okorna, da je dokazala Jobsov prav, in Apple seje lotil intenzivnih prizadevanj, da izdela iTunes za Windows. Jobs je pozneje povedal:

Da bi ipod deloval na Windowsu, smo se sprva povezali z drugim podjetjem, ki je imelo primeren program, jim dali skrivno sestavino, s katero so se povezali na ipod, a so naredili skrpucalo. To je bil najslabši od vseh svetov, ker je to podjetje v veliki meri odločalo o zadovoljstvu uporabnika. S tem ušivim programom smo živeli šest mesecev, nato pa smo končno sami napisali iTunes za Windows. Na koncu preprosto nočeš, da nekdo drug nadzira tako velik del uporabniškega zadovoljstva. Morda se vsi strinjajo z mano, a glede tega sem precej dosleden.

Prenos programa iTunes na Windows je pomenil vrnitev k vsem glasbenim založbam - ki so privolile v iTunes Store na podlagi zagotovila, da gre samo za majhno vesolje macintoshevih uporabnikov - na nova pogajanja. Zlasti uporen je bil Sony. Za Lacka je bila to samo potrditev, da Jobs spreminja pogoje potem, ko je kupčija že sklenjena. In prav je imel. Toda takrat so druge založbe že videle, kako dobro iTunes Store deluje, in so na nove pogoje pristale, zato je bil Sony prisiljen v vdajo.

Jobs je zagon programa iTunes za Windows oznanil oktobra 2003. “Ljudje so bili prepričani, da te funkcije ne bomo nikoli dodali, dokler se ni zgodilo to,” je dejal in z roko zamahnil proti velikemu zaslonu za seboj. “Prišel je sveti Nikoli,” je pisalo na diapozitivu. Med predstavitvijo so se na iChatu in na posnetkih pojavili Mick Jagger, Dr. Dre in Bono. “To je super za glasbenike in glasbo,” je Bono dejal o ipodu in iTunesu. “Zato sem tu, da kušnem korporacijo v rit. Pa ne kušnem vsake.”

Jobs ni bil nikdar človek blagih izjav. Med vzklikanjem množice je izjavil: “iTunes za Windows je verjetno najboljša aplikacija za Windows vseh časov.”

*

Microsoft ni bil hvaležen. “Sledijo isti strategiji, kot sojo sledili pri osebnih računalnikih, v kateri nadzirajo tako strojno kot programsko opremo,” je Bill Gates povedal za Business Week. “Vedno smo počeli stvari nekoliko drugače od Appla, saj smo ljudem dali izbiro.” Šele novembra 2006, tri leta pozneje, je Microsoft končno izdal svoj lastni odgovor na ipod. Imenoval seje zune in je bil videti kot ipod, le daje bil nekoliko okomej-ši. Dve leti pozneje je na trgu dosegel manj kot 5-odstotni delež. Jobs je bil glede razlogov za zunov dolgočasen videz in tržno šibkost neusmiljen:

Z leti mi je vse bolj jasno, kako pomembna je motivacija. Zune je zanič, ker ljudje pri Microsoftu ne ljubijo glasbe in umetnosti tako kot mi. Zmagali smo, ker imamo radi glasbo na osebni ravni. Ipod smo naredili zase, in ko počneš nekaj zase, za najboljšega prijatelja ali za družino, ne boš tako hitro odnehal. Če nečesa ne ljubiš, ne boš šel preko svojih meja in delal nadur; zadovoljil se boš s trenutnim stanjem.

Mr. Tambourine Man

Na svoj prvi letni sestanek na Sonyju je Andy Lack šel aprila 2003, isti teden, ko je Apple odprl trgovino iTunes Store. Štiri mesece pred tem je zasedel položaj vodje glasbenega oddelka in je velik del tega časa porabil za pogajanja z Jobsom. Pravzaprav je v Tokio prispel naravnost iz Cuper-tina in s seboj prinesel najnovejšo različico ipoda |er opis trgovine iTunes Store. Pred dvesto zbranimi poslovodji je iz žepa potegnil ipod. “Tuje,” je dejal pod budnimi očmi izvršnega direktorja Nobuyukija Ideija in vodje severnoameriškega Sonyja Howarda Stringerja. “Tuje stvar, kije ubila vokmana. Izjemno preprosta je. Glasbeno založbo ste kupili prav zato, da bi sami lahko izdelali takšno napravo. Naredite še boljšo.”

Toda Sony tega ni zmogel. Z vokmanom je bil začetnik prenosne glasbe, zgradil je odlično založbo in za njim je bila dolga zgodovina čudovitih potrošniških naprav. Imel je vse potrebno, da bi tekmoval z Jobsovo strategijo integracije strojne in programske opreme, naprav in prodaje vsebin. Zakaj je bil neuspešen? Deloma zato, ker je bil, podobno kot AOL Time Wamer, v posamezne enote organizirana družba, kjer je vsak gledal samo na svoj dobiček; sinergija je v podjetjih, ki mora enote spodbujati k skupnemu trudu, pogosto nedosegljiva.

Jobs Appla ni razdelil v napol avtonomne oddelke; skrbno je nadziral vse svoje ekipe in jih priganjal, da delajo kot ena sama povezana in prožna družba, z eno samo bilanco dobička in izgube. “Mi nimamo ‘oddelkov’ z lastnimi bilancami,” je dejal Tim Cook. “Samo eno imamo za celotno družbo.”

Poleg tega seje tako kot mnoga podjetja Sony bal kanibalizacije. Če bi izdelal predvajalnik glasbe in ponudil storitev, s katero bi ljudje z lahkoto izmenjevali digitalne pesmi, bi to lahko škodilo prodaji Sonyjevega založniškega oddelka. Eno od Jobsovih poslovnih pravil je bilo, da se nikoli ne smeš bati kanibalizacije. “Če se sam ne kanibaliziraš, te bo pa nekdo drug,” je dejal. Čeprav bi iphone lahko odžiral prodajo ipodov ali ipad prodajo prenosnikov, ga to ni ustavilo.

Tistega julija je Sony veteranu glasbene industrije Jayu Samitu naložil nalogo, da ustvari lastno storitev, podobno iTunes, imenovano Sony Con-nect, ki bi prodajala pesmi prek interneta in omogočala predvajanje na Sonyjevih prenosnih napravah. “Poteza je bila takoj razumljena kot način združitve oddelka za elektroniko in vsebine, ki sta bila pogosto v konfliktu,” je poročal New York Times. “To notranjo bitko so mnogi videli kot razlog, daje Sony, izumitelja vokmana in največjega igralca na trgu prenosne glasbe, porazil Apple.”'Sony Connect je prišel na trg maja 2004. Zdržal je dobra tri leta, nato pa so ga ukinili.

Microsoft je bil pripravljen ponuditi svoj program Windows Media in upravljanje digitalnih pravic drugim podjetjem, kot je to storil s svojim operacijskim sistemom v osemdesetih. Jobs po drugi strani ni hotel ponuditi Applovega FairPlaya drugim izdelovalcem naprav; deloval je samo na ipodu. Niti ni drugim internetnim trgovinam dovolil prodaje pesmi za uporabo na ipodu. Več strokovnjakov je bilo mnenja, da bo Apple zaradi tega izgubil tržni delež, kot seje to zgodilo v računalniških vojnah osemdesetih let. “Če se bo Apple še naprej naslanjal na lastniško arhitekturo,” je za Wired dejal profesor harvardske poslovne šole Clayton Christensen, “bo ipod verjetno postal butični izdelek.” (Christensen je bil sicer eden najbolj prodornih poslovnih analitikov in na Jobsa je močno vplivala njegova knjiga The Innovator s Dilemma (Iznajditeljeva dilema). Bill Gates je trdil isto. “Nič edinstvenega ni v glasbi,” je dejal. “Ta zgodba se je že odvila na osebnem računalniku.”

Ustanovitelj podjetja RealNetworks Rob Glaser je julija 2004 poskušal obiti Applove omejitve s storitvijo, imenovano Harmony. Trudil se je prepričati Jobsa, da dovoli Harmonyju uporabljati Applov format Fair-Playa, a ko se to ni zgodilo, gaje Glaser preprosto kopiral z obratnim inženirstvom in ga uporabil s pesmimi, ki jih je Harmony prodajal. Glaser je želel, da bi se pesmi s Harmonyja lahko predvajale na katerikoli napravi, vključno z ipodom, zunom in riom, in sprožil trženjsko akcijo z rekom “Svoboda izbire”. Jobs je bil besen in je izdal izjavo za medije, v kateri je dejal, da je Apple “prepaden, da je RealNetvvorks ubral taktiko in etiko hekerja ter vdrl v ipod.” RealNetworks seje odzval tako, daje objavil internetno peticijo z besedami: “Hey Apple! Ne uniči mojega ipoda.” Jobs je nekaj mesecev molčal, oktobra pa je izdal novo različico programske opreme za ipod, s katero pesmi, ki jih je uporabnik kupil prek Harmonyja, niso več delovale. “Stevu res ni para,” je dejal Glaser. “To ugotoviš, ko posluješ z njim.”

Medtem so Jobs in njegova ekipa - Rubinstein, Fadell, Robbin in Ive -snovali vedno nove različice ipoda, ki so še podaljševali Applovo vodilno mesto. Prva večja sprememba je prišla januarja leta 2004 z ipodom mini. Bil je veliko manjši od prvotnega ipoda - približno velikosti vizitke - in je imel manjše zmogljivosti, stal pa je približno enako. V nekem trenutku se je Jobs odločil, da ga ne bo poslal na trg, saj t)i razumel, zakaj bi kdo plačeval enako ceno za manj. “Ne ukvarja se s športom, zato ni razumel, kako prikladen bi bil na teku ali v telovadnici,” je dejal Fadell. In res je prav z minijem ipod prevladal na trgu, ker je izločil tekmece s predvajalniki z majhnim diskom. V osemnajstih mesecih se je Applov tržni delež na področju prenosnih predvajalnikov glasbe zavihtel z 31% na 74%.

Ipod shuffle, izdan januarja 2005, je povzročil še večjo revolucijo. Jobs je ugotovil, da je možnost naključnega vrstnega reda predvajanja (shuffle) na ipodu zelo priljubljena. Ljudje so imeli radi presenečenja, bili pa so tudi preleni, da bi vedno znova nastavljali in prenastavljali svoj izbor pesmi. Nekateri so bili celo obsedeni z ugotavljanjem, ali je izbira pesmi zares naključna, in če je, zakaj njihov ipod stalno predvaja, recimo, Ne-ville Brothers. Ta funkcija je dala idejo za ipod shuffle. Ko sta Rubinstein in Fadell snovala predvajalnik, ki bi bil majhen in poceni, sta med drugim poskušala tudi zmanjšati zaslon. A Jobs je imel noro idejo: Znebita se zaslona. “Kaj?!?” je odgovoril Fadell. “Ne rabita ga,” je vztrajal Jobs. Fadell je vprašal, kako bodo uporabniki iskali pesmi. Jobs si je zamislil, da iskanje ne bi bilo potrebno; pesmi se bodo predvajale naključno. Navsezadnje so bile to pesmi, ki jih je izbral uporabnik sam. Potreboval je samo gumb, s katerim bi preskočil določeno pesem, če ni bil razpoložen zanjo. “Sprejmi negotovost,” so nagovarjale reklame.

Medtem ko se je konkurenca opotekala in je Apple še naprej snoval novotarije, je glasba postala velik del Applovega poslovanja. Januarja 2007 je prodaja ipodov predstavljala polovico prihodkov podjetja. Naprava je blagovni znamki tudi dodala sijaj. Toda še večji uspeh je bila trgovina iTunes Store. Potem ko je v prvih šestih dneh po odprtju aprila 2003 prodala milijon pesmi, je v svojem prvem letu prodala 70 milijonov pesmi. Februarja 2006 je prodala svojo milijardto pesem, ko je šestnajstletni Alex Ostrovsky iz Michigana kupil Coldplayevo “Speed of Sound” in prejel klic od samega Jobsa, ki mu je podaril deset ipodov, imac in darilni bon za glasbo v vrednosti 10.000 dolarjev.

Uspeh trgovine iTunes Store je imel še druge, manj očitne koristi. Leta 2011 seje pojavil pomemben nov posel: storitev, kiji ljudje zaupajo svojo internetno identiteto in plačilne informacije. Skupaj z Amazonom, Vi-so, PayPalom, American Expressom in še nekaj drugimi podjetji je Apple zgradil podatkovno zbirko ljudi, ki so mu zaupali svoje elektronske naslove in kreditne kartice za varno in enostavno kupovanje. To je Applu omogočilo, da prek svoje internetne trgovine na primer proda naročnino na neko revijo; pri tem je neposreden odnos z naročnikom imel Apple, ne pa založnik revije. Ker je iTunes Store prodajala videoposnetke, aplikacije in naročnine, je do junija 2011 zgradila podatkovno zbirko 225 milijonov aktivnih uporabnikov, kar je Apple pripravilo na naslednjo dobo digitalne trgovine.

DVAINTRIDESETO POGLAVJE

I    LJUBITELJ GLASBE

Glasbeni izbor njegovega življenja Na njegovem ipodu

Ko se je fenomen ipoda širil, je vzniknilo vprašanje, ki so ga zastavljali predsedniškim kandidatom, drugorazrednim zvezdnikom, prvim zmenkom, angleški kraljici in pravzaprav vsakomur z belimi slušalkami: “Kaj imaš na ipodu?” Salonska igra se je začela, ko je v začetku leta 2005 Elizabeth Bumiller napisala članek za New York Times, v katerem je razčlenila odgovor, ki ga je na to vprašanje dal predsednik George W. Bush. “Bushov ipod je poln tradicionalnih pevcev kantrija,” je poročala. “Ima zbirko pesmi Van Morrisona, katerega ‘BrOwn Eyed Girl’je njegova najljubša pesem, in Johna Fogertyja, pri katerem je na prvem mestu seveda ‘Centerfield.’” Urednik revije Rolling Stone Joe Levy je zanjo analiziral izbor in povedal: “Zanimivo je to, da ima predsednik rad ustvarjalce, ki njega ne marajo.”

“Že samo s tem, ko svoj ipod podate prijatelju, zmenku na slepo ali popolnemu tujcu, ki sedi poleg vas na letalu, se odprete kot knjiga,” je Števen Levy zapisal v knjigi The Perfect Thing (Popolna stvar). “Ta oseba se mora samo sprehoditi skozi vašo knjižnico pesmi, pa ste - v glasbenem smislu - razgaljeni. Ne pokažete samo tega, kaj vam je všeč, temveč tudi, kdo ste." Tako sem Jobsa nekega dne, ko smo sedeli v njegovi dnevni sobi in poslušali glasbo, prosil, naj mi pokaže svoj ipod, in pobrskal je po svojih najljubših pesmih.

Ni presenetljivo, da je bilo tam vseh šest delov Dylanove serije Boot-leg, vključno s pesmimi, ki jih je Jobs začel oboževati, ko sta jih z Wozniakom uspela dobiti na kolutih, več let pred njeno uradno izdajo. Poleg tega je imel še petnajst dodatnih Dylanovih albumov, začenši z njegovim prvim, Bob Dylan (1962), a le do Oh Mercy (1989). Jobs se je pogosto prepiral z drugimi, predvsem z Andyjem Hertzfeldom, da Dyla-novi naslednji albumi, pravzaprav vsi po albumu Blood on the Tracks (1975), niso tako udarni kot prejšnji. Edina izjema je bila Dylanova pesem “Things Have Changed” iz filma Zlati fantje iz leta 2000. Zanimivo je bilo, da na svojem ipodu ni imel albuma Empire Burlesque (1985), ki mu gaje Hertzfeld kupil, tik preden so ga odslovili z Appla.

Drug velik zaklad na njegovem ipodu so bili Beatli. Imel je pesmi s sedmih njihovih albumov: A Hard Day s Night, Abbey Road, Help!, Let It Be, Magical Mystery Tour, Meet the Beatles! in Sgt. Peppers Lonely Hearts Club Band. Solo albumi so izpadli. Naslednji so bili The Rolling Stones s šestimi albumi: Emotional Rescue, Flashpoint, Jump Back, Some Girls, Sticky Fingers in Tattoo You. Albumi Dylana in Beatlov so bili večinoma vključeni v celoti. Toda zvest svojemu prepričanju, da je albume ne le mogoče, ampak včasih nujno razdreti, je skupina Rolling Stones in večina drugih umetnikov na njegov ipod prispevala samo tri ali štiri pesmi. Njegova nekdanja spremljevalka Joan Baez je zasedala pomembno mesto s pesmimi s štirih albumov, vključno z dvema različicama pesmi “Love Is Just a Four-Letter Word”.

Izbor na njegovem ipodu je bil izbor fanta iz sedemdesetih, kije po srcu ostal v šestdesetih. Tu so bili Aretha, B. B. King, Buddy Holly, Buffa-

lo Springfield, Don McLean, Donovan, Doors, Janis Joplin, Jefferson Airplane, Jimi Hendrix, Johnny Cash, John Mellencamp, Simon in Gar-funkel ter celo The Monkees (‘Tm a believer”) in Sam the Sham (“Wooly Bully”). Samo kaka četrtina pesmi je bila sodobnejših ustvarjalcev, kot so 10.000 Maniacs, Alicia Keys, Black Eyed Peas, Coldplay, Dido, Green Day, John Mayer (tako njegov kot Applov prijatelj), Moby (prav tako), U2, Seal in Talking Heads. V izboru klasične glasbe je bilo nekaj posnetkov Bacha, vključno z Brandenburškimi koncerti, in trije albumi Yo-Yo Maja.

Jobs je maja 2003 Sheryl Crow povedal, da si je z interneta snel nekaj

Eminemovih pesmi, in priznal: “Zlezel mi je pod kožo.” James Vincent ga je pozneje peljal na njegov koncert. A kljub temu reper ni prišel na Jobsov ipod. Jobs je Vincentu po koncertu dejal: “Ne vem ...” Pozneje mi je povedal: “Spoštujem Eminema kot umetnika, vendar preprosto nočem poslušati njegove glasbe; njegovih vrednot ne razumem tako dobro kot razumem Dylanove.”

Njegovi izbranci se v teku let niso spreminjali. Marca 2011 je na novi ipad 2 prenesel svojo najljubšo glasbo. Nekega popoldneva smo sedeli v njegovi dnevni sobi; Jobs se je sprehajal po pesmih na svojem novem ipadu in z mehkobno nostalgijo priklical tiste, ki jih je želel slišati.

Poslušali smo običajni izbor Dylana in Beatlov, nato pa je postal zamišljen in je predvajal gregorijanski koral “Spiritus Domini”, ki so ga izvajali benediktinski menihi. Za kako minuto se je popolnoma izgubil in bil kot v transu. “To je resnično čudovito,” je zamrmral. Sledil je z Bachovim drugim Brandenburškim koncertom in fugo iz Dobro uglašenega klavirja. Bach, je oznanil, je njegov najljubši klasični skladatelj. Zlasti rad je poslušal kontraste med dvema različicama “Goldbergovih variacij”, ki jih je posnel Glenn Gould, prvo leta 1955 kot dvaindvajsetletni, malo znani pianist, in drugo leta 1981, leto pred svojo smrtjo. “Kot dan in noč sta,” je Jobs dejal, potem ko ju je nekega popoldneva predvajal drugo za drugo. “Prva izvedba je bohotna, mlada, čudovita, zaigrana tako hitro, daje to pravo razkritje. Kasnejša je veliko bolj zadržana in toga. V njej začutiš zelo globoko dušo, ki je v življenju marsikaj doživela. Globlja in modrejša je.” Jobs je bil takrat, ko je predvajal ti dve različici, na svojem tretjem bolniškem dopustu, in vprašal sem ga, katera mu je bolj všeč. “Gouldu je bila kasnejša različica veliko bolj všeč,” je dejal. “Nekoč mi je bila ljubša prva, živahnejša. Toda zdaj ga veliko bolje razumem.”

Nato je iz vzvišenega preskočil v šestdeseta, v Donovanov “Catch the Wind”. Ko je opazil, da čudno gledam, je nasprotoval: “Donovan je naredil nekaj zelo dobre glasbe. Resno.” Poiskal je “Mellow Yellow” in nato priznal, da morda to ni bil najboljši primer. “Ko smo bili mlajši, je drugače zvenel.”

Vprašal sem, katera glasba iz našega otroštva se danes sploh še posluša. Pregledal je svoj seznam na ipadu in predvajal pesem skupine Grate-ful Dead iz leta 1969 “Unele John’s Band”. Kimal je ob besedilu: “Ko se življenje zdi preprosto, so pred vrati težave.” Za trenutek smo se spet preselili v tisti nemimi čas, ko so se blaga šestdeseta končevala v razprtijah. “Hej, vedeti hočem, ali si prijazen?”

Nato seje preusmeril k Joni Mitchell. “Imela je otroka, ki gaje dala v posvojitev,” je povedal. “Ta pesem govori o njeni hčerkici.” Pritisnil je na “Little Green” in poslušali smo žalostno melodijo in besedilo o občutkih matere, ki se odreče otroku. “Podpišeš vse papirje na ime družine/Ža-losten si in žal ti je, vendar te ni sram.” Vprašal sem ga, ali še vedno pogosto misli na to, daje bil posvojen. “Niti ne,” je dejal. “Ne pogosto.”

Te dni, je dejal, več razmišlja o starosti kot pa o rojstvu. Ob tem je predvajal najboljšo pesem Joni Mitchell “Both Sides Now”, katere besedilo govori o starosti in modrosti. “Življenje sem videla z obeh plati/ Zmage in poraze, pa vendar/Se spominjam iluzij Življenja/Življenja v resnici ne poznam.” Kot je Glenn Gould naredil z Bachovimi “Goldbergo-vimi variacijami”, je Mitchellova posnela “Both Sides Now” z velikim razmakom, najprej leta 1969 in nato v nepozabno počasni različici še leta 2000. Predvajal je zadnjo. “Zanimivo, kako se ljudje postarajo,” je pripomnil.

Nekateri, je dodal, se ne starajo dobro niti takrat, ko so mladi. Vprašal sem, koga ima v mislih. “John Mayer je eden najboljših kitaristov vseh časov, a se bojim, da bo hudo zavozil,” je odvrnil Jobs. Jobsu je bil Mayer všeč in ga je občasno povabil na večerjo v Palo Alto. Januarja

2004, pri sedemindvajsetih, je Mayer prišel na prireditev Macworld, kjer je Jobs predstavil GarageBand, in postal je stalni gost na tem dogodku. Jobs je poiskal Mayerjevo uspešnico “Gravity”. Besedilo govori o fantu, ki čuti veliko ljubezni, a nerazumljivo sanja o načinih, kako bi jo zavrgel: “Gravitacija mi nasprotuje,/Spraviti me hoče na kolena.” Jobs je zmajal z glavo in pripomnil: “Mislim, daje globoko v sebi res dober fant, vendar se ni imel na vajetih.”

Na koncu sem mu zastavil zelo obrabljeno vprašanje: Beatli ali Stone-si? “Če bi gorela hiša in bi lahko zgrabil samo ene, bi vzel Beatle,” je odgovoril. “Težje bi izbiral med Beatli in Dylanom. Stonese lahko še kdo posnema. Nihče pa ne more biti Dylan ali Beatli.” Ko je razglabljal o tem, kako srečni smo lahko, da smo med odraščanjem poslušali vse te ustvarjalce, je v sobo prišel njegov takrat osemnajstletni sin. “Reed ne razume,” je z obžalovanjem dejal Jobs. A morda je razumel. Nosil je majico Joan Baez z napisom “Za vedno mlad”.

Bob Dylan

Samo, kadar je bil v prisotnosti Boba Dylana, je bil Jobs nekoliko sramežljiv. Dylan je imel oktobra 2004 koncert v bližini Palo Alta, ko je Jobs ravno okreval po svoji prvi operaciji zaradi raka. Dylan ni bil zelo družaben človek; ni bil kot Bono ali Bowie. Nikdar ni bil Jobsov prijatelj, niti mu ni bilo do tega. Vseeno je Jobsa povabil, naj ga pred koncertom obišče v njegovem hotelu. Jobs seje spominjal:

Sedela sva na terasi pred njegovo sobo in se dve uri pogovarjala. Bil sem resnično živčen, ker je eden mojih junakov. Bal sem se tudi, da ni več tisti stari Dylan, da je postal karikatura samega sebe, kot se zgodi tako veliko ljudem. Vendar sem bil navdušen. Bil je oster kot britev. Bil je vse, kar sem upal, da bo. Bilje zelo odkritosrčen in iskren. Preprosto mi je pripovedoval

o svojem življenju in o pisanju pesmi. Dejal je: “Kar same od'sebe pridejo, ni mi jih treba skladati. To se ne dogaja več, tako jih preprosto ne morem več pisati.” Nato je premolknil in s svojim raskavim glasom in drobnim nasmehom dejal: “Vendar jih še vedno lahko pojem.”

Naslednjič, ko je Dylan igral v bližini, je Jobsa povabil, naj se pred koncertom oglasi v njegovem prirejenem turnejskeyi avtobusu. Vprašal ga je, katera je njegova najljubša pesem, in je Jobs dejal: “One Too Many Momings”. Dylan jo je tisti večer zapel. Po koncertu je Jobs odšel skozi zadnji izhod; takrat seje mimo pripeljal tumejski avtobus in se sunkovito ustavil. “Si slišal pesem, ki sem jo zapel zate?” je grleno dejal Dylan. Nato seje odpeljal. Kadar je Jobs pripovedoval to zgodbo, je precej dobro posnemal Dylanov glas. “On je eden mojih večnih junakov,” se je spominjal. “Moja naklonjenost do njega je v letih zrasla, dozorela. Ne razumem, kako mu je to uspevalo, ko je bil še zelo mlad.”

Nekaj mesecev zatem, ko je Jobs poslušal Dylana na koncertu, je za-

snoval veličasten načrt. iTunes Store bo ponudil digitalno zbirko vseh Dylanovih pesmi, ki so kdajkoli nastale - skupno jih je bilo več kot sedemsto - za 199 dolarjev. Jobs bi postal Dylanov kurator za digitalno dobo. Toda Andy Lack iz podjetja Sony (Dylanove založbe) ni bil razpoložen za kupčije brez resnih ugodnosti v zvezi z iTunes. Poleg tega je bil prepričan, daje cena prenizka in bi Dylan tako postal cenen. “Bob je narodni zaklad,” je dejal Lack, “Steve pa gaje hotel na iTunes po ceni, ki bi iz njega napravila nekaj vsakdanjega.” Tuje bilo bistvo problema, ki so ga Lack in drugi vodje založb imeli z Jobsom: On je nastavljal cene, ne sami. Zato je Lack ponudbo zavrnil.

“Prav, bom pa Dylana osebno poklical,” je dejal Jobs. Toda s tem se Dylan nikdar ni sam ukvarjal, zato se je moral pogovoriti z njegovim agentom Jeffom Rosenom.

“To je resnično slaba ideja,” je Lack povedal Rosenu in mu pokazal številke. “Bob je Stevov junak. Izboljšal bo ponudbo.” Lack si je na osebni in profesionalni ravni želel Jobsa odkloniti in mu celo nekoliko ponagajati. Zato je Rosenu sam dal ponudbo. “Jutri ti bom napisal ček za milijon dolarjev, če za zdaj odložiš ta dogovor.” Pozneje je Lack pojasnil, da je bil to predujem za prihodnje tantieme, “ena tistih računovodskih stvari, ki jih izvajajo glasbene založbe.” Rosen je čez petinštirideset minut poklical in sprejel ponudbo. “Andy nam je vse pojasnil in nas prosil, naj ne gremo v ta dogovor, in tudi nismo,” je povedal. “Mislim, da nam je dal nekakšen predujem, da tega še nekaj časa ne bi storili.”

Toda leta 2006 je Lack zapustil mesto izvršnega direktorja podjetja, ki je bilo takrat že Sony BMG, in Jobs je znova načel pogajanja. Dylanu je poslal ipod z vsemi njegovimi pesmimi, Rosenu pa je pokazal, kakšno reklamno kampanjo lahko izvede Apple. Avgusta je oznanil veliki dogovor. Taje Applu omogočal, da za 199 dolarjev prodaja digitalno zbirko vseh Dylanovih posnetih pesmi, ter ekskluzivno pravico, da ponudi Dyla-nov novi album Modern Times v prednaročilu. “Bob Dylan je eden najbolj spoštovanih pesnikov in glasbenikov našega časa in je moj osebni junak,” je ob tej priložnosti dejal Jobs. Zbirka 773 pesmi je vključevala 42 redkih posnetkov, kot je “Wade in the Water”, ki je leta 1961 nastal v hotelu v Minnesoti, različico pesmi “Handsome Molly” s koncerta v Gas-light Cafeju v Greenvvich Villageu leta 1962, resnično izjemno izvedbo pesmi “Mr. Tambourine Man” s festivala v Nevvportu leta 1964 (ta je bila Jobsu naj ljubša) ter akustično različico pesmi “Outlaw Blues” iz leta 1965.

Dogovor je narekoval tudi, da Dylan nastopi v televizijski reklami za ipod, kjer bi predstavil svoj novi album Modem Times. To je bil eden najbolj osupljivih primerov obrnjene logike, vse odkar je Tom Sawyer prepričal prijatelje, da so mu prepleskali ograjo. V preteklosti je bilo treba zvezdnikom plačati veliko denarja za reklame. Toda leta 2006 se je zgodilo obratno. Veliki ustvarjalci so se hoteli pojavljati v reklamah za ipod; s tem, da so se pokazali, so si zagotovili uspeh. James Vincent je to napovedal nekaj let poprej, ko je Jobs dejal, da ima stike z mnogimi glasbeniki in bi jim lahko plačal za reklame. “Ne, stvari se bodo kmalu spremenile,” je odgovoril Vincent. “Apple je drugačna znamka, bolj imenitna od znamk večine ustvarjalcev. Razmišljati moramo o priložnostih, ki jih izvajalcem ponujamo, ne pa, da jim plačujemo.”

Lee Clow se je spominjal, da mlajša generacija zaposlenih pri Applu ter reklamna agencija v posnetku nista hoteli uporabiti Dylana. “Spraševali so se, ali je še vedno dovolj kul,” je dejal Clow. Jobs se ni dal. Nad reklamo z Dylanom je bil navdušen.

Jobs se je obsedeno ukvarjal z vsako podrobnostjo Dylanove reklame. Rosen je prišel v Cupertino, da bi skupaj šla skozi album in izbrala primemo pesem; na koncu sta se odločila za “Someday Baby”. Jobs je odobril testni video, ki gaje Chow naredil z nadomestno osebo, zato so ga v Nashvillu posneli še z Dylanom samim. Toda ko se je posnetek vrnil, Jobsu ni bil prav nič všeč. Ni bil dovolj drugačen. Hotel je nov slog. Zato je Clow najel drugega režiserja, Rosen pa je usp,el Dylana prepričati, da znova posname celotno reklamo. Tokrat sojo izvedli z medlo osvetljenim ozadjem; spredaj je na stolčku sedel Dylan s kavbojskim klobukom na glavi ter brenkal in pel, lepa ženska v čepici pa je plesala s svojim ipo-dom. Jobsu je bila tokrat reklama zelo všeč.

Reklama je bila odličen primer učinkov ipodovega trženja: Dylanu je pomagala, da je pridobil mlajše občinstvo, prav kot je ipod naredil za Applove računalnike. Zaradi reklame je bil Dylanov album prvi teden na vrhu seznama Billboard in je premagal najbolje prodajane albume Chri-stine Aguilere in Outkasta. Nazadnje je Dylan dosegel prvo mesto z albumom Desire leta 1976, torej pred tridesetimi leti. Portal Ad Age je poudarjal Applovo vlogo pri promoviranju Dylana. “Spot za iTunes ni bil samo običajna kupčija, na katero pristane zvezdnik in v kateri velika znamka podpiše zajeten ček, da bi izkoristila njegovo ime,” je poročal. “Tu seje formula obrnila in vsemogočna Applova znamka je dala gospodu Dylanu dostop do mlajših generacij in pripomogla k temu, daje prodaja njegovega albuma dosegla točko, na kateri ni bila že od Fordove administracije.”

Beatles

Med dragocenimi Jobsovimi CD-ji je bila tudi piratska izdaja, ki je vsebovala kakih ducat posnetkov Beatlov z vaj, na katerih so ustvarjali pesem “Strawberry Fields Forever”. Postal je glasbena spremljava njegovi filozofiji o izpopolnjevanju izdelkov. Andy Hertzfeld je ta CD našel leta 1986 in naredil kopijo za Jobsa, čeprav je Jobs včasih ljudem povedal, da jo je dobil od Yoko Ono. Ko smo nekega dne sedeli v njegovi dnevni sobi, je Jobs pobrskal po zastekljenih knjižnih policah, našel CD in ga predvajal, vmes pa opisal, česa gaje naučila:

To je kompleksna pesem in izjemno zanimivo je opazovati ustvarjalni proces, v katerem so pesem vedno znova preigravali in jo v nekaj mesecih na koncu ustvarili. Lennon je bil vedno moj najljubši Beatle. [Zasmeje se, ko Lennon med prvim poskusom ustavi vajo in zahteva, da se vrnejo in spremenijo nek akord.] Ste slišali tisti ovinek, ki so ga ubrali? Ni prav zvenel, zato so se vrnili in spet začeli od začetka. V tej različici je še zelo neobdelan. Pravzaprav tu zvenijo kot navadni smrtniki. Lahko bi si celo predstavljali, da to počno drugi ljudje, vse do te verzije. Vsaj igrali bi jo zagotovo lahko drugi, če je že niso napisali. Pa se vendar preprosto niso ustavili. Bili so takšni perfekcionisti, da so rinili in rinili dalje. To je v mojih tridesetih napravilo globok vtis name. Očitno je, kako zelo so se trudili.

Med posameznimi vajami so vsi veliko delali. Vedno znova so se vračali k pesmi, ki je bila vse bolj popolna. [Med poslušanjem tretje različice poudari, da je inštrumentacija postala kompleksnejša.] Pogosto tako ravnamo tudi pri Applu, celo glede števila modelov novih prenosnikov ali ipoda. Začnemo z neko različico in nato izboljšujemo in izboljšujemo, izdelujemo podrobne modele oblike, gumbov ali kake funkcije. To je veliko dela, vendar so stvari vse boljše in kmalu slišiš: “Noro, kako so to naredili? Kje so pa vijaki?”

Jobsa je torej, povsem razumljivo, obnorelo dejstvo, da Beatli niso bili v njegovi trgovini iTunes Store.

Njegov boj z družbo Apple Corps, ki je nadzirala poslovanje Beatlov, seje vlekel več kot tri desetletja, pri čemer so mnogi novinarji v člankih

o tej zgodbi uporabili izraz “dolga in zavita cesta”. Začelo seje leta 1978, ko je Apple Computers kmalu po nastanku tožila družba Apple Corps za kršitev blagovne znamke na podlagi dejstva, da se je nekdanja glasbena založba Beatlov imenovala Apple. Tožba se je tri leta pozneje končala s poravnavo, ko je Apple Computers plačal družbi Apple Corps 80.000 dolarjev. Poravnava je vsebovala takrat navidez neškodljiv pogoj: Beatli ne bodo izdelovali računalniške opreme, Apple pa na trg ne bo pošiljal glasbenih izdelkov.

Beatli so se držali svojega dela dogovora; nobeden od njih ni nikdar izdelal nobenega računalnika. Toda Apple je na koncu zašel v glasbeno industrijo. Družbo je leta 1991 spet doletela tožba, ker je mac vseboval zmožnost predvajanja glasbenih datotek, in nato spet leta 2003, ko se je odprla trgovina iTunes Store. Pravna vprašanja so bila končno razrešena leta 2007, ko seje Apple pogodil, da plača družbi Apple Corps 500 milijonov dolarjev za vse pravice do imena po vsem svetu, nato pa podelil Beatlom pravico, da uporabljajo Apple Corps za svoje poslovanje.

Vendar s tem ni razrešil tudi vprašanja, kako dobiti Beatle na iTunes. V ta namen so morali Beatli in EMI Musič, ki je imela pravice do večine njihovih pesmi, zgladiti svoje lastne spore glede digitalnih pravic. “Vsi Beatli so si želeli na iTunes,” se je pozneje spominjal Jobs, “vendar se z EMI vedejo kot stari zakonci. Sovražijo drug drugega, ne morejo pa se ločiti. Upal sem, da mi bo uspelo spraviti mojo najljubšo skupino na iTunes, dokler sem še živ.” Uspelo mu je.

Bono

Bono, pevec skupine U2, je zelo cenil Applovo tržno moč. Bil je prepričan, da bo njegova dublinska skupina še naprej najboljša na svetu, vendar je leta 2004, po skoraj tridesetih letih delovanja, poskušal oživiti njeno podobo. Izdelali so vznemirljiv nov album s pesmijo, za katero je kitarist The Edge dejal, da je “mati vseh rokovskih komadov”. Bono je vedel, da ji morajo nekako zagotoviti prodor, zato je poklical Jobsa.

“Od Appla sem hotel nekaj prav določenega,” se je spominjal Bono. “V pesmi ‘Vertigo’ smo imeli agresiven kitarski refren, za katerega sem vedel, da bo nalezljiv, a le, če ga bodo ljudje velikokrat slišali.” Bal seje, da je doba promoviranja pesmi prek predvajanja na radiu minila. Zato je obiskal Jobsa na domu v Palo Altu, se sprehodil po njegovem vrtu in mu predlagal nekaj neobičajnega. V preteklih letih so njegovi skupini ponujali tudi do 23 milijonov dolarjev, da bi se pojavila v reklamah. Zdaj je predlagal, da bi Jobs skupino uporabil v reklami za ipod brezplačno - ali pa vsaj kot del vzajemno koristnega dogovora. “Še nikdar niso snemali reklam,” se je pozneje spominjal Jobs. “Toda zaradi nalaganja pesmi z interneta brez plačila so veliko izgubljali, všeč jim je bilo, kaj smo naredili z iTunes, in mislili so, da bodo z našo pomočjo pridobili mlajše poslušalstvo.”

Vsak drug izvršni direktor bi skakal od veselja, da bi v reklami imel U2, toda Jobs je bil zadržan. Apple v reklamah za ipode ni prikazoval prepoznavnih ljudi, temveč samo silhuete. (Takrat reklame z Dylanom še ni bilo.) “Imate silhuete oboževalcev,” je odgovoril Bono. “Ali v naslednji fazi niso na vrsti silhuete izvajalcev?” Jobs seje odločil, da bo podprl to zamisel. Bono mu je pustil izvod še neizdanega albuma How to Dismantle an Atomic Bomb. “Bilje edini izven skupine, ki gaje imel,” je dejal Bono.

Sledilo je več sestankov. Jobs je odšel na pogovore z Jimmyjem Iovi-nom, katerega družba Interscope records je prodajala albume U2, na njegov dom v losangeleškem predelu Holmby Hills. Tam sta bila tudi The Edge in menedžer skupine Paul McGuinness. Drug sestanek je Jobs organiziral v svoji kuhinji, kjer si je McGuinness na hrbtno stran svojega dnevnika napisal ključne točke dogovora. U2 se bodo pojavili v reklami in Apple bo intenzivno promoviral album na več mestih, od oglasnih desk do domače spletne strani iTunes. Skupina ne bo dobila neposrednega plačila, temveč tantieme od prodaje posebne U2 izdaje ipoda. Bono je bil tako kot Lack prepričan, da so glasbeniki upravičeni do dela dobička od vsakega prodanega ipoda, in je poskušal ta princip uveljaviti za svojo skupino. “Z Bonom sva Steva prosila, naj nam naredi črn ipod,” se je spominjal Iovine. “Nismo bili samo reklamni sponzorji, temveč je bil to dogovor o skupni znamki.”

“Hoteli smo svoj lastni ipod, drugačnega od navadnih belih,” se je spominjal Bono. “Hoteli smo črnega, vendar je Steve dejal: ‘Poskušali smo že z drugimi barvami razen bele, a se niso obnesle.’” Nekaj dni pozneje se je Jobs vdal in oklevajoč sprejel idejo.

V reklami so posejani kratki, visokooktanski posnetki skupine v delni silhueti, ob običajnem obrisu plešoče ženske, ki posluša ipod. Toda še med snemanjem v Londonu seje sporazum z Applom začel majati. Jobsu so se pojavili pomisleki glede ideje o posebnem črnem ipodu, pa tudi višina tantiem še ni bila dokončno določena. Poklical je Jamesa Vincenta z Applove reklamne agencije in mu naročil, naj pokliče v London in zaustavi projekt. “Mislim, da ne bomo šli v to,” je dejal Jobs. “Ne zavedajo se, kolikšno vrednost dobivajo od nas. Razmislimo o kaki drugi reklami.” Vincent, vseživljenjski oboževalec skupine U2, je vedel, kako odmevna bi bila reklama tako za skupino kot za Apple, in je Jobsa rotil za priložnost, da pokliče Bona in ga poskuša prepričati. Jobs mu je dal številko Bonovega mobilnega telefona in Vincent je pevca dobil v njegovi kuhinji v Dublinu.

Tudi Bono je imel pomisleke. “Mislim, da ne Ijo šlo,” je dejal Vincentu. “Skupina temu ni naklonjena.” Vincent je vprašal, v čem je problem. “Ko smo bili najstniki v Dublinu, smo dejali, da nikdar ne bomo naredili ničesar naff” je odgovoril Bono. Vincent kljub temu, daje bil Britanec in mu je bil rokovski žargon domač, ni vedel, kaj to pomeni. “Početi nizkotne stvari za denar,” je pojasnil Bono. “Pri nas so najpomembnejši oboževalci. Zdi se nam, da jih bomo razočarali, če se pojavimo v reklami. To se nam preprosto ne zdi prav. Žal nam je, da smo zapravljali vaš čas.”

Vincent je vprašal, kaj bi Apple še lahko naredil, da bi jih prepričal. “Nudimo vam najpomembnejše, kar imamo, in to je naša glasba,” je dejal

Bono. “In kaj nam daste v zameno? Reklamo. In naši oboževalci bodo mislili, daje za vas. Hočemo nekaj več.” Vincent je odgovoril, da ponudba posebne U2 izdaje ipoda in sporazum o tantiemah ni mačji kašelj. “To je naj dragocenejše, kar vam lahko damo,” je povedal Bonu.

Pevec je dejal, da je pripravljen na nove pogovore, zato je Vincent takoj poklical Jonyja Iva, še enega velikega oboževalca skupine (prvič jih je videl na koncertu v Newcastlu leta 1983) in mu opisal situacijo. Nato je poklical Jobsa in predlagal, da pošlje Iva v Dublin, da bi skupini pokazal črni ipod. Jobs je pristal. Vincent je spet poklical Bona in vprašal, če pozna Jonyja Iva, saj ni vedel, da sta se že spoznala in da drug drugega občudujeta. “Če poznam Jonyja Iva?” seje smejal Bono. “Tega tipa? Naravnost obožujem ga.”

“No, ni treba tako daleč,” je odgovoril Vincent. “Zanima pa me, če mu dovoliš obisk, da ti pokaže, kako imeniten bo vaš ipod?”

“Sam ga bom pobral s svojim maseratijem,” je odgovoril Bono. “Stanoval bo v moji hiši, peljal ga bom ven in ga napil.”

Naslednjega dne, ko seje Ive odpravil v Dublin, je moral Vincent miriti Jobsa, ki je še vedno imel pomisleke. “Ne vem, ali je prav, kar počnemo,” je dejal. “Tega ne bomo naredili za nikogar drugega.” Bal se je, da bi ustvaril precedens, po katerem bodo izvajalci dobivali del dobička od vsakega prodanega ipoda. Vincent mu je zagotovil, da bo dogovor z U2 izjema.

“Jony je prispel v Dublin in nastanil sem ga v svoji hiši za goste, na mirnem kraju nad železniškimi tiri in s pogledom na morje,” seje spominjal Bono. “Pokazal mi je tisti čudoviti črni ipod z vinsko rdečim koleščkom in rekel sem, prav, dogovor velja.” Šla sta v bližnjo krčmo, razdelala nekatere podrobnosti in nato poklicala Jobsa v Cupertino, da bi videla, ali se bo strinjal. Jobs je nekaj časa barantal za vsako podrobnost financ in oblike, nato pa končno sprejel kupčijo. To je na Bona napravilo precejšen vtis. “Pravzaprav je izjemno, da se izvršni direktor toliko posveča podrobnostim,” je dejal. Zatem sta se Ive in Bono lotila resnega popivanja. Oba sta bila v krčmah domača. Po nekaj vrčkih sta se odločila, da bosta poklicala Vincenta v Kalifornijo. Ni ga bilo doma, zato je Bono pustil sporočilo na njegovi telefonski tajnici, ki ga Vincent potem ni nikoli več izbrisal. “S tvojim prijateljem Jonyjem sedim v Dublinu,” se je glasilo.

“Oba sva malce pijana in zadovoljna s tem čudovitim ipodom. Ne morem verjeti, daje resničen, čeprav ga držim v roki. Hvala!”

Jobs je za predstavitev televizijske reklame in posebnega ipoda najel gledališče v San Joseju. Bono in The Edge sta se mu pridružila na odru. Album se je v prvem tednu prodal v 840.000 izvodih in se pojavil na vrhu seznama Billboard. Bono je pozneje povedal medijem, da je reklamo naredil brezplačno, ker “bo skupina od nje dobila prav toliko kot Apple”. Jimmy Iovine je dodal, da bo reklama skupini pomagala “pritegniti mlajšo generacijo”.

Pri tem je bilo izjemno dejstvo, da se je morala rokovska skupina zateči k računalniškemu in elektronskemu podjetju, da je dobila sodoben videz in dosegla mlade. Bono je pozneje pojasnil, da ni vsako korporativno sponzorstvo kupčija s hudičem. “Poglejmo,” je dejal Gregu Kotu, glasbenemu kritiku časopisa Chicago Tribune. “Tale ‘hudič’je skupina ustvarjalnih umov, bolj ustvarjalnih od marsikoga v rokovskih skupinah. Njen pevec je Steve Jobs. Ti možje so pomagali zasnovati naj čudovitejši umetniški objekt v glasbeni kulturi od časa električne kitare. To je ipod. Naloga umetnosti je, da prežene grdoto.”

Bono je prepričal Jobsa, daje leta 2006 sklenil še en dogovor z njim, tokrat za njegovo kampanjo Product Red, ki je zbirala denar in ozavešča-la ljudi o aidsu v Afriki. Jobsa dobrodelnost ni nikdar posebej zanimala, vendar je pristal, da bo za Bonovo kampanjo izdelal poseben rdeč ipod. Vendar pri projektu ni bil z vsem srcem. Nasprotoval je, na primer, da bi dali ime družbe v oklepaje, nad njo pa besedo “red”, da bi dobili (APPLE)RED. “Nočem, da se Apple pojavi v oklepajih,” je vztrajal Jobs. Bono je odgovoril: “Toda Steve, tako pokažemo enotnost za naše prizadevanje.” Pogovor je postal razgret - tako zelo, da sta oba začela uporabljati grobe besede -, zato sta se odločila, da zadevo prespita. Nazadnje je Jobs pristal na nekakšen kompromis. Bono lahko v svojih reklamah dela, kar hoče, toda Jobs pri nobenem od svojih izdelkov in v nobeni od svojih trgovin ne bo nikdar dal imena Apple v oklepaje. Ipod so označili s (PRODUCT)RED, ne pa (APPLE)RED.

“Steve je včasih lahko oster,” seje spominjal Bono, “toda v teh trenutkih sva postala tesnejša prijatelja, kajti malo je ljudi, s katerimi imaš lahko tako robustne pogovore. Zelo nepopustljiv je. Po naših nastopih se pogovorim z njim in vedno ima svoje mnenje.” Jobs je z družino občasno obiskal Bona in njegovo ženo ter štiri otroke na njihovem domu blizu Nice na francoski rivieri. Na počitnicah leta 2008 je najel čoln in ga privezal blizu Bonove hiše. Skupaj so jedli in Bono je predvajal pesmi, ki jih je skupina pripravljala za album No Line on the Horizon. Toda kljub njunemu prijateljstvu je bil Jobs še vedno trd pogajalec. Poskušala sta se dogovoriti še za eno reklamo in posebno izdajo pesmi “Get On Your Boots”, vendar se nista uspela sporazumeti. Ko sije Bono leta 2010 poškodoval hrbet in je moral odpovedati turnejo, mu je Powellova poslala darilno košaro z DVD-jem komedijantske dvojice Flight of the Conchords, knjigo Mozart s Brain and the Fighter Pilot (Mozartovi možgani in bojni pilot), med iz njenih čebelnjakov in protibolečinsko kremo. Jobs je na slednje napisal: “Protibolečinska krema - obožujem te stvari.”

Yo-Yo Ma

Klasični glasbenik, ki ga je Jobs častil kot osebo in kot umetnika, je bil Yo-Yo Ma, nadarjen virtuoz, prav tako mil in globok kot melodije, ki jih izvablja iz svojega čela. Spoznala sta se leta 1981, ko je bil Jobs na konferenci v Aspnu, Ma pa je bil tam na glasbenem festivalu. Jobsa so vedno močno ganili umetniki, ki so prikazovali čistost, in postal je Majev oboževalec. Povabil gaje, naj igra na njegovi poroki, vendar je bil Ma ravno takrat v tujini na turneji. Nekaj let pozneje je Jobsa obiskal na njegovem domu, in ko je sedel v dnevni sobi, je vzel v roke Stradivarijev čelo iz leta 1733 in zaigral Bacha. “To bi vama zaigral na poroki,” jima je povedal. Jobsu so se orosile oči in dejal je: “Tvoje igranje je najboljši dokaz za obstoj boga, ker ne verjamem, da bi kaj takega zmogel samo človek.” Na naslednjem obiskuje Ma dovolil Jobsovi hčeri Erin, daje podržala čelo, medtem ko so sedeli v kuhinji. Takrat je Jobs že imel raka in Ma mu je moral obljubiti, da bo igral na njegovem pogrebu.

TRIINTRIDESETO POGLAVJE

PIXARJEVI PRIJATELJI

... in sovražniki

Življenje žuželk

Ko je Apple razvil imaca, ga je Jobs skupaj z Jonyjem Ivom pokazal ljudem pri Pixarju. Po njegovem mnenju je imel računalnik radoživo osebnost, ki bi pritegnila ustvarjalce Kozmobliska in Jelka, všeč pa mu je bilo tudi, da sta Ive in John Lasseter znala izjemno dobro in igrivo povezovati umetnost in tehnologijo.

Pixar je Jobsu predstavljal zavetje, kamor je lahko pobegnil napetostim

v Cupertinu. Na Applu so bili direktorji pdgosto razdražljivi in izčrpani, Jobs pa je bil vedno zelo spremenljive volje in ljudje so bili živčni, ker niso nikdar vedeli, kaj od njega pričakovati. Pri Pixarju je med pripovedovalci zgodb in ilustratorji vladalo bolj spokojnp vzdušje in so se vedli bolj umirjeno, tako drug do drugega kot tudi do Jobsa. Z drugimi besedami, razpoloženje v obeh družbah je narekovalo vodstvo: Jobs v Applu in Lasseter pri Pixarju.

Jobs je užival v iskreni igrivosti ustvarjanja filmov in seje strastno posvečal algoritmom, ki so omogočali takšno čarobnost, kot so računalniško generirane dežne kaplje, ki so odbijale sončne žarke, ali valovanje travnih bilk v vetru. Vendar se je znal zadržati, da ni poskušal upravljati ustvarjalnega procesa. Prav pri Pixarju se je naučil, da je treba drugim ustvarjalnim ljudem pustiti proste roke in vodstvo - predvsem zato, ker je imel rad Lasseterja, blagega umetnika, ki je, tako kot Ive, v Jobsu vzbujal samo najboljše.

Jobsova glavna vloga pri Pixarju je bilo sklepanje dogovorov, pri čemer mu je bila naravna intenzivnost v prid. Kmalu po objavi filma Svet igrač se je sprl z Jeffreyjem Katzenbergom, ki je zapustil Disney poleti leta 1994 ter skupaj s Stevenom Spielbergom in Davidom Geffenom ustanovil DreamWorks SKG. Jobs je bil prepričan, daje njegova Pixarje-va ekipa Katzenbergu, ko je bil še pri Disneyju, pripovedovala o predlaganem filmu Življenje žuželk, in da je ukradel idejo za animirani film o žuželki, ko se je odločil pri DreamWorksu producirati film Mravljinec Z. “Ko je Jeffrey še vodil Disneyjevo animacijo, smo mu predstavili Življenje žuželk,” je dejal Jobs. “V šestdesetih letih zgodovine animiranih filmov si ni še nihče domislil, da bi naredil film o žuželkah. Na to idejo je prišel šele Lasseter v eni njegovih genialnih ustvarjalnih domislic. Jeffrey je nato odšel k DreamWorksu in nenadoma dobil zamisel za animirani film o - oh! - žuželkah. In pretvarjal se je, da ni nikdar slišal predloga. Lagal je. Lagal je, kot pes teče.”

A ni bilo povsem tako. Resnična zgodba je nekoliko zanimivejša. Ka-tzenberg ni nikdar videl predstavitve za film Življenje žuželk, ko je bil pri Disneyju. Toda ko je odšel k DreamWorksu, je ostal v stikih z Lasseterjem in mu od časa do časa poslal enega svojih značilnih hitrih telefonskih klicev v slogu: “Hej, stari, kako si, samo oglasil sem se.” Ko je Lasseter nekoč obiskal Technicolor pri Universalu, kjer je imel prostore tudi Dream-Works, je poklical Katzenberga in z nekaj sodelavci prišel na obisk. Ko je Katzenberg vprašal, kaj imajo v načrtih, mu je Lasseter povedal. “Opisali smo mu Življenje žuželk z mravljo v glavni vlogi in mu povedali celotno zgodbo o tem, kako zbere druge mravlje in vpokliče skupino cirkuških žuželk, da bi se borile s kobilicami,” se je spominjal Lasseter. “Moral bi biti bolj oprezen. Jeffrey je kar naprej spraševal, kdaj bo prišel na platna.”

Lasseterja je začelo skrbeti, ko je v začetku leta 1996 slišal govorice, da se DreamWorks verjetno ukvarja s svojim lastnim računalniško gene-riranim filmom o mravljah. Poklical je Katzenberga in ga naravnost povprašal o tem. Katzenberg je jecljal, se obotavljal in vprašal, kje je Lasseter to slišal. Lasseter je spet vprašal in Katzenberg je priznal. “Kako si mogel?” je zakričal Lasseter, ki je sicer zelo redko dvignil glas.

“Zamisel smo dobili že davno,” je dejal Katzenberg, ki je pojasnil, da mu jo je predstavil direktor razvoja pri DreamWorksu.

“Ne verjamem ti,” je odgovoril Lasseter.

Katzenberg je priznal, da je pospešil produkcijo filma Mravljinec Z, s čimer je hotel kljubovati svojim nekdanjim sodelavcem pri Disneyju. Pr

vi večji film družbe DreamWorks naj bi bil Egipčanski princ, ki naj bi v kinematografe prišel na dan zahvalnosti leta 1998, a je zgrožen ugotovil, da namerava Disney isti konec tedna izdati Pixarjevo Življenje žuželk. Zato je pognal Mravljinca Z v produkcijo, da bi Disney prisilil, naj zamenja datum objave svojega filma.

“Jebi se,” je odgovoril Lasseter, ki navadno ni uporabljal takih besed. S Katzenbergom ni spregovoril nadaljnjih trinajst let.

Jobs je bil besen, čeprav je bil veliko bolj kot Lasseter vajen dajati du-ška svojim čustvom. Poklical je Katzenberga in začel kričati. Katzenberg je mu je dal ponudbo: Zadržal bo produkcijo filma Mravljinec Z, če bosta Jobs in Disney premaknila Žuželke tako, da ne bo tekmoval z Egipčanskim princem. “To je bil nesramen poskus izsiljevanja, na katerega nisem nasedel,” je pozneje povedal Jobs. Katzenbergu je dejal, da ne more narediti ničesar, da bi Disney spremenil datum objave.

“Seveda lahko,” je odgovoril Katzenberg. “Saj premikaš .gore. Ti si me tega naučil!” Omenil je čas, ko je Pixar skoraj bankrotiral in gaje on reševal z dogovorom o filmu Svet igrač. “Takrat sem bil edini, ki ti je stal ob strani, zdaj pa jim dovoliš, da me zajebejo.” Če bi Jobs samo hotel, bi lahko upočasnil, produkcijo Življenja žuželk, ne da bi povedal Disneyju, je še dejal. Če to naredi, bo on zadržal produkcijo Mravljinca Z. “O tem sploh ne bova govorila,” mu je odgovoril Jobs.

Toda Katzenberg je imel močan vzvod. Jasno je bilo, da sta Eisner in Disney izkoriščala Pixarjev film, da bi se mu maščevala, ker je zapustil Disney in ustanovil konkurenčni animacijski studio. “Egipčanski princ je bilo prvo, kar smo ustvarili, in oni so iz čiste sovražnosti pripravili nekaj za naš oznanjeni datum objave,” je dejal. “Na to sem gledal tako kot Levji kralj: če potisneš roko v mojo kletko in me šavsneš, se raje pazi.”

Nihče se ni uklonil in tekmujoča mravljinčja filma sta sprožila medijsko norijo. Disney je poskušal utišati Jobsa, ker naj bi napihovanje rivalstva samo koristilo filmu Mravljinec Z, vendar je bil to človek, ki zlepa ni utihnil. “Slabi fantje redko zmagajo,” je povedal za Los Angeles Times. V odziv je DreamWorksov zviti trženjski veteran Terry Press dejal: “Steve Jobs bi moral kaj vzeti.”

Mravljinec Z je prišel na platna v začetku oktobra 1998. Film ni bil slab. Woody Allen je posodil glas nevrotični mravlji, ki je živela v konformistični družbi, a si je želela izraziti svoj individualizem. “To je tiste vrste komedije Woodyja Allena, ki jih Woody Allen ne snema več,” je zapisal Time. Prinesla je spoštljivih 91 milijonov dolarjev doma in 172 milijonov dolarjev po svetu.

Življenje žuželk je prišel na platna šest tednov pozneje, kot načrtovano. Imel je epski zaplet, ki je obrnil Ezopovo zgodbo “Mravlja in kobilica”, ter večjo tehnično virtuoznost, kar je omogočalo takšne osupljive podrobnosti, kot je pogled na travo z gledišča žuželke. Time je bil tokrat veliko bolj navdušen. “Risba je sijajna - to je širokozaslonski raj listov in labirintov, ki jih naseljuje na ducate grdih, žuželčjih, ckrljavih likov - daje film DreamWorksa poleg njega videti kot radio,” je zapisal Richard Cor-liss. Prinesel je dvakrat več dobička kot Mravljinec Z, saj je doma zaslužil 163 milijonov, po svetu pa 363 milijonov. (Premagal je tudi Egipčanskega princa.)

Nekaj let pozneje je Katzenberg trčil v Jobsa in poskušal spore zgladiti. Vztrajal je, da ni nikdar videl predstavitve za Življenje žuželk, ko je bil še pri Disneyju; če bi, bi v poravnavi z Disneyjem dobil delež dobička, zato

o tem ne bi lagal. Jobs seje zasmejal in to sprejel. “Prosil sem te, da premakneš datum objave, pa ga nisi, zato ne moreš biti jezen name, če sem zaščitil svoj izdelek,” mu je rekel Katzenberg. Pozneje se je spominjal, da je “Jobs postal povsem miren in zenovski” in dejal, da razume. Toda pozneje je Jobs povedal, da Katzenbergu ni nikdar zares odpustil:

Naš film je porazil njegovega pri dobičku. Je bil to dober občutek? Ne, še vedno je bil zelo slab, ker so ljudje začeli govoriti, da zdaj vsi v Hollywoo-du delajo filme o žuželkah. Johnu je odvzel genialno originalnost, tega pa ni mogoče nadomestiti. To je brezvestno, zato mu nikdar nisem zaupal, tudi potem, ko je poskušal stvari popraviti. Po uspehu s Shrekom je prišel k meni in dejal: “Drug človek sem, končno sem se spravil s sabo,” in tako sranje. Jaz pa sem si mislil, ne nakladaj, Jeffrey.

Katzenberg je bil veliko bolj milosten. Zanj je bil Jobs eden “resničnih genijev sveta” in ga je kljub burnim odnosom spoštoval.

Pixar pa ni želel samo premagati Mravljica Z, temveč predvsem pokazati, da ni zvezda enodnevnica. Film Življenje žuželk je v blagajne pospravil prav toliko kot Svet igrač, kar je dokazalo, da prvi uspeh ni bil samo sreča. “V poslih poznamo tako imenovani sindrom drugega izdelka,” je pozneje povedal Jobs. Izhaja iz nerazumevanja, zakaj je bil tvoj prvi izdelek tako uspešen. “To sem doživel pri Applu. Občutek sem imel, da če uspemo pri drugem filmu, smo na konju.”

Stevov lastni film

Film Svet igrač 2, ki je prišel na platna novembra 1999, je bil še uspešnejši, saj je po vsem svetu zaslužil 485 milijonov dolarjev. Ker je bil Pixarjev uspeh zdaj zagotovljen, je nastopil čas za gradnjo sedeža družbe. Jobs je s Pixarjevo ekipo našel zapuščeno tovarno sadnih konzerv Del Monte v Emeryvillu, industrijski soseski med Berkeleyjem in Oaklandom, od koder se je videl most Bay Bridge v San Franciscu. Tovarno so podrli, Jobs pa je arhitekta Applovih trgovin Petra Bohlina prosil, da izriše novo stavbo za šest hektarov veliko zemljišče.

Jobs se je obsedeno ukvarjal z vsemi vidiki nove stavbe, od splošnega koncepta do najmanjših podrobnosti v zvezi z materiali in konstrukcijo. “Steve je bil trdno prepričan, da lahko prave vrste stavba naredi krasne stvari za kulturo,” je dejal predsednik Pixarja Ed Catmull. Jobs je nadziral gradnjo stavbe, kot bi bil režiser, ki se poti ob vsakem prizoru filma. “Pixarjeva zgradba je bila Stevov lastni film,” je dejal Lasseter.

Lasseter je sprva želel zgraditi tradicionalni hollywoodski studio z ločenimi stavbami za različne projekte ter bungalovi za razvojne ekipe. Toda ljudje pri Disneyju so dejali, da jim njihov novi kompleks ni všeč, ker so bile ekipe izolirane med seboj, in Jobs se je strinjal. Odločil se je za drugo skrajnost: eno samo velikansko stavbo, ki obdaja osrednji atrij, zasnovan tako, da spodbuja naključna srečanja.

Kljub temu, da je bil domač v digitalnem svetu, ali pa morda zato, ker je še predobro vedel, kako zna ta svet izolirati ljudi, je Jobs trdno verjel v osebna srečanja. “V naši digitalno povezani dobi kaj hitro mislimo, da se ideje lahko razvijajo prek elektronske pošte in klepetalnic,” je dejal. “To je noro. Ustvarjalnost prihaja iz spontanih srečanj, iz naključnih razprav. Trčiš v nekoga, vprašaš, kaj počne, rečeš ‘pa res’ in kmalu se skuhajo najbolj raznovrstne ideje.”

Zato je poskrbel, da je bila Pixarjeva stavba zasnovana za naključna srečanja in nenačrtovana sodelovanja. “Če stavba tega ne omogoča, izgubiš veliko inovacij in čarobnosti,” je dejal. “Zato smo stavbo zgradili tako, da ljudje gredo iz svojih pisarn in se družijo v osrednjem atriju z ljudmi, ki jih sicer ne bi videli.” Vsa sprednja vrata, glavne stopnice in hodniki so vodili v atrij, tam so bili tudi kavama in poštni predali, gledališče s šeststo sedeži in dve manjši projekcijski sobi pa sta gledali nanj. “Ves čas sem srečeval ljudi, ki jih nisem videl že mesece. Se nikdar nisem videl stavbe, ki bi tako dobro pospeševala sodelovanje in ustvarjalnost.”

Jobs je šel celo tako daleč, daje zahteval, da sta edini dve veliki stranišči v stavbi, po ena za vsak spol, povezani z atrijem. “To mu je bilo zelo, zelo pomembno,” se je spominjala Pixarjeva generalna direktorica Pam Kenvin. “Nekaterim od nas seje zdelo, da vseeno pretirava. Neka noseča ženska seje uprla, da ne bo hodila deset minut samo do stranišča, kar je sprožilo velik spor.” To je bila ena redkih priložnosti, ko se Lasseter ni strinjal z Jobsom. Dosegla sta kompromis: stranišča bodo uredili na obeh straneh atrija v obeh nadstropjih.

Jobs je vedel, da se bodo jekleni tramovi stavbe videli, zato se je poglobil v vzorce proizvajalcev iz vse dežele, da bi videl, kateri imajo najboljšo barvo in teksturo. Izbral je tovarno v Arkansasu, ji naročil, naj bo jeklo čistih barv, zagotovijo pa naj tudi, da bodo prevozniki skrbno ravnali z njimi, da ga ne bi poškodovali. Ni želel, da se tramove zvari, zato so jih spojili z vijaki. “Opeskali smo jeklo in ga premazali s prozornim materialom, da lahko resnično vidiš, kakšno je,” se je spominjal. “Ko so delavci postavljali tramove, so ob vikendih pripeljali svoje družine, da so jih lahko videle.”

Najbolj odbit del stavbe je bil “Salon ljubezni”. Eden od risarjev je v svoji pisarni našel majhna vrata v zadnji steni. Odpirala so se v nizek hodnik, skozi katerega si se lahko splazil v sobo, obito s pločevino, ki je ponujala dostop do termostatskih ventilov. S sodelavci je zavzel to skrivno sobo, jo okrasil z božičnimi lučkami in dekorativnimi svetilkami ter jo opremil s klopmi, tapeciranimi z živalskimi motivi, blazinami z resicami, zložljivo barsko mizico, steklenicami pijač, opremo za bar ter prtički, na katerih je pisalo “Salon ljubezni”. Prek kamere, nameščene na hodniku, seje videlo, ali se kdo približuje.

Lasseter in Jobs sta tja vodila pomembne goste in jih prosila, naj se podpišejo na steno. Med njimi so Michael Eisner, Roy Disney, Tim Allen in Randy Newman. Jobsu je bila zelo všeč, a ker ni pil, ji je včasih rekel Meditacijska soba. Spominjala ga je na tisto, v kateri sta z Danielom Kottkejem stanovala na Reedu, le brez LSD-ja.

Ločitev

V pričanju pred senatno komisijo februarja 2002 je Michael Eisner tolkel po reklamah, ki jih je Jobs ustvaril za Applov iTunes. “Mnoga računalniška podjetja imajo celostranske reklame in panoje z napisom: Pretvori, zmešaj, zapeci,” je zatrdil. “Z drugimi besedami, predstavljajo lahko tatvino, ki se potem širi še na vse znance in prijatelje, če kupijo ta določen računalnik.”

Ta pripomba ni bila na mestu. Kazala je napačno razumevanje besede “rip” in predpostavko, da pomeni “krasti, goljufati”, ne pa uvažanje datotek s CD-ja na računalnik. Še pomembneje, močno je razburila Jobsa, kar bi Eisner moral vedeti. Tudi to ni bilo pametno. Pixar je v okviru dogovora z Disneyjem pravkar izdal svoj četrti film, Pošasti iz omare, ki je s 525 milijoni dolarjev zaslužka po vsem svetu postal najuspešnejši dotlej. Dogovor med Disneyjem in Pixarjem naj bi kmalu obnovili, a Eisner ni ravno pomagal s tem, da se je javno obregnil ob partnerja. Jobsu se je to zdelo tako nezaslišano, da je poklical Disneyjevega izvršnega direktorja in se pritožil: “Ali veste, kaj mi je Michael pravkar naredil?”

Eisner iz Jobs sta prihajala iz različnih okolij in nasprotnih obal, vendar sta si bila podobna v tem, da sta bila močne volje in sta nerada iskala kompromise. Oba sta se strastno zavzemala za kakovost izdelkov, kar je pogosto pomenilo mikroupravljanje podrobnosti ter ostro kritiziranje.

Eisner seje prav tako pogosto peljal z vlakcem skozi Živalsko kraljestvo v Disney Worldu in si izmišljeval nove načine za izboljšanje vožnje, kot se je Jobs igral z vmesnikom ipoda in iskal načine za njegovo poenostavitev. Manj poučen je bil njun odnos do ljudi.

Oba sta najraje ukazovala, nista pa najbolje prenašala, da bi kdo ukazoval njima, kar je vodilo v neprijetno vzdušje, ko sta to poskušala narediti drug drugemu. Kadar se nista strinjala, sta se navadno obkladala z lažnivcem. Poleg tega noben ni verjel, da se lahko česarkoli nauči od drugega; niti ni nobenemu prišlo na misel, da bi to vsaj hlinila. Jobs je prevalil odgovornost na Eisnerja:

Meni je bilo najhujše to, da je Pixar uspešno oživil Disneyjev posel in proizvajal en odličen film za drugim, medtem ko je Disney izdajal polom za polomom. Pomislili bi, da bo direktorja Disneyja zanimalo, kako Pixar to doseže. Toda v dvajsetih letih sodelovanja je Pixar obiskal za vsega dve uri in pol, in to samo zato, da bi imel govor. Drugo ga nikdar ni zanimalo. To meje zelo presenetilo. Radovednost je izjemno pomembna.

Vendar je bil preoster. Eisner je večkrat obiskal Pixar, tudi takrat, ko Jobsa ni bilo z njim. Res pa je, da skoraj ni kazal zanimanja za umetnost ali tehnologijo v studiu. Jobs pa se prav tako ni hotel učiti od Disneyja.

Odkrito zmerjanje med Jobsom in Eisnerjem se je začelo poleti leta 2002. Jobs je vedno občudoval ustvarjalni duh velikega Walta Disneyja, zlasti ker je negoval družbo tako, daje trajala generacije. Zanj je bil Wal-tov nečak Roy utelešenje njegove zgodovinske zapuščine in duha. Roy je bil še vedno v Disneyjevem odboru, kljub temu, da seje tudi sam odtujil od Eisnerja, in Jobs mu je dal vedeti, da ne more obnoviti pogodbe med Pixarjem in Disneyjem, vse dokler je Eisner izvršni direktor.

Roy Disney in Stanley Gold, njegov tesni sodelavec v Disneyjevem odboru, sta začela o problemu s Pixarjem opozarjati druge direktorje. Zaradi tega je Eisner konec avgusta 2002 razposlal pikro elektronsko sporočilo. Zagotovo bo Pixar na koncu obnovil svoj dogovor, je napisal, deloma tudi zato, ker ima Disney pravice za dosedanje Pixarjeve filme in like. Poleg tega, je dejal, bo Disney čez leto, ko Pixar dokonča film Reševanje malega Nema, v boljšem pogajalskem položaju. “Včeraj smo si drugič ogledali nov Pixarjev film Reševanje malega Nema, ki pride na platna naslednjega maja,” je napisal. “Ta bo fante postavil na trdna tla. Saj ni slab, toda niti približno tako dober kot prejšnji filmi. Oni seveda mislijo, daje odličen.” S tem sporočilom sta bila povezana dva velika problema: pricurljalo je do časopisa Los Angeles Times in silno razburilo Jobsa, obenem pa je bila Eisnerjeva ocena filma zelo, zelo zgrešena.

Reševanje malega Nema je postal Pixarjev (in Disneyjev) največji hit dotlej. Zlahka je premagal Levjega kralja in postal (začasno) najuspešnejši risani film v zgodovini. Prinesel je 340 milijonov dolarjev doma in 868 milijonov po svetu. Do leta 2010 je bil tudi najbolj priljubljen DVD vseh časov, saj so jih prodali 40 milijonov, navdihnil pa je tudi nekatere najbolj obiskane atrakcije v Disneyjevih tematskih parkih. Poleg tega je bil večplasten, pronicljiv in resnično čudovit umetniški dosežek, ki je dobil oskarja za najboljši risani celovečerec. “Film mi je bil všeč zato, ker govori o tveganju in tem, da moraš tistim, ki jih imaš rad, dovoliti tvegati,” je dejal Jobs. Njegov uspeh je v Pixarjevim gotovinskim rezervam dodal 183 milijonov dolarjev, s čimer je pridobil zadostno vojno blagajno - s 521 milijoni dolarjev - za dokončni spopad z Disneyjem.

Kmalu potem, ko je bil film Iskanje malega Nema končan, je Jobs Eis-nerju ponudil dogovor, ki je bil tako enostranski, da je bilo takoj jasno, daje namenjen zavrnitvi. Namesto delitve dobička na pol kot v obstoječi pogodbi je Jobs predlagal novo ureditev, po kateri bi bil Pixar edini lastnik filmov in likov, ki jih je ustvaril, Disneyju pa bi zgolj plačeval 7,5 % za distribucijo. Poleg tega bi se zadnja dva filma v obstoječem dogovoru - Neverjetni ter Avtomobili, ki sta takrat nastajala v studiih - prenesla v pogoje nove pogodbe.    t

Vendar je Eisner imel v rokah močnega aduta. Tudi če Pixar ne bi obnovil pogodbe, bi Disney imel pravice do nadaljevanj filma Svet igrač in drugih filmov, ki jih je ustvaril Pixar, in imel je v lasti vse like, od Jelka do Nema, prav tako kot Miki Miško in Racmana Jako. Eisner je že načrtoval - ali grozil - da bo Disneyjev animacijski studio ustvaril Svet igrač 3, česar Pixar ni hotel storiti. “Ko vidiš, kaj so storili s Pepelko 2, te strese ob misli, kaj bi lahko nastalo,” je dejal Jobs.

Eisner je novembra 2003 uspel iz odbora pregnati Roya Disneyja, vendar s tem težav še ni bilo konec. Disney je objavil neusmiljeno odprto pismo: “Družba je izgubila svoj fokus, svojo ustvarjalno energijo in svojo zapuščino,” je zapisal. Njegova litanija o Eisnerjevih domnevnih napakah je vključevala tudi dejstvo, da ni ustvaril konstruktivnega odnosa s Pixar-jem. Takrat seje Jobs že odločil, da noče več sodelovati z Eisnerjem. Tako je januarja 2004 javno oznanil, daje prekinil pogajanja z Disneyjem.

Jobs je bil navadno dovolj discipliniran, da v javnosti ni razglašal ostrih mnenj, ki jih je delil s svojimi prijatelji ob kuhinjski mizi v Palo Altu. Toda tokrat se ni zadrževal. V konferenčnem klicu z novinarji je dejal, da Pixar izdeluje uspešnice, medtem ko Disneyjeva animacija ustvarja “sramotne polomije”. Posmehoval se je ob Eisnerjevi trditvi, da je Disney k Pixarjevim filmom prispeval karkoli ustvarjalnega: “Resnica je, da že leta z Disneyjem skoraj ni več ustvarjalnega sodelovanja. Kar primerjajte ustvarjalno kakovost naših filmov z Disneyjevo pri zadnjih treh filmih, in sami ocenite ustvarjalno sposobnost te družbe.” Poleg tega, da je sestavil boljšo ekipo, je Jobsu uspel izjemen podvig, da je zgradil blagovno znamko, ki je bila zdaj za ljubitelje filmov prav tako privlačna kot Disney. “Mislim, da je blagovna znamka Pixar zdaj najmočnejša in najbolj zaupanja vredna znamka v animaciji.” Ko je Jobs poklical Roya Disneyja, da bi ga na to opozoril, je Roy odvrnil: “Ko bo hudobna čarovnica mrtva, bomo spet skupaj.”

John Lasseter je bil prepaden ob misli, da bi prekinili odnose z Dis-neyjem. “Skrbelo me je za moje otroke - kaj bodo naredili z liki, ki smo jih ustvarili,” se je spominjal. “Čutil sem, kot bi mi potisnili nož v srce.” Ko je to sporočil svojim vodilnim v Pixarjevi konferenčni sobi, je začel jokati, in potem spet, ko je spregovoril osemsto zaposlenim, zbranim v atriju studia. “Tako je, kot bi se moral odreči svojim ljubljenim otrokom in jih dati v posvojitev obsojenim spolnim prestopnikom.” Nato je na oder atrija stopil Jobs in poskušal stvari umiriti. Pojasnil je, zakaj je treba prekiniti odnose z Disneyjem, in jim zagotovil, da mora Pixar kot institucija gledati v prihodnost, če želi biti uspešna. “Neverjetno zna prepričevati,” je dejal Oren Jacob, dolgoletni tehnolog v studiu. “Nenadoma smo vsi verjeli, da bo Pixar uspel, pa karkoli se zgodi.”

Vmes je moral poseči Bob Iger, Disneyjev glavni poslovodja, in preprečiti večjo škodo. Bil je tako razumen in trden, kot so bili tisti okoli njega nestanovitni. Prihajal je s televizije: bil je predsednik mreže ABC

Network, ki jo je leta 1996 kupil Disney. Sloves sije pridobil kot uspešen korporativni poslovnež in je bil odličen in spreten vodja, imel pa je tudi ostro oko za talente, dobrosrčno sposobnost razumevanja ljudi in poseben dar, ki pa ga v svoji samozavesti ni razkazoval. Za razliko od Eisnerja in Jobsa je bil zadržano miren, kar mu je pomagalo pri ravnanju z velikimi egi. “Steve je grandiozno oznanil, da končuje pogovore z nami,” se je pozneje spominjal Iger. “Sprožili smo krizne postopke in razvil sem nekaj pogajalskih točk, da bi stvari umiril.”

Eisner je deset let, ko je bil predsednik družbe Frank Wells, odlično vodil Disney. Wells ga je osvobodil mnogih upraviteljskih dolžnosti, da bi lahko dajal svoje predloge - navadno odlične in pogosto sijajne - kako izboljšati vsak film, tematski park, televizijsko serijo in še neštete druge produkte. Toda ko je leta 1994 Wells umrl v helikopterski nesreči, Eisner ni več našel pravega predsednika. Njegov položaj je zahteval Katzenberg, zaradi česar gaje Eisner odslovil. Leta 1995 je predsednik postal Michael Ovitz, a to ni bila dobra odločitev in odšel je, še preden sta se iztekli dve leti. Jobs je pozneje ponudil svojo oceno:

Svojih prvih deset let kot izvršni direktor je Eisner resnično dobro opravljal svoje delo. Zadnjih deset let gaje opravljal resnično slabo. In preobrat je prinesla smrt Franka Wellsa. Eisner je resnično ustvarjalen tip. Resnično dobre ideje ima. Ko je torej Frank vodil poslovanje, je Eisner lahko kot čmrlj letal od projekta do projekta in jih izboljševal. Toda ko je moral sam voditi stvari, je bil strašno slab poslovodja. Nihče ni maral delati zanj. Zdelo se jim je, da nimajo nobene avtoritete. Imel je strateško načrtovalno ekipo, ki je bila kot gestapo, saj brez njihove odobritve nisi smel porabiti nič denarja, niti dolarja. Čeprav sem prekinil z njim, spoštujem njegove dosežke prvih desetih let. V določeni meri mi je dejansko všeč. Z njim je včasih prav zabavno, pameten je in duhovit. Toda ima tudi svojo temno plat. Premagal gaje lastni ego. Eisner je bil razumen in do mene sprva pravičen, toda na koncu, po desetletnem sodelovanju, sem sčasoma spoznal njegovo temno stran.

Leta 2004 je bil Eisnerjev največji problem to, da ni povsem dojel, v kakšnem razsulu je njegov animacijski oddelek. Njihova zadnja filma Pia-net zakladov in Medvedja brata nista v ničemer počastila Disneyjeve zapuščine, niti nista prinesla dobička. Uspešne risanke so bile življenjska kri družbe; iz njih so izhajali tematski parki, igrače in televizijske oddaje. Svet igrač je vodil v filmsko nadaljevanje, predstavo Disney na ledu, glasbeno predstavo Toy Story Musical, ki so jo igrali na Disneyjevih križarkah, DVD-film s Kozmobliskom, računalniško slikanico, dve videoi-grici, ducat akcijskih figuric (ki so jih prodali petindvajset milijonov), linijo oblačil in devet različnih atrakcij v Disneyjevih tematskih parkih. To se s filmom Planet zakladov ni zgodilo.

“Michael ni razumel, da so Disneyjevi problemi pri animaciji tako veliki,” je pozneje pojasnil Iger. “To se je kazalo v njegovem ravnanju s Pixarjem. Nikdar ni dojel, da potrebuje Pixar tako zelo, kot gaje v resnici potreboval.” Poleg tega se je Eisner rad pogajal in je sovražil kompromise, kar ni vedno najboljša kombinacija, ko imaš opravka z Jobsom, ki je bil prav tak. “Vsako pogajanje mora biti rešeno s kompromisi,” je dejal Iger. “Nobeden od njiju tega ni obvladal.”

Brezizhodni položaj se je razrešil nekega sobotnega večera marca

2005, ko je Iger prejel klic od nekdanjega senatorja Georgea Mitchella in drugih Disneyjevih članov odbora. Povedali so mu, da bo čez nekaj mesecev zamenjal Eisnerja na položaju izvršnega direktorja Disneyja. Ko je Iger naslednjega jutra vstal, je poklical svoji hčeri, nato pa še Steva Jobsa in Johna Lasseterja. Preprosto in jasno je povedal, da ceni Pixar in da želi skleniti dogovor. Jobs je bil navdušen. Iger mu je bil všeč, tudi zaradi zanimive povezave med njima: njegovo nekdanje dekle Jennifer Egan in Igerjeva žena Willow Bay sta bili sostanovalki na Pennu.

Preden je Iger uradno zasedel položaj, sta z Jobsom izvedla poskusno pogajanje. Apple je bil pred izdajo ipoda, ki bi poleg glasbe predvajal tudi videoposnetke. Potreboval je televizijske oddaje, a Jobs pri teh pogajanjih ni želel biti preveč na očeh javnosti, ker je, kot vedno, hotel, da produkt ostane skrivnost, dokler ga ne predstavi na odru. Iger, kije imel več ipodov in jih je uporabljal skozi ves dan, od jutranje telovadbe do pozne noči, je že vedel, kaj bi to lahko pomenilo za televizijske oddaje. Zato je takoj ponudil najbolj priljubljeni seriji mreže ABC, Razočarane gospodinje in Skrivnostni otok. “Dogovor sva sklenila v enem tednu, pa ni bil preprost,” je povedal Iger. “Pomemben je bil zato, ker je Steve lahko videl, kako to poteka, in ker je vsem pokazal, da Disney lahko dela z Jobsom.”

Za oznanilo o ipodu, na katerem je mogoče predvajati videoposnetke, je Jobs najel gledališče v San Joseju, Igerja pa je povabil kot gosta presenečenja. “Nikdar nisem bil na teh razglasitvah, zato nisem imel pojma, kako velika stvar je to,” se je spominjal Iger. “To je bila prelomna točka za najine odnose. Videl je, da sem na strani tehnologije in pripravljen tvegati.” Jobs je izvedel svojo običajno virtuozno predstavo in prikazal vse funkcije novega ipoda. Povedal je, daje “ena najboljših stvari, ki smo jih kdajkoli naredili” in da bo trgovina iTunes Store zdaj prodajala glasbene videoposnetke in kratke filme. In potem, kot je bilo v njegovi navadi, je končal z: “Aha, in še nekaj:” ipod bo prodajal televizijske serije. Občinstvo je navdušeno ploskalo. Omenil je, da se dve najbolj priljubljeni seriji prikazujeta na mreži ABC. “In kdo je lastnik te mreže? Disney! Te fante poznam,” je vzkliknil.

Ko je na oder prišel Iger, je bil videti prav tako sproščen kot Jobs. “S Stevom sva zlasti navdušena nad presekom odlične vsebine in odlične tehnologije,” je dejal. “Zelo sem vesel, da sem tu in da lahko oznanim podaljšanje našega sodelovanja z Applom,” je dodal. Nato je, po primerno dolgem premolku, dejal še: “Ne s Pixarjem, temveč z Applom.”

Toda iz toplega objema je bilo jasno, daje novi dogovor med Pixarjem in Disneyjem znova mogoč. “Oznanjal je moj način delovanja, ki je ‘ljubite se, ne vojskujte’,” se je spominjal Iger. “Bili smo v vojni z Royem Disneyjem, Comcastom, Applom in Pixarjem. Vse to sem hotel popraviti, še najbolj pa odnose s Pixarjem.”

Iger seje pravkar vrnil z otvoritve novega Disrjeylanda v Hong Kongu. Z njim je bil Eisner, kije s tem opravil svoje zadnje veliko dejanje v vlogi izvršnega direktorja. Slovesnost je vključevala običajno Disneyjevo parado po glavni ulici. Iger je ugotovil, da so bili edini liki v paradi, ki so bili ustvarjeni v zadnjem desetletju, Pixarjevi. “Takrat se mi je prižgala žarnica,” seje spominjal. “Stal sem poleg Michaela, a sem to zadržal zase, ker bi bila to huda obtožba njegovega gospodarjenja v tem času. Po desetih letih Levjega kralja, Lepotice in zveri ter Aladina je sledilo deset suhih let.”

Iger se je vrnil v Burbank in dal izvesti nekaj finančnih analiz. Odkril je, da je družba z animacijo v zadnjem desetletju denar pravzaprav izgubljala in proizvedla le malo, kar bi pomagalo stranskim produktom. Na svojem prvem sestanku kot izvršni direktorje analizo predstavil odboru, katerega člani so izrazili jezo, da jim tega ni še nihče povedal. “Če gre animacija, gre naša družba,” je povedal odboru. “Uspešen risani film je velik val, ki se širi na vsa področja našega posla - od likov v paradi, do glasbe, parkov, videoiger, televizije, interneta, potrošnih izdelkov. Če nimamo filmov, ki bi ustvarili val, podjetje ne bo uspešno.” Predstavil jim je nekaj odločitev, ki bi jih bilo potrebno sprejeti. Lahko bi ostali s trenutnim vodstvom animacije, a po njegovem to ne bi bilo v redu. Lahko bi se znebili vodstva in poiskali koga drugega, vendar ni vedel, kdo bi to lahko bil. Ali pa bi lahko kupili Pixar. “Problem je v tem, da ne vem, če je naprodaj, in če je, bo stal zelo veliko,” je dejal. Odbor mu je dal pooblastila, da razišče možnosti za tak posel.

Iger se gaje lotil na precej neobičajen način. Ko je prvič govoril z Jobsom, mu je priznal, kaj je ugotovil v Hong Kongu in kako gaje to prepričalo, da Disney krvavo potrebuje Pixar. “Zaradi tega sem Boba Igerja naravnost oboževal,” je pozneje dejal Jobs. “Preprosto povedal je. To je sicer najbolj neumna stvar, ki jo narediš v pogajanjih, vsaj po tradicionalnih pravilih. Preprosto je položil karte na mizo in dejal: ‘V riti smo.’ Takoj mi je bil všeč, ker tudi jaz tako delujem. Dajmo vse karte na mizo, pa bomo videli, kam bodo padle.” (V resnici to ni bil običajen Jobsov način. Pogosto je začel pogajanja z izjavo, da so izdelki ali storitve drugega podjetja zanič.)

Jobs in Iger sta se veliko sprehajala - po Applovemu kompleksu, v Pa-

lo Altu, po počitniškem naselju banke Allen and Co. v Sun Valleyju. Sprva sta skovala načrt za nov dogovor o distribuciji: Pixar bo spet dobil vse pravice do filmov in likov, ki jih je ustvaril, Disney pa v zameno dobi delež delnic v Pixarju in bo Disneyju plačeval distribucijo njegovih bodočih filmov. Toda Igerja je skrbelo, da bo s takim dogovorom Pixar postal samo konkurenca Disneyju, kar bi bilo slabo, tudi če bi imel Disney delež v njem. Zato je začel namigovati, da bi morda naredili nekaj večjega. “Rad bi, da veš, da o tem razmišljam nekoliko drugače,” je dejal. Jobs je šel s tokom. “Prav kmalu je bilo obema jasno, da ta razgovor utegne voditi v razpravo o nakupu,” seje spominjal Jobs.

Toda Jobs je najprej potreboval blagoslov Johna Lasseterja in Eda Cat-mulla, zato ju je prosil, naj ga obiščeta na domu. Takoj je prešel k stvari. “Bolje moramo spoznati Boba Igerja,” jima je rekel. “Morda bomo mora

li z njim v posel in mu pomagati Disney spet postaviti na noge. Krasen fant je.” Sprva sta bila skeptična. “Videl je, da sva bila precej šokirana,” je povedal Lasseter.

“Nič hudega, če tega nočeta, toda rad bi, da Igerja čim bolje spoznata, preden se odločita,” je nadaljeval Jobs. “Jaz sem bil enakega mnenja kot ' vidva, toda ta človek mi je postal res všeč.” Pojasnil je, kako lahko je bilo skleniti dogovor, po katerem se je za ipod prodajalo televizijske serije

1 mreže ABC, in dodal: “Popolnoma se razlikuje od Eisnerjevega Disneyja. Iger je premočrten človek, pri njem ni drame.” Lasseter se je spominjal, da sta s Catmullom samo obsedela z rahlo odprtimi usti.

Iger se je lotil dela. Priletel je iz Los Angelesa k Lasseterju na večerjo in ostal daleč čez polnoč. Tudi Catmulla je odpeljal na večerjo in nato obiskal Pixarjeve studie, sam, brez spremstva in brez Jobsa. “Z vsemi direktorji sem se srečal osebno in vsak mi je predstavil njihov film,” je dejal. Lasseter je bil ponosen na to, daje njegova ekipa napravila dober vtis na Igerja, zaradi česar seje seveda ogrel zanj. “Še nikdar nisem bil tako ponosen na Pixar kot tistega dne,” je dejal. “Vse ekipe in vse predstavitve so bile čudovite in Bob je bil navdušen.”

V resnici je potem, ko je videl, kaj načrtujejo v naslednjih nekaj letih -Avtomobili, Ratatouille, Wall-E - Iger svojetnu finančnemu direktorju pri Disneyju povedal: “Resnično krasne stvari delajo. Ta posel moramo skleniti. To je prihodnost podjetja.” Priznal je, da nima nobene vere v filme, ki jih je takrat delala Disneyjeva animacija. r

Predlagali so dogovor, po katerem bi Disney kupil Pixar za 7,4 milijarde dolarjev v delnicah. Jobs bi tako postal največji Disneyjev delničar s približno 7 % odstotki družbe, v primerjavi z 1,7 % v lasti Eisnerja in

1 % v lasti Roya Disneyja. Oddelek Disney Animation bi prišel pod okrilje Pixarja, pri čemer bi Lasseter in Catmull vodila združeno ekipo. Pixar bi ohranil svojo neodvisno identiteto, njegov studio in sedež bi ostala v Emeryvillu, obdržal pa bi tudi svoje elektronske naslove.

Iger je prosil Jobsa, naj nekega nedeljskega jutra pripelje Lasseterja in Catmulla na tajni sestanek Disnevjevega odbora v Century City v Los

Angelesu. Želel je, da imata glede tega radikalnega in dragega dogovora čim manj skrbi. Ko sta čakala na dvigalo s parkirišča, je Lasseter dejal Jobsu: “Če se preveč vznemirim ali začnem dolgoveziti, se dotakni moje noge.” Jobs je na koncu to moral narediti enkrat, sicer pa je Lasseter podal odlično prodajno ponudbo. “Govoril sem o tem, kako delamo filme, kakšna je naša filozofija, o iskrenosti, ki jo gojimo drug do drugega, in kako negujemo naš ustvarjalni talent,” seje spominjal. Odbor je zastavil veliko vprašanj in Jobs ter Lasseter sta odgovorila na večino. Jobs je govoril tudi o tem, kako vznemirljivo je povezovati umetnost s tehnologijo. “Takšna je danes naša kultura, tako kot pri Applu,” je dejal.

Preden je Disneyjev odbor dobil priložnost, da odobri združitev, se je od nikoder spet pojavil Michael Eisner in ga poskušal iztiriti. Poklical je Igerja in dejal, daje nakup daleč predrag. “Sam lahko izboljšaš animacijski oddelek,” mu je dejal. “Kako?” je vprašal Iger. “Saj sam znaš,” je dejal Eisner. Iger je postal nekoliko nejevoljen. “Michael, kako lahko rečeš, da ga lahko jaz izboljšam, ko ga pa sam nisi mogel?” je vprašal.

Eisner je dejal, da je hotel priti na sestanek odbora, čeprav ni bil več njegov član, in spregovoriti proti nakupu. Iger se je temu uprl, toda Eisner je poklical Warrena Buffetta, lastnika velikega deleža delnic, in Georgea Mitchella, ki je bil predsednik. Nekdanji senator je Igerja prepričal, naj pusti Eisnerju povedati svoje. “Odboru sem povedal, da jim ni treba kupovati Pixarja, ker že imajo v lasti 85 % filmov, ki jih je ustvaril,” seje spominjal Eisner. Govoril je o dejstvu, daje od že narejenih filmov Dis-ney dobival odstotke, hkrati pa je imel tudi pravice za vsa nadaljevanja in like. “Naredil sem predstavitev, na kateri sem pokazal 15 % Pixarja, ki ga Disney še nima v lasti. To torej kupujete. Preostalo je stava na prihodnje Pixarjeve filme.” Eisner je priznal, da Pixarju dobro gre, vendar je dejal, da se to morda ne bo nadaljevalo. “Pokazal sem zgodovino producentov in režiserjev, ki so imeli X uspešnic v vrsti, nato pa je šlo samo še navzdol. To seje zgodilo Spielbergu, Waltu Disneyju, vsem.” Da bi bila kupčija tega vredna, je izračunal, bi moral vsak nov Pixarjev film prinesti 1,3 milijarde dolarjev. “Stevu je šlo strašno na živce, da jaz to vem,” je pozneje povedal Eisner.

Ko je zapustil sobo, je Iger točko za točko izpodbijal njegove argumente. “Naj vam povem, kaj je narobe s to predstavitvijo,” je začel. Ko

je odbor slišal oba, je odobril dogovor, ki gaje predlagal Iger.

Iger je odletel v Emeryville, da bi se srečal z Jobsom in da bi Pixarje-vim delavcem skupaj oznanila kupčijo. Toda preden sta to naredila, je Jobs sam sedel z Lasseterjem in Catmullom. “Če ima katerikoli od vaju dvome,” je dejal, “jim bom preprosto povedal, da ne gremo v dogovor in bomo s tem zaključili.” Ni bil popolnoma iskren. To bi bilo na tej točki skoraj nemogoče. Toda gesta je bila dobrodošla. “Jaz nimam dvomov,” je dejal Lasseter. “Sklenimo dogovor.” Catmull seje strinjal. Objeli so se in Jobs je jokal.

Vsi so se nato zbrali v atriju. “Disney bo kupil Pixar,” je oznanil Jobs. Bilo je nekaj solz, a ko je pojasnil kupčijo, so zaposleni spoznali, daje to

I v nekem smislu obraten nakup. Catmull bo vodja Disneyjeve animacije, Lasseter pa njen glavni kreativni vodja. Na koncu so že veselo vzklikali. Iger je stal ob strani in Jobs gaje povabil na osrednji oder. Ko je govoril o posebni kulturi Pixarja in kako skrbno jo mora Disney negovati in se od nje učiti, je množica izbruhnila v aplavz.

“Med mojimi cilji niso samo odlični izdelki, temveč tudi vzpostavitev odličnih podjetij,” je pozneje dejal Jobs. “Walt Disney je to naredil. In z načinom združitve smo ohranili Pixar kot odlično podjetje,- pri tem pa tudi Disneyju pomagali, da ostane takšno.”

ŠTIRIINTRIDESETO POGLAVJE

MACI 21. STOLETJA

Apple gre svojo pot Školjke, kocke ledu in sončnice

Leta 1998 sta Jobs in Jony Ive z imacom Applovim računalnikom dala zlahka prepoznavno lastnost: zanimivo obliko. Notesnik je bil videti kot oranžnordeča školjka, poslovni namizni računalnik pa je spominjal na kocko ledu. Podobno kot hlače na zvon, kijih najdemo na dnu omare, so bili nekateri od teh modelov v svojem času veliko lepši, kot se nam zdijo danes, in kažejo na ljubezen do dizajna, ki je bil občasno kar malo preveč divji. Toda z njimi je Apple dovolj izstopal, daje dobil potrebno medijsko pozornost za preživetje v svetu, kjer je vladal operacijski sistem Win-dows.

Računalnik power mac G4 cube iz leta 2000 je bil tako privlačne oblike, da so ga razstavili v newyorškem Muzeju sodobne umetnosti. Pravilna kocka z diagonalo 20 cm in velikosti škatle robčkov Kleenex je odlično izražala Jobsov čut za estetski videz. Eleganca je bila posledica minimalizma. Površine ni skazil noben gumb. Pladnja za CD ni bilo, vidna je bila le diskretna odprtina. Tako kot prvotni macintoshi, tudi ta računalnik ni imel ventilatorja. Čisti zen. “Ko vidiš tako premišljeno zunanjost, si rečeš: ‘Vau, gotovo so si toliko opravka dali tudi z notranjostjo’,” je povedal za Newsweek. “Oblikujemo tako, da odstranimo odvečne stvari.”

G4 cube seje s svojo skromnostjo skoraj bahal, pa še močan je bil. Toda ni bil uspešen. Bil je drag namizni računalnik za profesionalce, toda Jobs ga je hotel spremeniti - kot skoraj vse izdelke - v nekaj, kar bi se lahko množično prodajalo potrošnikom. Cube na koncu ni uspel na nobenem od teh dveh tržišč. Profesionalci na svojih delovnih mizah niso hote

li imeti čudnega kipa, običajni potrošniki pa zanj niso bili pripravljeni plačati dvakratno ceno navadnega namiznega računalnika. Jobs je predvideval, da bo Apple v vsakem četrtletju prodal 200.000 računalnikov cube.

V prvem četrtletju jih je prodal le polovico tega. V naslednjem četrtletju sojih prodali manj kot 30.000. Jobs je kasneje priznal, daje pri cubu pretiraval z obliko in ceno, tako kot nekoč s svojimi računalniki next. Toda počasi seje naučil lekcije. Pri sestavljanju naprav, kot je ipod, je nadzoroval stroške in sklepal potrebne kompromise, da jih je lansiral pravočasno in v sklopu proračuna.

Apple je septembra 2000, delno tudi zaradi slabe prodaje cuba, dosegel slabše poslovne rezultate. To je bilo ravno v trenutku, ko se je spletni bum začel umirjati in je Applov tržni delež začel upadati. Delnice podjetja, ki so bile vredne več kot 60 dolarjev, so v enem dnevu padle za polovico in na začetku decembra so bile vredne manj kot 15 dolarjev.

Nič od tega pa ni Jobsa ustavilo, da ne bi še naprej vztrajal pri značilni ali celo pretirani obliki novih naprav. Ko so se LCD-zasloni pocenili, se je odločil, daje čas za zamenjavo imaca, prozornega namiznega računalnika za širše množice, ki je bil videti kot iz kakšne risanke o Jetsonovih. Ive je sestavil prototip, ki je bil oblikovno klasičen, drobovje računalnika pa je bilo pritrjeno na zadnjo stran zaslona. Jobsu ni bil všeč. Tudi tokrat je, kot je to pogosto storil tako v Applu kot v Pilarju, ustavil ves proces, da bi znova razmislili o vsem. Čutil je, da obliki manjka čistost. “Čemu ploski zaslon, če pa boš na zadnjo stran naložil vso to kramo?” je vprašal Iva. “Vsak del mora nekaj izražati.”

Jobs je tistega dne odšel prej domov, da bi razmislil o tej težavi, nakar je poklical Iva, da se oglasi. Odšla sta na vrt, kjer je Jobsova žena gojila obilo sončnic. “Vsako leto naredim nekaj norega z vrtom, in tistega leta je to bilo pač ogromno sončnic in hišica iz sončnic za otroke,” se spominja žena. “Jony in Steve sta si razbijala glavo z obliko, nakar je Jony vprašal: ‘Kaj če bi zaslon od računalnika ločili v obliki sončnice?’ Takoj se je navdušil in začel skicirati.” Ive je ljubil oblike, ki izražajo zgodbo, in ugotovil je, da oblika sončnice daje vtis, da je ploski zaslon tako gibljiv in odziven, da bi lahko segel do neba.

Ivova nova oblika je narekovala, daje macov zaslon pritrjen na gibljiv kromiran vrat, zato ni bil podoben le sončnici, ampak tudi nagajivi namizni svetilki Luxo. In res je izražal igrivo osebnost Luxa ml. iz prve krat-kometražne risanke, ki jo je John Lasseter ustvaril v Pixarju. Apple je prijavil veliko patentov za obliko, večinoma na Iva, toda na enega od njih, za “računalniški sistem s premično sestavo na zadnji strani zaslona”, se je kot glavni izumitelj podpisal Jobs.

Danes se nekatere oblike Applovega macintosha zdijo skoraj malo preveč ljubke. Toda drugi izdelovalci računalnikov so šli v drugo skrajnost. Panogi, v kateri bi pričakovali ustvarjalnost, so vladale poceni oblikovane neizrazite škatle. Po nekaj spodletelih poskusih, da bi jih obarvali modro in oblikovali nekoliko drugače, so podjetja, kot so Dell, Compaq in HP, računalnike spremenila v potrošno dobrino tako, da so sestavo računalnikov prepustila drugim in se spustila v cenovni boj. S svojimi drznimi oblikami in revolucionarnimi aplikacijami, kot sta iTunes in iMovie, je bil Apple edino podjetje, ki je dejansko tudi kaj razvijalo.

Intel znotraj

Applove inovacije niso bile le površinske. Od leta 1994 so uporabljali mikroprocesorje powerPC, ki sta jih skupaj razvila IBM in Motorola. Nekaj let so bili hitrejši od Intelovih, iz česar seje Apple ponorčeval v šaljivih oglasih. Toda do Jobsove vrnitve je Motorola zaostala pri razvoju naslednje generacije procesorjev. To je povzročilo prepir med Jobsom in Motorolinim izvršnim direktorjem Chrisom Galvinom. Ko je Jobs takoj po vrnitvi v Apple leta 1997 izdelovalcem klonov prenehal prodajati licence za macintoshev operacijski sistem, je Galvinu vseeno namignil, da bo morda naredil izjemo za Motorolin klon starmax mac, če bi Motorola pospešila razvoj nove generacije procesorjev powerPC za notesnike. Pogovor je kmalu prešel v visoke tone. Galvin, ki je bil prav tako vzkipljiv, je napadel nazaj in Jobs je prekinil klic. Motorolin starmax je bil ukinjen in Jobs je skrivoma začel načrtovati Applov prehod s procesorjev po-werPC na Intelove procesorje. To ni bila preprosta naloga. Bila je podobna izdelavi novega operacijskega sistema.

Jobs svojemu odboru ni priznal prave moči, se je pa na sestankih poigraval z idejami in tiho razmišljal o strategijah, medtem ko je stal pred belo tablo in vodil razprave ter izmenjave idej. Direktorji so 18 mesecev razmišljali, ali bi prešli na Intelovo arhitekturo. “O tem smo zelo dolgo razpravljali in se na koncu odločili, da je to treba storiti,” se spominja član odbora Levinson.

Paul Otellini, takratni predsednik in kasnejši izvršni direktor Intela, je začel pritiskati na Jobsa. Dodobra sta se spoznala med Jobsovimi poskusi, da bi NeXT obdržal pri življenju, in Otellini je kasneje dejal, daje “bil nekaj časa manj vzvišen”. Otellini je do drugih ljudi miren in malce ironičen, zato se na začetku leta 2000 ni ujezil, ampak zabaval, ko je med vnovičnim sodelovanjem z Jobsom odkril, da “njegovi sokovi znova tečejo in da niti približno ni več tako ponižen”. Intel je posloval tudi z drugimi izdelovalci računalnikov in Jobs je hotel ugodnejšo ceno od njih. “Morali smo se zelo potruditi, da smo premostili razliko med številkami,” pravi Otellini. Večina pogajanj je potekala po Jobsovo, med dolgimi sprehodi, včasih tudi na stezi do radijskega teleskopa Krožnik nad kampusom v Stanfordu. Jobs je sprehod začel z zgodbo o tem, kako si predstavlja zgodovino razvoja računalništva. Na koncu zgodbe seje že pogajal o ceni.

“Intel je slovel kot naporen poslovni partner še iz časov, ko sta ga vodila Andy Grove in Craig Barret,” pravi Otellini. “Hotel sem pokazati, da je Intel podjetje, s katerim se da delati.” Specializirana ekipa iz Intela je sodelovala z Applom in prehod so opravili šest mesecev pred zadanim rokom. Jobs je Otellinija povabil na Applovo letovanje Vrhunskih 100, kjer sije nadel eno od slavnih Intelovih zajčku podobnih laboratorijskih oblek in objel Jobsa. Sicer zadržani Otellini je to dejanje ponovil ob javni objavi leta 2005. “Apple in Intel končno skupaj,” je pisalo na velikem zaslonu.

Bill Gates je osupnil. Oblikovanje čudnih ohišij v norih barvah je bilo eno, toda skrivna, tekoča in pravočasna menjava procesorja v računalniku je bil podvig, ki ga je zelo občudoval. “Če bi mi kdo rekel, da bomo neopazno zamenjali procesor, bi dejal, da je to nemogoče,” je povedal leta kasneje, ko sem ga vprašal o Jobsovih dosežkih. “Oni pa so storili prav to.”

Delnice

Med Jobsovimi kapricami je bilo tudi njegovo stališče do denarja. Ko se je leta 1997 vrnil v Apple, se je prikazoval kot delavec, ki zasluži en dolar na leto, saj raje dela za podjetje kot zase. Vseeno pa seje navdušil nad podarjenimi paketi delnic - dobil bi jih ob vnaprej določeni vrednosti delnic - kar v upravnih odborih običajno ne velja za smotrn način nagrajevanja in dobro poslovno prakso.

Ko je zavrgel naziv “začasni” in uradno postal izvršni direktor, sta mu Ed Woolard in odbor v začetku leta 2000 ponudila (poleg letala) še velik kup delnic, s čimer je zanikal svojo podobo človeka, ki ga denar ne zanima. Woolarda je osupnil z zahtevo za še več delnic, kot jih je odbor odobril. Toda kmalu po tem, ko jih je dobil, seje izkazalo, daje bilo vse skupaj zaman. Applove delnice so se septembra 2000 sesule zaradi slabe prodaje cuba, hkrati pa je počil še internetni mehurček, zaradi česar so delnice postale ničvredne.

Položaj je poslabšal še osrednji članek revije Fortune julija 2001 o preplačanih izvršnih direktorjih z naslovom “Veliki izvršni direktorji ropajo z izplačili”. Z naslovnice se je domišljavo smehljal Jobs. Čeprav so bile njegove delnice takrat ničvredne, so bile ob trenutku predaje po strokovni metodi vrednotenja delnic (znani kot Black-Sholesov model) vredne 872 milijonov dolarjev. Revija Fortune jih je označila “za daleč” največje plačilo vseh časov, kar ga je dobil katerikoli izvršni direktor. To je bilo najslabše od vsega: v zameno za trdo delo in uspešen dvig Appla Jobs ni imel kaj pobasati v svoj žep, hkrati pa je postal sinonim za pohlepnega izvršnega direktorja, zaradi česar je bil videti hinavec, kar je porušilo njegovo javno podobo. Urednikuje napisal ostro pismo, kjer je trdil, da njegove delnice niso vredne “praktično nič” in ponudil, da jih reviji Fortune proda za polovico domnevne vrednosti 872 milijonov dolarjev, o katerih je pisala revija.

Medtem je Jobs pritiskal na upravni odbor, da mu dajo še en velik paket delnic, saj so bile prejšnje ničvredne. Trdil je, tako odboru kot najbrž tudi sebi, da gre bolj za pravično priznanje njegovih zaslug kot pa za bogatenje. “Ni šlo toliko za denar,” je kasneje pričal pred agencijo za trg vrednostnih papirjev. “Vsi radi vidijo, da jih drugi pohvalijo ... Menil sem, da odbor mene ni pohvalil.” Menil je, da bi mu odbor moral sam od sebe ponuditi nov paket delnic. “Zdelo se mi je, da odlično opravljam svoje delo. Zaradi delnic se bi takrat veliko bolje počutil.”

Njegov lastnoročno izbran odbor ga je v resnici oboževal, zato so se odločili, da mu avgusta 2001 dajo še en velik paket delnic, ki so bile takrat vredne nekaj manj kot 18 dolarjev. Težava je bila v tem, da gaje skrbela njegova javna podoba, zlasti zaradi članka v reviji Forbes. Novega paketa ni želel sprejeti, če odbor ne bo istočasno izničil njegovih starih delnic. Toda to bi povzročilo nevarne računovodske posledice, saj bi pravzaprav šlo za novo ovrednotenje njegovih starih delnic. To bi zmanjšalo trenutni dobiček. Edini način, da se izogne tej težavi, je bil ta, da njegove stare delnico izničijo pol leta po prejemu novih. Poleg tega se je Jobs začel pogajati z odborom glede tega, kako hitro bodo nove delnice dodeljene.

Jobs je v sprejetje novih delnic privolil šele decembra 2001 in počakal pol leta, da so izničili njegove stare delnice. Toda do takrat'so delnice poskočile za tri dolarje, torej na okoli 21 dolarjev. Če bi bila izvršilna cena novih delnic določena s to novo vrednostjo, bi bila vsaka vredna tri dolarje manj. Zato je Applova pravna svetovalka Nancy Heinen pregledala nedavne vrednosti delnic in pomagala izbrati datum v oktobru, ko so bile vredne 18,30 dolarja. Prav tako je potrdila veljavnost zapisnika zasedanja odbora, v katerem je pisalo, daje odbor Jobsov paket delnic potrdil na ta datum. Takšno antedatiranje je Jobsu navrglo okoli 20 milijonov dolarjev.

Jobs je znova utrpel slabo publiciteto, ne da bi karkoli zaslužil. Applo-ve delnice so še naprej padale in do marca 2003 je bil nov paket delnic tako malo vreden, da ga je Jobs v celoti zamenjal za nov, 75 milijonov vreden paket delnic, kar pomeni, daje dobil 8,3 milijona dolarjev za vsako leto službovanja v Applu od njegove vrnitve leta 1997 do konca leta

2006.

Vse to ne bi bilo pomembno, če ne bi Wall Street Journal leta 2006 izdal niz odmevnih člankov o antedatiranih delnicah. Apple ni bil omenjen, toda njegov odbor je sestavil tričlansko komisijo - Al Gore, Eric Schmidt iz Googla in Jerry York, ki je bil nekoč v IBM-u in Chryslerju - da bi raziskala dejavnosti v lastnem podjetju. “Že na začetku smo se odločili, da bi v primeru Stevove krivde storili, kar bi bilo treba, ne glede na posledice,” se spominja Gore. Komisija je odkrila nekaj nepravilnosti z Jobsovimi paketi delnic in z delnicami nekaj naj višjih uslužbencev, zato je svoje ugotovitve nemudoma predala agenciji za trg vrednostnih papirjev. Jobs je vedel za antedatiranje, je pisalo v sporočilu, toda s tem ni nič zaslužil. (Komisija v Disneyju je odkrila podobno antedatiranje v Pixarju v času Jobsovega vodenja).

Zakoni glede antedatiranja so bili nejasni, zlasti zato, ker se pri Applu s tem ni nihče okoristil. Agencija za trg vrednostnih papirjev si je vzela osem mesecev za raziskavo ter aprila 2007 objavila, da ne bo ukrepala proti Applu “zaradi njegovega hitrega, temeljitega in izjemnega sodelovanja z agencijo za trg vrednostnih papirjev in takojšnjega prijavljanja lastnih napak”. Čeprav je SEC ugotovila, daje Jobs vedel za antedatiranje, ga ni obtožila prekrškov, ker “ni vedel za računovodske posledice”.

SEC pa je vložila tožbo proti Applovemu nekdanjemu šefu financ in članu odbora, Fredu Andersonu, ter proti glavni svetovalki Nancy Hei-nen. Anderson, upokojen stotnik vojnega letalstva s poudarjeno čeljustjo in velikim občutkom za poštenje, je v Applu veljal za modrega in mirnega človeka, ki je bil znan po tem, daje obvladoval Jobsove izbruhe. SEC ga je na koncu zgolj oštela za “malomarnost” glede enega paketa delnic (ne za Jobsovega) ter mu še naprej dovolila službovanja v korporativnih odborih. Kljub temu je na koncu odstopil iz Applovega odbora.

Anderson je menil, da je bil žrtveno jagnje. Ko se je pogodil s SEC-om, je njegov odvetnik podal uradno izjavo, v kateri je del krivde pripisal Jobsu. V izjavi je bilo zapisano, daje Anderson “opozoril g. Jobsa, da bo vrednost paketa določena z vrednostjo delnic na datum privolitve odbora, sicer bi lahko prišlo do upada dobička”, in daje Jobs odgovoril “daje odbor svojo privolitev dal že prej”.

Heinenova, ki je sprva zavračala obtožbe, seje na koncu pogodila brez priznanja krivde in plačala 2,2 milijona dolarjev kazni. Na podoben način seje podjetje pogodilo glede tožbe delničarjev in privolilo v plačilo 14 milijonov dolarjev odškodnin.

“Redkokdaj nastane toliko nepotrebnih težav zaradi obsedenosti enega človeka s svojo podobo,” je Joe Nocera zapisal v New York Timesu. “Po drugi strani pa, to je Steve Jobs.” S preziranjem pravil in zakonov je ustvaril ozračje, v katerem je bilo ljudem, kot je Heinenova, težko brzdati njegove želje. Včasih je zaradi tega prišlo do izbruha ustvarjalnosti, včasih pa so ljudje okoli njega zaradi tega nasrkali. Zlasti zaradi težav pri nagrajevanju in nezmožnosti upiranja njegovim kapricam, je nekaj dobrih ljudi naredilo napake.

Težave z nagrajevanjem so se na neki način kazale v njegovi kaprici glede parkiranja. Čeprav ni hotel posebnega znaka “rezervirano za izvršnega direktorja”, pa si je vzel pravico do parkiranja na prostoru za invalide. Hotel je, da bi (v očeh drugih, pa tudi v svojih) veljal za nekoga, ki dela za en dolar na leto, hkrati pa je hotel tudi ogromne pakete delnic. V njem sta se spopadala upornik kontrakulture in podjetni poslovnež. Hotel je verjeti, da seje vklopil v sistem in uspel, ne da bi se prodal.

jr

PETINTRIDESETO POGLAVJE

PRVA RUNDA

Memento mori

na zabavi za 50. rojstni dan, z Eve in Laurene (za torto),

Eddyjem Cuejem (ob oknu), Johnom Lasseterjem (s fotoaparatom) in Leejem Clowom (z brado)

Rak

Jobs je kasneje domneval, daje njegov rak povzročilo naporno leto 1997, ko je vodil tako Apple kot Pixar. Med skakanjem sem in tja je dobil ledvične kamne in druge zdravstvene težave. Domov je prihajal tako izčrpan, daje komaj govoril. “Najbrž seje rak začel razvijati takrat, saj je bil moj imunski sistem zelo šibek,” je dejal.

Ni dokazov, da izčrpanost ali slab imunski sistem povzročata raka, vseeno pa so njegovi ledvični kamni posredno vodili do zaznave raka.

ip čivkal o\/nm 11 rnIrurimn in    c\ mn 1 r\ct nai rrt*p» no t*a_

čunalniško tomografijo ledvic in sečevoda. Od zadnje tomografije je preteklo pet let. Nov pregled je pokazal, da z ledvicami ni nič narobe, so pa na slinavki opazili senco, zato mu je rekla, naj pride na pregled slinavke. Kot vedno je tudi tokrat namerno prezrl vse, s čimer se ni hotel ukvarjati. Toda urologinja je vztrajala. “Steve, to je zelo pomembno,” mu je rekla nekaj dni kasneje. “Moraš na pregled.”

Njen ton glasuje bil dovolj odločen, daje klonil. Nekega jutra je šel na pregled in po analizi izvidov so mu zdravniki povedali slabo novico, da ima tumor. Eden od njih je celo predlagal, da uredi svoje zadeve, kar je obziren način, da nekomu poveš, da ima le še nekaj mesecev življenja. Tistega večera so mu s pomočjo endoskopije preko grla do črevesja opravili biopsijo in z iglo sneli vzorec celic tumorja na slinavki. Povvellova se spominja, da so zdravniki zasijali od sreče. Izkazalo se je, da gre za tumor celic otočka oz. nevroendokrini tumor trebušne slinavke, ki je redek, toda počasi rastoč tumor, zaradi česar ga je mogoče uspešno zdraviti. Imel je srečo, da so ga zaznali tako zgodaj - kot stranski učinek rutinskega pregleda ledvic - in ga bodo zato lahko operativno odstranili, preden bi se razširil.

Med prvimi, ki jih je poklical, je bil Larry Brilliant, ki ga je prvič srečal v ašramu v Indiji. “Še vedno verjameš v boga?” ga je vprašal Jobs. Brilliant je pritrdil, nakar sta razpravljala o številnih poteh do boga, kijih je učil hindujski guru Neem Karoli Baba. Nato je Brilliant vprašal Jobsa, kaj je narobe. “Raka imam,” je odgovoril Jobs.

Art Levinson, ki je bil član Applovega odbora, je predsedoval seji odbora svojega lastnega podjetja Genentech, ko je zazvonil njegov telefon in na zaslonu prikazal Jobsovo ime. Med prvim odmorom gaje Levinson poklical nazaj in izvedel za tumor. Ker je imel znanje o obnašanju rakavih celic, njegovo podjetje pa je izdelovalo zdravila za zdravljenje raka, je postal Jobsov svetovalec. Prav tako Andy Grove iz Intela, ki je dobil in premagal raka na prostati. Jobs ga je tisto nedeljo poklical in Andy se je takoj pripeljal k njemu domov in tam ostal dve uri.

Na grozo svojih prijateljev in žene se je Jobs odločil, da si ne bo dal operativno odstraniti tumorja, kar je bil edini sprejemljivi zdravstveni poseg. “Nisem hotel, da mi odpirajo telo, saj sem najprej hotel poskusiti ne-

Vai rlmrriVi    ” mi    l/ocnpip nnvprlci 1 c VctnpVnm    A Pri tem je mislil na stroge veganske diete z velikimi količinami svežega korenja in sadnih sokov. K temu je dodal akupunkturo, različna zdravilna zelišča in občasno še nekaj drugih načinov zdravljenja, ki jih je našel na spletu ali v posvetih z različnimi ljudmi po državi, tudi z jasnovidcem. Nekaj časa je bil pod vplivom zdravnika, ki je vodil kliniko za naravno zdravljenje v južni Kaliforniji in ki je poudarjal zdravljenje z organsko pridelanimi zelišči, poste s sokovi, pogosta praznjenja črevesja, terapijo z vodo in izražanje negativnih čustev.

“Ni bil pripravljen na to, da bi mu odpirali telo,” se spominja Povvello-va. “Človeka težko prisiliš v to.” Kljub temu je poskusila. “Telo obstaja zato, da služi duhu,” je trdila. Prijatelji so ga ves čas rotili, naj gre na operacijo in kemoterapijo. “Steve mi je povedal, da se zdravi z uživanjem nekega dreka in usranih koreninic, in rekel sem mu, daje nor,” se spominja Grove. Levinson pravi, da gaje “rotil vsak dan” in se počutil “strašno nemočnega, ker ga ni mogel prepričati”. Spori bi skoraj uničili njuno prijateljstvo. “Rak ne deluje tako,” je ponavljal Levinson, ko mu je Jobs pojasnjeval svoje zdravljenje z dietami. “Ne moreš ga uničiti brez operacije in strupenih kemikalij.” Celo zdravnik za prehrano, Dean Omish, sicer pionir na področju alternativnih in prehranjevalnih metod zdravljenja, je šel na dolg sprehod z Jobsom in ga prepričeval, da so običajne metode zdravljenja včasih prava izbira. “Nujno moraš na operacijo,” mu je povedal Ornish.

Jobsova trma je trajala devet mesecev po diagnozi oktobra 2003. Njegova trma je bila slaba stran njegovega polja izkrivljene resničnosti. “Jobs si tako močno želi spremeniti svet, da si ga spremeni zgolj z močjo svoje volje,” ugiba Levinson. “Včasih to ni dovolj. Resničnost je neizprosna.” Slaba plat njegove osupljive sposobnosti osredotočanja je bila strahovita moč, da je prezrl v,se, česar ni hotel sprejeti,” pojasnjuje Po-vvellova. “Takšen pač je.” Ne glede, ali je šlo za družino in njegov zakon, strokovne tehnične zadeve, poslovne izzive ali raka, Jobs se včasih enostavno ni odzval.

V preteklosti je zaradi takšnega “čudežnega razmišljanja”, kot temu pravi njegova žena, uspel. Sklepal je, da lahko stvari doseže zgolj z močjo volje. Toda rak ne deluje tako. Powellova je vse njegove bližnje, tudi njegovo sestro Mono Simpson, prosila, naj ga pregovorijo. Julija 2004 je tomograf pokazal, da je tumor zrasel in se morda tudi razširil. To ga je prisililo, da se je soočil z resničnostjo.

Jobsa so operirali v soboto, 31. julija 2004, v kliničnem centru Stanfor-dove univerze. Zdravniki niso izvedli celotnega Whipplovega posega, ki zahteva odstranitev velikega dela želodca, črevesja in trebušne slinavke. O tem so razmišljali, a so se na koncu odločili za manj skrajno obliko posega in odstranili le del slinavke.

Jobs je naslednji dan iz bolniške sobe s svojega powerbooka, povezanega na airport express, zaposlenim poslal e-sporočilo, v katerem jih je obvestil o operaciji. Zatrdil jim je, da njegova vrsta raka trebušne slinavke “spada v tisti en odstotek vseh primerov raka slinavke, ki jih odkrijejo vsako leto, ki je ozdravljiv z operativno odstranitvijo, če ga odkrijejo pravočasno (mojega so).” Povedal je, da ne bo potreboval kemoterapije in obsevanja in da septembra načrtuje vrnitev na delo. “Med svojo odsotnostjo sem za vodenje Applovih tekočih poslov zaprosil Tima Cooka, zato bi vse moralo potekati brez težav. Nekatere od vas bom avgusta gotovo že preveč klicaril, in komaj čakam, da se septembra spet vidimo.”

Jobsova obsedenost z dietami, posti in nenavadnimi načini izločanja, kar je počel vse od najstniških let, je iz enega stranskega učinka operacije naredila težavo. Trebušna slinavka proizvaja encime za prebavo hrane in absorpcijo hranilnih snovi, zato zaradi delne odstranitve tega organa telo težje dobi dovolj beljakovin. Bolnikom svetujejo, da jedo pogosto in se držijo hranljive diete z veliko različnimi vrstami mesnih in ribjih beljakovin ter polnomastnega mleka. Jobs tega ni nikdar počel in tudi nikoli ne bo.

V bolnišnici je ostal dva tedna, nato pa se je ti^idil okrevati. “Spomnim se vrnitve in sedenja v tistem gugalniku,” je dejal in s prstom pokazal na enega v dnevni sobi. “Nisem mogel hoditi. Potreboval sem teden dni, preden sem lahko obhodil ulico. Prisilil sem se, da sem šel do vrtov nekaj križišč proč, nato še dlje in čez pol leta sem si skoraj v celoti povrnil moč.”

Na žalost se je rak razširil. Med operacijo so zdravniki našli tri metastaze na jetrih. Če bi operirali pred devetimi meseci, bi rak morda odstranili, preden bi se razširil, čeprav tega seveda ne morejo vedeti zagotovo. Jobs je začel s kemoterapijo, kar je še bolj zapletlo njegove težave s prehranjevanjem.

Podelitev diplom na Stanfordu

Jobs je skrival svoj boj z rakom - vsem je povedal, da je ‘ozdravel’ -prav tako kot je molčal o svoji diagnozi oktobra 2003. Takšna skrivnostnost ni presenetljiva, saj je del njegove narave. Kar je bilo presenetljivo, je bila njegova odločitev, da bo o svoji diagnozi raka govoril tako osebno kot javno. Čeprav je redkokdaj dajal govore, razen vnaprej pripravljenih predstavitev novih izdelkov, je sprejel povabilo Stanfordove univerze, da bi govoril na podelitvi diplom junija 2005. Zaradi svojega zdravja in bližajočega abrahama je bil precej zamišljen.

Za pomoč pri govoru seje obrnil na sijajnega scenarista Aarona Sorki-na (Zadnji dobri možje, Zahodno krilo). Jobs mu je poslal nekaj iztočnic. “To je bilo februarja, a ker se ni javil, sem mu znova pisal aprila. Odgovoril je: ‘Saj res.’ Poslal sem mu nekaj dodatnih iztočnic,” seje spominjal Jobs. “Ko sem ga končno priklical na telefon, je ves čas ponavljal ‘Ja’, a do začetka junija ni poslal ničesar.”

Jobsa je zagrabila panika. Vse predstavitve izdelkov si je napisal sam, nikoli pa ni govoril na podelitvi diplom. Nekega večera je sedel za mizo in napisal govor brez tuje pomoči. Ideje je izmenjaval le z ženo. Rezultat je bil zelo oseben in preprost govor, ki se je zdel kot značilen eleganten in oseben izdelek Steva Jobsa.

Alex Haley je nekoč dejal, da je govor najbolje začeti s “Povedal vam bom zgodbo”. Nihče noče poslušati govorov, vsi pa radi poslušajo zgodbe. Jobs je izbral ta pristop. “Danes vam bom povedal tri zgodbe iz svojega življenja,” je začel. “To bo vse. Nič posebnega ne bo. Samo tri zgodbe.”

V prvi je govoril o svojem izpisu iz kolidža Reed. “Tako mi ni bilo treba več hoditi na obvezna predavanja, ki me niso zanimala, lahko pa sem začel hoditi tista, ki so bila veliko bolj zanimiva.” V drugi je opisal, kako je bil odpuščen iz Appla in kako seje to izkazalo za dobro stvar. “Breme uspešnosti je zamenjala lahkotnost vnovičnega začetka, kjer nisem bil tako pameten o vsem.” Študenti so bili pozorni bolj kot običajno, kljub temu, da je nad njihovimi glavami krožilo letalo in za sabo vleklo napis “Reciklirajte vse e-odpadke”. Toda šele tretja zgodba jih je popolnoma uročila. Govorila je o tem, kako so mu odkrili raka in kakšna spoznanja je to prineslo:

Spoznanje, da bom kmalu umrl, je postalo moje najbolj pomembno orodje pri sprejemanju velikih življenjskih odločitev. Kajti skoraj vse - pričakovanja drugih, ves ponos, ves strah pred osramotitvijo ali neuspehom - vse te stvari postanejo pred obličjem smrti povsem nepomembne. Ostane le tisto, kar je resnično pomembno. Če se ves čas zavedaš, da boš nekoč umrl, se tako najlažje znebiš strahu pred izgubo. Saj si vendar že gol. Ni razloga, da ne bi sledil srcu.

Mojstrski minimalizem je govoru dal preprostost, čistost in čar. Iščete lahko povsod, od starih zapisov do YouTuba, pa nikjer ne boste našli boljšega govora ob podelitvi diplom. Morda so nekateri pomembnejši, recimo govor Georgea Marshalla na Harvardu leta 1947, kjer je razgrnil načrt za obnovo Evrope, a noben govor ne premore toliko elegance.

Lev pri petdesetih

Svoj 30. in 40. rojstni dan je Jobs praznoval z zvezdami Silicijeve doline in drugimi izbranimi zvezdniki. Toda ko je leta 2005 dočakal abrahama po vrnitvi z operacije, gaje žena presenetila z zabavo z najožjimi prijatelji in poslovnimi kolegi. Potekala je v prijetnem domu prijateljev v San Franciscu in slavna kuharska mojstrica Aliče Waters je pripravila škotskega lososa s kuskusom in številnimi različnimi vrstami na vrtu pridelane zelenjave. “Bil je lep, topel in intimen dogodek, vsi z otroki vred so lahko sedeli v eni sobi,” se spominja Waltersova. Za zabavo so poskrbeli improvizatorji iz serije Whose Line Is It Anyway? Prišel je Jobsov tesen prijatelj Mike Slade s kolegi iz Appla in Pixarja, tudi Lasseter, Cook, Schiller, Clow, Rubinstein in Tevanian.

Cook je med Jobsovo odsotnostjo odlično vodil podjetje. Poskrbel je, da so Applovi muhasti uslužbenci še naprej dobro delali, hkrati pa ni stopil v središče pozornosti. Jobsu so bile močne osebnosti do neke točke všeč, a pomočnikom ni nikdar dal vseh pooblastil ali delil odra s kom drugim. Težko je bilo biti njegov rezervni igralec. Če si se izkazal, ni bilo v redu, če se nisi, pa prav tako. Cook je uspešno krmaril med temi čermi. Ko je bil vodja, je bil miren in odločen, pri tem pa ni iskal ali zahteval občudovanja ali pohval. “Nekateri ne marajo Steva, ker ljudje vse zasluge pripišejo njemu, a mene to ni nikdar motilo,” pravi Cook. “Iskreno povedano, raje vidim, da se moje ime nikdar ne pojavi v časopisih.”

Ko se je Jobs vrnil iz bolniškega staleža, je Cook znova prevzel vlogo osebe, ki skrbi, da kolesje Appla deluje kot namazano, in ki je Jobsovi izbruhi ne vržejo iz tira. “Glede Steva se mi je kmalu posvetilo, da njegove komentarje ljudje včasih napačno razumejo kot tirade in negativizem, v resnici pa je bil to njegov način izražanja strasti. Tako sem jih razumel jaz, zato jih nikoli nisem jemal osebno.” Na veliko načinov je bil popolno nasprotje Jobsa: ravnodušen, mirne narave in (kot bi pisalo v slovarju računalnika next) mrk, ne pa živahen in iskriv. “Dober pogajalec sem, toda on je najbrž boljši od mene, ker ves čas ostaja skuliran,” je kasneje povedal Jobs. Po nekaj dodatne hvale je tiho dodal še resen in redkokdaj izrečen zadržek: “Toda sam po sebi Tim ni oseba za razvoj naprav.”

Jeseni 2005, po vrnitvi z bolniškega staleža, je Jobs Cooka določil za vodjo operative. To se je zgodilo na skupnem letu na Japonsko. Jobs ga niti ni vprašal; preprosto obrnil se je k njemu in rekel: “Odločil sem se, da boš vodja operative.”

V tem času sta se Jobsova stara prijatelja Jon Rubinstein in Avie Teva-nian, vodji oddelkov za strojno in programsko opremo, ki sta v Apple prišla med prenovo podjetja leta 1997, odločila, da odideta. Tevanian je zaslužil dovolj, daje lahko prenehal z delom. “Avieje sijajen in prijazen fant, veliko bolj prizemljen kot Ruby, in ni nadut,” je dejal Jobs. “Njegov odhod je bil velika izguba. On je nekaj posebnega. Genij je.”

Rubinsteinov odhod je bil težavnejši. Cookovo napredovanje gaje razburilo, po devetih letih garanja za Jobsa pa je bil izčrpan. Vedno pogosteje sta vpila drug na drugega. Šlo je še za nekaj drugega: Rubinstein je imel nenehne spore z Jonyjem Ivom, ki je nekoč delal zanj, zdaj pa bil podrejen neposredno Jobsu. Ive je sicer premikal meje s svojimi dizajni, toda inženirji so imeli z njimi veliko preglavic. Rubinsteinova naloga je bila funkcionalna strojna oprema, zato se jim je pogosto izognil. Že po naravi je bil previden. “Konec koncev je prišel iz HP-ja,” je rekel Jobs. “Nikoli si in upal dlje, ni bil bojevit.”

Tipičen primer so bili vijaki, ki so držali ročaj na power macu G4. Ive je določil posebno obliko in sijaj, toda Rubinstein je menil, da bi to bilo “astronomsko” drago in projekt bi upočasnilo za nekaj tednov, zato je zamisel zavrgel. Njegova naloga je bila, da izdela naprave, kar pomeni sklepanje kompromisov. Ive je menil, da takšen odnos zavira razvoj, zato je šel mimo Rubinsteina do Jobsa, hkrati pa še neposredno do Rubyjevih inženirjev. “Ko je Ruby rekel ‘Ne počni tega, to bo upočasnilo projekt,’ sem odgovoril ‘To zmoremo narediti,”’ se spominja Ive. “Jaz sem že vedel, saj sem se za njegovim hrbtom pogovoril z njegovimi ekipami.” V tem in podobnih primerih je Jobs vedno pritrdil Ivu.

Občasno sta se Ive in Rubinstein tako sprla, da sta se skoraj stepla. Končno je Ive Jobsu dejal: “Ali gre on ali pa jaz.” Jobs je izbral Iva. Do takrat je bil Rubinstein že pripravljen na odhod. Z ženo je kupil nepre-

<

mičnino v Mehiki, zato je hotel prosti čas, da si tam zgradita dom. Na koncu je odšel delat za Palm, ki je hotel konkurirati Applovemu iphonu. Jobs je bil tako jezen, daje Palm vzel enega od njegovih nekdanjih sodelavcev, da je ukazal Bonu, soustanovitelju zasebne kapitalske družbe, ki jo je vodil nekdanji vodja Applove finančne službe, Fred Anderson, naj takoj kupi nadzorni delež delnic Palma. Bono je Jobsu rekel: “Pomiri se. To je podobno Beatlom, ki se razburjajo, ker je en član spremljevalne delovne skupine odšel k neki neznani skupini.” Jobs je kasneje priznal, da se je pretirano razburil. “Dejstvo, da jim je popolnoma spodletelo, je obliž na to rano,” je dejal.

Jobs je nato sestavil novo vodstveno ekipo, ki sije bila manj v laseh in malce bolj podložna. Glavni člani ekipe, poleg Cooka in Iva, so bili Scott Forstall, ki je bil zadolžen za programsko opremo iphona, Bob Mansfield za strojno opremo macov, Eddy Cue za spletne storitve, in Peter Oppenheimer kot vodja finančne službe. Čeprav so člani Jobsove najožje ekipe vzbujali občutek podobnosti - vsi so bili belci srednjih let - so si bili zelo različni. Ive je bil čustven in zgovoren; Cook je bil hladen kot jeklo. Vsi so vedeli, da morajo biti popustljivi do Jobsa, hkrati pa morajo zavračati njegove zamisli in se redno prepirati z njim. Takšno ravnotežje je bilo zelo težko ujeti, a vsak član ekipe se je dobro odrezal. “Kmalu se mi je posvetilo, da moraš izraziti svoje mnenje, sicer te je povozil,” je rekel Cook. “Nasprotno stališče zavzame zato, da podžge razpravo, kajti to lahko vodi do boljših rezultatov. Če se ne boš navadil nasprotovati, ne boš preživel.”

Glavno prizorišče za nebrzdane razprave so bili ponedeljkovi sestanki izvršne ekipe, ki so se začeli ob devetih dopoldan in so trajali tri do štiri ure. Osrednja tema je bila vedno prihodnost: Kaj dodati vsaki napravi? Katere nove stvari bi razvili? Jobs je s temi sestanki negoval pripadnost skupinskemu cilju. To je omogočalo centraliziran nadzor, zaradi česar se je podjetje od zunaj zdelo celovito kot dobra Applova naprava, in preprečevalo spore med oddelki, ki otežujejo delovanje decentraliziranih podjetij-

Jobs je te sestanke uporabljal tudi zato, daje v podjetju uveljavil osredotočeno usmeritev. Na kmetiji Roberta Friedlanda je obrezoval jablane, da so ostale močne, in to je postala prispodoba njegovega obrezovanja Appla. Namesto, da bi vsak oddelek spodbujal k širitvi palete naprav glede na ocene trga, ali dovolil razcvet tisočih idej, je trdil, da se lahko Apple osredotoči samo na dve ali tri prioritete. “On najbolje ve, kako utišati hrup okoli sebe,” pravi Cook. “Tako se lahko osredotoči na nekaj stvari in zavrne ogromno drugih. To zmorejo le redki.”

Da bi v podjetju uveljavil nauke, do katerih se je dokopal z ekipo, je Jobs znotraj podjetja odprl izobraževalno središče z imenom Applova univerza. Najel je Joela Podolnyja, dekana šole za menedžment v okviru univerze Yale, da bi pripravil učne primere z analizo pomembnih odločitev, ki jih je podjetje sprejelo v preteklosti, vključno s prehodom na Intelove procesorje in odprtjem Applovih trgovin. Vodilni v podjetju so te primere kazali novim zaposlenim, da bi Applova poslovna logika postala del korporativne kulture v podjetju.

Ko je v antičnem Rimu zmagoviti general hodil po ulicah osvojenega mesta, naj bi ga včasih spremljal služabnik, ki mu je moral govoriti “Me-mento mori”: Ne pozabi, da boš umrl. Ta opomin na smrt naj bi zmagovalca prizemljil in ga naredil nekoliko bolj ponižnega. Jobsu so tovrsten memento mori govorili zdravniki, a vseeno ni postal prav nič ponižen. Namesto tega je po okrevanju rjovel še bolj strastno. Bolezen gaje opomnila, da nima česa izgubiti, torej mora iti naprej z vso paro. “Nazaj je prišel z misijo,” pravi Cook. “Čeprav je vodil ogromno podjetje, je še naprej sprejemal drzne odločitve, ki sijih drugi ne bi upali.”

Za hip se je zdelo, ali pa vsaj upalo, da se je malce umiril, da sta rak in abraham iz njega naredila malce manj krutega človeka, kadar je bil razburjen. “Takoj po vrnitvi z operacije ni bil tako poniževalen kot običajno,” se spominja Tevanian. “Če mu kaj ni bilo všeč, je kričal, skakal kot nor in preklinjal, toda tega ni več počel tako, da je popolnoma povozil osebo, s katero se je pogovarjal. To je bil pač njegov način motiviranja.” Tevanian seje ob tem za trenutek zamislil, potem pa dodal: “Razen, če je menil, da je nekdo tako slab, da mora oditi iz podjetja, kar se je tudi občasno zgodilo.”

Toda sčasoma je znova postal robat. Ker je večina njegovih kolegov že bila vajena tega in so se znali s tem spopasti, jih je najbolj jezilo to, da je svojo jezo usmerjal na neznance. “Nekoč smo šli na sadni napitek,” se spominja Ive. “Pripravila ga je starejša ženska in on se je spravil nanjo glede načina priprave. Kasneje je bil razumevajoč. ‘Starejša ženska je, ki ne mara svoje službe.’ Svojo jezo in razumevanje je doživljal povsem ločeno. V obeh primerih je bil povsem iskren.”

Ko sta z Jobsom šla v London, je imel Ive nehvaležno nalogo izbire hotela. Izbral je Hempel, miren in razkošen butični hotel s prefinjenim minimalizmom, za katerega je menil, da bo Jobsu všeč. Toda takoj po prihodu seje pripravil na najhujše in seveda je že čez minuto zazvonil telefon. “Sovražim svojo sobo,” je rekel Jobs. “Zanič je. Greva drugam.” Ive je vzel prtljago in odšel v recepcijo, kjer je Jobs pretresenemu receptorju brez olepševanja pojasnjeval, kaj meni o hotelu. Ive je dojel, da večina ljudi, tudi on, niso neposredni, kadar menijo, da nekaj ni v redu, ker želijo, da bi jih ljudje imeli radi, “kar je pravzaprav znak nečimrnosti”. To je pravzaprav zelo blag opis. Kakorkoli že, Jobs ni bil takšen.

Ker je bil Ive že po naravi prijazen, seje spraševal, zakaj se Jobs, ki ga

J

je imel zelo rad, vede kot otrok. Nekega večera seje v baru v San Franciscu povsem iskreno sklonil k njemu, in skušal priti stvari do dna:

On je zelo občutljiv človek. To je eden od razlogov, zaradi katerih sta njegova neprijaznost in grobost tako nerazumljiva. Razumem, zakaj so ljudje z debelo kožo grobi, ne razumem pa, zakaj so tudi občutljivi ljudje takšni. Nekoč sem ga vprašal, zakaj se tako ujezi. Rekel je: “Ampak saj se potem pomirim.” Ima otroško lastnost, da popolnoma znori zaradi nečesa, nato pa se tega v hipu otrese. So pa tudi drugi primeri. Iskreno verjamem, da včasih svojo jezo pomiri le tako, da dejansko prizadene nekoga. In prepričan je, da ima do tega vso pravico in svobodo. Meni, da splošna pravila bontona zanj ne veljajo. Ker je tako občutljiv, natančno ve, kako nekoga učinkovito in globoko prizadeti. In točno to počne.

Vsake toliko časa bi kakšen umirjen kolega Jobsa povlekel na stran, da ga umiri. Lee Clow je bil mojster tega. “Steve, lahko govorim s tabo?” je rekel tiho, kadar je Jobs koga javno poniževal. Odšla sta v Stevovo pisarno, kjer mu je pojasnil, da vsi trdo delajo. “Ko jih ponižaš, jih s tem ne motiviraš, ampak nasprotno,” mu je nekoč dejal. Jobs se je opravičil in rekel, da razume. Toda potem je spet znorel. “Takšen pač sem,” je rekel.

Ena od njegovih lastnosti, ki jo je vendarle omehčal, je bil njegov odnos do Billa Gatesa. Microsoft je izpolnil svoj del dogovora iz leta 1997, po katerem naj bi še naprej ustvarjal kakovostno programsko opremo za macintoshe. Prav tako je bil vedno manj pomemben tekmec, ker mu do takrat ni uspelo uspešno skopirati Applove strategije digitalnega centra. Gates and Jobs sta imela zelo različna stališča do izdelkov in inovacij, toda njuna tekmovalnost jev obeh vzbudila presenetljivo velik uvid v lastno početje.

Kolumnista Wall Street Journala, Walt Mossberg in Kara Swisher, sta se trudila, da bi Jobsa in Gatesa pridobila za skupni intervju na konferenci Ali Things Digital. Mossberg je najprej povabil Jobsa, ki običajno ni obiskoval tovrstnih konferenc, zato je bil presenečen, ko je rekel, da pride, če pride tudi Gates. Ko je Gates izvedel za to, je privolil tudi on.

Mossberg je hotel, da bi se njun večerni nastop razvil v prisrčen pogovor in ne v razpravo, a kazalo je, da ne bo tako, ko je Jobs med dopoldanskim solo intervjujem ošvignil Microsoft. Vprašali so ga, kaj meni o dejstvu, da je Applov iTunes tako zelo priljubljen v operacijskem sistemu Windows, nakar seje Jobs pošalil: “Ker je to tako, kot bi nekomu v peklu dali kozarec hladne vode.”

Ko je napočil čas, da se Gates in Jobs srečata v čakalnici pred skupnim intervjujem, je bil Mossberg zaskrbljen. Najprej je prišel Gates s svojim pomočnikom Larryjem Cohenom, ki mu je povedal o Jobsovi opazki. Ko je čez nekaj minut prišel Jobs, je vzel steklenico vode in sedel. Po nekaj trenutkih tišine je Gates dejal: “Hja, pravijo, da sem predstavnik pekla.” Ni se smehljal. Jobs seje ustavil, mu dal enega svojih premetenih nasmehov, nato pa mu podal vodo. Gates seje sprostil in napetost je popustila.

Intervjuje bil neverjetno zanimiv dvoboj, v katerem sta čudežna otroka digitalne dobe sprva govorila previdno, nato pa vedno bolj prisrčno drug

o drugem. Najbolj sta se v spomin vtisnila njuna iskrena odgovora, ko ju je poznavalka tehnologij Lise Buyer vprašala, kaj sta se naučila z opazovanjem drug drugega. “Jaz bi dal vse, da bi imel Stevov občutek za okus,” je odgovoril Gates. Sledilo je malo živčnega smeha. Pred desetimi leti je namreč Jobs dejal, da ga pri Microsoftu moti to, da nima prav nič občutka za okus. Toda Gates je vztrajal, da misli resno. Jobs je imel “naravno intuicijo za okus”. Opisal je, kako sta on in Jobs sedla za mizo, da bi skupaj pregledala programsko opremo, ki jo je Microsoft ustvarjal za macintoshe. “Opazil sem, da se Steve odloča glede na svoj občutek za ljudi in izdelke, kar zelo težko razložim. Njegov pristop je drugačen in zame je enostavno čaroben. V takšnih primerih ga občudujem.”

Jobs je ob tem gledal v tla. Kasneje mi je priznal, da gaje iskrenost in prijaznost Gatesovega odgovora osupnila. Jobsov odgovor je bil prav tako iskren, čeprav ne tudi tako prijazen. Opisal je velik prepad med Applovo doktrino izdelave celovitih izdelkov in Microsoftovo pripravljenostjo, da licence za svojo programsko opremo proda konkurenčnim izdelovalcem strojne opreme. Omenil je, da se je na trgu glasbe Applov celovit pristop, kakršen je navezava iTunes-ipod, izkazal za boljšega, toda Microsoftov odprt pristop seje veliko bolje odrezal na trgu osebnih računalnikov. S tem je posledično odprl novo vprašanje: Kateri pristop bi bil boljši na trgu prenosnih telefonov?

Nato je Jobs podal pronicljivo misel: zaradi svojega pristopa do dizajna sta on in Apple slabše sodelovala z drugimi podjetji. “Ker sva z Wo-zom podjetje ustvarila tako, da sva vse naredila sama, se nisva znala povezovati v partnerstva z drugimi. Če bi Apple v svojih genih premogel malce več te sposobnosti, bi to bilo zelo dobro zanj.”

ŠESTINTRIDESETO POGLAVJE

iPHONE

Trije revolucionarni izdelki v enem

Ipod, ki omogoča telefonske klice

Do leta 2005 je prodaja ipodov močno poskočila. Tega leta je bilo prodanih osupljivih 20 milijonov kosov, štirikrat več kot leto prej. Naprava je postajala vedno pomembnejša za podjetje, saj je tistega leta prinesla kar 45 % vseh prihodkov, hkrati pa je podobo podjetja tako izboljšala, daje pospešila še prodajo macov.

Zato je bil Jobs zaskrbljen. “Vedno ga je obsedalo vprašanje, kaj nas lahko uniči,” se spominja član odbora Art Levinson. Prišel je do naslednjega zaključka: “Naprava, ki nas bo uničila, je prenosni telefon.” Odboru je razložil, da je trg digitalnih fotoaparatov zdesetkan, ker so zdaj vsi telefoni opremljeni s fotoaparatom. Isto bi se lahko zgodilo z ipodi, če bi se izdelovalci telefonov odločili, da vanje vgradijo predvajalnike glasbe. “Vsi imajo prenosne telefone, zato bi ipod postal odveč.”

Njegova prva poteza je bila to, za kar je pred Billom Gatesom priznal, da nima v svojih genih: povezal se je z drugim podjetjem. Začel je sestankovati z Edom Zanderjem, novim izvršnim direktorjem Motorole, da bi izdelali novo različico priljubljenega Motorolinega telefona RARZ z vgrajenim digitalnim fotoaparatom, ki bi imela vgrajen tudi ipod. Tako je nastal ROKR. Na koncu ni imel niti privlačne preprostosti ipoda niti priročne vitkosti telefona RAZR. Grd, s slabim vmesnikom za nalaganje

■

glasbe in z omejitvijo na sto pesmi, je imel vse lastnosti naprave, ki bi jo

Iz velikimi kompromisi oblikoval neki odbor, kar je bilo popolno nasprotje od Jobsovega načina dela. Namesto da bi razvoj strojne in programske opreme ter vsebine nadzorovalo eno podjetje, so te elemente skupaj Spacali Motorola, Apple in mobilni operater Cingular. “In to naj bo telefon prihodnosti?” seje novembra 2005 revija Wired rogala na naslovnici.

Jobs je popenil. “Dovolj imam teh kretenskih podjetij, kot je Motorola,” je rekel Tonyju Fadellu in drugim na enem od sestankov o ipodu. “Naredimo svojo napravo.” Na prenosnih telefonih, ki so bili trenutno na trguje opazil nekaj nenavadnega: bili so zanič, tako kot nekoč predvajalniki glasbe. “Pogovarjali smo se o tem, da ne maramo svojih telefonov. Bili so preveč zapleteni. Imeli so funkcije, kijih nihče ni znal uporabljati, vključno z imenikom. Bili so nerazumljivi.” George Riley, zunanji pravnik za Apple, se spomni, kako so čepeli na nekem sestanku o pravnih zadevah, in kako seje Jobs hitro začel dolgočasiti. Zgrabil je Rileyjev telefon in začel pojasnjevati številne razloge, zakaj je takšen telefon “možgansko mrtev”. Tako sta se Jobs in ekipa hitro navdušila nad izdelavo telefona, ki bi ga hoteli uporabljati. “To je najboljša motivacija,” je kasneje dejal Jobs.

Še ena motivacija je bil potencialni trg. Leta 2005 je bilo prodanih več kot 825 milijonov prenosnih telefonov. Kupovali sojih vsi, od osnovnošolcev do babic. Ker je bila večina telefonov poceni, je bilo še dovolj prostora za vrhunski modni izdelek, prav tako kot je prej obstajal prostor na trgu prenosnih predvajalnikov glasbe. Sprva je projekt zaupal skupini, ki je skrbela za brezžični usmerjevalnik airport, ker je pač šlo za brezžično napravo. Toda kmalu je ugotovil, da gre za potrošniški izdelek, tako kot ipod, zato gaje dodelil Fadellu in njegovi ekipi.

Sprva so hoteli samo predelati ipod. S kolescem naj bi se uporabnik sprehajal med opcijami in brez tipkovnice vnašal številke. To se ni izkazalo za intuitivno početje. “S kolescem smo imeli veliko težav, zlasti pri vnosu številk,” se spominja Fadell. “Bil je neroden za uporabo.” Za pomikanje po imeniku je bil v redu, toda za kakršenkoli vnos je bil grozen. Ekipa se je ves čas prepričevala, da bodo uporabniki največ klicali številke v svojem imeniku, toda vedeli so, da se sistem s kolescem ne bo obnesel.

Istočasno je pri Applu potekalo še nekaj: skrivni projekt izdelave ta-bličnega računalnika. Leta 2005 so se te smernice prepletle in ideje za ta-blični računalnik so se prelile v načrte za telefon. Drugače povedano, zamisel za ipad se je porodila prej in pomagala oblikovati in ustvariti iphone.

Večdotičnost

Eden od inženirjev, ki so razvijali tablični računalnik pri Microsoftu, je bil poročen s prijateljico Laurene in Steva Jobsa. Za svoj 50. rojstni dan je hotel imeti večerno zabavo, na katero bi prišla tudi Bill in Melinda Gates. Jobs je prišel, čeprav malce nerad. “Pravzaprav je bil Steve na zabavi precej prijazen do mene,” se spominja Gates, “do slavljenca pa nekoliko manj.”

Gatesu je šlo na živce, ker je tip ves čas razkrival podatke o tabličnem računalniku, ki gaje razvijal za Microsoft. “Za nas dela, pa razkriva našo intelektualno lastnino,” se spominja Gates. Tudi Jobsu je to šlo na živce in posledice so bile točno takšne, kakršnih seje Gates najbolj bal. Jobs je povedal:

Tip me je gnjavil o tem, kako bo Microsoft s svojim tabličnim računalnikom popolnoma spremenil svet in odpravil notesnike in da bi Apple moral kupiti licenco za Microsoftovo programsko opremo. Toda naprave se je lotil povsem napačno. Imela je elektronsko pisalo. Takoj ko napravi dodaš pisalo, si zavozil. Na tej večerji mi je že desetič govoril o tem in tega sem bil tako sit, da sem ob prihodu domov rekel: “Jebeš to, pokažimo mu pravi tablični računalnik.”

Jobs je naslednjega jutra šel v službo, zbral svojo ekipo in rekel: “Hočem tablični računalnik, toda brez tipkovnice in pisala.” Uporabniki bi tipkali tako, da bi se s prsti dotikali zaslona. To je pomenilo, da bi zaslon moral podpirati funkcijo, ki je kasneje postala znana kot večdotičnost, torej zmožnost, da bi hkrati zaznaval več dotikov. “Torej fantje, bi mi lahko razvili zaslon, ki bi bil občutljiv na več dotikov hkrati?” je vprašal. Potrebovali so pol leta, toda na koncu so izdelali grob, toda delujoč prototip.

Jony Ive se zgodbe o nastanku večdotičnosti spominja drugače. Pravi, da je njegova skupina že razvila večdotični vnos za sledilno ploščico Applovega računalnika MacBook Pro in da so to zmožnost že takrat skušali prenesti na računalniški zaslon. Način delovanja so s projektorjem pokazali na zidu. “To bo spremenilo vse,” je Ive povedal svoji ekipi. Toda bil je dovolj previden, da tega ni takoj pokazal Jobsu, predvsem zato, ker so njegovi sodelavci to razvijali v svojem prostem času in ni hotel uničiti njihovega zanosa. “Ker Steve tako hitro pove svoje mnenje, mu naših stvari ne pokažem pred drugimi ljudmi,” se spominja Ive. “Morda bi rekel, da je ideja zanič in bi ukinil projekt. Ideje so zelo krhka stvar, zato jih moraš med njihovim uresničevanjem zelo nežno pestovati. Če bi raztrgal to idejo, bi bil zelo žalosten, ker sem vedel, da gre za nekaj zelo pomembnega.”

Ive je v svoji konferenčni sobi pripravil demonstracijo in jo Jobsu pokazal na štiri oči, vedoč, da bo izostanek občinstva zmanjšal možnosti za prehitro sodbo. Na srečo mu je bilo všeč. “To je prihodnost,” je zavriskal.

Pravzaprav je bila to tako dobra ideja, da se je Jobs zavedel, da bi to lahko rešilo njihove težave pri oblikovanju uporabniškega vmesnika za njihov prenosni telefon. Ta projekt je bil veliko bolj pomemben, zato je projekt tabličnega računalnika začasno ustavil, medtem pa bi večdotični vmesnik prilagodili velikosti zaslona na telefonu. “Če bi deloval na telefonu,” se spominja, “sem vedel, da bi ga lahko kasneje uporabili na ta-bličnem računalniku.”

Jobs je v sejni sobi, kjer je Ive pokazal večdotičnost, sklical skrivni sestanek s Fadellom, Rubinsteinom in Schillerjem. “Vau!” je rekel Fadell. Vsem je bilo všeč, a niso vedeli, ali ga bodo lahko implementirali na pre-

J,

nosnem telefonu. Odločili so se za dve poti: Pl je bilo skrivno ime za projekt razvoja telefona z ipodovim kolescem, P2 pa za projekt razvoja telefona z novim večdotičnim zaslonom.

FingerWorks, majhno podjetje v Delawaru, je že izdelovalo večdotične sledilne ploščice. Ustanovila sta ga akademika z Univerze v Delawaru, John Elias in Wayne Westerman, in FingerWorks je razvil nekaj tablic z večdotičnostjo ter prijavil nekaj patentov o tem, kako prepoznati in koristno uporabiti različne kretnje, recimo kratke dotike ali povleke. Zgodaj leta 2005 je Apple tiho kupil to podjetje, vse njegove patente in zaposlil oba akademika. FingerWorks je prenehal s prodajo svojih izdelkov, kmalu pa je svoje izume začel patentirati v Applovem imenu.

Po šestih mesecih dela s kolescem na Pl in večdotičnem P2 je Jobs v svoji sejni sobi sklical svoj ožji krog, da sprejmejo odločitev. Fadell seje zelo trudil, da bi razvil uporaben model s kolescem, a je priznal, da niso uspeli najti načina, kako z njim preprosto klicati z vnosom številk. Poskus z večdotičnostjo je bil bolj tvegan, ker niso vedeli, ali ga bo tehnično sploh mogoče uresničiti, toda poskus je bil hkrati tudi bolj razburljiv in obetaven. “Vsi vemo, daje to smer, v katero želimo,” je rekel Jobs in pokazal na zaslon na dotik. “Zato se potrudimo, da bo deloval.” To je bil eden tistih njegovih priljubljenih trenutkov, v katerih bi tvegal celotno podjetje. Šlo je za gromozansko tveganje, toda če bi projekt uspel, bi bila nagrada še večja.

Nekaj članov ekipe je hotelo, da bi dodali tudi tipkovnico, in se pri tem sklicevali na priljubljenost BlackBerryja, toda Jobs je idejo zavrgel. Prava tipkovnica bi zaslonu odžrla prostor, hkrati pa ne bi bila tako prilagodljiva kot tipkovnica na zaslonu z dotikom. “Prava tipkovnica se zdi lahka rešitev, v resnici pa je zelo omejujoča,” je rekel. “Pomislite, kakšne možnosti odpira programska tipkovnica na zaslonu. Stavimo nanjo in se potrudimo, da bo delovala.” Rezultat je bila naprava, ki prikaže numerično tipkovnico, kadar želimo vnesti klicno številko, in običajno tipkovnico, kadar želimo pisati besedilo, ter pomožne gumbe za vsako od različnih dejavnosti. In nato med gledanjem posnetkov vsi gumbi izginejo. Ko je programska oprema zamenjala strojno, je uporabniški vmesnik postal preprost in prilagodljiv.

V naslednje pol leta je Jobs vsak dan nekaj ur pilil videz zaslona. “To je bila najzahtevnejša zabava, kar sem jih kadarkoli imel,” se je spominjal. “Kot bi bil producent, ki se igra z eno od različic pesmi ‘Sgt. Pe-pper’.” Veliko funkcij, ki se danes zdijo samoumevne, je bilo rezultat ustvarjalne izmenjave idej. Recimo, ekipa si je belila glavo s tem, kako napravi preprečiti, da bi začela predvajati glasbo ali klicati po nesreči medtem, ko bi jo premetavalo v žepu. Jobs je imel prirojen odpor do gumbov za vklop in izklop, za katere je menil da “niso elegantni”. Rešitev je bila “poteg za vklop”, preprost in zabaven drsnik na zaslonu, ki je napravo zbudil iz spečega načina delovanja. Še en dosežek je bil senzor, ki je zaznal, kdaj je uporabnik napravo približal ušesu, in tako uhelj ni mogel po nesreči vklopiti kakšne funkcije. In seveda, ikone so bile v Job-sovi priljubljeni obliki, enaki, kot jih je Bill Atkinson oblikoval za programsko opremo prvega macintosha: bile so v zaobljenih kvadratih. Sestanek za sestankom, na katerih se je Jobs posvetil vsaki najmanjši podrobnosti, je ekipa razmišljala, kako poenostaviti to, kar je bilo na drugih telefonih zapleteno. Dodali so velik trak, ki vam je pomagal pri zadrževanju klicev ali konferenčnih klicih, iznašli so preproste načine uporabe e-pošte in ustvarili ikone, ki si jih lahko pomikal vodoravno, da si prišel do želenih aplikacij - vse to je bilo za uporabnika lažje, ker je namesto vgrajene tipkovnice uporabljal zaslon.

Steklo gorilla

Jobs seje v različne materiale zaljubljal kot v določene jedi. Ko seje leta 1997 vrnil v Apple, je na različne načine uporabil prosojno in obarvano plastiko. Naslednja stopnja je bila kovina. Z Ivom sta zaobljeni plastični powerbook G3 nadomestila z elegantnim powerbookom G4 iz titana, ki sta ga dve leti kasneje izdelala še iz aluminija, kot bi hotela pokazati svojo ljubezen do različnih materialov. Nato sta izdelala še imac in ipod iz ano-diziranega aluminija, kar pomeni, da so kovino položili v kislino in jo naelektrili, da je površina oksidirala. Jobsu so rekli, da takšnih izdelkov ne morejo izdelati v zadostni količini, zato je samo zanje postavil tovarno na Kitajskem. Ive je šel tja med epidemijo ptičje gripe, da bi nadziral postopek. “V zgradbi sem ostal tri mesece in se ukvarjal s postopkom,” se spominja. “Ruby in drugi so rekli, daje to nemogoče, toda to sem hotel narediti, ker sva s Stevom menila, da anodiziran aluminij izraža celovitost.” Nato je sledilo steklo. “Ko smo dorekli kovinski del, sem pogledal Jonyja in rekel, da moramo poskrbeti še za steklo,” je povedal Jobs. Za Applove trgovine so ustvarili ogromne steklene stene in stopnišča. Za iphone so sprva načrtovali plastično steklo, kakršno je imel ipod. Toda Jobs je menil, da bi bil telefon veliko elegantnejši in stvamejši, če bi bili zasloni iz stekla. Zato se je odločil poiskati steklo, ki bi bilo trdno in odporno na praske.

Smiselno bi ga bilo iskati v Aziji, kjer so izdelovali steklo za Applove trgovine. Toda Jobsov prijatelj John Seeley Brown, ki je bil član odbora podjetja Corning Glass na severu države New York, mu je svetoval, naj govori z mladim in dinamičnim izvršnim direktorjem Corning Glassa, Wendellom Weeksom. Jobs je poklical v glavno telefonsko centralo Cor-ninga in zahteval Weeksa. Dobil je tajnico, ki je rekla, da mu bo posredovala sporočilo. “Ne, jaz sem Steve Jobs,” je odgovoril. “Dajte mi ga.” Tajnica gaje zavrnila. Jobs je poklical Brovvna in potožil, daje bil pravkar deležen “tipičnega sranja z vzhodne obale”. Ko je Weeks slišal za to, je poklical v glavno centralo Appla in zahteval Jobsa. Rekli so mu, naj napiše prošnjo in jo pošlje po faksu. Ko je Jobs izvedel za to, mu je Weeks postal všeč, zato gaje povabil v Cupertino.

Jobs mu je opisal, kakšno steklo želi za iphone in Weeks mu je povedal, da je Corning v 60. letih razvil kemični postopek za izdelavo t. i. “stekla gorilla”. To steklo je bilo neverjetno trdno, a zanj niso nikoli našli trga, zato gaje Corning nehal izdelovati. Jobs je dvomil, daje steklo dovolj dobro, zato je Weeksu začel pojasnjevati, kako steklo nastane. To je zabavalo Weeksa, ki je seveda o tem vedel veliko več kot Jobs. “Bi utihnil,” gaje Weeks prekinil, “in dovolil, da te naučim nekaj naravoslovja?” Jobs je osupnil in umolknil. Weeks je stopil k tabli in mu dal učno uro iz kemije, kije vključevala tudi postopek o izmenjavi ionov, zaradi katerega je na površini stekla nastala stisnjena plast. To je Jobsa prepričalo in rekel je, da hoče v pol leta čim več tega stekla. “To ne bo mogoče,” je odgovoril Weeks. “Nobena od naših tovarn ga trenutno ne izdeluje.”

“Ne boj se,” je odgovoril Jobs. To je osupnilo Weeksa, kije bil prijazen in samozavesten, toda Jobsovega polja za izkrivljanje resničnosti ni bil vajen. Hotel mu je pojasniti, da zgrešen občutek samozavesti ne more premagati inženirskih težav, toda Jobs je že večkrat pokazal, da takšnega načina razmišljanja ne sprejema. Strmel je v Weeksa, ne da bi trenil. “Ja, zmorete to,” je rekel. “Osredotoči se na to. Zmogli boste.”

Ko Weeks pripovedoval to zgodbo, je nejeverno zmajeval z glavo. “Uspelo nam je v manj kot šestih mesecih,” je dejal. “Izdelali smo steklo, kakršno še ni obstajalo.” Comingovo tovarno v Harrisburgu v Ken-tuckyju, ki je izdelovala LCD-zaslone, so skoraj čez noč predelali v tovarno, ki je izdelovala samo steklo gorilla. “Na ta projekt smo dali svoje najboljše strokovnjake in inženirje, in na koncu nam je uspelo.” Weeks ima v svoji prostorni dvorani spominek. To je Jobsovo sporočilo, ki mu gaje poslal na dan predstavitve iphona: “Brez vas nam ne bi uspelo.”

Oblika

Pri številnih pomembnih projektih, kot sta bila recimo prvi del Sveta igrač in Applove trgovine, je Jobs tik pred koncem pritisnil na gumb za pavzo, ker se je odločil, da bo treba zadevo korenito spremeniti. To se je zgodilo tudi z obliko iphona. V prvotni obliki je bil stekleni zaslon v ohišju iz aluminija. Nekega ponedeljkovega dopoldneva je Jobs šel k Ivu. “Sinoči nisem spal,” je rekel, “ker sem se zavedel, da mi telefon enostavno ni všeč.” To je bil njegov najpomembnejši izdelek od prvega macinto-sha, toda z njegovim videzom ni bil zadovoljen. Ive je na svojo grozo ugotovil, da ima Jobs prav. “Spomnim se, da mi je bilo strahotno nerodno, daje Jobs to opazil in rekel.”

Težava je bila v tem, da bi zaslon moral biti glavni del iphona, toda v trenutni obliki se je prerival z ohišjem, namesto da bi se mu ohišje umaknilo. Naprava se je zdela okorna, polna funkcij in zgolj učinkovita. “Fantje, zadnjih devet mesecev ste skoraj crknili od dela pri oblikovanju tega telefona, toda morali ga bomo spremeniti,” je Jobs povedal Ivovi ekipi. “Vsi bomo delali cele noči in vikende, in če želite, vam takoj damo pištole, da nas.ustrelite na licu mesta.” Namesto izmikanja se je ekipa strinjala. “To je bil eden mojih najponosnejših trenutkov pri Applu,” seje spominjal Jobs.

Nova oblika je imela tanko kovinsko podbrušeno ploskev, zaradi katere je “steklo gorilla” lahko seglo čisto do roba. Zdelo se je, da vsak del naprave daje prostor zaslonu. Nov videz je bil resen, toda prijazen. Napravico si lahko božal. To je pomenilo, da morajo na novo zasnovati položaje tiskanih vezij, antene in mikroprocesorja, toda Jobs je ukazal prenovitev. “Druga podjetja bi napravo začela prodajati,” pravi Fadell, “toda mi smo pritisnili gumb za rešet in začeli znova.”

Ena značilnost oblike, ki ni izražala le Jobsovega perfekcionizma, ampak tudi njegovo željo po nadzoru, je bila ta, daje bila naprava tesno zapečatena. Ohišja ni bilo mogoče odpreti, niti za menjavo baterije. Tako kot pri prvem macintoshu leta 1984, Jobs tudi tokrat ni hotel, da bi ljudje stikali po notranjosti. Ko je Apple leta 2011 odkril, da ljudje odpiraje servise za popravilo iphonov, je majcene vijake na ohišju zamenjal s takšnimi, ki jih ni bilo mogoče odviti z izvijačem. Ker ni bilo potrebe za zamenljivo baterijo, so lahko naredili veliko tanjši iphone. Za Jobsa je tanjše vedno pomenilo boljše. “Vedno je verjel, da je tanko tudi čudovito,” je rekel Tim Cook. “To se vidi v vseh njegovih delih. Imamo najtanjši notesnik, najtanjši pametni telefon, tudi ipad je bil tanek in nato smo ga še bolj stanjšali.”

Predstavitev

Ko je napočil čas za predstavitev iphona, se je Jobs, kot vedno, tudi tokrat odločil, da bo reviji ponudil predogled. Poklical je Johna Hueyja, glavnega urednika pri Time Inc., in začel s svojim običajnim presežnikom: “To je najboljša stvar, kar smo jih kdajkoli naredili.” Ekskluzivo je hotel dati reviji Time, “toda tam ni nikogar dovolj pametnega, da bi napisal članek, zato ga bom dal komu drugemu.” Huey mu je predstavil Leva Grossmana, dobro podkovanega pisca o tehnologiji (in pisatelja), ki je delal pri reviji Time. V svojem članku je Grossman pravilno opazil, da iphone pravzaprav ni prinesel veliko novih zmožnosti, je pa zelo poenostavil uporabo že znanih. “Toda to je pomembno. Kadar naša orodja ne delujejo, krivimo sebe, lastno neumnost, svoje predebele prste ali dejstvo, da nismo prebrali priročnika ... Ko se pokvarijo, se tudi mi počutimo nekoristni. In ko nekdo kakšno orodje popravi, se počutimo celovitejši.”

Na predstavitev januarja 2007 na Macworldu v San Franciscu je Jobs povabil Andyja Hertzfelda, Billa Atkinsona, Steva Wozniaka in macinto-shevo ekipo iz leta 1984, tako kot je to storil ob predstavitvi imaca. V karieri bleščečih predstavitev je bila ta najbrž njegova najboljša. “Vsake toliko se pojavi revolucionaren izdelek, ki spremeni svet,” je začel. S tem je mislil na prejšnja dva primera: prvotni macintosh, ki “je spremenil celotno računalniško industrijo”, in prvi ipod, ki “je spremenil celotno glasbeno industrijo”. Nato je počasi gradil pričakovanje za novo napravo: “Danes predstavljamo tri revolucionarne izdelke takšnega razreda. Prvi je širokozaslonski ipod na dotik. Drugi je revolucionarni prenosni telefon. In tretji je revolucionarna naprava za dostop do spleta.” Za boljši vtis je ponovil ta spisek in nato vprašal: “Razumete? Ne gre za tri naprave, to je ena naprava, in ime ji je iphone.”

Ko je konec junija 2007, torej pet mesecev kasneje, iphone šel v prodajo, je Jobs z ženo obiskal Applovo trgovino v Palo Altu, da bi užival v navdušenju. Ker je to pogosto storil ob prvem dnevu prodaje kakšne nove naprave, so ga nekateri oboževalci željno pričakovali, zato so ga pozdravili kot Mojzesa, ki je prišel kupit Sveto pismo. Med privrženci sta bila tudi Hertzfeld in Atkinson. “Bill je vso noč stal v vrsti,” je rekel Hertz-feld. Jobs je pomahal z rokami in se začel smejati. “Enega sem mu poslal,” je rekel. Hertzfeld je odgovoril: “Potrebuje jih šest.”

Blogerji so iphone takoj poimenovali Jezusov telefon. Toda Applovi tekmeci so poudarjali, da je s ceno 500 dolarjev predrag, da bi bil uspešen. “To je najdražji telefon na svetu,” je v intervjuju za CNBC povedal Steve Ballmer iz Microsofta. “Poslovnežev me bo pritegnil, ker nima tipkovnice.” Microsoft je znova podcenjeval Jobsov izdelek. Do konca leta 2010 je Apple prodal 90 milijonov iphonov in pri tem pobral več kot polovico vsega dobička, ki je nastal na svetovnem trgu prenosnih telefonov.

“Steve razume hotenje,” je rekel Alan Kay, pionir iz Xerox PARC, ki si je tablični računalnik dynabook zamislil že pred 40 leti. Key je znal podajati preroške napovedi, zato ga je Jobs vprašal, kaj meni o iphonu. “Povečaj zaslon na 13 x 20 cm in svet bo tvoj,” je rekel Kay. Ni vedel, da bodo načrti, iz katerih je nastal iphone, vodili do tabličnega računalnika, ki bo izpolnil - in presegel - njegovo vizijo za dynabook.

SEDEMINTRIDESETO POGLAVJE

DRUGA RUNDA

Vrnitev raka

Bitke leta 2008

V začetku leta 2008 je bilo Jobsu in njegovim zdravnikom jasno, da se njegov rak širi. Ko so mu leta 2004 odstranili tumorje s trebušne slinavke, je dal sekvencirati del genoma rakastega tkiva. Tako so njegovi zdravniki ugotovili, katere signalne poti so bile prekinjene, in zdravili so ga s ciljanimi terapijami, za katere so menili, da bodo najbolj učinkovite.

Prav tako so mu blažili bolečine, običajno z analgetiki na osnovi morfina. Ko ju je februarja 2008 v Palo Altu obiskala ženina tesna prijateljica Kathryn Smith, je šla z Jobsom na sprehod. “Povedal mi je, da se v trenutkih velike bolečine poglobi vanjo, nakar bolečina izgine,” se spominja Kathryn. To ne drži povsem. Ko je Jobsa bolelo, je to dal vedeti vsem okoli sebe.

Tuje bil še en zdravstveni problem, ki je povzročal vedno več težav, in na katerega se zdravniki niso tako skrbno osredotočili kot na raka in bolečino. Jobs je imel težave s prehranjevanjem, zato je izgubljal težo. Delno je bila kriva izguba velikega dela slinavke, ki ustvarja encime, potrebne za prebavo beljakovin in drugih hranil, delno pa rak in morfin, ki sta zmanjšala njegov tek. Tu je bila še psihološka ovira, za katero zdravniki niso vedeli, kako naj seje lotijo. Jobs je že v zgodnjih najstniških letih razvil nenavadno obsedenost s skrajnimi oblikami prehranjevanja in postov.

Tudi po poroki in otrocih je obdržal svoje vprašljive prehranjevalne navade. Tedne in tedne je jedel le eno stvar - korenčkovo solato z limono ali samo jabolka - nato pa to jed nenadoma zavrnil in razglasil, da jo je prenehal jesti. Občasno se je postil, tako kot v najstniških letih, ter drugim za mizo svetniško pridigal o prednostih njegovega načina prehranjevanja, kakršenkoli je pač bil v tistem trenutku. Žena je bila ob poroki ve-ganka, toda po moževi operaciji je obrokom začela dodajati ribe in druge beljakovine. Njun sin Reed, ki je bil vegetarijanec, je postal “zdrav vse-jed”. Vedeli so, da je pomembno, da njegov oče dobi različne beljakovine.

Družina je najela prijaznega in vsestranskega kuharja Bryarja Browna, ki je nekoč delal za Aliče Walters v Chez Panisse. Prišel je vsak popoldan in za večerjo pripravil razkošno paleto zdravih jedi, ki so vsebovala zelišča in zelenjavo iz ženinega vrta. Ko se je Jobsu karkoli zahotelo - korenčkove solate, testenin z baziliko, juho iz limonine trave - je Brovvn tiho in potrpežljivo našel način za pripravo želene jedi. Jobs je bil od nekdaj tako zaverovan v svoj prav glede jedi, da jih je lahko v trenutku razglasil za odlične ali pa za ogabne. Bil je v stanju poskusiti dva avokada, ki ju večina smrtnikov po okusu ne bi ločila, in enega razglasiti za najboljši avokado na svetu, drugega pa za neužitnega.

Na začetku leta 2008 so se njegove motnje hranjenja še poslabšale. Ob večerih je strmel v tla in prezrl vse jedi, ki so jih pred njega postavili na dolgo kuhinjsko mizo. Ko so bili drugi na sredini obroka, je nenadoma vstal in jih brez besed zapustil. To je bilo stresno za družino. Spomladi 2008 so ga gledali, kako je izgubil devet kilogramov.

Njegove zdravstvene težave so znova prišle v javnost marca 2008, ko je revija Fortune objavila članek z naslovom “Težave Steva Jobsa”. Prispevek je razkril, da seje z dietami devet mesecev trudil premagati raka, prav tako pa se je zazrl v njegovo antedatiranje Applovih delnic. Med pripravo članka je Jobs povabil - poklical k sebi - odgovornega urednika Andyja Senverja, da bi ga prisilil v preklic članka. Sklonil seje k njemu in ga vprašal: “Torej, odkril si, da sem rit. In zakaj točno je to novica?” Jobs je ta precej iskren argument uporabil tudi pri Senverjevem šefu pri Time Inc., Johnu Hueyju, katerega je poklical s satelitskega telefona, ki gaje nesel s seboj v Kona Village na Havajih. Ponudil je, da bo organiziral okroglo mizo izvršnih direktorjev, kjer bi tudi on sodeloval v razpravi o tem, katere zdravstvene težave se spodobi razkriti javnosti, a le, če bo Fortune odpovedal članek. Revija tega ni storila.

Ko je Jobs junija 2008 predstavil iphone 3G, je bil tako suh, da je to zasenčilo predstavitev naprave. V reviji Esquire je Tom Junod “izsušeno” postavo na odru opisal kot “mršavo kot gusar, v oblačilih, ki so bila nekoč simbol njegove neranljivosti”. Apple je podal izjavo, v kateri se je zlagal, daje njegova izguba teže posledica “navadnega prehlada”. Ker se vprašanja niso polegla, je podjetje čez mesec dni podalo izjavo, da je Jobsovo zdravstveno stanje njegova “osebna stvar”.

Joe Nocera je v New York Timesu napisal kolumno, v kateri je obsojal skrivanje Jobsovih zdravstvenih težav. “Applu ne moremo zaupati, da bo povedal resnico o svojem izvršnem direktorju,” je napisal poznega julija. “Pod g. Jobsom je Apple ustvaril kulturo skrivanja, ki je podjetju na različne načine dobro služila - recimo, ugibanja, katere izdelke bo Apple razkril na letni konferenci Macworld, so ena njihovih najboljših načinov oglaševanja. Toda ta ista kultura zdaj zastruplja vodenje podjetja.” Med pisanjem kolumne je iz Appla dobil standardne odgovore v smislu “to je osebna stvar”, dokler ga ni nepričakovano poklical Jobs osebno. “Tu Steve Jobs,” je začel. “Imate me za nadutega bedaka, ki misli, daje nad zakonom, jaz pa vas imam za sluzavca, ki nima pojma o tem, o čemer piše.” Po tem dokaj neprijaznem začetku mu je Jobs povedal več o svojem zdravju, toda pod pogojem, da bo Nocera o tem molčal. Nocera je spoštoval njegovo prošnjo, toda lahko je objavil, da Jobsove zdravstvene težave sicer niso le “navaden prehlad”, “niso pa tudi smrtno nevarne in da se rak ni vrnil.” Jobs je Noceri povedal več, kot je bil pripravljen povedati lastnemu odboru in delničarjem, a kljub temu ni vsega povedal po resnici.

Delno tudi zaradi skrbi zaradi Jobsove izgube teže so Applove delnice s 188 dolarjev na začetku junija padle na 156 dolarjev na koncu julija. Konec avgusta je bilo še slabše, ko je časopis Bloomberg News pomotoma objavil vnaprej pripravljeno Jobsovo osmrtnico, ki je končala na novičarski spletni strani Gavvker. Jobs je čez nekaj dni na Applovem rednem letnem glasbenem dogodku uporabil slavno zbadljivko Marka Twaina. “Poročila o moji smrti so močno pretirana,” je rekel in lansiral novo linijo ipodov. Toda njegova suhljata postava je vzbujala skrb. Do začetka oktobra so delnice padle na 97 dolarjev.

Tega meseca naj bi se Doug Morris iz Universal Musiča dobil z Jobsom. Namesto tega ga je Jobs povabil k sebi domov. Morris je bil presenečen, ko gaje videl tako bolnega in v bolečem stanju. Morrisu naj bi se kmalu poklonili na gala večerji v Los Angelesu za njegovo delo v organizaciji City of Hope, ki zbira denar za boj proti raku, zato je želel, da bi prišel tudi Jobs. Jobs seje izogibal dobrodelnim večerjam, a tokrat je privolil v udeležbo, tako zaradi Morrisa kot zaradi plemenitega cilja. Na večerji, ki je potekala v velikem šotoru na plaži v Santa Monici, je Morris 2000 gostom povedal, da je Jobs glasbeni industriji podaljšal življenje. Nastopili so Stevie Nicks, Lionel Richie, Erykah Badu in Akon, kar je trajalo krepko čez polnoč, zato se je Jobs tresel od mraza. Jimmy Iovine mu je dal trenirko s kapuco, ki jo je nato imel na glavi ves večer. “Bil je zelo bolan, suh in zeblo gaje,” se spominja Morris.

Brent Schlender, pisec člankov o tehnologiji pri reviji Fortune, je decembra zapuščal to revijo, zato je za svoj labodji spev želel skupen intervju z Jobsom, Billom Gatesom, Andyjem Grovom in Michaelom Dellom. To je bilo težko organizirati in le nekaj dni pred dogodkom je Jobs javil, da se intervjuja ne bo udeležil. “Če bodo vprašali, zakaj, jim povejte, da sem kreten,” je rekel. Gates je bil jezen, nato pa je izvedel za njegovo zdravstveno stanje. “Seveda, to je zelo opravičljiv razlog,” je rekel Gates. “Le povedati ga ni hotel.” To je postalo še bolj jasno, ko je 16. decembra Apple objavil, da je Jobs odpovedal svoj nastop na januarskem Macworldu, kjer je zadnjih 11 let predstavljal vse svoje najpomembnejše izdelke.

Blogosfera je završala z ugibanji o njegovem zdravju, in veliko teh ugibanj je imelo neprijeten vonj po resnici. Jobs je norel, ker seje počutil prizadetega. Prav tako je bil jezen na Apple, ker teh ugibanj ni poskušal utišati. Zato je 5. januarja 2009 napisal in objavil zavajajoče odprto pismo. V njem je trdil, da bo Macvvorld preskočil zato, ker želi več časa preživeti z družino. “Kot veste, sem leta 2008 ves čas izgubljal težo,” je dodal. “Zdravniki menijo, da so našli vzrok - porušeno hormonsko ravnotežje meje oropalo beljakovin, kijih moje telo potrebuje. To diagnozo so potrdile temeljite preiskave. Zdravilo za to prehranjevalno težavo je relativno preprosto.”

V tem je bilo nekaj resnice, čeprav zelo malo. Eden od hormonov, ki ga ustvarja trebušna slinavka, je glukagon, ki deluje ravno obratno kot inzulin. Glukagon povzroči, da jetra izločijo krvni sladkor. Jobsov tumor seje razširil v njegova jetra, kjer je opustošil vse. V bistvu je njegovo telo jedlo samo sebe, zato so mu zdravniki dali zdravila za zniževanje količine glukagona. Njegovo hormonsko ravnotežje je bilo res porušeno, ampak zaradi raka, ki se je razširil v njegova jetra. To je sam pri sebi zanikal, zato je hotel to zanikati tudi javno. Žal je bilo to pravno sporno, saj je vodil javno gospodarsko podjetje. Toda Jobs je bil besen na blogosfero zaradi pisanja o njegovem zdravju, zato je hotel vrniti udarec.

Kljub optimistični izjavi je bil takrat že zelo bolan in trpel velike bolečine. Podvrgel se je novi rundi zdravljenja z zdravili proti raku, ki pa so imela grozljive stranske učinke. Njegova koža seje začela sušiti in pokati. V svoji želji po alternativnih metodah zdravljenja je odletel v Basel v Švici na poskusno hormonsko radioterapijo. Prav tako seje podvrgel poskusni metodi zdravljenja, ki sojo razvili v Rotterdamu, znani kot ciljana radionuklidna terapija.

Po tednu dni vedno bolj vztrajnega prigovarjanja je Jobs končno klonil in odšel v bolniški stalež. To je 14. januarja 2009 objavil v še enem odprtem pismu Applovim uslužbencem. Krivdo za to odločitev je sprva naprtil vtikovanju blogosfere in medijev. “Žal je radovednost glede mojega zdravja še naprej moteč element ne le zame in mojo družino, temveč za vse uslužbence v Applu,” je napisal. Toda nato je priznal, da zdravilo za njegovo “porušeno hormonsko ravnovesje” ni tako preprosto, kot je trdil. “V zadnjem tednu dni sem izvedel, da so moje zdravstvene težave bolj zapletene, kot se je sprva domnevalo.” Tim Cook je znova prevzel dolžnosti tekočega poslovanja, toda Jobs je rekel, da bo ostal izvršni direktor, še naprej sprejemal pomembne odločitve in se vrnil do junija.

Jobs se je posvetoval z Billom Campbellom in Artom Levinsonom, ki sta se izmenjavala v vlogah njegovega osebnega svetovalca za zdravje in pridruženega direktorja podjetja. Toda preostanek odbora ni vedel vsega in delničarji so bili sprva napačno obveščeni. To je povzročilo nekaj pravnih težav, zato je agencija za trg vrednostnih papirjev sprožila preiskavo o tem, ali podjetje pred delničarji skriva “ključne informacije”. Če je podjetje dovolilo razširjanje napačnih informacij ali skrivalo podatke, ki pomembno vplivajo na finančne obeti podjetja, bi to lahko pomenilo prekršek in hudo kaznivo dejanje. Ker sta Jobs in njegova magija pravzaprav povzročila Applovo vrnitev, se je zdelo, da podatki o njegovem zdravju spadajo v to kategorijo. Toda to je bilo pravno nejasno, kajti treba je bilo upoštevati pravice do zasebnosti izvršnega direktorja. V Jobsovem primeru je bilo to ravnotežje toliko težje ujeti, saj je Jobs cenil svojo zasebnost, hkrati pa je poosebljal podjetje bolj kot večina drugih izvršnih direktorjev. Tega zapletenega položaja pa Jobs ni prav nič olajšal. Kadar mu je kdo svetoval, naj manj prikriva, seje odzval zelo čustveno, ter med psovanjem včasih hkrati kričal in jokal.

Campbell je cenil svoje prijateljstvo z Jobsom, in ker ni hotel službene dolžnosti, s katero bi kršil njegovo zasebnost, je ponudil odstop z mesta direktorja. “Pravica do zasebnosti je zame zelo pomembna,” je kasneje dejal. “Prijatelja sva bila milijon let.” Odvetniki so na koncu ugotovili, da Campbellu ni treba odstopiti iz odbora, mora pa odstopiti kot pridružen direktor. Zamenjala gaje Andrea Jung iz Avona. Preiskava agencije za trg vrednostnih papirjev je zašla v slepo ulico in odbor je strnil vrste, da je Jobsa zaščitil pred pozivi za več informacij o njegovem zdravju. “Mediji so hoteli, da bi povedali več,” se spominja Al Gore. “Ali bo povedal več, kot je zakon zahteval, je bila povsem Stevova odločitev, toda vztrajal je, da noče vdora v svojo zasebnost. Njegove želje bi morali upoštevati.” Ko sem Gora vprašal, ali bi na začetku leta 2009, ko je bilo Jobsovo zdravje v veliko slabšem stanju, kot so delničarji mislili, odboru moral povedati več, je odgovoril: “Najeli smo zunanje svetovalce, da so pregledali zakonska določila in priporočene smernice, nakar smo sledili črki zakona. Zvenim opravičujoče, toda kritika meje takrat zelo razjezila.”

En član odbora se ni strinjal. Jerry York, nekdanji finančni direktor Chryslerja in IBM-a, sicer ni ničesar povedal javno, toda novinarju Wall Street Journala je neuradno zaupal, da mu je “šlo na bruhanje”, ko je izvedel, daje podjetje skrivalo Jobsove zdravstvene težave v drugi polovici leta 2008. “Iskreno povedano mi je žal, da nisem takrat odstopil.” Ko je York leta 2010 umrl, je Journal objavil ta njegov komentar. York je neuradne podatke dal tudi reviji Fortune, ki jih je objavila, ko je Jobs odšel na svoj tretji bolniški stalež leta 2011.

Nekateri v Applu niso verjeli, da so to Yorkove izjave, saj leta 2008 uradno ni izrazil nikakršnih zadržkov. Toda Bill Campbell je vedel, da so izjave resnične. York se mu je namreč v začetku leta 2009 potožil. “Jerry je zvečer spil malce preveč vina, zato me je ob dveh ali treh ponoči poklical in rekel: ‘Jebemti, ne verjamem tisti usrani izjavi o njegovem zdravju. Izvedeti moramo, kaj se dogaja.’ Ko sem ga naslednje jutro poklical, je samo zamahnil z roko rekoč, da problema ni. To se je večkrat ponovilo, zato sem prepričan, da gaje to ujezilo, daje vse izblebetal novinarjem.”

Memphis

Vodja Jobsove skupine onkologov je bil George Fisher s Standfordove univerze, vodilni raziskovalec na področju gastrointestinalnega in kolo-rektalnega raka. Jobsa je mesece in mesece rotil, naj razmisli o presaditvi jeter, toda to je bila ena izmed tistih stvari, ki za Jobsa niso obstajale. Po-wellova je bila vesela, daje Fisher kar naprej omenjal to možnost, ker je vedela, da bo vztrajno prigovarjanje njenega moža prisililo, da bo razmislil o tem.

Končno si je premislil januarja 2009, takoj po uradni trditvi, daje njegovo “hormonsko neravnovesje” zlahka ozdravljivo. Toda pojavila se je težava. Prišel je na seznam čakajočih za presaditev jeter v Kaliforniji, a kmalu je postalo jasno, da ustreznih jeter tam ne bodo nikdar našli pravočasno. Število darovalcev z njegovo krvno skupino je bilo zelo majhno. Poleg tega pa je vrednostni sistem Združene mreže za darovanje organov, k' postavlja pravila v ZDA, določal, da jetra najprej dobijo tisti s cirozo ali hepatitisom, šele nato bolniki z rakom.

Tudi če si bogat kot Jobs, nimaš pravne podlage, da bi se prerinil na začetek vrste, zato tega ni storil. Prejemnike organov izberejo glede na MELD točkovanje (Model for End-Stage Liver Disease, model točkovanja za ugotavljanje napredovanja jetrne okvare), pri katerem laboratorijsko izmerijo količino hormonov in tako ugotovijo, kako nujna je presaditev, pri tem pa upoštevajo še čas, ki ga je prejemnik do takrat prebil na seznamu. Vsako darovanje je pod drobnogledom, podatki so na voljo na javnih spletnih straneh (optn.transplant.hrsa.gov/) in svoj položaj na seznamu lahko spremljaš ves čas.

Povvellova je vsako noč zavzeto obiskovala spletne strani za darovanje organov, preverjala število čakajočih, njihove rezultate MELD-točkova-nja in kako dolgo že čakajo. “Tako lahko izračunaš časovni približek. Ugotovila sem, da bo v Kaliforniji jetra dobil šele enkrat po juniju, zdravniki pa so menili, da bodo njegova odpovedala aprila,” se spominja Po-vvellova. Zato seje pozanimala in ugotovila, daje dovoljeno biti na dveh čakalnih listah v dveh različnih državah, kar stori okoli tri odstotke morebitnih prejemnikov. Pravila tega ne preprečujejo, čeprav kritiki trdijo, da je to pisano na kožo bogatim, a to je vseeno težko doseči. Oviri sta bili dve: morebitni prejemnik mora biti v osmih urah v izbrani bolnišnici, kar je Jobs lahko storil zahvaljujoč svojemu letalu, zdravniki v tej bolnišnici pa morajo bolnika osebno pregledati, preden ga dajo na čakalno vrsto.

George Riley, odvetnik iz San Francisca in pogosti zunanji svetovalec za Apple, je bil sočuten kavalir iz Tennesseeja, ki se je zbližal z Jobsom. Oba njegova starša sta bila zdravnika v Metodistični univerzitetni bolnišnici v Memphisu, tam seje tudi rodil, poznal pa je prijatelja Jamesa Ea-sona, ki je bil vodja inštituta za presaditve. Easonov oddelek je bil eden najboljših in najbolj zasedenih v državi. Leta 2008 sta on in njegova ekipa presadila 121 jeter. Do tega, da bi se kdo, ki ni iz Memphisa, postavil v njihovo čakajočo vrsto zato, da bi čakal v več vrstah hkrati, ni imel zadržkov. “Tu ne gre za izigravanje sistema,” je dejal. “Ljudje se zgolj odločajo, kje želijo zdravstveno storitev. Nekateri so zapustili Tennessee in odšli na zdravljenje v Kalifornijo ali kam drugam. Zdaj pač prihajajo ljudje iz Kalifornije v Tennessee.” Riley je uredil, daje Eason odletel v Palo Alto in tam opravil potreben pregled.

Do konca februarja 2009 je Jobs pristal na seznamu čakajočih v Tennesseeju (kot tudi v Kaliforniji) in napeto čakanje seje začelo. V prvem tednu marca je hitro oslabel, čakalni čas pa je bil ocenjen na 21 dni. “Bilo je grozno,” se spominja Powellova. “Kazalo je, da nam ne bo uspelo.” Vsak dan je bilo bolj napeto. Do sredine marca se je prebil na tretje mesto, nato drugo in končno na prvo. Nato pa se cele dneve ni zgodilo nič. Kruto dejstvo je bilo to, da so dogodki, kot sta dan sv. Patrika in študentska košarkaška liga (Memphis se je leta 2009 uvrstil na turnir in gostil tekme), povišala verjetnost za darovalca, saj je prekomerno pitje povzročilo več prometnih nesreč.

In res, 21. marca 2009 se je mladenič sredi dvajsetih ubil v prometni nesreči in njegovi organi so bili na voljo. Jobs in njegova žena sta odletela v Memphis, kjer sta pristala tik pred četrto zjutraj. Na letališki stezi ju je pričakal Eason z avtom. Vse je bilo urejeno tako, da so papirje za sprejem uredili kar med potjo do bolnišnice.

Presaditev je bila uspešna, toda zagotovil ni prinesla. Ko so zdravniki odstranili njegova jetra, so odkrili lise na potrebušnici, tanki membrani, ki obdaja notranje organe. Poleg tega so bila jetra tako prepredena s tumorji, daje obstajala velika verjetnost, da seje rak razširil naprej. Kazalo je, daje mutiral in zrastel izjemno hitro. Vzeli so vzorce in jih gensko se-kvencirali.

Čez nekaj dni je bila potrebna še ena operacija. Jobs je kljuboval vsem nasvetom in vztrajal, da mu želodca ne smejo izprati. Ko so ga uspavali,

< 1

je v svoja pljuča vdihnil nekaj vsebine želodca, zato je zbolel za pljučnico. Takrat so mislili, da bo umrl. Kasneje je o tem povedal:

Skoraj bi umrl, ker so ta rutinski poseg zavozili. Laurene je bila tam, prileteli pa so še moji otroci, ker so mislili, da noči ne bom preživel. Reed si je takrat z Laureninim bratom ogledoval kolidže. Z zasebnim letalom smo ga pobrali blizu Darthmoutha in ju obvestili, kaj se dogaja. Letalo je pobralo še dekleti. Mislili so, da je to zadnja priložnost, da me vidijo zavestnega.

Toda preživel sem.

Povvellova je spremljala potek zdravljenja, ostajala v bolnišnici cele dneve in pozorno gledala monitorje. “Laurene je bila prelepa tigrica, ki je pazila nanj,” se spominja Jony Ive, ki je prišel takoj, ko je Jobs lahko začel sprejemati obiske. Njena mati in trije bratje so ji prišli delat družbo.

Tudi Jobsova sestra Mona Simpson je zaščitniško krožila naokoli. Jobs je samo njej in Georgeu Rileyju dovolil, da sta ob njegovi postelji zamenjala Laurene v času njene odsotnosti. “Laurenina družina nam je pomagala poskrbeti za otroke - njena mama in bratje so bili super,” je kasneje dejal Jobs. “Bil sem zelo šibkega zdravja in nisem bil ravno v pomoč. Toda takšna izkušnja te poveže na zelo globok način.”

Powellova je prišla vsak dan ob sedmih zjutraj, zbrala pomembne podatke in jih vpisala v razpredelnico. “To je bilo zelo zapleteno, ker se je

dogajalo veliko različnih stvari,” se spominja. Ko je ob devetih prišel James Eason s svojo skupino zdravnikov, se je z njimi posvetovala o vseh plateh zdravljenja. Ob devetih zvečer je tik pred odhodom pripravila poročilo o tem, kaj nakazujejo vitalni znaki in drugi rezultati meritev, ter pripravila vprašanja za naslednji dan. “S tem se se zaposlila, kar mi je omogočalo, da sem ostala prisebna,” se spominja.

Eason je storil nekaj, česar ni storil še nihče na Stanfordu: prevzel je vse plati zdravljenja v svoje roke. Ker je vodil bolnišnico, je lahko urejal okrevanje po presaditvi, preglede za raka, lajšanje bolečin, rehabilitacijo in negovanje. Celo v trgovini se je ustavil in kupil Jobsove priljubljene energijske pijače.

Dve sestri iz mestec v Misisipiju sta se Jobsu hitro priljubili. Bili sta močni ženski predani družinam, ki se nista bali Jobsa. Eason je uredil, da sta skrbeli samo za Jobsa. “Pri Stevu moraš biti vztrajen,” se spominja Tim Cook. “Eason je skrbel za Jobsa in ga prisilil v stvari, v katere ga drugi niso mogli, v stvari, ki so bile dobre zanj, a včasih tudi morda neprijetne.”

Kljub razvajanju pa je Jobs občasno skoraj znorel. Bil je nejevoljen, ker ni imel nadzora, občasno pa je imel blodnje in napade jeze. Tudi ko je bil komaj zavesten, je bila njegova močna osebnost vidna. Nekoč, ko je bil pod močnim vplivom pomirjeval, mu je pulmolog skušal nadeti masko na obraz. Jobs jo je strgal proč in rekel, da mu njena oblika ni všeč, zato je ne bo nosil. Čeprav je koma} zmogel govoriti, je zahteval, da mu prinesejo pet mask različnih oblik, da bo izbral tisto, ki mu je všeč. Zdravniki so zbegano pogledali Povvellovo. Končno ji gaje uspelo toliko zamotiti, da so mu nadeli masko. Prav tako je sovražil pulzni oksimeter, ki so mu ga dali na prst. Povedal jim je, daje grd in preveč zapleten. Predlagal jim je, kako bi ga morali oblikovati, da bi bil lažji za uporabo. “Bil je zelo dojemljiv za vsako malenkost in predmete v okolici in to gaje izčrpalo,” se spominja Povvellova.

Nekega dne, ko je bil zavesten le občasno, ga je obiskala ženina tesna prijateljica Kathryn Smith. Z Jobsom se ni vedno najbolje ujela, toda Po-wellova je vztrajala, da stopi ob njegovo posteljo. Jobs je z roko nakazal, naj pride bližje in mu poda svinčnik in papir, na katerega je napisal: “Daj mi moj iphone.” Smithova gaje vzela z mizice in mu ga podala. Prijel jo je za roko in ji pokazal poteg za vklop telefona, da se je lahko igrala z meniji.

Jobsov odnos z Liso Brennan-Jobs, njegovo hčerko s Chrisann, je bil skrhan. Diplomirala je na Harvardu, se preselila v New York in redko komunicirala z očetom. Toda v Memphis je priletela dvakrat, za kar ji je bil hvaležen. “To mi je veliko pomenilo,” je dejal kasneje. Žal pa ji tega takrat ni povedal. Veliko ljudi okoli Jobsa je ugotovilo, da je Lisa lahko prav tako naporna kot njen oče, toda Powellova jo je sprejela z odprtimi rokami in se trudila za njen odnos z očetom. Hotela gaje obnoviti.

Ko se je Jobsu stanje izboljšalo, se je vrnil tudi njegov vzkipljiv značaj. Še vedno je bil žolčne narave. “Med okrevanjem seje iz hvaležnega človeka hitro spremenil v tečnobo in ukazovalneža,” se spominja Kat Smith. “Spraševali smo se, ali bo zaradi vsega tega postal prijaznejši, ampak ni.”

Prav tako še je vedno ostal zelo izbirčen glede hrane, kar je zdaj postalo še večja težava kot kadarkoli prej. Jedel je samo sadne napitke, pri tem pa zahteval, da mu pokažejo sedem ali osem napitkov, da bo lahko izbral tistega, ki mu bo všeč. V vsakega je pomočil žlico in z njo malce omočil usta, nato pa izjavil: “Ta ni v redu. Tudi tisti mi ni všeč.” Na končuje posredoval Eason. “Glej, tu ne gre za okus,” mu je pridigal. “Ne imej jih za hrano, ampak za zdravilo.”

Jobsovo razpoloženje seje razcvetelo, ko je lahko znova sprejel obiske iz Appla. Tim Cook gaje redno obiskoval in ga obveščal o razvoju novih izdelkov. “Ob vsakem pogovoru o Appluje kar zasijal,” pravi Cook. “Kot bi prižgal žarnico.” Podjetje mu je ogromno pomenilo in zdelo se je, da živi za to, da se bo vrnil vanj. Poročila so mu vlivala moč. Ko je Cook opisal nov model iphona, je Jobs naslednjo uro razpravljal o imenu - dogovorila sta se za ime iphone 3GS - pa tudi o velikosti in fontu za “GS”, vključno s tem, ali bosta črki veliki (ja) in nagnjeni (ne).

Nekega dne je Riley po službi organiziral nenapovedan izlet v Sun Studio, svetišče iz rdeče opeke, kjer so snemali Elvis, Johnny Cash, B. B. King in drugi številni znani rokerji. Vodič jim je razkazal studio, član mlajšega osebja, kije imel predavanje o njegovi zgodovini, pa je kasneje z Jobsom sedel na zdelani klopi, kjer je nekoč sedel tudi Jerry Lee Lewis. Jobs je bil takrat najbolj vplivna osebnost v glasbeni industriji, toda mladenič ga v tem slabem stanju ni prepoznal. Ob odhodu je Jobs povedal Rileyju: “Ta mladenič je zelo pameten. Morali bi ga najeti za iTunes.” In tako je Riley poklical Eddyja Cueja, ki je uredil fantov let v Kalifornijo na razgovor in ga na koncu zaposlil, da je za iTunes sestavil oddelke za zgodnjo R&B in rok glasbo. Ko je kasneje Riley obiskal prijatelje v Sun Studiu, so mu rekli, da je ta dogodek dokazal njihov slogan, da v Sun Studiu še vedno lahko uresničiš svoje sanje.

Vrnitev

Konec maja 2009 se je Jobs s svojim letalom ter ženo in sestro vrnil iz Memphisa. Na letališču v San Joseju sta jih pričakala Tim Cook in Jony Ive, ki je v letalo vstopil takoj, ko je pristalo. “V njegovih očeh si lahko videl, kako je bil vesel vrnitve,” se spominja Cook. “Bil je ves bojevit in komaj je čakal, da začne.” Povvellova je odprla steklenico gaziranega jabolčnika in nazdravila možu, nakar so se vsi objeli.

Ive je bil čustveno izčrpan. Z letališča jih je odpeljal Jobsu domov, kjer mu je povedal, kako težko je bilo v njegovi odsotnosti voditi podjetje. Potožil je glede govoric, ki so trdile, da Applova inovativnost temelji na Jobsu in da je ne bo več, če se Jobs ne vrne. “To me je zelo prizadelo,” mu je povedal Ive. Počutil seje prizadetega in premalo cenjenega.

Tudi Jobs je bil po vrnitvi v Palo Alto* slabe volje. Moral je sprejeti dejstvo, da morda za podjetje vendarle ni nenadomestljiv. Applove delnice so med njegovo odsotnostjo zelo dobro kotirale. Ko je januarja 2009 odšel, so bile vredne 82 dolarjev, ob njegovi vrnitvi konec maja pa so bile

J

vredne 140 dolarjev. Na enem od sestankov analitikov kmalu po Jobso-vem odhodu v bolniški stalež je Cook odvrgel svoj hladen slog in podal navdihujoč govor o tem, zakaj bo Apple še naprej visoko letel tudi brez Jobsa:

Na svetu smo zato, da ustvarjamo sijajne naprave, in tako bo ostalo. Ves čas smo osredotočeni na inovacije. Verjamemo v preprosto in ne v zapleteno. Verjamemo v to, da moramo posedovati in nadzirati osnovne tehnologije, ki poganjajo naše izdelke, in da nastopamo samo na tistih trgih, kjer lahko veliko prispevamo. Verjamemo v to, da zavrnemo na tisoče projektov, da se lahko posvetimo samo tisti pomembni peščici, ki nam veliko pomeni. Verjamemo v tesno sodelovanje in izmenjave med našimi ekipami, kar nam omogoča razvoj, o katerem lahko drugi le sanjajo. In iskreno povedano, od vsakega oddelka v podjetju pričakujemo zgolj odličnost, hkrati pa premoremo toliko poštenosti do sebe, da priznamo svoje napake in imamo pogum, da jih odpravimo. Mislim, da so te vrednote tako globoko vtisnjene v podjetju, ne glede na zaposlenega in njegovo delo, da bo Apple še naprej zelo uspešen.

Zvenelo je kot nekaj, kar bi rekel Jobs (in tudi je), toda mediji so to kmalu oklicali za “Cookovo doktrino”. Jobsa je to zelo žrlo in globoko užalo-stilo, zlasti zadnji stavek. Ni vedel, ali naj bo ponosen ali prizadet, ker morda drži. Razširile so se govorice, da bo morda odstopil s položaja izvršnega direktorja in postal predsednik odbora. To ga je še bolj motiviralo, da se čimprej postavi na noge, premaga bolečino in se znova odpravi na svoje dolge krepčilne sprehode.

Nekaj dni po vrnitvi je potekala seja odbora in Jobs je s svojim prihodom presenetil vse. Počasi je vstopil in zdržal večino sestanka. Na začetku junija je že imel dnevne sestanke na svojem domu in do konca meseca seje že vrnil na delo.

Se je zdaj, po srečanju s smrtjo, omehčal? Njegovi sodelavci so takoj dobili odgovor. Prvi dan po vrnitvi na delo je svojo najboljšo ekipo presenetil z nizom izbruhov. Ljudi, ki jih ni videl pol leta, je raztrgal na koščke, prav tako nekaj načrtov za oglaševanje, in nahrulil nekaj oseb, ki so po njegovem mišljenju delali zanič. Toda pravi pokazatelj je bila njegova izjava, ki jo je pozno popoldan podal peščici svojih prijateljev. “Med današnjo vrnitvijo sem se počutil odlično,” je dejal. “Ne morem verjeti, kako zelo ustvarjalnega se počutim, in kakšno ekipo imam.” Tim Cook je to mimo sprejel. “Še nikoli nisem doživel, da bi Steve zadržal svoje mnenje ali strast,” je povedal kasneje. “Ampak to je bilo nekaj posebnega.”

Prijatelji so opazili, daje Jobs ohranil svojo bojevitost. Med okrevanjem je kupil Comcastov kabelski paket v HD-ločljivosti in nekega dne je poklical Briana Robertsa, kije vodil to podjetje. “Mislil sem, da bo povedal kaj lepega o njem,” se spominja Roberts. “Namesto tega je rekel, da je zanič.” Toda Andy Hertzfeld je opazil, da je pod vso to grobostjo Jobs postal bolj iskren. “Če si ga prej prosil za uslugo, je storil ravno nasprotno,” pravi Hertzfeld. “V tem je bila sprevrženost njegove narave. Zdaj dejansko skuša pomagati.”

Njegova uradna vrnitev se je zgodila 9. septembra, ko je nastopil na Applovem rednem jesenskem glasbenem dogodku. Bil je deležen skoraj minutnega ploskanja, nato pa je govor začel s precej osebno izpovedjo, daje prejemnik darovalca jeter. “Brez takšne plemenitosti me danes ne bi bilo tu,” je dejal, “zato upam, da bomo vsi tako plemeniti, da bomo postali darovalci organov”. Po trenutku vznesenosti je nadaljeval: “Vrnil sem se v Apple in v tem uživam prav vsak dan,” nato pa je pokazal novo paleto ipod nanov s kamerami, v devetih različnih barvah anodiziranega aluminija.

Do začetka leta 2010, ko si je povrnil večino moči, seje vrgel nazaj na delo in sledilo je njegovo in Applovo najbolj ustvarjalno obdobje. Odkar je sprožil novo strategijo digitalnega centra, je dvakrat zapored zadel v sredino: ipod in iphone. Zdaj bo poskusil še tretjič.

*

-

OSEMINTRIDESETO POGLAVJE

iPAD

Vstop v obdobje po osebnih računalnikih

Praviš, da si želiš revolucijo

Leta 2002 je Jobsu živce zvijal Microsoftov inženir, ki se je ves čas hvalil o programski opremi, ki jo je razvil za tablične računalnike. Uporabnikom je omogočala vnos podatkov preko zaslona s pomočjo pisala. Nekaj izdelovalcev je ponujalo tablične računalnike s to programsko opremo, toda nobeden ni pustil trajnejšega vtisa. Jobs je komaj čakal, da jim pokaže, kako se stvari streže - nobenega pisala! - toda, ko je videl tehnologijo večdotičnosti, ki jo je razvijal Apple, se je odločil, da jo bo najprej uporabil na iphonu.

Medtem je zamisel o tabličnem računalniku brbotala v ekipi, zadolženi za macintoshevo strojno opremo. “Izdelave tablice ne načrtujemo,” je Jobs povedal v intervjuju z Waltom Mossbergom maja 2003. “Izkazalo se je, da ljudje hočejo tipkovnice. Tablice so zanimive le bogatim, ki že imajo računalnike in druge naprave.” Podobno kot njegova izjava o “hormonskem neravnovesju”, je bila tudi ta zavajajoča; na letnem dopustovanju Vrhunskih 100 je bila tablica ena od prihodnjih projektov. “Idejo smo pokazali na številnih takšnih letovanjih, kajti Steve ni nikoli izgubil želje, da bi ustvarili tablico,” se spominja Phil Schiller.

Projekt tablice je vzletel leta 2007, ko se je Jobs poigraval z idejo o nizkocenovnem mini prenosniku. Nekega ponedeljka je na skupinski izmenjavi idej Ive vprašal, zakaj bi morali zaslonu dodati tipkovnico, saj je vendar draga in nerodna. Predlagal je, da bi jo dali na zaslon, kjer bi jo uporabljali večdotično. Jobs se je strinjal, zato so svoje sile usmerili v obuditev projekta tabličnega računalnika namesto v izdelavo mini prenosnika.

Projekt sta začela Jobs in Ive z razmišljanjem o velikosti zaslona. Dala sta izdelati 20 modelov - vse z zaobljenimi koti, seveda - z različnimi velikostmi zaslona in razmerji prikaza. Ive jih je položil na mizo v oblikovalskem studiu in popoldan sta z njih dvignila žametno blago, ki jih je pokrivalo, ter se začela igrati z njimi. “Tako sva določila velikost zaslona,” je povedal Ive.

Seveda je Jobs hotel čim bolj preprosto napravo, zato je bilo treba ugotoviti, kaj je njeno bistvo. Odgovor: zaslon. Zato je bilo med razvojem vse podrejeno zaslonu. “Kako se izogniti kupu funkcij in gumbov, ki bi pozornost preusmerili z zaslona?” se je spraševal Ive. Jobs se je pri vsakem koraku trudil za odstranitev gumbov in čim večjo preprostost.

Na neki točki je Jobs pogledal prototip in dojel, da ni zadovoljen z njim. Ni deloval dovolj sproščeno in prijazno, da bi ga lahko spontano vzel v roke ali brez skrbi odložil. Ive je ob tem lahko jasneje orisal problem. Uporabnik mora ob njem začutiti, da ga lahko brez pomisleka zgrabi z eno roko. Dno roba mora biti malce zaobljeno, da lahko brez težav zgrabiš, namesto da bi ga previdno dvignil. To je pomenilo, da mora razvojna ekipa potrebne vtičnice in gumbe spraviti v tako majhen okvir, da bo nevidno izginil pod robom.

Če ste spremljali vloge za patente, ste opa-

lULPMnt Mr Ml MM MM444    UDNUMI

.—.    zili eno s številko D504889, ki jo je Apple

vložil marca 2004 in patent 14 mesecev ka-sneje tudi dobil. Med izumitelji sta našteta ' ^    Jobs in Ive. V vlogi so skice pravokotne elek-

^ l\^    tronske tablice z zaobljenimi robovi, ki je vi-

|    deti prav takšna, kakršen je na koncu bil ipad,

vključno z osebo, ki jo lahkotno drži z levo j TTrj    roko, medtem ko se z desnim kazalcem dotika

\ j /f\    zaslona.

_ Ker so macintoshi zdaj uporabljali Intelove procesorje, je Jobs sprva načrtoval, da bo v ipadu uporabil nizkonapetostni procesor Atom, ki ga je Intel ravnokar razvijal. Paul Otellini, izvršni direktor Intela, si je zelo prizadeval, da bi ga razvili skupaj, in Jobs seje nagibal k temu, da bi privolil. Saj njegovo podjetje vendar izdeluje najhitrejše procesorje na svetu. Toda Intel je bil navajen izdelovati procesorje za naprave, ki si jih priklopil na vtičnico na zidu, ne pa procesorjev, ki so morali varčevati z energijo iz baterije. Zato si je Tony Fadell nekaj časa močno prizadeval za sistem, ki bi temeljil na arhitekturi ARM, ki je bila preprostejša in varčnejša z energijo. Apple je že prej sodeloval z ARM, saj so bili njihovi procesorji v prvotnih iphonih. Fadell je zbral podporo drugih inženirjev in dokazal, da se je možno soočiti z Jobsom in ga pregovoriti. “Ne, ne, ne!” seje na enem od sestankov drl Fadell, ko je Jobs vztrajal, da je bolje zaupati Intelu, da bo razvil dober prenosni procesor. Fadell je na mizo odložil svojo Applovo značko in zagrozil, da bo dal odpoved.

Jobs je končno klonil. “Prav,” je rekel, “ne bom se bodel s svojimi najboljšimi fanti.” Nato pa je šel v drugo skrajnost. Apple je pridobil licenco za arhitekturo ARM, hkrati pa je kupil 150-glavo podjetje za razvoj mikroprocesorjev v Palo Altu z imenom P. A. Semi, kateremu je nato naročil izdelavo posebnega sistema na čipu z imenom A4, ki bo temeljil na arhitekturi ARM, izdeloval pa ga bo Samsung v Južni Koreji. Jobs je to opisal takole:

Kar se tiče visoke zmogljivosti, je Intel najboljši. Izdelal je najhitrejši procesor, če vam je vseeno glede porabe energije in cene. Toda izdelal je samo procesor na enem čipu, ki zato zahteva veliko dodatnih delov. Naš čip A4 vsebuje procesor, grafiko, mobilni operacijski sistem in upravljanje s pomnilnikom. Hoteli smo pomagati Intelu, toda Intel ne prisluhne pogosto. Leta in leta smo jim govorili, daje njihova grafika zanič. Vsako četrtletje imamo jaz in trije moji najboljši fantje sestanek s Paulom Otellinijem. Sprva smo čudovito sodelovali. Želeli so velik skupen projekt, v katerem bi izdelovali procesorje za prihodnje iphone. Imeli smo dva pomembna razloga, da v to nismo privolili. Prvi je bil to, da so zelo počasni. Podobni so tankerju, ki se počasi obrača, mi pa vse delamo hitro. Drugi razlog je bil to, da jim nismo hoteli pokazati vsega, kar bi lahko potem prodali našim tekmecem.

Otellini pravi, da bi bili Intelovi procesorji prava izbira za ipade. Pravi, daje težava bila v tem, da se Apple in Intel nista mogla dogovoriti o ceni. Prav tako se niso mogli zediniti, kdo si bo lastil patent za procesor. To je še en primer Jobsove želje, pravzaprav močne notranje potrebe, da nadzira vse plati izdelka, od silicija do končnega izdelka.

Predstavitev, januar 2010

Razburjenje, daje Jobs dovolj pri močeh za predstavitev izdelka, je zbledelo v primerjavi z norišnico, ki je nastala okoli predstavitve ipada 27. januarja 2010 v San Franciscu. Economist je Jobsa na naslovnici prikazal v halji, s svetniškim sijem, v rokah pa je držal nekaj, kar so poimenovali “Jezusova plošča”. The Wall Street Journal je udaril na podobno noto: “Ko je bilo nazadnje toliko razburjenja zaradi kakšne plošče, so bile na njej zapisane zapovedi.”

Da bi poudaril ta zgodovinski dogodek, je Jobs povabil številne sodelavce iz Applovega zgodnjega obdobja. Še več, James Eason, ki mu je leto prej presadil jetra, in Jeffrey Norton, ki mu je leta 2004 operiral trebušno slinavko, sta sedela med občinstvom skupaj z njegovo ženo, sinom in Mono Simpson.

Jobs je novo napravo kot vedno mojstrsko umestil v kontekst, kot je to storil z iphonom pred tremi leti. Tokrat je na platnu prikazal iphone in prenosnik ter med njiju postavil vprašaj. “Vprašanje je, ali je med njima še dovolj prostora za nekaj?” je vprašal. To “nekaj” bi moralo biti dobro za deskanje po spletu, uporabo e-pošte, fotografije, video, glasbo, igre in e-knjige. Skozi sliko prenosnika je zabodel nož. “Prenosniki v ničemer niso boljši!” je dejal. Povabljenci in zaposleni so glasno vzklikali. “Ampak mi imamo nekaj, kar je. Pravimo mu ipad.”

Da bi poudaril preprosto uporabo ipada, se je Jobs odmajal do udobnega naslonjača in kavne mizice (njegovemu okusu primemo je bil to naslanjač Le Corbusierja in mizica Eera Saarinena) in vzel v roke ipad. “Veliko bolj intimen je,” seje navdušil. Nato je obiskal spletno stran New York Timesa, poslal elektronsko pošto Scottu Forstallu in Philu Schillerju (“Vau, dejansko predstavljamo ipad”), si ogledal album s fotografijami, uporabil koledar, na Google Maps poiskal in povečal Eifflov stolp, si ogledal nekaj posnetkov (iz Zvezdnih stez in Pixarjeve risanke V višave), pokazal polico ibook in predvajal pesem (“Like a Rolling Stone” Boba Dylana, ki jo je predvajal tudi na predstavitvi iphona). “Mar ni to fantastično?” je vprašal.

Z zadnjim diapozitivom je Jobs poudaril tisto plat življenja, ki jo je ipad poosebljal: znak za križišče Ulice tehnologije z Ulico humanistike. “Apple lahko ustvarja izdelke, kot je ipad zato, ker si od nekdaj prizadevamo biti na stičišču tehnologije in humanističnih ved,” je zaključil. Ipad je bil digitalna različica WhoIe Earth Cataloga, torej mesta, kjer se srečata ustvarjalnost in vsakdanji pripomočki.

Prvič se je zgodilo, da prvotni odziv ni bilo zborovsko petje Aleluje. Ipad še ni bil na voljo (v prodajo je prišel šele aprila), zato je bilo občinstvo po Jobsovi predstavitvi zbegano. Je to iphone na steroidih? “Takšnega razočaranja nisem doživel vse od takrat, ko se je Snooki spečala z The Situation[2],” je zapisal Daniel Lyons iz Newsweeka (kije na spletu parodiral Jobsa z blogom Lažni Steve Jobs). Gizmodo je objavil članek z naslovom “Osem bednih stvari na ipadu” (nima večopravilnosti, kamere, Fla-sha ...). Blogosfera se je z ostrimi komentarji norčevala celo iz imena in pri tem omenjala izdelke za žensko higieno in vložke. Oznaka #iTampon je bila tistega dne tretja najpogostejša na Tvvitterju.

Seveda je ipad zavrnil tudi Bill Gates. “Še vedno mislim, da bo nekakšna mešanica glasu, pisala in prave tipkovnice - z drugimi besedami, notesnik - prevladujoč trend,” je povedal Brentu Schlenderju. “Tokrat nisem bil vznesen kot ob iphonu, ko sem si rekel: ‘Mojbog, Microsoft seje premalo potrudil.’ To je sicer prijeten bralnik, toda na ipadu ni ničesar, ob čemer bi rekel: ‘Joj, škoda, da tega ni ustvaril Microsoft.”’ Še naprej je trdil, da bo Microsoftov pristop z uporabo pisala prevladal. “Že dolga leta napovedujem prevlado tablic s pisalom,” je povedal. “Izkazalo se bo, da imam prav, ali pa naj takoj umrem.”

Noč po predstavitvi je bil Jobs jezen in depresiven. Ko smo se zbrali v kuhinji na večerji, je hodil okoli mize, bral e-pošto in deskal po spletu z iphonom.

V zadnjih 24 urah sem prejel okoli 800 sporočil. Večina so bile pritožbe. Nima USB-vtičnice! Nima tega, nima tistega. Nekateri so celo pisali: “Je-bemti, kako si drzneš?” Običajno ne odgovarjam, toda tokrat sem odpisal: “Tvoji starši bi bili ob tem zelo ponosni nate.” Nekaterim ni všeč ime ipad in tako naprej. Slabe volje sem. Takšen odziv ti da malo misliti.

Kljub temu je tistega dne dobil eno čestitko, poklical ga je šef osebja predsednika Obame, Rahm Emanuel. Toda ob večerji je omenil, da ga predsednik ni več poklical, odkar je prevzel to funkcijo.

Javno bičanje seje poleglo, ko je ipad aprila prišel v prodajo in so ga ljudje lahko preizkusili. Tako Time kot Newsweek sta ga dala na naslovnico. “O Applovih izdelkih je težko pisati, ker se okoli njih naplete preveč pompa,” je v reviji Time zapisal Lev Grossman. “Drugi razlog, zakaj je o njih težko pisati, je to, daje včasih ves ta pomp upravičen.” Njegov glavni zadržek, in to tehten, je bil to, da “je sicer ljubka napravica za prebiranje vsebin, sicer pa nima kakršnegakoli presežka, ki bi utemeljeval njegov nastanek”. Računalniki, zlasti macintoshi, so postali orodje, s katerim so ljudje ustvarjali glasbo, posnetke, spletne strani in bloge, ki sojih nato dali na ogled vsemu svetu. “Ipad je bistvo premaknil z. ustvarjanja na zgolj prejemanje in upravljanje vsebin. Naprava te onemogoči in spremeni nazaj v pasivnega potrošnika izdelkov drugih ljudi.” To kritiko si je Jobs vzel k srcu. Odločil seje, da bo naslednja različica ipada uporabniku omogočala več ustvarjanja.

Newsweek je na naslovnico zapisal: “Kaj je tako krasnega na ipadu? Vse.” Daniel Lyons, ki ga je na predstavitvi ošvrknil s komentarjem o Snooki, je spremenil mnenje. “Ob Jobsovi predstavitvi delovanja sem najprej pomislil, da to ni nič takšnega,” je zapisal. “To je pač večja različica ipod toucha, kajne? Nato pa sem dobil ipad v uporabo in takrat meje spreletelo: Hočem ga.” Lyons je, tako kot drugi, ugotovil, daje to Jobsov osebni projekt in da zato predstavlja vse njegove vrednote. “On ima osupljivo sposobnost, da ustvari naprave, za katere nismo vedeli, da jih potrebujemo, nato pa nenadoma ne moremo več živeti brez njih,” je zapisal. “Zaprt sistem je morda edini način za takšno tehnološko zen doživetje, zaradi katerih je Apple zaslovel.”

Večina razprav o ipadu se je osredotočila na to, ali je zaprt sistem sijajna ali grozna domislica. Google je začel prevzemati podobno vlogo kot Microsoft v 80. letih. Ponujati je začel mobilno platformo Android, ki je bila odprta in sojo lahko uporabili vsi izdelovalci strojne opreme. Revija Fortune je objavila razpravo o tem. “Ni opravičila za zaprt sistem,” je zapisal Michael Copeland. Toda njegov kolega Jon Fortt je takšno stališče zavrnil. “Zaprti sistemi imajo slab sloves, toda delujejo čudovito in v uporabnikovo korist. V tehnologiji tega ni nihče dokazal bolje kot Steve Jobs. S povezavo strojne in programske opreme ter storitvami, ki jih strogo nadzoruje, je Apple ves čas korak pred tekmeci in na trg daje izpiljene izdelke.” Strinjali so se, da je ipad največja preizkušnja te trditve vse od prvega macintosha naprej. “Apple je svoj sloves obsedenca z nadzorom dvignil na povsem novo raven s čipom A4, ki poganja napravo,” je zapisal Fortt. “Cupertino ima zdaj absoluten nadzor nad silicijem, napravo, operacijskim sistemom, App Štorom in plačilnim sistemom.”

Jobs je Applovo trgovino v Palo Altu obiskal nekaj pred poldnevom 5. aprila, ko je ipad prišel v prodajo. Daniel Kottke - njegova zadeta sorodna duša z Reeda in začetkov Appla, ki ni več gojil zamere, ker kot soustanovitelj ni dobil paketa delnic - seje potrudil, daje prišel tja. “Minilo je 15 let in hotel sem ga znova videti,” se spominja Kottke. “Prijel sem ga za rokav in mu povedal, da bom ipad uporabljal za svoja besedila pesmi. Bilje zelo dobre volje in po vseh teh letih sva prijetno pokramljala.” Powellova in njun najmlajši otrok, hči Eve, sta ju opazovala iz kota trgovine.

Wozniak, ki je nekoč zagovarjal čim bolj odprto strojno in programsko opremo, je še vedno spreminjal mnenje. Pogosto je z drugimi navdušenci preživel noč v vrsti pred trgovino. Tokrat je bil na segveju v trgovskem središču v San Joseju. Novinar gaje vprašal o zaprtih Applovih sistemih. “Apple te najprej zvabi v svoj peskovnik, nato pa te zadrži tam, toda to ima svoje prednosti,” je odgovoril. “Rad imam odprte sisteme, ampak jaz sem pač heker. Toda večina ljudi ljubi preproste stvari. Stevova genialnost je v tem, da zna poenostavljati, kar pa včasih zahteva popoln nadzor nad vsem.”

Vprašanje “Kaj imaš na ipadu?” je nadomestilo vprašanje “Kaj imaš na ipodu?” V tej igri je sodelovalo tudi osebje predsednika Obame, ki je ipad hitro sprejelo kot svoj modni dodatek. Gospodarski svetovalec Larry Summers je imel Bloombergovo aplikacijo za finančne informacije, igro Scrabble in zbirko esejev The Federalist Papers. Vodja osebja, Rahm Emanuel, je imel ogromno časopisov, svetovalec za komunikacije, Bill Burton, je imel revijo Vanity Fair in celotno sezono TV-serije Skrivnostni otok, politični direktor David Axelrod pa prvo ligo bejzbola in državni radio.

Jobsa je ganila zgodba, ki jo je posredoval tudi meni. Michael Noer jo je zapisal na Forbes.com. Noer je med obiskom mlekarske farme na podeželju severno od Bogote v Kolumbiji na ipadu bral znanstvenofantastični roman, ko mu je pristopil šestletnik, ki je čistil hleve. Radovedni Noer mu je dal ipad. Fant, ki v življenju še ni videl računalnika, ga je povsem brez navodil začel intuitivno uporabljati. S prsti je drsal po zaslonu, zaganjal aplikacije in igral fliper. “Steve Jobs je ustvaril mogočen računalnik, ki ga lahko nepismeni šestletniki uporabljajo brez navodil,” je zapisal Noer. “Če to ni čarobno, potem ne vem, kaj je.”

Apple je manj kot v mesecu dni prodal milijon ipadov. Iphone je za to potreboval enkrat več časa. Do marca 2011, devet mesecev po splavitvi, je bilo prodanih 15 milijonov. Po nekaterih ocenah je postal najbolje prodajani potrošniški izdelek vseh časov.

Oglaševanje

Jobs ni bil zadovoljen s prvotnimi oglasi za ipad. Kot vedno, se je tudi tokrat vrgel v oglaševanje in sodeloval z Jamesom Vincentom in Dunca-nom Milnerjem iz oglaševalske agencije (zdaj TBWA/Media Arts Lab), svetoval pa je Lee Clow, kije bil žena pol upokojen. Prva reklama je bila ganljiv prizor fanta v spranih kavbojkah in zgornjem delu trenirke, ki v naslanjaču prebira e-pošto, gleda fotografije, bere New York Times, knjige in gleda posnetke na ipadu v svojem naročju. Besed ni bilo, le v ozadju se je vrtela pesem “There Goes My Love” skupine Blue Van. “Ko jo je odobril, se je Steve odločil, da mu gre na živce,” se spominja Vincent. “Menil je, daje videti kot reklama za trgovino s pohištvom.” Jobs je kasneje povedal:

Ni bilo težko razložiti, kaj je ipod - na tisoče pesmi v vašem žepu - zato smo hitro prišli do slavnih reklam z obrisi teles. Veliko težje je bilo pojasniti, kaj je ipad. Nismo hoteli prikazati računalnika, hkrati pa ga nismo hoteli prikazati kot srčkan TV-aparat. Prve reklame so pokazale, da nismo vedeli, kaj počnemo. Bile so videti kot reklame za kašmir in koruzne ocvrtke.

James Vincent je mesece delal brez odmora. Ko je ipad končno prišel v prodajo in so se reklame začele vrteti, je z družino odšel na glasbeni festival v Palm Springs, kjer so nastopile njegove priljubljene skupine, tudi Muse, Faith No More in Devo. Kmalu po prihodu ga je poklical Jobs. “Tvoje reklame so zanič,” je rekel. “Ipad bo spremenil svet, zato potrebujemo nekaj velikega, ti pa si mi dal kup dreka.”

“Ja kaj pa bi rad?” je Vincent takoj zasikal nazaj. “Nisi znal povedati, kaj bi rad.”

“Ne vem,” je rekel Jobs. “Daj mi nekaj drugačnega. Vse kar si pokazal, ni niti približno to, kar iščem.”

Vincent je ugovarjal in Jobs je popenil. “Nenadoma je začel kričati name,” se spominja Vincent. Tudi Vincent je bil precej vzkipljiv in grmela sta vedno glasneje.

Ko je Vincent zakričal “Povej, kaj bi rad!” je Jobs vrnil salvo, “pokaži mi več, pa bom vedel, ko bom to zagledal.”

“Aja, super, to bodo moja navodila ustvarjalcem: Vedel bo, ko bo to zagledal.”

Vincent je tako popenil, daje s pestjo udaril v zid hiše, ki jo je najel, in vanj naredil veliko luknjo. Ko je končno šel k družini, ki je sedela ob bazenu, so ga živčno pogledali. “Si v redu?” je končno izdavila žena.

Vincent in njegova ekipa so potrebovali dva tedna, da so razvili kup novih predlogov za oglase. Hotel jih je predstaviti pri Jobsu doma, ne pa v pisarni, upajoč, da bo vzdušje zato bolj sproščeno. Z Milnerjem sta predstavila 12 novih pristopov in skice položila na kavno mizico. En pristop je bil ganljiv in navdihujoč. Drugi je poskusil s humorjem, kjer je igralec Michael Cera hodil po hiši in smešno komentiral različne načine uporabe ipada. V tretjem so ipad uporabljali zvezdniki, v četrtem je z bele podlage skakal v ospredje, ali se pojavil v humorni zgodbici ali pa je šlo za običajen neposredni prikaz izdelka.

Po ogledu in daljšem tuhtanju je Jobs dojel, kaj hoče. Ne humorja, zvezdnikov ali prikaza izdelka. “Reklama mora podati izjavo,” je dejal. “To mora biti manifest. To je ogromna stvar.” Napovedal je, da bo ipad spremenil svet, zato je hotel oglase, ki bi to potrdili. Druga podjetja bodo

v letu dni izdelala enake tablice, zato hoče, da si ljudje zapomnijo, da je bil ipad prva prava stvar. “Potrebujemo oglase, ki bodo izstopali in povedali, kaj smo dosegli.”

Nenadoma je vstal. Bil je videti šibak, a nasmejan. “Na masažo moram,” je rekel. “Loti se dela.”

Tako so Vincent, Milner in pisec oglasnih besedil, Eric Grunbaum, začeli ustvarjati nekaj, kar so poimenovali Manifest. Reklama bi bila hitra, s kričečimi slikami in divjim ritmom, in sporočala bi, da je ipad revolucionaren. Za glasbeno podlago so izbrali udaren refren Karen O iz pesmi “Gold Lion” skupine Yeah Yeah Yeahs. Medtem ko je ipad počel razne neverjetne zadeve, je močan glas govoril: “Ipad je tanek, ipad je čudovit ...je noro močan. Je magičen ... Je video, fotografije. Več knjig, kot jih v življenju lahko preberete. Že zdaj je revolucionaren, pa je šele na začetku svoje poti.”

Ko so se reklame Manifesta odvrtele, je skupina znova poskusila z nečim nežnejšim, s prikazi vsakodnevnega življenja, ki jih je.posnela mlada filmarka Jessica Sanders. Jobsu so bili všeč - nekaj časa. Nato jih je zasovražil zaradi enakega razloga kot prve reklame v slogu trgovine za pohištvo. “Prekleto,” je kričal, “videti so kot reklame za Viso, tipične za oglaševalske agencije.”

Zahteval je reklame, ki bi bile drugačne in izvirne, toda na koncu je dojel, da noče preveč odstopati od Applovega sloga. Ta slog je zanj imel značilne dobre lastnosti: preprostost, poučnost in jasnost. “Poskusili smo s pristopom o življenjskem slogu in zdelo seje, da seje Steve ogrel zanj, nenadoma pa je rekel: ‘To mi ni všeč, to ni Apple,’” se spominja Lee Clow. “Rekel je, naj se vrnemo k Applovemu slogu. To je zelo preprost in iskren slog.” In tako so se vrnili k belemu ozadju ter bližnjim posnetkom tega, kar “Ipad je ...” in česa je sposoben.

Aplikacije

Reklame za ipad niso govorile o napravi, ampak o tem, kaj lahko počnete z njo. Uspešna seveda ni bila le zaradi svoje lepote, temveč predvsem zaradi aplikacij, s katerimi si lahko užival v različnih vrstah zabave. Bilo je na tisoče - in kmalu na sto tisoče - aplikacij, ki si jih lahko naložil brezplačno ali za nekaj dolarjev. Z gibom prsta si lahko metal jezne ptice, spremljal svoje delnice, gledal filme, bral knjige in revije, spremljal novice, igral igre in zapravil veličastne količine časa. Celovita združitev strojne opreme, programov in trgovine je zopet vse poenostavila. Toda zaradi aplikacij je platforma morala biti na nadzorovan način odprta za zunanje razvijalce, ki so hoteli zanjo pisati programe in ustvarjati vsebine. Odprta kot strogo nadzorovan vhod v trezor.

Fenomen aplikacij seje začel z iphonom. Ko je v začetku leta 2007 izšel, zanj nisi mogel kupiti aplikacij zunanjih razvijalcev in Jobs jih sprva ni hotel spustiti blizu. Ni želel, da bi neznanci ustvarjali aplikacije za iphone, ki bi ga pokvarile, okužile z virusi ali kako drugače porušile njegovo celovitost.

Član odbora Art Levinson je bil med tistimi, ki so se zavzemali za sprostitev iphonovih aplikacij. “Stokrat sem ga poklical in mu skušal dopovedati, kakšen potencial se skriva v aplikacijah,” se spominja. Če jih Apple ne bi dovolil ali celo spodbujal, jih bo pa kakšen drug izdelovalec pametnih telefonov in s tem pridobil prednost. Applov vodja oglaševanja se je strinjal. “Nisem si mogel predstavljati, da bi ustvarili nekaj tako mogočnega, kot je iphone, potem pa razvijalcem ne bi dovolili, da bi zanj razvili veliko aplikacij,” se spominja. “Vedel sem, da bi našim strankam bile všeč.” Izven Appla je vlagatelj tveganega kapitala, John Doerr, trdil, da bi odprtost do aplikacij ustvarila ogromno novih podjetnikov, ki bi ponujali nove storitve.

Jobs je sprva utišal to razpravo, delno zato, ker je menil, da se njegova ekipa ne more spopasti z vsemi težavami, ki bi jih povzročili zunanji razvijalci aplikacij. Hotel je nadzor. “Zato ni hotel govoriti o tem,” je dejal Schiller. Toda takoj po splavitvi iphona je bil pripravljen poslušati razpravo. “Vsakič ko smo načeli to temo, seje zdelo, daje Steve vedno bolj naklonjen tej ideji,” je dejal Levinson. O tem so neobremenjeno klepetali na štirih sestankih odbora.

Jobsu se je kmalu posvetilo, da lahko dobi najboljše iz obeh svetov. Zunanjim razvijalcem bi dovolil ustvarjanje aplikacij, toda morale bi se podrejati strogim Applovim standardom, Apple bi jih prav tako preizkusil in odobril, na voljo pa bi bile samo v iTunes Štoru. Na ta način bi pridobil vso prednost, ki jo prinašajo tisoči programerjev, hkrati pa bi obdržal dovolj nadzora nad njimi, da bi ohranil celovitost iphona in njegovo preprosto uporabo. “To je bila čarobna rešitev, ki je sladko zabrenkala na prave strune,” je dejal Levinson. “Dala nam je vse prednosti odprtega sistema, hkrati pa smo nad njim obdržali ves nadzor.”

App Store za iphone seje odprl julija 2008, devet mesecev kasneje pa je bila v njem opravljena že milijarda nakupov. Do aprila 2010, ko se je začel prodajati ipad, je za iphone obstajalo že 185.000 aplikacij. Večino si lahko uporabil tudi na ipadu, čeprav pri tem niso izkoristile večjega zaslona. Toda v manj kot petih mesecih so razvijalci napisali 25.000 novih aplikacij, ki so bile prilagojene posebej ipadu. Do julija 2011 je za obe napravi obstajalo 500.000 aplikacij, število njihovih prenosov pa je bilo večje od 15 milijard.

App Store je čez noč ustvaril novo panogo. V študentskih domovih, garažah in velikih medijskih firmah so podjetni programerji pisali nove aplikacije. Podjetje Johna Doerrja za naložbe s tveganim kapitalom je ustvarilo 200-milijonski sklad iFund, ki je finančno podprl najboljše ideje za aplikacije. Revije in časopisi, ki so svoje vsebine že ponujali brezplačno na spletu, so aplikacije videli kot zadnjo možnost, da še ukrotijo duh negotovega spletnega poslovnega modela. Inovativni založniki so ustvarili nove revije, knjige in učne materiale samo za ipad. Recimo, ugledna založba Callaway, ki je izdala vse od Madonninega Seksa do otroške knjige Pajkolinina čajanka, seje odločila “zažgati mostove” in prenehati s klasičnim založništvom ter se osredotočiti le na prodajo elektronskih knjig v obliki interaktivnih aplikacij. Do junija 2011 je Apple razvijalcem aplikacij izplačal 2,5 milijarde dolarjev.

Ipad in druge naprave z aplikacijami so napovedale temeljit premik v digitalnem svetu. V 80. letih je internet pomenil telefonski klicni dostop do ponudnika, kot so AOL, CompuServe ali Prodigy, ki so zaračunali dostop do ograjenega in skrbno obdelanega vrtička polnega vsebin, z izhodi, skozi katere so se bolj pogumni podali raziskovat neomejen internet.

Druga faza je nastopila v zgodnjih devetdesetih letih s pojavom brskalnikov, ki so vsakomur omogočili svobodno deskanje po internetu s pomočjo spletnih hiperpovezav, ki so povezale na milijarde spletnih strani. Nastali so spletni iskalniki, da so ljudje lažje našli, kar so iskali. Nastanek ipada je naznanil nov model. Aplikacije so bile podobne nekdanjim ograjenim vrtovom. Njihovi avtorji so lahko zaračunali in ponujali več storitev strankam, ki so si njihovo aplikacijo naložili. Toda vzpon aplikacij je prav tako pomenil, da je bilo treba pozabiti na odprtost in povezanost spleta. Aplikacije niso bile tako povezane in težje jih je bilo najti. Ker je ipad dovoljeval uporabo tako spleta kot aplikacij, ni bil tekmec spletnemu modelu, je pa ponudil alternativo, tako potrošnikom kot ustvarjalcem vsebin.

Založništvo in časopisje

Jobs je z ipodom spremenil glasbeno industrijo. Z ipadom in njegovim App Štorom je začel spreminjati vse medije, od založništva in časopisov do televizije in filmov.

Knjige so bile očitna tarča, saj je Amazon s Kindlom dokazal, da obstaja tržišče za elektronske knjige. Zato je Apple postavil iBooks Store, ki je elektronske knjige prodajal na enak način, kot je iTunes Store prodajal pesmi. Toda kljub temu je obstajala manjša razlika v poslovnem modelu. Za iTunes je Jobs vztrajal, da se vse pesmi prodajajo po enaki, nizki ceni 99 centov. Amazonov Jeff Bezos je poskušal s podobnim pristopom in pri tem vztrajal, da se e-knjige prodajajo za največ 9,99 dolarja. Nato je vstopil Jobs in založnikom ponudil nekaj, česar glasbenim založnikom ni. Za svoje knjige v iBooks Štoru lahko sami postavljajo cene, Applov delež pa bo znašal 30 %. To je sprva pomenilo, da bodo cene višje kot pri Amazonu. Zakaj bi torej ljudje Applu plačevali več? “To se ne bo zgodilo,” je odgovoril Jobs, ko ga je Walt Mossberg na predstavitvi ipada vprašal natanko to. “Cena bo enaka.” Imel je prav.

Dan po splavitvi ipada mi je Jobs podal svoje mnenje o e-knjigah:

Amazon je zamočil. Za nekatere knjige je plačal veleprodajno ceno, nato

pa jih je začel prodajati pod ceno za 9,99 dolarjev. Založniki tega niso ma-

rali - menili so, da zaradi tega ne bodo mogli več prodajati knjig s trdimi platnicami po 28 dolarjev. Torej so nekateri založniki prenehali prodajati knjige Amazonu, še preden je na trg prišel Apple. Zato smo založnikom rekli: ‘Šli se bomo posredništvo, kjer vi postavite ceno, mi poberemo 30 % in, ja, kupec bo plačal več, ampak saj to itak hočete.’ Toda pri tem smo želeli tudi jamstvo, da lahko, v primeru če bo kdorkoli drug e-knjige prodajal ceneje, znižamo ceno knjig. Zato so založniki odšli k Amazonu in rekli: ‘Prešli boste na posredniški model, sicer vam ne damo knjig.’

Jobs je priznal, daje hotel oboje, glasbo in knjige. Glasbenim založnikom ni hotel ponuditi posredniškega modela, knjižnim založnikom pa je dovolil, da so sami postavili cene. Zakaj? Ker mu pri glasbi tega ni bilo treba, pri knjigah pa. “Na področju knjig nismo bili prvi,” je dejal. “Trg je že obstajal, zato je bilo za nas najbolje, da naredimo preobrat in uporabimo posredniški model. Uspelo nam je.”

Takoj po predstavitvi ipada je Jobs februarja 2010 odšel v New York na sestanek z direktorji časopisnih podjetij. V dveh dneh seje srečal Rupertom Murdochom, njegovim sinom Jamesom, upravniki Wall Street Jour-nala, Arthurjem Sulzbergerjem ml., najvišjimi direktorji New York Timesa,, revije Time, Fortune in drugih revij podjetja Time Inc. “Rad bi pomagal kakovostnemu novinarstvu,” je kasneje dejal. “Za novice se ne moremo več zanašati na blogerje. Zdaj bolj kot kadarkoli potrebujemo pravo poročanje in uredniški nadzor. Zato bi rad poiskal način, da bi ljudje ustvarjali digitalne vsebine tako, da bi dejansko tudi kaj zaslužili.” Ker je ljudi prepričal, da so za glasbo začeli plačevati, je upal, da bi lahko nekaj podobnega storil tudi za časopise.

Toda založniki so bili skeptični do njegovega predloga. Pomenil je, da bodo morali 30 % prihodkov dati Applu, ampak to ni bila največja težava. Založniki so se najbolj bali tega, da bodo pod njegovim sistemom izgubili neposredno vez s svojimi naročniki. Ne bodo več mogli pridobiti njihovih elektronskih naslovov in številk kreditnih kartic, da bi jim lahko zaračunali, ne bodo mogli komunicirati z njimi in jim oglaševati novih izdelkov. Namesto tega bi si stranke prisvojil Apple, jim zaračunal in podatke o njih shranil v svoje podatkovne baze. In zaradi svoje stroge politike Apple teh podatkov ne bil delil z drugimi, razen če bi stranka to nedvoumno dovolila.

Jobs si je še posebej želel doseči dogovor z New York Timesom, za katerega je menil, daje sijajen časopis, ki pa mu grozi zaton, ker ni znal poiskati načina, kako uspešno zaračunati digitalne vsebine. “Eden od mojih letošnjih osebnih projektov je pomagati - pa če hoče ali ne - Timesu,” mi je povedal zgodaj leta 2010. “Za našo državo je zelo pomembno, da najdejo pravi način.”

Med obiskom New Yorka je šel na večerjo s 50 najvišjimi uslužbenci Timesa v zasebno kletno jedilnico v azijski restavraciji Pranna. (Naročil je napitek iz manga in veganske testenine brez preliva, čeprav nič od tega ni bilo na jedilniku.) Tam jim je pokazal ipad in pojasnil, kako pomembno je najti dovolj skromno ceno za digitalne vsebine, da bi jo potrošniki sprejeli. Narisal je graf morebitnih cen in količine. Koliko bralcev bi imel Times, če bi bil brezplačen? Na to skrajnost so že vedeli odgovor, saj so časnik brezplačno ponujali na spletni strani, kije privabljala 20 milijonov rednih obiskovalcev. Kaj pa, če bi bil zelo drag? Tudi te podatke so že imeli, milijon naročnikom so zaračunali 300 dolarjev letne naročnine. “Torej morate poiskati srednjo pot, to je deset milijonov spletnih naročnikov,” jim je povedal. “To pomeni, da morajo biti naročnine za digitalno različico zelo poceni in preproste, en klik in največ pet dolarjev mesečno.”

Ko je eden ob glavnih pri Timesu vztrajal, da časnik za svoje naročnike potrebuje njihove elektronske naslove in številke kreditnih kartic, tudi v primeru, če se na časnik naročijo preko App Štora, je Jobs dejal, da Apple teh podatkov ne bo delil. To je moža razjezilo. Rekel je, da je za Times nepredstavljivo, da ne bi imel podatkov o svojih naročnikih. “No, lahko jim rečete zanje, ampak če vam jih ne bodo prostovoljno odstopili, ne krivite mene,” je dejal Jobs. “Če vam to ni všeč, vam ni treba poslovati z nami. Nisem vas jaz spravil v to zagato. Vi ste tisti, ki ste zadnjih pet let brezplačno objavljali časopis na spletni strani, pri tem pa niste dobili niti ene številke kreditne kartice.”

Jobs se je prav tako na štiri oči srečal z Arthurjem Sulzbergerjem ml. “Prijazen fant je, in zelo ponosen na svoj nov nebotičnik, kar je tudi prav,” je Jobs povedal kasneje. “Povedal sem mu, kaj menim, da bi moral storiti, a nato se ni nič zgodilo.” Trajalo je leto dni, toda aprila 2011 je

Times začel zaračunavati digitalno različico časnika in prodajati naročnine preko Appla, pri tem pa je upošteval pravila, ki jih je postavil Jobs. Kljub temu so zaračunali štirikrat več kot pet dolarjev mesečno, ki jih je predlagal Jobs.

Rick Stengel, urednik revije Time, gaje sprejel v nebotičniku Time-Li-fe. Stengel je bil Jobsu všeč, ker je sestavil nadarjeno ekipo pod vodstvom Josha Quittnerja, ki je vsak teden izdala digitalno različico revije za ipad. Toda dejstvo, da je bil na sestanku tudi Andy Serwer iz revije Fortune, gaje vznejevoljilo. Vzrojil je in Senverju zabrusil, daje še vedno zelo prizadet zaradi dve leti starega članka, ki je razkril njegovo zdravstveno stanje in težave z delnicami. “Brcali ste me, ko sem bil na tleh,” je dejal.

Time Inc. je imel enako težavo kot Times. Podjetje ni želelo, da se pri zaračunavanju storitev Apple postavi med njih in njihove naročnike. Želeli so aplikacijo, ki bi bralce preusmerila na njihovo lastno spletno stran, kjer bi se lahko naročili na revijo. Apple je to odklonil. Ko so Time in druge revije Applu poslale aplikacije, ki so počele točno to, jih Apple ni odobril za prodajo v App Štoru.

Jobs seje skušal osebno pogajati z izvršnim direktorjem Time Wamer-ja, Jeffom Bevvksom, s spretnim pragmatistom, ki je očaral s svojo odprtostjo. Že pred leti sta imela opravka drug z drugim zaradi pravic do predvajanja videoposnetkov na ipod touchu. Čeprav ga Jobs ni uspel prepričati, da bi lahko predvajali HBO-jeve "vsebine kmalu po premieri, je vseeno občudoval Bewksovo neposrednost in odločnost. Po drugi strani pa je Bewkes spoštoval Jobsovo sposobnost, da je hkrati velik strateg in mojster najmanjših podrobnosti. “Steve lahko takoj preklopi s splošnih tem v podrobnosti,” je dejal.

Ko je Jobs poklical Bewksa, da bi sklenila posel za njihove revije na ipadu, je začel s svarili, da so tiskane izdaje “zanič”, da “v resnici nihče noče vaših revij”, in da Apple ponuja izvrstno priložnost za prodajo digitalnih naročnin, toda “tvoji fantje je ne štekajo”. Bewkes se ni strinjal z ničimer, kar je Jobs povedal, toda rekel je, da bi bil vesel Applove prodaje naročnin za Time Inc. Applovih 30 % ni noben problem. “Povem ti, če za nas prodaš kakšno naročnino, lahko v miru vzameš 30 %,” mu je dejal Bewkes.

“No, takšnega napredka nisem dosegel še z nikomer,” je odgovoril Jobs.

“Samo eno vprašanje imam,” je nadaljeval Bewkes. “Če prodaš naročnino za mojo revijo in ti dam 30 %, čigav je potem naročnik - tvoj ali moj?”

“Podatkov o naročnikih ne smem razkrivati zaradi Applove politike o varovanju podatkov,” je odgovoril Jobs.

“V tem primeru se morava domisliti kaj drugega. Nočem ti predati vseh svojih naročnikov, da jih boš zbiral pri Applu,” je dejal Bewkes. “Ko boš enkrat imel monopol, boš zahteval, da moja revija ne sme stati štiri dolarje ampak en dolar. Če se kdo naroči nanjo, moramo poznati naročnika, ustvariti moramo spletne skupnosti svojih naročnikov. Hočemo pravico in zmožnost, da neposredno dostopamo do njih, ko bo treba podaljšati naročnino.”

Jobs je imel lažje delo z Rupertom Murdochom, čigar News Corp je imela v lasti Wall Street Journal, New York Post, časopise po vsem svetu, filmski studio Fox in TV-postajo Fox News Channel. Ko seje Jobs srečal z Murdochom in njegovo skupino, so prav tako vztrajali, da si morajo deliti podatke o naročnikih, ki bodo prišli skozi App Store. Toda ko jih je Jobs zavrnil, seje zgodilo nekaj zanimivega. Murdoch ne slovi kot slabič, toda vedel je, da tokrat nima vpliva na to, zato je sprejel Jobsove pogoje. “Raje bi mi imeli naročnike in za to smo si prizadevali,” se spominja Murdoch. “Toda za Steva so bili ti pogoji nesprejemljivi, zato sem rekel: ‘Prav, pa naj bo.’ Nismo imeli razloga, da bi zapravljali čas. On ne bi klonil - tudi jaz na njegovem mestu ne bi - zato sem pač privolil.”

Murdoch je celo izdal nov elektronski dnevnik, The Daily, kije bil prilagojen posebej za ipad. Prodajal naj bi se v App Štoru, pod Jobsovimi pogoji, za 99 centov na teden. Celo Murdoch je osebno prišel s svojo skupino v Cupertino, da bi pokazal postavitev časopisa. Jasno, Jobsu ni bila všeč. “Lahko pomagajo še naši oblikovalci?” je vprašal. Murdoch je prikimal. “Applovi oblikovalci so se vrgli na delo,” se spominja Murdoch, “naši pa so odšli, poskusili znova in se čez deset dni vrnili. Obe skupini sta pokazali svoj dizajn in dejansko mu je bil naš bolj všeč. Osupnili smo.”

The Daily, ki ni bil niti tabloid niti resen časopis, ampak nekje na sredi, kot USA Today, ni bil zelo uspešen, je pa ustvaril nekakšno vez med Jobsom in Murdochom. Ko ga je junija 2010 Murdoch prosil za govor na letnem letoviškem zasedanju uprave News Corpa, je Jobs naredil izjemo in prezrl svoje pravilo, da ne bo dajal govorov. James Murdoch ga je po večerji povabil na pogovor, ki je trajal skoraj dve uri. “Bil je zelo odkrit in kritičen do položaja časopisov v digitalni dobi,” se spominja Murdoch. “Rekel nam je, da bomo stvari težko naredili prav, ker smo v New Yorku, vsi poznavalci tehnologije pa delajo v Silicijevi dolini.” Vodja računalniške mreže Wall Street Journala, Gordon McLeod, tega ni sprejel dobro. Na koncu je prišel do Jobsa in mu rekel: “Hvala, to je bil krasen večer, a najbrž si me pravkar stal službe.” Murdoch se je ob opisovanju tega prizora prijetno nasmejal. “Prav je imel,” je dejal. McLeod je čez tri mesece letel.

V zameno za govor je Jobs lahko Murdochu povedal, kaj si misli o TV-postaji Fox News, za katero je menil, daje uničevalna, da škodi drža

vi in da je madež na Murdochovem ugledu. “S Fox News delaš napako,” mu je Jobs povedal ob večerji. “Danes delitev ne poteka na liberalne in konservativne, ampak na graditelje in rušitelje, v svoje dvorišče pa si pripeljal veliko rušiteljev. Fox je postal zelo močna uničevalna sila v naši družbi. Sposoben si česa veliko boljšega, a če ne boš previden, bo to tvoja zapuščina.” Jobsu se je zdelo, da Murdochu ni všeč, kako daleč je šel Fox. “Rupert je graditelj, ne rušitelj,” je dejal. “Nekajkrat sem se srečal z Jamesom in mislim, da se strinja z mano. To čutim.”

Murdoch je kasneje povedal, daje vajen* ljudi, ki se kot Jobs pritožujejo nad Foxom. “Glede tega ima stališče levičarja,” je dejal. Jobs ga je prosil, da bi njegovi ljudje sestavili tedenski povzetek oddaj Seana Han-nityja in Glenna Becka - ki sta bila po njegovenj mnenju še bolj rušilna kot Bill 0’Reilly - in Murdoch seje strinjal. Jobs mi je kasneje povedal, da bo prosil Jona Stewarta, da sestavi podoben povzetek za Murdocha. “Z veseljem bi si ga ogledal,” je rekel Murdoch, “ampak nikoli mi ga ni poslal.”

Murdoch in Jobs sta se dovolj dobro ujela, da ga je Murdoch v naslednjem letu dni dvakrat obiskal na domu v Palo Altu. Jobs se je šalil, daje skril nože, ker se je bal, da bo njegova liberalna žena Murdocha zrezala na koščke v trenutku, ko bo stopil skozi vrata. Je pa Murdoch zato podal sijajno izjavo o njuni organski veganski hrani: “Večerja pri Stevu je krasno doživetje, če se konča, preden se zaprejo lokalne restavracije.” Toda ko sem Murdocha vprašal, ali je res to rekel, se tega ni spomnil.

Eden od njegovih obiskov se je zgodil zgodaj leta 2011. Murdoch naj bi 24. februarja potoval skozi Palo Alto, zato je Jobsu poslal sporočilo. Ni vedel, daje Jobsov 56. rojstni dan in Jobs mu tega ni povedal, ko gaje povabil na večerjo. “Na ta način sem Laurene preprečil, da bi prepovedala obisk,” se je šalil Jobs. “Ker sem imel rojstni dan, je morala dovoliti, da me je Murdoch obiskal.” Tam sta bili tudi Erin in Eve, Reed pa je s Stanforda prišel proti koncu večerje. Jobs je kazal načrte za svojo jahto, za katero je Murdoch menil, da je znotraj čudovita, na zunaj pa “malce neizrazita”. “Načrtovanje jahte je veliko povedalo o optimizmu glede njegovega zdravja,” je kasneje povedal Murdoch.

Med večerjo sta razpravljala, kako pomembno jev firmo vnesti okreten podjetniški duh. Sonyju to ni uspelo, je dejal Murdoch. Jobs seje strinjal. “Nekoč sem mislil, da velika podjetja ne morejo imeti jasno določene korporativne kulture,” je dejal Jobs. “Toda zdaj menim, daje to mogoče. Murdoch je to storil. Mislim, da sem tudi jaz to dosegel v Applu.”

Pogovor ob večerji se je največ vrtel okoli izobrazbe. Murdoch je pravkar najel Joela Kleina, nekdanjega predsednika mestnega odbora za izobraževanje v New Yorku, da bi ustanovil oddelek za digitalni izobraževalni program. Murdoch se spomni, da Jobs ni verjel, da bi tehnologija lahko spremenila izobraževanje, se je pa strinjal z Murdochom, da bodo digitalni učni materiali povozili papirnate učbenike.

Pravzaprav je Jobs že imel načrte, da bo trg učbenikov naslednje področje, ki ga bo spremenil. Menil je, da industrija, ki letno zaslužil osem milijard dolarjev, zrela za digitalno uničenje. Prav tako je vedel, da številne šole zaradi varnostnih razlogov nimajo omaric, zato morajo učenci ves čas nositi težke torbe. “Ipad bi to rešil,” je dejal. Hotel je najeti odlične pisce učbenikov, ki bi ustvarili elektronske različice, da bi jih dodal k ipadu. Poleg tega je sestankoval z velikimi založniki, kot so Pearson Education, da bi sodelovali z Applom. “Postopek državne odobritve učbenika je skorumpiran,” je dejal. “Toda če bi bili učbeniki brezplačni na ipadu, jih ne bi bilo treba odobriti. Korupcija na državni ravni bo trajala še desetletje, mi pa jim ponujamo priložnost, da ves postopek preskočijo in prihranijo denar.”

DEVETINTRIDESETO POGLAVJE

NOVE BITKE

In odmevi starih

Google: odprto proti zaprtemu

Nekaj dni po predstavitvi ipada januarja 2010 je Jobs zbral uslužbence na seji “mestnega sveta” v Applovem kampusu. Namesto zmagoslavja nad njihovim novim izdelkom, ki bo spremenil svet, je popenil zaradi Goo-gla, ki je izdelal rivalski operacijski sistem Android. Jobs je bil razjarjen, ker se je Google odločil za vstop na telefonski trg, kjer bo Applov tekmec. “Mi nismo šli na trg iskalnikov,” je dejal. “Oni pa so šli na trg telefonov. Ne slepite se. Iphone hočejo uničiti. Tega jim ne bomo dovolili.” Čez nekaj minut, ko so na seji obdelovali že naslednjo točko, je Jobs znova začel s tirado in napadel Googlov slavni slogan o vrednotah. “Rad bi se vrnil na prejšnjo točko in povedal še nekaj. Ta mantra, da ne bodi zloben, je navadno sranje.”

Jobs se je počutil osebno izdanega. Googlov izvršni direktor, Eric Schmidt, je bil član Applovega odbora med razvojem iphona in ipada, in Googlova ustanovitelja, Larry Page in Sergey Brin, sta Jobsa imela za svojega mentorja. Počutil seje okradenega. Androidov vmesnik je uporabljal vedno več funkcij - večdotičnost, drsenje, mrežo ikon za aplikacije -ki jih je ustvaril Apple.

Jobs je skušal Google odvrniti od razvoja Androida. Leta 2008 je obiskal Googlov sedež blizu Palo Alta in se začel dreti na Paga, Brina in vodjo ekipe za Android, Andyja Rubina. (Ker je bil Schmidt takrat v odboru Appla, seje vzdržal razprave o iphonu.) “Rekel sem jim, da jim zavoljo dobrih odnosov jamčimo dostop do iphona ter eno ali dve ikoni na prvem zaslonu,” se je spominjal Jobs. Je pa zagrozil, da bo ob morebitnem razvoju Androida in uporabi Applovih funkcij, kakršna je večdotič-nost, tožil Google. Slednji seje sprva izogibal uporabi določenih funkcij, toda januarja 2010 je HTC predstavil telefon z Androidom, ki seje ponašal z večdotičnostjo in številnimi drugimi funkcijami, ki so bile podobne iphonu. To je tisti kontekst, v katerem je Jobs razglasil, da je Googlov slogan ‘Ne bodi zloben’ navadno sranje.

Zato je Apple vložil tožbo proti HTC (in s tem tudi proti Androidu), pri tem pa se skliceval na kršenje 20 patentov. Med njimi so bili patenti za različne večdotične kretnje, poteg za vklop, dvojni dotik za povečavo, povečava z dvema prstoma in senzorji za zaznavo lege naprave. Ko je teden dni po vlogi tožbe sedel v svoji hiši v Palo Altu, ga tako jeznega še nisem videl:

Naša tožba pravi: ‘Google, ukradel si z iphona, prav vse si ukradel od nas.’ Velika tatvina. Če bo treba, se bom boril do zadnjega diha in porabil zadnji cent od Applovih 40 milijard, da bom popravil to krivico. Uničil bom Android, ker je ukraden izdelek. Za to sem pripravljen začeti z jedrsko vojno. Tresejo se od strahu, ker vedo, da so krivi. Razen iskalnika so Googlovi izdelki - Android, Google Docs - sranje.

Nekaj dni po tem izbruhu je Jobsa poklical Schmidt, kije prejšnje poletje zapustil Applov odbor. Povabil gaje na kavo in dobila sta se v kavami v trgovskem središču v Palo Altu. “Polovico časa sva se pogovarjala o osebnih stvareh, polovico pa o njegovem vtisu, da je Google ukradel Applov uporabniški vmesnik,” se spominja Schmidt. Ko sta prišla na to temo, je govoril samo Jobs. Google gaje oropal, je rekel v svojem barvitem jeziku. “Ujeli smo vas s krvavimi rokami,” je povedal Schmidtu. “Poravnava me ne zanima. Nočem vašega denarja. Tudi če ponudite pet milijard, jih nočem. Denarja imam dovolj. Hočem le, da v Androidu prenehate uporabljati naše ideje.” Na koncu sestanek ni prinesel rešitve. Pravi razlog spora je segal globlje od tega, saj je izviral iz starejših razprtij. Google je Androida predstavil kot “odprto” platformo; njegova izvorna koda je bila odprta in na voljo vsem izdelovalcem, dajo uporabijo na poljubnih telefonih in tablicah. Jobs je seveda dogmatično verjel, da mora Apple svoj operacijski sistem močno povezati s strojno opremo. V 80. letih Apple ni prodajal licenc za macintoshev operacijski sistem, zato je Microsoft z licenciranjem svojega pridobil večinski del trga. Jobs je seveda menil, da so skopirali Applov uporabniški vmesnik.

Dogodki z Microsoftom v 80. letih in Googlovi poskusi leta 2010 niso bili povsem enaki, a bili so si dovolj podobni, da so vznemirili Jobsa - in ga razkačili. Bili so tipični primer večne razprave v digitalni dobi: odprto proti zaprtemu, oziroma, kakor je rekel Jobs, celovito proti razdrobljenemu. Je bolje, kot je verjel Apple in je Jobsova lastna obsesija za popolnostjo to zahtevala, povezati strojno opremo, programje in vsebino v en lepo urejen sistem, ki je ponujal preprosto uporabniško izkušnjo? Ali pa je bolje dati uporabnikom in izdelovalcem več svobode in sprostiti prostor za inovacije tako, da ustvariš operacijski sistem, ki ga lahko spreminjaš in uporabiš na različnih napravah? “Steve ima svojo vizijo vodenja Appla, in ta vizija je ista kot pred 20 leti, in sicer, daje Apple sijajen inovator zaprtih sistemov,” mi je kasneje povedal Schmidt. “Nočejo, da se ljudje brez dovoljenja sprehajajo po njihovi platformi. Prednost zaprte platforme je popoln nadzor. Toda Google verjame, da je odprtost boljši pristop, saj ponuja več možnosti, konkurenco in večjo izbiro za uporabnika.”

In kaj je menil Bill Gates, ko je opazoval Jobsa, kako se s svojo strategijo zaprtosti podaja v boj proti Googlu, podobno kot se je pred 25 leti lotil Microsofta? “Zaprtost prinaša nekatere prednosti, glede tega, koliko nadzora imaš nad izkušnjo, in gotovo je od tega občasno imel korist,” mi je povedal Gates. Toda odklanjanje licenciranja Applovega iOS je tekmecem, kot je Android, dalo priložnost, da se razširijo. Poleg tega konkurenca med različnimi napravami in izdelovalci vodi do večje izbire za potrošnika in je gonilo razvoja. “Ta podjetja ne gradijo piramid ob Centralnem parku,” je dejal in se ponorčeval iz Applove trgovine na Peti aveniji, “ampak si v boju za uporabnika prizadevajo za inovacije.” Večina razvoja na trgu osebnih računalnikov, je izpostavil Gates, je bila posledica široke izbire za potrošnika, in nekega dne se bo to zgodilo tudi na trgu prenosnih naprav. “Mislim, da bodo na koncu prevladali odprti sistemi, ampak jaz sem njihov privrženec že od nekdaj. Na dolgi rok se takšna zaprta celovitost ne obnese.”

Jobs pa je verjel v to “celovitost”. Njegova vera v nadzorovan in zaprt sistem je ostala neomajna, tudi ko je Android pridobival vedno večji tržni delež. “Google trdi, da imamo več nadzora kot oni, da smo zaprti, oni pa odprti,” je bruhal ogenj, ko sem mu povedal, kaj je Schmidt rekel. “No, pa poglej rezultat - Android je ena sama zmešnjava. Ima različne velikosti zaslonov in različice ter več kot sto različnih pojavnih oblik.” Tudi če bi se Googlov pristop na koncu izkazal za zmagovalnega, se je Jobsu še vedno zdel odvraten. “Hočem biti odgovoren za celotno uporabniško izkušnjo. Tega ne počnemo zaradi denarja. To počnemo zato, ker želimo izdelovati najboljše naprave, ne pa sranja, kot je Android.”

Flash, App Store in nadzor

Jobsovo vztrajanje pri popolnem nadzoru se je kazalo tudi v drugih bitkah. Na seji “mestnega sveta”, kjer je napadel Google, je prav tako napadel Adobovo multimedijsko platformo za spletne strani, Flash, in jo označil za “hroščato” požiralko energije, ki so jo zgradili “lenuhi”. Na ipodih in iphonih nikoli ne bo Flasha. “Flash je tehnološka zmešnjava, ki slabo deluje in je polna varnostnih lukenj,” mi je povedal čez nekaj dni.

Prepovedal je celo aplikacije, ki so s pomočjo Adobovega prevajalnika kodo v Flashu naredile združljivo z Applovim iOS. Jobs je preziral prevajalnike, ki so razvijalcem omogočali, da so njihovi programi delovali na različnih operacijskih sistemih. “Da Flash lahko deluje na različnih platformah pomeni, daje treba stvari poneumiti do najmanjšega skupnega imenovalca,” je dejal. “Za izboljšanje naše platforme smo se zelo potrudili, ampak razvijalec od tega nima koristi, če Adobe uporablja le peščico funkcij, ki so skupne vsem platformam. Hoteli smo, da razvijalci izkoristijo naše naprednejše funkcije, da bodo njihove aplikacije najbolje delovale na naši platformi.” Glede tega je imel prav. Če Applova platforma ne bi več izstopala - in bi postala prav tako generična kot HP-jeva ali Dellova - bi to pomenilo smrt podjetja.

Za povrh je imel še bolj oseben razlog. Apple je leta 1985 vložil v Adobe in podjetji sta skupaj sprožili revolucijo v namiznem založništvu. “Pomagal sem jim uspeti,” je trdil Jobs. Leta 1999, po njegovi vrnitvi v Apple, je prosil Adobe, da začnejo razvijati programe za urejanje videa in druge programe za imaca in njegov novi operacijski sistem, toda pri Ado-bu so ga zavrnili. Osredotočili so se na izdelavo programov za Windows. Kmalu zatem se je Adobov ustanovitelj John Wamock upokojil. “Duša Adoba je z Wamockovim odhodom umrla,” je dejal Jobs. “On je bil izumitelj in oseba, s katero sem se lahko razumel. Nasledil gaje kup krava-tarjev in podjetje izdeluje samo še sranje.”

Ko so privrženci Adoba in podporniki Flasha na blogosferi napadli Jobsa, češ da želi preveč nadzora, seje odločil napisati in objaviti odprto pismo. Bill Campbell, njegov prijatelj in član odbora, se je oglasil pri njem doma, da bi pregledal pismo. “Se zdi, da samo hočem križati Adobe?” je vprašal Campbella. “Ne, to so dejstva, kar daj si duška,” je rekel mentor. Večina pisma je govorila o tehničnih slabostih Flasha. Toda kljub Campbellovem mentorstvu se Jobs ni mogel upreti, da ne bi na koncu omenil težavne preteklosti med podjetjema. “Adobe je bil zadnji veliki zunanji razvijalec, kije v celoti sprejel Mac OS X,” je dodal Jobs.

Kasneje tega leta je Apple malce omilil svoje omejitve glede prevajalnikov za izvajanje kode na različnih platformah in Adobe je izdelal orodje za Flash, kije uporabljalo nekaj ključnih funkcij Applovega iOS. To je bila grenka vojna, toda Jobs je v njej imel" boljša izhodišča. Na končuje Adobe in druge razvijalce prevajalnikov prisilil, da so bolje izkoristili uporabniški vmesnik iphona in ipada ter njune naprednejše funkcije.

Jr

Jobs je imel več težav z odzivi na strog Applov nadzor nad aplikacijami, ki jih je uporabnik lahko naložil na iphone in ipad. Varovanje naprav pred okuženimi aplikacijami ali takšnimi, ki bi vdrle v uporabnikovo zasebnost, je imelo smisel. Prav tako je vsaj poslovni smisel imela prepoved aplikacij, s katerimi bi uporabnik naročnino kupil na drugih spletnih straneh, namesto v iTunes. Toda Jobs in njegova ekipa sta šla dlje. Prepovedali so vsako aplikacijo, ki bi blatila ugled ljudi, ki bi lahko bila politično sporna, ali pa bi se Applovim cenzorjem zdela pornografska.

Težava s takšnim igranjem varuške je postala očitna, ko je Apple zavrnil aplikacijo z animiranimi političnimi stripi Marka Fiora. Pri tem se je Apple skliceval na to, da njegovi napadi na stališča Busheve administracije do mučenja kršijo Applovo pravila o prepovedi blatenja ljudi. Vest o Applovi odločitvi se je razširila in postala tarča posmehov, ko je Fiore aprila 2010 dobil pulitzerja za politične karikature. Apple je moral obrniti ploščo in Jobs se je javno opravičil. “Delamo napake,” je dejal. “Trudimo se po najboljših močeh, učimo se čim hitreje - toda zdelo se nam je, da so ta pravila upravičena.”

To je bila več kot napaka. Pokazala je, kako Apple nadzoruje, katere aplikacije lahko vidimo in beremo, če želimo uporabljati iphone in ipad. Jobs se je znašel v nevarnosti, da bo označen za onvellovskega Velikega brata, ki gaje z užitkom uničil v Applovi reklami ‘1984’ za macintosh. Zadevo je vzel resno. Nekega dne je poklical Toma Friedmana, kolumnista New York Timesa, in ga vprašal, kako postaviti meje, ne da bi bil ob tem videti kot cenzor. Friedmana je prosil, da bi postal vodja svetovalne skupine za razvoj tovrstnih smernic, toda kolumnistov založnik je dejal, da bi šlo za konflikt interesov, zato skupina ni nikoli nastala.

Tudi pornografija je povzročala težave. “Menimo, da imamo moralno odgovornost do tega, da na iphonu ne dovolimo pornografije,” je Jobs zapisal v e-pošti nekemu uporabniku. “Kdor želi pornografijo, lahko kupi Androida.”

To je sprožilo izmenjavo e-pošte z Ryanom Tatom, urednikom spletne strani z govoricami o tehnologiji, Valleywag. Ko je Tate nekega večera pil koktajl, je Jobsu poslal pošto, v kateri je obsojal Applov strogi filter za odobritev aplikacij. “Če bi bil Dylan danes star 20 let, kaj bi menil o vašem podjetju?” je vprašal Tate. “Bi se mu zdelo, da ima ipad karkoli opraviti z ‘revolucijo’? Bistvo revolucij je svoboda.”

Na Tatovo presenečenje je Jobs odgovoril čez nekaj ur, po polnoči. “Ja,” je napisal, “svoboda, da programi ukradejo vaše podatke. Svoboda, da programi uničijo vašo baterijo. Svoboda pornografije. Ja, svoboda. Časi se spreminjajo in nekateri starokopitni uporabniki PC-jev mislijo, da njihov svet počasi izginja. Prav imajo.”

V svojem odgovoru je Tate podal nekaj misli o Flashu in drugih temah, nato pa se je vrnil k vprašanju cenzure. “Veste, kaj? Nočem ‘svobode od pornografije’. S pornografijo ni nič narobe! Moja žena bi se strinjala.”

“Pornografija vas bo skrbela, ko boste imeli svoje otroke,” je odgovoril Jobs. “Ne gre za svobodo, gre za Appla, ki želi pomagati uporabnikom.” Na koncu je dodal petardico: “Mimogrede, kaj pa ste vi storili krasnega? Ustvarjate kaj, ali samo kritizirate druge in pljuvate njihov zanos?”

Tate je priznal, da je to nanj naredilo velik vtis. “Ni veliko izvršnih direktorjev, ki bi se takole bodli s posameznim uporabnikom ali bloger-jem,” je napisal. “Jobs si zasluži veliko priznanje, ker je razbil stereotip tipičnega ameriškega direktorja in to ne le zato, ker njegovo podjetje izdeluje vrhunske naprave: Jobs ni le zgradil in nato prenovil podjetja na temelju svojih trdnih prepričanj o digitalnem življenju, ampak je ta prepričanja pripravljen tudi javno zagovarjati. Zavzeto. Odkrito. Ob dveh zjutraj čez vikend.” Številni blogerji so se strinjali in Jobsu poslali sporočila, v katerih so pohvalili njegovo energičnost. Tudi Jobs je bil ponosen. Svoje dopisovanje s Tatom in nekaj pohval je posredoval tudi meni.

Kljub temu je bilo v Applovem odloku, da kupci njihovih izdelkov ne morejo uživati v spornih političnih karikaturah in konec koncev tudi v pornografiji ne, nekaj spornega. Humoristična spletna stran eSarcasm. com je sprožila spletno kampanjo “Da, Steve, pornografije bi.” Zapisali so: “Smo obsceni in s seksom obsedeni nizkotneži, ki potrebujemo 24-umi dostop do svinjarij. Ali pa si samo prizadevamo za necenzurirano, odprto družbo brez tehnodiktatorja, ki bi odločal, kaj smemo videti in česa ne.”

V tem času sta se Jobs in Apple bojevala z Valleywagovo pridruženo spletno stranjo Gizmodo, ki je v svoje roke dobila razvojno različico še neizdanega iphona 4, ki jo je nesrečni Applov inženir pozabil v baru. Ko se je policija odzvala na Applovo pritožbo in preiskala novinarjevo hišo, se je zastavilo vprašanje, ali se ni prevelika želja po nadzoru pomešala z nadutostjo.

Jon Stewart je bil Jobsov prijatelj in privrženec Appla. Ko je Jobs februarja odpotoval v New York na sestanke z mediji, je zasebno obiskal tudi Jona. Toda Stewarta to ni ustavilo, da se ga ne bi lotil v svoji oddaji The Daily Show. “Ne bi smelo biti tako! Zloben naj bi bil Microsoft!” je napol v šali dejal Stevvart. Za njim se je na zaslonu pojavil napis “appho-les”. “Stari, vi ste bili uporniki in šibkejši. Zdaj boste pa vi postali diktator? Spomni se, leta 1984 ste imeli super reklame o padcu Velikega brata. Poglej se v ogledalo, stari!”

Pozno spomladi so o tem razpravljali že člani odbora. “Za nadutost gre,” mi je ob kosilu povedal Art Levinson, ko je na sestanku sprožil to temo. “Ki se navezuje na Stevovo osebnost. Na vse se odzove nagonsko in svoja prepričanja predstavi precej nasilno.” Takšna prevzetnost je bila v redu, dokler je bil Apple še vnet šibkejši igralec. Toda zdaj vlada mobilnemu trgu. “Začeti se moramo obnašati kot veliko podjetje in opraviti z napuhom,” je dejal Levinson. Tudi Al Gore je na sejah odbora govoril o tej težavi. “Prostor okoli Appla se hitro spreminja,” je dejal. “Ne gre več za metanje kladiva v Velikega brata. Zdaj je Apple velik in ljudje ga imajo za ošabnega.” Jobs je ob tem postal defenziven. “Še vedno se privaja na to,” je dejal Gore. “Boljši je v vlogi šibkejšega igralca kot ponižnega velikana.”

Jobs ni imel potrpljenja za to. Razlog za tolikšno kritiko Appla so laži “podjetij, kot so Google in Adobe, ki nas hočejo s tem uničiti,” je dejal. Kaj pa meni o namigih, daje Apple občasno ošaben? “To me ne skrbi,” je rekel, “kajti mi nismo ošabni.”

Antenagate: oblika proti tehniki

V številnih podjetjih, ki izdelujejo potrošniške tehnične izdelke, obstaja trenje med oblikovalci, ki bi radi ustvarili čudovit izdelek, in inženirji, ki morajo poskrbeti, da bo izdelek počel vse tisto, kar obljublja. V Applu, kjer je Jobs tako obliko kot tehniko navil do skrajnosti, je bilo to trenje še večje.

Ko sta leta 1997 z Jonyjem Ivom postala enotna ustvarjalna sila, sta pomisleke inženirjev imela za dokaz njihovega malodušja pred ovirami, ki jih je bilo treba premagati. Njuno prepričanje, da lahko prečudovit dizajn inženirje prisili v nadčloveške tehnološke podvige, je uspeh imaca in ipoda le še utrdil. Ko so inženirji rekli, da česa ni mogoče storiti, sta jih Ive in Jobs spodbujala, naj se bolj potrudijo, in običajno jim je uspelo. Občasno pa so nastale težave. Na primer, ipod nano seje zlahka opraskal, ker je Ive menil, da bi prozorna zaščitna plast zmanjšala eleganco njegovega dizajna. Ampak to ni bila kritična težava.

Pri snovanju iphona so Ivove želje trčile v osnovne fizikalne zakone, ki jih ni moglo spremeniti niti polje izkrivljene resničnosti. Kovine ni pametno dajati blizu antene. Že Michael Faraday je pokazal, da elektromagnetni tokovi tečejo po kovinskem ohišju in ne skozenj. Torej bi kovinsko ohišje telefona ustvarilo t. i. faradayevo kletko, ki bi oslabila signale, ki potujejo v telefon in iz njega. Prvotni iphone je imel na dnu plastični obod, toda Ive je menil, da bi to uničilo eleganco dizajna, zato je zahteval aluminijast rob okoli telefona. Ker se je to dobro obneslo, je iphone 4 zasnoval z jeklenim robom. Jeklo naj bi nudilo strukturno podporo, bilo videti zelo elegantno in služilo kot del antene telefona.

Izzivov je bilo kar nekaj. Da bi lahko bil antena, je jekleni rob moral imeti majceno režo. Toda če je oseba to režo zakrila s prstom ali potno dlanjo, je lahko prišlo do delne izgube signala. Inženirji so predlagali prozorno plast, ki bi to preprečila, toda Ive je znova menil, da bi to izničilo lep videz brušenega jekla. To težavo so Jobsu predstavili na različnih sestankih, toda menil je, da inženirji zganjajo lažen alarm. To boste gotovo rešili, je dejal. In res so.

In stvar je delovala, skoraj brezhibno. A ne povsem brezhibno. Ko je junija 2010 izšel iphone 4, je bil videti čudovit, toda težava je kmalu postala očitna. Če si telefon držal v določenem položaju, predvsem z levico tako, da je dlan zakrila režico, si lahko izgubil signal. To se je morda zgodilo pri enem od stotih klicev. Ker je Jobs svoje neizdane izdelke skrbno skrival (tudi telefon, ki gaje Gizmodo našel v baru, je imel lažno ohišje), iphona 4 niso preizkusili v živo, kar je običajen postopek za večino elektronskih naprav. Zato napake pred navalom kupcev sploh niso odkrili. “Vprašanje je, ali je dajanje prednosti obliki pred tehnologijo in skrivanje neizdanih izdelkov pomagalo Applu,” je kasneje dejal Tony Fa-dell. “Na splošno gledano je, toda moč brez nadzora ni dobra stvar, in ravno to se je zgodilo.”

Če ne bi šlo za iphone 4, napravo, ki je osupnila vse, potem težava s peščico prekinjenih klicev ne bi prišla v medije. Toda vse skupaj je postalo znano kot afera “Antenagate”, ki je vrhunec dosegla na začetku julija, ko je Consumer Reports izvedel nekaj strogih preizkusov in objavil, da zaradi težav z anteno ne more priporočiti nakupa iphona 4.

Ko je prišlo do te težave, je bil Jobs z družino na Havajih. Sprva se je branil. Art Levinson gaje ves čas klicaril in Jobs je trdil, daje težava nastala zaradi Googla in Motorole, ki povzročata zdrahe. “Uničiti hočeta Apple,” je dejal.

Levinson je pozval k ponižnosti. “Preverimo, ali je s telefonom kaj narobe,” je dejal. Ko je znova omenil, daje Apple videti ošaben, Jobsu to ni bilo všeč. To je bilo v nasprotju z njegovim čmo-belim pogledom na svet. Zanj je bil Apple načelno podjetje. Če drugi tega ne vidijo, so si sami krivi, in zaradi tega se Apple ne bo ponižno vedel.

Jobsova naslednja reakcija je bila prizadetost. Kritiko je vzel osebno, zato je čustveno trpel. “Globoko v sebi noče početi stvari, za katere meni, da so krivične, v nasprotju z nekaterimi velikimi pragmatisti v našem poslu,” je dejal Levinson. “Če torej meni, da ima prav, bo raje galopiral v napad, namesto da bi se zamislil.” Levinson ga je nagovarjal, naj ne bo depresiven. A Jobs je vseeno bil. “Jebeš to, ni vredno,” je rekel Levinso-nu. Na koncu gaje Tim Cook le izvlekel iz depresije. Citiral je nekoga, ki je rekel, da Apple postaja novi Microsoft, samozadovoljen in vzvišen. Naslednjega dne seje Jobs prerodil. “Poglejmo, kaj je narobe,” je dejal.

Ko so pregledali zbrane podatke iz AT&T o prekinjenih klicih, je Jobs ugotovil, da težava res obstaja, čeprav je veliko manjša, kot se je zdelo. Zato je zapustil Havaje, toda pred tem je opravil še nekaj telefonskih klicev. Zbral je nekaj zvestih pomočnikov, modrecev, ki so mu pomagali s prvim macintoshem pred 30 leti.

Najprej je poklical Regisa McKenno, guruja za odnose z javnostjo. “Vračam se s Havajev, da se lotim te zadeve z anteno, in rad bi se posvetoval s tabo,” mu je rekel Jobs. Dogovorila sta se za sestanek v sejni sobi v Cupertinu naslednji dan ob pol dveh. Nato je poklical Leeja Clowa. Poskušal seje umakniti iz Appla, toda Jobs gaje rad imel pri roki. Poklical je tudi svojega kolega Jamesa Vincenta.

Jobs je s Havajev pripeljal tudi svojega sina Reeda, ki je bil takrat v zadnjem letniku gimnazije. “Naslednja dva dni bom sestankoval 24 ur na dan in želim, da si prisoten vsako sekundo, ker se boš v teh dveh dneh naučil več kot v dveh letih študija ekonomije,” mii je dejal. “Videl boš, kako najbolj sposobni ljudje na svetu sprejemajo težke odločitve, in kako se stvarem streže.” Jobsu so se ob spominu na to orosile oči. “Vse to bi prestal še enkrat samo zato, da bi me lahko opazoval med delom,” je dejal. “Videl je, kaj oče počne.”

Pridružila se jim je Katie Cotton, šefica za odnose z javnostjo pri Applu, in še sedem drugih najvišjih uslužbencev. Sestanek je trajal ves popoldan. “To je bil eden najboljših sestankov mojega življenja,” je kasneje dejal Jobs. Začel je s prikazom vseh podatkov, ki so jih zbrali. “Tu so vsa dejstva. Kaj bomo storili glede njih?”

McKenna je bil najbolj miren in neposreden. “Povej resnico in podaj podatke,” je dejal. “Ne bodi vzvišen, ampak odločen in samozavesten.” Drugi, tudi Vincent, so ga prepričevali, naj bo bolj spravljiv, toda McKenna je temu nasprotoval. “Ne hodi na tiskovno konferenco z repom med nogami,” je svetoval. “Reci samo: ‘Telefoni niso popolni in mi nismo popolni. Smo samo ljudje, ki dajemo vse od sebe, in tu so podatki.’” To je postala uradna strategija. Ko je tema nanesla na vtis o nadutosti podjetja, mu je McKenna svetoval, naj ga ne skrbi preveč. “Mislim, da ponižen Steve ne bi vžgal,” je McKenna pojasnil kasneje. “Steve je točno takšen, kot se opiše: ‘Kar vidiš, to dobiš.’”

Na tiskovni konferenci, kije tistega petka potekala v Applovi dvorani, je Jobs upošteval McKennov nasvet. Ni klečeplazil in se opravičeval, a je kljub temu ublažil težavo z izjavo, dajo Apple razume in dajo bodo skušali odpraviti. Nato je spremenil kontekst razprave rekoč, da imajo vsi prenosni telefoni težave. Kasneje mi je povedal, da je na tiskovni konferenci zvenel nekoliko “preveč jezno”, toda v resnici je zvenel popolnoma objektivno in neposredno. Takšen ton je zadel v štirih kratkih, toda pomembnih stavkih: “Nismo popolni. Telefoni niso popolni. To vsi vemo. Toda trudimo se, da bi bili naši uporabniki zadovoljni.”

Če kdo ni zadovoljen, lahko telefon vrne, je dejal (kupci so vrnili samo 1,7 % telefonov, kar je bilo manj kot tretjina vrnjenih iphonov 3GS), ali pa dobi brezplačno Applovo ohišje za telefon. Nato je pokazal podatke, ki so dokazovali, da imajo drugi prenosni telefoni podobne težave. To ni bilo povsem res. Applova zasnova antene je povzročala nekoliko več težav, kot so jih imeli drugi telefoni, vključno s prejšnjimi različicami iphona. Bilo pa je res, da je bila medijska gonja proti iphonu 4 zaradi prekinjenih klicev pretirana. “To je tako pretirano, da je že trapasto,” je dejal. Namesto, da bi bili zgroženi, ker ni klečeplazil ali zahteval odpoklica telefonov, je večina uporabnikov ugotovila, da ima prav.

Čakalna doba za telefon, ki je bil že razprodan, se je z dveh tednov podaljšala na tri. Ostal je Applov najhitreje prodajan izdelek vseh časov. Razprava v medijih je zdaj potekala o tem, ali je imel Jobs prav, ko je trdil, da imajo drugi pametni telefoni podobne težave z anteno. Tudi če to ni držalo, seje bilo lažje spopadati s tem, kot pa z razpravo, daje iphone 4 polom.

Nekateri medijski opazovalci so bili skeptični. “Z neverjetnim prikazom izmikanja, pravičniškosti in boleče iskrenosti, je Steve Jobs pred nekaj dnevi uspešno vzel vajeti v svoje roke ter z njimi zanikal težavo, zavrnil kritike in krivdo razširil na druge izdelovalce pametnih telefonov,” je na newser.com zapisal Michael Wolff. “Ob takšni stopnji sodobnega trženja, korporacijskega spreobračanja in nadzorovanja krize lahko samo obnemiš od začudenja in se nejeverno vprašaš: Kako se jim je uspelo izmazati? Oziroma, natančneje, kako se je njemu uspelo izmazati?” Wolff je to pripisal Jobsovemu hipnotičnemu učinku in ga označil za “zadnjo karizmatično osebnost”. Drugi izvršni direktorji bi ponujali hlapčevska opravičila in požrli ogromne odpoklice telefonov, Jobsu pa vsega tega ni bilo treba. “Stroga in koščena pojava, samodrštvo, svetniško vedenje in občutek, da ima povezave z božjim, vse to dejansko deluje in v tem primeru je zaradi tega lahko gospodovalno določil, kaj je pomembno in kaj banalno.”

Scott Adams, avtor stripa Dilbert, je bil prav tako nezaupljiv, toda z veliko več občudovanja. Čez nekaj dni je na svojem blogu objavil zapis (ki gaje Jobs s ponosom posredoval naokoli), v katerem seje navduševal nad tem, da bo Jobsova “izjemna poteza” postala nov standard v odnosih z javnostjo. “Applov odziv na težave z iphonom 4 ni sledil pravilom komuniciranja z javnostjo, ker se je Jobs odločil, da bo ta pravila spremenil,” je zapisal Adams. “Če želite videti genija, se poglobite v Jobsove besede.” S tem, ko je takoj priznal, da telefoni niso popolni, je Jobs nesporno spremenil kontekst celotne afere. “Če bistva težave ne bi prenesel z iphona 4 na vse pametne telefone, bi lahko ustvaril zabaven strip o telefonu, ki ne deluje, če ga primeš z roko. Toda, ker je vso zadevo uspešno spreobrnil v dejstvo, da ‘imajo vsi telefoni težave’, to nenadoma ni več smešno. Humorja nič ne ubije bolj kot splošno veljavna in dolgočasna resnica.”

Prihaja sonce

Da bi bila kariera Steva Jobsa popolna, je bilo treba razrešiti še nekaj malenkosti. Med njimi je bila tridesetletna vojna z glasbeno skupino, ki jo je ljubil, The Beatles. Leta 2007 je Apple končal spor z Apple Corps, krovnim podjetjem Beatlov, ki je mlado računalniško podjetje zaradi imena prvič tožilo že leta 1978. Toda to ni bilo dovolj, da bi v iTunes lahko prodajalo glasbo Beatlov. Skupina je bila zadnja velika ovira, predvsem zato, ker z EMI Musič, ki je imela v lasti večino njihovih pesmi, ni razrešila digitalnih avtorskih pravic.

Do poletja 2010 so se Beatli in EMI končno dogovorili in sledilo je srečanje štiričlanskega vrha v sejni sobi v Cupertinu. Jobs in njegov podpredsednik iTunesa, Eddy Cue, sta gostila Jeffa Jonesa, predstavnika Beatlov, in Rogerja Faxona, glavnega pri EMI Musič. Zdaj, ko so Beatli pripravljeni na digitalni svet, kaj jim lahko Apple ponudi, da bi bil ta prehod nekaj posebnega? Jobs je dolgo pričakoval ta dan. V resnici je s svojo oglaševalsko ekipo, Leejem Clowom in Jamesom Vincentom pred tremi leti ustvaril nekaj šaljivih oglasov in reklam, s katerimi bi privabili Beatle.

“S Stevom sva razmišljala, kaj vse bi lahko naredili,” se spominja Cue. To je vključevalo predelavo prve strani iTunesa, zakup oglasnih panojev z najboljšimi fotografijami skupine in niz TV-reklam v značilnem Applo-vem slogu. Smetana na vrhu torte je bila škatla za 149 dolarjev, ki je vsebovala vseh 13 albumov, dvodelno zbirko Past Masters in nostalgični posnetek koncerta v Coliseumu v Washingtonu leta 1964.

Ko so sklenili načelen dogovor, je Jobs osebijo pomagal izbrati fotografije za oglase. Vsaka reklama se je končala s čmo-belo fotografijo Paula McCartneyja in Johna Lennona, kako mlada in nasmejana v snemalnem studiu gledata notni zapis. Spominjala je na stare fotografije Jobsa in Wozniaka, ki gledata Applovo tiskano vezje. “Pridobitev Beatlov za iTunes je bil vrhunec tega, zaradi česar sem sploh šel v glasbeno industrijo,” je povedal Cue.

ŠTIRIDESETO POGLAVJE

DO NESKONČNOSTI

Oblak, vesoljska ladja in onkraj

Ipad 2

Še preden je ipad šel v prodajo, je Jobs že razmišljal, kaj bi moralo biti v ipadu 2. Spredaj in zadaj je potreboval kamere - vsi so vedeli, da je to neizogibno - in nedvomno bo moral biti tanjši. Toda osredotočil se je še na postransko težavo, na katero večina ljudi sploh ni pomislila. Ovitki, v katere so ljudje spravljali ipade, so zakrili njihove čudovite linije in odvračali pozornost z zaslona. Odebelile so nekaj, kar bi moralo biti tanjše. Napravo, ki bi morala biti čarobna v vseh pogledih, so oblekli v dolgočasna oblačila.

V tistem času je prebral neki članek o magnetih, ga izrezal in pokazal Jonyju Ivu. Ta vrsta magnetov je omogočala natančno usmeritev magnetne sile. Morda bi jih lahko uporabili za namestitev odstranljivega pokrova. Tako bi lahko pokrili sprednjo stran ipada, ne da bi pri tem zakrili vso napravo. Eden od fantov v Ivovi skupini je izdelal odstranljiv pokrov, ki seje poklopil z magnetom. Ko si odprl pokrov, je zaslon zasijal kot obraz dojenčka, ki ga žgečkaš, pokrov pa seje spremenil v stojalo.

To ni bila visoka tehnologija, ampak preprosta mehanika, toda videti je bila čudovito. To je bil še en primer Jobsove želje po popolni celovitosti: pokrov in ipad sta bila oblikovana tako, da so se magneti in ročaj gladko zlili v celoto. Ipad 2 je imel veliko izboljšav, toda ta srčkan pokrov, s katerim se večina drugih izvršnih direktorjev sploh ne bi ukvarjala, je izvabil največ nasmehov.

Ker je bil Jobs spet v bolniškem staležu, ni nihče pričakoval, da bo prišel na predstavitev ipada 2, ki naj bi se zgodila 2. marca 2011 v San Franciscu. Toda ko so bila vabila razposlana, mi je namignil, naj se predstavitve vseeno udeležim. Prišla je običajna scena: direktorji Appla v prvi vrsti, Tim Cook je grizljal energijske tablice, iz zvočnikov so donele skrbno izbrane pesmi Beatlov, recimo “Revolution” in “Here Comes The Sun”. Reed Jobs je v zadnjem hipu prišel z dvema osuplima kolegoma iz študentskega doma.

“S to napravo smo si dali veliko opravka, zato tega dneva nisem hotel zamuditi,” je rekel Jobs, ko je srhljivo suh prišel na oder z živahnim nasmehom. Občinstvo je navdušeno zavpilo in stoje zaploskalo.

Predstavitev ipada 2 je začel s prikazom novega pokrova. “Tokrat smo ohišje in napravo oblikovali skupaj,” je pojasnil. Nato je prešel na kritike, ki so ga jezile, ker so bile delno upravičene: prvi ipad je vsebine lažje prikazoval kot ustvarjal. Zato je Apple prilagodil svoja najboljša programa za macintosh, GarageBand in iMovie, ter ju spremenil v zelo učinkoviti aplikaciji za ipad. Jobs je pokazal, kako preprosto na novem ipadu skladaš in uglasbiš pesem, svojim domačim posnetkom dodaš glasbo in posebne učinke, in kako zlahka svoje umetnine objaviš ali deliš z drugimi.

Predstavitev je znova končal s prikazom križišča ulice humanističnih ved in ulice tehnologije. Tokrat je na najbrž najbolj jasen način izrazil svoje prepričanje, da pravo ustvarjalnost in preprostost poraja le popolna združitev strojne opreme in programja, to pa konec koncev vključuje tudi pokrove in prodajalce v trgovinah - ne pa odprta in razpršena arhitektura PC-jev in Androidov:

V Applovih genih imamo zapisano, da zgolj tehnologija ni dovolj. Verjamemo, da nam srce zapoje šele ob uspešni združitvi tehnologije in humanistike. Nikjer to ne velja bolj kot v napravah, ki nadomeščajo PC-računalni-ke. Drugi se na trg tablic podajajo v naglici misleč, da gre za naslednje PC-je, za katere strojno in programsko opremo ustvarjajo različna podjetja. Naše izkušnje in vse celice naših teles kričijo, da to ni pravi pristop. Naprave, ki zamenjujejo PC-računalnike, morajo biti še bolj intuitivne in še lažje za uporabo kot PC. Strojna oprema, programi in aplikacije morajo biti še bolj prepleteni, kot so na PC-jih. Menimo, da imamo pravo arhitekturo, ne le tehnično, ampak tudi organizacijsko, da lahko ustvarjamo takšne naprave.

Te miselnosti ni prelil le v podjetje, ki gaje zgradil, ampak tudi v svojo dušo.

Jobs je bil po predstavitvi poln energije. V hotelu Four Seasons seje pridružil meni, svoji ženi, Reedu in njegovima kolegoma na kosilu. Tokrat je za razliko jedel, čeprav ne brez izbirčnosti. Naročil je sveže iztisnjen sok, ki gaje trikrat vrnil rekoč, daje iz steklenice, ter testenine primave-ra, ki jih je po prvem grižljaju vrnil, češ da niso užitne. Nato je pojedel polovico moje solate z rakci in naročil še eno zase, nato pa še skledico sladoleda. Prizanesljiv hotel je celo uspel najti kozarec soka, kije izpolnil njegova visoka merila.

Zjutraj je bil doma še vedno poln energije. Naslednji dan je načrtoval odhod na Havaje, kamor bi odšel sam, in prosil sem ga, da mi pokaže, kaj sije za dopust naložil na ipad. Na njem sem našel tri filme: Kitajska četrt, Bournov ultimat in Svet igrač 3. Zanimivo, a naložil si je samo eno knjigo, Avtobiografijo jogija, vodnik o meditaciji in duhovnosti, ki jo je prvič prebral kot najstnik, nato znova v Indiji, od takrat pa jo je prebral vsako leto enkrat.

Sredi dopoldneva se je odločil, da bi nekaj pojedel. Še vedno je bil prešibek, da bi vozil, zato sem ga peljal v kavarno v nakupovalnem središču. Bila je zaprta, toda lastnik je bil vajen Jobsovih obiskov v času neuradnih ur, zato naju je z veseljem spustil noter. “Zadal si je nalogo, da me bo poredil,” se je šalil Jobs. Zdravniki so mu svetovali jajca kot vir zelo kakovostnih beljakovin, zato je naročil omleto. “Življenje s to boleznijo in bolečinami te ves čas opominja na lastno umrljivost, to pa se lahko grdo poigra s tvojimi možgani, če nisi previden,” je dejal. “Ne načrtuješ več kot za leto dni vnaprej in to je žalostno. Moraš se prisiliti, da načrtuješ, kot da boš živel še veliko let.”

Primer takšnega razmišljanja je bil načrt za gradnjo razkošne jahte.

Pred presaditvijo jeter je za družinska križarjenja po Mehiki, južnem l ihem oceanu in Sredozemlju najel jahto. Na številnih takšnih križarjenjih mu je postalo dolgčas ali pa mu je šla na živce oblika jahte, zato je družina predčasno prekinila potovanje in odletela na Havaje. Včasih pa je križarjenje potekalo brez težav. “Najboljši dopust je bilo križarjenje ob obali Italije do Aten - ki so navadna luknja, le Partenon je osupljiv - in nato do Efeza v Turčiji, kjer imajo še stara javna stranišča iz marmorja, na sredini pa prostor za pojoče glasbenike.” Ko so prišli v Istanbul, je najel profesorja zgodovine, da je družini razkazal mesto. Na koncu so šli v turško kopel, kjer je profesorjeva razlaga Jobsu veliko povedala o globalizaciji mladine:

To je bilo pravo razodetje. Vsi smo bili v kopalnih plaščih in pripravili so nam turško kavo. Profesor je razlagal, kako tukajšnjo kavo pripravljajo povsem drugače kot drugje po svetu, in takrat se mi je posvetilo: ‘Pa kaj potem?’ Katere otroke, tudi v Turčiji, pa sploh zanima turška kava? Nato sem ves dan opazoval mladino v Istanbulu. Pili so enake pijače kot vsa mladina po svetu, oblačili so se v oblačila, ki so bila videti kot iz Gapa in vsi so imeli prenosne telefone. Sploh se niso razlikovali od mladine drugod po svetu. Posvetilo se mi je, daje mladina po vsem svetu enaka. Med razvojem novih naprav ne pomislimo na telefone za Turke ali na predvajalnik glasbe, ki bi bil toliko drugačen, da bi ga turška mladina raje uporabljala. Zdaj smo vsi samo en svet.    »

Po tem lepem potovanju se je Jobs začel zabavati z načrtovanjem in z večnimi predelavami jahte, ki bi jo nekega dne rad zgradil. Ko je leta

2009 znova zbolel, je skoraj opustil projekt. “Mislil sem, da ne bom več živ, ko bo dokončana,” se spominja. “Toda to me je tako užalostilo, da sem nadaljeval z delom, ker je bilo zabavno, in morda jo bom tako še dočakal. Če bi prenehal z delom, nato pa bi bil čez dve leti še živ, bi me to zelo razjezilo. Zato sem nadaljeval.”

Po omletah v kavami sva se vrnila domov, kjer mi je pokazal vse makete in načrte. Jasno, načrtovana jahta je bila elegantna in minimalistična. Povsem ravnih palub iz tikovine ni kazila nikakršna dodatna oprema. Kot

v kakšni Applovi trgovini so bila okna v kabini ogromna, skoraj od tal do stropa, in glavni bivalni prostor naj bi imel steklene zidove dolge dvanajst in visoke tri metre. Glavnemu arhitektu Applovih trgovin je naročil, da je izdelal posebno steklo, ki bi služilo tudi kot glavna podporna struktura.

Do takrat je jahto že gradil Feadship, nizozemski izdelovalec jaht po naročilu, toda Jobs se je še vedno igral z obliko. “Vem, obstaja možnost, da bom umrl in Laurene zapustil napol zgrajeno jahtno,” je dejal. “Toda to moram početi. Če se ustavim, bom s tem priznal poraz pred smrtjo.”

S Powellovo naj bi čez nekaj dni praznovala dvajseto obletnico poroke. Priznal mi je, da jo je tu in tam premalo cenil. “Srečo imam, kajti ob poroki ne veš, v kaj se podajaš,” je rekel. “Glede teh stvari imaš zgolj intuitiven občutek. Ne bi mogel dobiti boljše žene, kajti Laurene ni le pametna in lepa, ampak se je izkazala tudi za zelo dobrega človeka.” Za hip je postal čustven. Govoril je o svojih drugih dekletih, zlasti o Tini Redse, toda rekel je, daje na koncu dobil pravo. Prav tako seje zamislil nad tem, kako sebičen in zahteven je lahko. “Laurene seje morala spopasti s tem, nato pa še z mojo boleznijo,” je dejal. “Vem, da življenje z mano ni praznik.”

Med njegovimi sebičnimi lastnostmi je bila tudi ta, da si ni zapomnil obletnic in rojstnih datumov. Toda v tem primeru je pripravil presenečenje. Poročila sta se v hotelu Ahvvahnee v Yosemitu, zato se je odločil, da jo bo za obletnico peljal tja. Toda ko je klical v hotel, seje izkazalo, da so polno zasedeni. Rekel jim je, naj pokličejo goste, ki so rezervirali ‘njun’ apartma, da jih vpraša, ali so se ga pripravljeni odpovedati. “Ponudil sem jim, da jim plačam katerikoli drugi vikend v hotelu,” se spominja Jobs, “in možakarje bil zelo prijazen. Rekel je: ‘Dvajset let? Prosim, vzemite ga, vaš je.”’

Poiskal je poročne fotografije, ki jih je slikal prijatelj, in jih dal povečati na kartonske plošče ter jih spravil v elegantno škatlo. Pobrskal je po iphonu in našel svoje posvetilo, ki gaje dodal v škatlo, ter ga prebral na glas:

Pred dvajsetimi leti nisva vedela veliko o drug drugem. Vodil naju je občutek in zmešala si mi glavo. Ko sva se v Ahvvahneeju poročila, je snežilo.

Leta so minevala, prišli so otroci, bilo je lepo, včasih tudi naporno, nikoli pa slabo. Najina ljubezen in spoštovanje sta preživela in rasla. Veliko sva doživela skupaj in zdaj sva spet tu, kjer sva pred dvajsetimi leti začela -starejša, modrejša - z gubami na obrazih in srcih. Spoznala sva veliko življenjskih radosti, trpljenja, skrivnosti in čudežev in še vedno sva skupaj. Moja stopala se niso nikdar več dotaknila tal.

Na koncu recitala je neutolažljivo jokal. Ko se je zbral, je omenil, da je fotografije dal povečati tudi za vsakega od otrok. “Da bodo videli, da sem tudi jaz bil nekoč mlad.”

iCloud

Jobs je leta 2001 imel vizijo: vaš osebni računalnik bo postal ‘digitalni center’ za različne naprave, kot so predvajalniki glasbe, videosnemalniki, telefoni in tablice. To se je zelo skladalo z Applovim načelom ustvarjanja celovitih naprav, ki so preproste za uporabo. Podjetje se je tako spremenilo iz izdelovalca nišnih luksuznih računalnikov v največ vredno tehnološko podjetje na svetu.

Do leta 2008 je Jobs razvil vizijo za naslednji val v digitalnem svetu. Menil je, da v prihodnosti namizni računalnik ne bo več služil za shranjevanje vaših podatkov. Namesto tega bi se hramba prestavila v ‘oblak’. Drugače povedano, vaša vsebina se bo shranjevala na oddaljenih strežnikih, za katere bodo skrbela podjetja, podatki pa vam bodo na voljo na vseh napravah in povsod. Potreboval je tri leta, da mu je uspelo.

Začel je z napačnim korakom. Poleti 2008 je predstavil MobileMe, drago naročniško storitev (99 dolarjev na leto), ki je omogočala oddaljeno hrambo imenika, dokumentov, slik, videa, e-pošte in koledarja v oblaku, vse te podatke pa bi lahko uskladili na vsaki napravi. Teoretično bi jih lahko uporabljali na vašem iphonu ali kateremkoli računalniku in tako dostopali do vseh plati vašega digitalnega življenja. Toda obstajala je velika težava. Storitev, če rečemo po Jobsovo, je bila zanič. Bila je zapletena, naprave se med seboj niso usklajevale, e-pošta in drugi podatki pa so naključno izginjali. “Applov MobileMe ima preveč napak, da bi bil zanesljiv,” je svetil naslov članka Walta Mossberga v Wall Street Journalu.

Jobs je popenil. Skupino, zadolženo za MobileMe, je zbobnal v Applo-

vi dvorani v kampusu, stopil na oder in vprašal: “Mi lahko kdo pove, kaj je namen storitve MobileMe?” Ko so člani skupine odgovorili, je Jobs udaril nazaj: “In zakaj tega ne počne?” Nato jih je zmerjal več kot pol ure. “Skazili ste Applov ugled,” je dejal. “Morali bi se sovražiti, ker ste razočarali sami sebe. Mossberg, naš prijatelj, ne piše več lepo o nas.” Pred celotnim občinstvom se je znebil vodje skupine za MobileMe in ga zamenjal z Eddyjem Cuejem, ki je bil v Applu zadolžen za splet. Adam Lashinsky iz revije Fortune je v svoji analizi Applove korporativne kulture zapisal: “Odgovornost se strogo izvaja.”

Do leta 2010 je bilo jasno, da si Google, Amazon, Microsoft in drugi prizadevajo postati najboljše podjetje za shranjevanje vaših vsebin in podatkov v oblaku ter njihovo uskladitev na različnih napravah. Zato je Jobs kar dvakrat zavihal rokave. Tiste jeseni mi je pojasnil:

Postati moramo podjetje, ki bo upravljalo vašo vez z oblakom - vam iz njega pretakalo glasbo in posnetke, shranjevalo vaše slike in podatke, morda celo vašo zdravstveno kartoteko. Apple je bilo prvo podjetje, ki je vaš osebni računalnik videlo kot digitalni center. Zato smo razvili vse te programe - iPhoto, iMovie, iTunes - in jih vnesli v svoje naprave, kot so ipod, iphone in ipad, in zadeva je čudovito delovala. Toda v nekaj letih se bo digitalni center iz vašega računalnika preselil v oblak. Gre za isto strategijo digitalnega centra, le da je center drugje. Svoje vsebine in podatke boste imeli ves čas na voljo brez potrebe po usklajevanju.

Zelo je pomembno, da mi uvedemo to spremembo, zaradi t. i. “izumiteljeve dileme” Claytona Christensena, ki trdi, da so izumitelji zadnji, ki vidijo onkraj svojega izuma, mi pa vsekakor nočemo zaostajati. MobileMe bomo ponudili brezplačno in poenostavili uskladitev vsebin. V severni Kaliforniji gradimo farmo strežnikov. Lahko vam ponudimo vse usklajevanje podatkov, ki ga potrebujete, in s tem bomo pridobili uporabnike.

Jobs se je o tem pogovarjal na sestankih ob ponedeljkih zjutraj in sčasoma so to vizijo preoblikovali v novo strategijo. “Ekipam sem ob dveh zjutraj pošiljal e-pošto in razpravljal o tem,” seje spominjal Jobs. “O tem veliko razmišljamo ne zato, ker je to naša služba, ampak naše življenje.” Čeprav so se nekateri člani odbora, tudi Al Gore, spraševali, ali je MobileMe smiselno ponujati brezplačno, so zamisel podprli. To bo njihova strategija privabljanja uporabnikov v naslednjem desetletju.

Novo storitev so poimenovali iCloud in Jobs jo je junija 2011 predstavil med svojim osrednjim govorom na Applovi konferenci za razvijalce, Worldwide Developers Conference. Še vedno je bil v bolniškem staležu in nekaj dni v maju celo v bolnišnici zaradi vnetij in bolečin. Nekateri bližnji prijatelji so mu odsvetovali nastop, saj bi terjal veliko priprav in vaj. Toda misel na to, da bo v digitalnem svetu povzročil nov tektonski premik, gaje napolnjevala z energijo.

Ko je stopil na oder kongresnega središča v San Franciscu, je čez svoj običajen črni puli Isseyja Miyakeja nosil črno Vonrosenovo bluzo iz ka-šmirja, v kavbojkah pa je imel toplo spodnje perilo. Kljub temu tako suh še ni bil videti. Množica mu je naklonila dolge stoječe ovacije. “To vedno pomaga, zato se vam zahvaljujem,” je dejal, toda že čez nekaj minut so Applove delnice padle za več kot štiri dolarje, na 340 dolarjev. Junaško seje trudil, toda videti je bil šibek.

Oder je predal Philu Schillerju in Scottu Forstallu, d^ sta predstavila nove operacijske sisteme za mace in prenosne naprave, nato pa se je vrnil, da bi predstavil iCloud. “Pred desetimi leti smo se prikopali do enega svojih največjih spoznanj,” je dejal. “PC naj bi postal središče vašega elektronskega življenja. Za vse vaše posnetke, fotografije in glasbo. Toda v zadnjih nekaj letih seje ta koncept izrodil. Zakaj?” Nato je ves čas govoril o tem, kako težko je uskladiti vsebine med različnimi napravami. Če si na ipad naložil pesem, z iphonom posnel fotografijo, na računalniku pa imaš videoposnetek, se lahko med preklapljanjem USB-kablov, da bi prenesel vsebine, počutiš kot kakšen starinski telefonist. “Usklajevanje med napravami nas jezi,” je rekel in občinstvo seje zasmejalo. “Toda mi imamo rešitev. To je naše naslednje veliko spoznanje. PC-je in mace bomo degradirali v navadne naprave, digitalni center pa bomo prestavili v oblak.”

Jobs se je zelo dobro zavedal, da to “veliko spoznanje” ni pravzaprav nič novega. Pravzaprav se je šalil glede Applovih prejšnjih poskusov.

“Morda si mislite: ‘Zakaj bi jim verjel? To so tipi, ki so nam dali Mobile-Me.”’ Občinstvo seje živčno nasmejalo. “Recimo, da to ni bil naš največji uspeh.” Toda ko je predstavil iCloud, je bilo jasno, da bo veliko boljši. Pošta, imenik in koledar so se v trenutku uskladili. Prav tako aplikacije, slike, knjige in dokumenti. Še več, Jobs in Eddy Cue sta sklenila dogovor z glasbeno industrijo (za razliko od Googla in Amazona), zato je Apple na svojih strežnikih v oblaku ponujal 18 milijonov pesmi. Če ste katerokoli od njih imeli na svojih napravah in računalnikih - bodisi legalno kupljeno ali spiratizirano - vam je Apple na vseh vaših napravah omogočil dostop do njene visokokakovostne različice, ne da bi zapravljali čas in trud z nalaganjem pesmi v oblak. “Enostavno deluje,” je dejal.

Ta preprost koncept - da bo vse gladko delovalo - je bil, kot vedno, Applova prednost pred tekmeci. Microsoft je že več kot leto dni oglaševal svoj Cloud Power, tri leta pred tem pa je njihov vodja razvoja programske opreme, legendami Ray Ozzie, podjetje pozval: “Želimo, da naši uporabniki svoje medijske vsebine kupijo samo enkrat, nato pa jih brez težav uporabljajo na vseh svojih napravah.” Toda Ozzie je konec leta

2010 zapustil Microsoft in njegov oblak za naprave uporabnikov se ni nikoli uresničil. Amazon in Google sta leta 2011 oba ponudila storitve v oblaku, toda nobeden od njiju ni imel zmožnosti, da bi celovito združil vsebine ter strojno in programsko opremo različnih naprav. Apple je nadzoroval vsak člen in jih oblikoval tako, da so brez težav delovali skupaj: naprave, računalniki, operacijski sistemi in aplikacije, vključno s prodajo in hrambo vsebine.

Seveda je vse gladko delovalo le, če ste uporabljali Applove naprave in ostali na zaprtem Applovem vrtu. To je Applu prineslo še eno prednost: zvestobo uporabnikov. Ko si enkrat začel uporabljati iCloud, si težko preklopil na Kindle ali Android. Tvoja glasba in druge vsebine se niso uskladile z drugimi napravami. Še več, morda niti niso delovale več. To je bil vrhunec 30-letnega zavračanja odprtih sistemov. “Razmišljali smo, ali bi iTunes prenesli tudi na Androida,” je Jobs nekega jutra povedal ob zajtrku. “Prenesli smo ga v Windows, da bi povečali prodajo ipodov, a ne vidim razloga, zakaj bi ga prenesli še na Androida, razen zato, da osrečimo njihove uporabnike. Ampak uporabnikov Androida nočem osrečevati.”

Nov kampus

Ko je Jobs imel 13 let, je v telefonskem imeniku poiskal Billa Hewletta in ga poklical, da bi dobil del, ki gaje potreboval za izdelavo števca frekvenc, toda na končuje dobil poletno delo v HP-jevem oddelku za merilne naprave. Istega leta je HP kupil zemljišče v Cupertinu, da bi razširil svoj oddelek za kalkulatorje. Tja je šel delat tudi Wozniak in ravno na tem mestu je sestavil apple I in apple II, ko je v službi delal na črno.

Ko seje HP leta 2010 odločil, da bo opustil svoj kampus v Cupertinu, ki je bil samo eno miljo vzhodno od Applovega sedeža One Infinite Lo-op, gaje Jobs potihoma kupil skupaj s sosednjim zemljiščem. Občudoval je Hewletta in Packarda, da sta zgradila močno podjetje, in ponosen je bil, da je on isto storil z Applom. Zdaj je napočil čas za paradni sedež podjetja, kakršnega ni imelo nobeno tehnološko podjetje lja zahodni obali. Na koncu je kupil šestdeset hektarov zemljišča, kjer so v času njegovega otroštva bili večinoma sadovnjaki marelic, in vrgel se je v projekt, ki bo njegova zapuščina, hkrati pa je združeval njegovo strast za oblikovanjem in veliko željo po tem, da bi zgradil močno podjetje, ki bi stalo še dolgo. “Rad bi zgradil zlahka prepoznaven kampus, ki bo še veliko generacij izražal vrednote podjetja,” je dejal.

Izbral je po njegovem najboljši arhitekturni biro na svetu, Sir Norman Foster, ki je med drugim oblikoval sijajne zgradbe, kot sta prenovljen Reichstag v Berlinu in znano stavbo v obliki storža v Londonu. Jasno, Jobs seje tako-vpletel v oblikovanje zgradbe do najmanjših podrobnosti, daje bilo nemogoče določiti končno obliko. To bo njegova zadnja stavba, zato je hotel, da bo narejena tak, kot je treba. Posterjev biro je projektu dodelil 50 arhitektov, ki so vsake tri tedne v letu 2010 Jobsu pokazali predelane makete. Vsakič znova se je domislil novih konceptov, včasih povsem novih oblik, in zahteval, da začnejo znova in mu ponudijo še več idej.

Ko mi je prvič pokazal makete in načrte v svoji dnevni sobi, je bila zgradba v obliki velikanske zavite dirkaške proge iz treh polkrogov okoli velikega dvorišča na sredini. Zidovi so bili stekleni od tal do stropa in v notranjosti so bili moduli za pisarne postavljene tako, da se je sončna svetloba prelivala po prehodih med njimi. “To bo omogočilo naključne in elegantne kraje za sestanke,” je dejal, “in vsi bodo imeli sončno svetlobo.”

Ko mi je načrte znova pokazal mesec dni kasneje, sva bila v Applovi veliki sejni sobi nasproti njegove pisarne, kjer je maketa predlagane stavbe pokrivala mizo. Vnesel je veliko spremembo. Pisarniške module je umaknil od oken, da bodo dolgi hodniki obsijani s soncem, saj bodo služili tudi kot večnamenski prostori. Prepiral seje z nekaterimi arhitekti, ki so hoteli, da bi okna lahko odpirali. Zamisel, da bi ljudje lahko odpirali stvari, Jobsu ni bila nikoli všeč. “Na ta način vse pokvarijo,” je dejal. Glede tega in drugih podrobnosti je vedno obveljala njegova.

Ko se je tistega dne vrnil domov, je Jobs ob večerji pokazal načrte in Reed je v šali dejal, daje zgradba iz zraka podobna moškim spolovilom. Njegov oče je komentar zavrnil, češ da zgolj odraža najstniški um. Toda naslednjega dne je to omenil arhitektom. “Žal, ko enkrat to slišiš, te slike ne moreš več spraviti iz glave,” je dejal. Ko sem ga obiskal naslednjič, je obliko zgradbe spremenil v navaden krog.

Nova oblika je pomenila, da v zgradbi ne bo niti enega kosa ravnega stekla. Vsa bodo ukrivljena in nevidno zlita skupaj. Jobsa je steklo od nekdaj očaralo, in izkušnja z velikanskimi steklenimi zidovi v Applovih trgovinah mu je vlivala zaupanje, da bo mogoče izdelati veliko količino ogromnih ukrivljenih steklenih blokov. Dvorišče na sredini bo imelo 250 m premera (več kot tri mestna križišča, ali skoraj za tri nogometna igrišča), in z diapozitivi je pokazal, kako bi lahko nova stavba zaobjela ves trg sv. Petra v Rimu. Še vedno se je spominjal, da so tu nekoč stali sadovnjaki, zato je najel arborista iz Stanforda in ukazal, da mora 80 % zemljišča krajinsko preoblikovati v naravno okolje, kjer bo raslo 6000 dreves. “Zahteval sem, da vključi tudi marelične sadovnjake,” je dejal Jobs. “Včasih so bili povsod, na vsakem vogalu, danes pa so del zgodovine te doline.”

Do junija 2011 so bili načrti za zgradbo s štirimi nadstropji in 280.000 km^2, ki bi sprejela več kot 12.000 zaposlenih, pripravljeni za javno predstavitev. Odločil se je za tiho in neuradno predstavitev pred mestnim svetom Cupertina dan po tistem, ko je na konferenci za razvijalce predstavil iCloud.

Čeprav je bil zelo šibek, je imel tistega dne poln umik. Ron Johnson, ki je zgradil in več kot desetletje vodil Applove trgovine, se je odločil sprejeti ponudbo za mesto izvršnega direktorja podjetja J. C. Penney, zato je Jobsa obiskal na domu, da se dogovorita glede njegovega odhoda. Nato sva z Jobsom odšla v Palo Alto v kavarnico Fraiche na jogurt in kosmiče, kjer je živahno govoril o morebitnih prihodnjih Applovih napravah. Kasneje so ga odpeljali v Santo Claro na redni trimesečni Applov sestanek s šefi Intela, da bi razpravljali o možnosti uporabe Intelovih procesorjev v prihodnjih Applovih napravah. Zvečer je v Coliseumu v Oaklandu potekal koncert skupine U2 in Jobs je razmišljal, da bi se ga udeležil. Namesto tega se je odločil, da bo zvečer pokazal načrte mestnemu odboru Cupertina.

Prišel je brez spremstva in fanfar. Videti je bil sproščen in oblečen je bil v črn pulover, v katerem je predaval na konferenci za razvijalce. Stal je na odru z daljincem v roki in naslednjih dvajset minut članom odbora kazal načrte za zgradbo. Ko je prišla na vrsto računalniško ustvarjena fotografija elegantne in futuristične zgradbe, se je ustavil in nasmejal. “Videti je kot vesoljska ladja, ki je pristala,” je dejal. Čez nekaj trenutkov je dodal: “Mislim, da bo to najboljša poslovna zgradba na svetu.”

Naslednji petek je poslal e-pošto kolegici iz davne preteklosti, Ann Bo-wers, vdovi soustanovitelja Intela, Boba Noycea. V zgodnjih 80. letih je bila šefica kadrovskega oddelka v Applu ih nekakšna zaščitnica zaposlenih, saj je Jobsu po vsakem izbruhu navila ušesa, nato pa poskrbela za njegove prizadete sodelavce. Jobs jo je vprašal, ali bi naslednji dan prišla na obisk. Bowersova je bila takrat v New Yorku* toda v nedeljo, ko seje vrnila, gaje obiskala. Do takrat je Jobs znova zbolel, trpel je bolečine in bilje brez energije, a vseeno ji je z veseljem pokazal slike novega sedeža. “Lahko si ponosna na Apple,” je dejal. “Lahko si ponosna na to, kar smo zgradili.”

Nato jo je pogledal in ji zastavil vprašanje, ob katerem je skoraj obnemela: “Povej, kakšen sem bil v mladosti?”

Bovversova mu je skušala iskreno odgovoriti. “Bil si zelo impulziven in zelo naporen,” je odgovorila. “Toda tvoja vizija nas je privlačila. Rekel si nam: ‘Nagrada je pot.’ Izkazalo seje, daje to res.”

“Ja,” se je strinjal Jobs. “Na poti sem se vendarle nekaj naučil.” Nato je čez nekaj minut ponovil, kot bi hotel prepričati Bowersovo in sebe. “Ja, nekaj stvari sem se naučil. Res sem se jih.”

.

ENAINŠTIRIDESETO POGLAVJE

TRETJA RUNDA

Zadnji spopad

Družinske vezi

Jobs si je goreče želel, da bi dočakal sinovo maturo junija 2010. “Ko so mi odkrili raka, sem se pogodil z bogom oz. neko višjo silo, da si srčno želim videti Reeda ob maturi, in to mi je dalo energijo, da sem se prebil skozi leto 2009,” je dejal. Reed je bil takrat pri svojih osemnajstih srhljivo podoben očetu. Imel je pomenljiv in malce uporniški nasmeh, močan pogled in šop temnih las. Toda od mame je podedoval prijaznost in zelo velik občutek za empatijo, ki ju njegov oče ni imel. Bil je zelo ljubezniv in zelo rad je ustregel. Kadarkoli je njegov oče mrko sedel za kuhinjsko mizo in strmel v tla, kar seje v času njegove bolezni pogosto dogajalo, je oživel samo ob Reedovem vstopu v kuhinjo. f

Reed je oboževal očeta. Kmalu po začetku pisanja te knjige meje začel obiskovati in, tako kot njegov oče, predlagal, da greva na sprehod. Povsem iskreno mi je zaupal, da njegov oče ni hladen preračunljiv poslovnež, ki hoče zaslužiti čim več, ampak vse to počne zaradi ljubezni do svojega dela in ponosa nad napravami, kijih ustvarja.

Ko so Jobsu odkrili raka, je Reed čez poletje začel delati v onkološkem laboratoriju Stanforda, da bi našel označevalne gene za raka na črevesju.

V nekem poskusu je ugotovil, kako se mutacije širijo med družinami. “Ena od redkih uteh moie bolezni ie to, da se je Reed veliko časa učil pri izvrstnih zdravnikih,” je dejal Jobs. “Njegova navdušenost je povsem takšna, kot je bila moja nad računalniki v njegovih letih. Ena od največjih novosti 21. stoletja bo združevanje biologije in tehnologije. Začenja se novo obdobje, prav tako kot seje začenjalo digitalno obdobje, ko sem bil njegovih let.”

Reed je svojo raziskavo o raku uporabil za seminarsko nalogo, ki jo je predstavil sošolcem v šoli Crystal Springs Uplands. Med opisovanjem, kako je uporabil centrifuge in barvila, da je sekvenciral tumorje, je med občinstvom sedel tudi njegov oče, kije skupaj z družino žarel od ponosa. “Sanjam o tem, da bi se Reed ustalil v Palo Altu, si z družino postavil hišo in se kot zdravnik vozil s kolesom v Stanford v službo,” je kasneje dejal Jobs.

Ko je leta 2009 kazalo, da bo njegov oče umrl, je Reed hitro odrasel. Ko sta bila starša v Memphisu, je skrbel za svoji sestrici in postal zaščitniško starševski. Toda ko seje očetovo zdravje spomladi 2010 izboljšalo, je znova postal igriv in nasmejan. Nekega dne je med večerjo z družino razpravljal, kam bi peljal dekle na večerjo. Oče mu je predlagal II For-naio, fino restavracijo v Palo Altu, toda Reed je rekel, da ni mogel rezervirati miz, ker so vse zasedene. “Bi rad, da uredim zadevo?” je vprašal oče. Reed je odkimal, ker je to hotel urediti sam. Erin, nekoliko sramežljiv srednji otrok, je predlagala, da bi na vrtu postavili vigvam, kjer bi z Eve postregli romantično večerjo. Reed je vstal in jo objel. Obljubil ji je, da bo to njeno ponudbo izkoristil kdaj drugič.

Reed je bil neke sobote eden od štirih tekmovalcev na šolskem kvizu, ki gaje prenašala lokalna TV-postaja. Vsa družina - razen Eve, kije bila na konjeniškem tekmovanju - je prišla navijat zanj. Ko je TV-ekipa opletala naokoli, se je Jobs komaj zadrževal, da je dal mir in se zlil z drugimi starši na tribuni. Toda v svojih značilnih kavbojkah in črnem puliju je bil zlahka prepoznaven. Neka ženska ga je prepoznala in sedla poleg njega in ga začela fotografirati. Ne da bi jo pogledal, je Jobs vstal in sedel na drug konec vrste. Ko je bil na vrsti Reed, je na njegovi ploščici z imenom pisalo “Reed Powell”. Voditelj je učence vprašal, kaj bi radi postali, ko bodo odrasli. “Raziskovalec raka,” je odgovoril Reed.

Jobs se je z Reedom peljal v dvosedežnem mercedesu SL55, medtem ko jima je žena z Erin sledila v svojem avtu. Na poti domov je vprašala

Erin, ali ve, zakaj oče noče imeti registrskih tablic na avtu. “Ker je upornik,” je odgovorila. Kasneje sem o tem vprašal Jobsa. “Ker mi ljudje včasih sledijo in če imam registrske tablice, lahko ugotovijo, kje živim,” je odgovoril. “Ampak zaradi Google Maps je to zdaj zastarela rešitev. Torej jih najbrž nimam zato, ker jih pač nimam.”

Med prireditvi ob Redovi maturi mi je njegov oče s svojega iphona poslal sporočilo, kije kar vriskalo od veselja. “To je eden od mojih najsrečnejših dni. Reed je maturiral. V tem trenutku. In proti vsem pričakovanjem sem tu.” Tistega večera so imeli zabavo v krogu najožjih prijateljev in družine. Reed je plesal z vsakim članom družine, vključno z očetom. Kasneje ga je Jobs peljal do lope, kjer mu je ponudil enega od obeh koles, ki ju nikoli več ne bo vozil. Reed se je šalil, da je italijansko kolo preveč gejevsko, zato mu je Jobs predlagal, naj vzame osembrzinca poleg njega. Ko je Reed rekel, da se bo počutil dolžnega, mu je Jobs odgovoril: “Ničesar mi ne boš dolžan, ker imaš moje gene.” Čez nekaj dni je bila premiera risanke Svet igrač 3. Jobs je to Pixarjevo trilogijo negoval od vsega začetka in tretji, zadnji del, je govoril o čustvih, ki se porajajo ob Andyjevem odhodu na študij. “Želim si, da bi vedno bila ob tebi,” je rekla Andyjeva mama. “Saj boš,” je odgovoril Andy.

Jobsov odnos do svojih mlajših hčera je bil malce hladnejši. Mlajši Erin je posvečal manj pozornosti. Bila je tiha, zamišljena in ni vedela, kako dojemati očeta, zlasti ko je žalil in zbadal ljudi. Bila je elegantna in privlačna mlada ženska, ki je bila na čustvenem področju modrejša od očeta. Hotela je postati arhitektka, morda zaradi očetovega zanimanja za to področje, pa še dober občutek za dizajn je imela. Toda ko je oče Reedu kazal načrte za novo Applovo stavbo in je sedela na drugi strani kuhinje, mu ni padlo na pamet, da bi jo poklical bližje. Spomladi 2010 je srčno upala, da jo bo oče peljal na podelitev oskarjev. Nad filmi je bila navdušena. Še več, želela si je poleteti z očetom v njegovem zasebnem letalu in se po rdeči preprogi sprehoditi z njim. Powellova bi se zaradi tega z veseljem odpovedala potovanju, zato je moža skušala prepričati, naj gre z Erin. Toda on je zavrnil to idejo.

Proti koncu pisanja te knjige mi je Powellova povedala, da bi Erin rada dala intervju za knjigo. Česa takšnega ne bi zahteval, ker je bila stara komaj 16 let, a na koncu sem privolil. Erin je hotela poudariti, da razume, zakaj oče nima vedno časa zanjo, in s tem se je sprijaznila. “Na vso moč se trudi biti oče in izvršni direktor Appla, in to žongliranje mu gre dobro od rok,” je dejala. “Včasih si želim, da bi imel več časa zame, a vem, da je njegovo delo zelo pomembno. Tudi jaz menim, daje zelo kul, zato me to ne moti. Ne potrebujem več pozornosti.”

Jobs je obljubil, da bo ob vstopu v najstništvo vsakega od svojih otrok peljal, kamorkoli bo hotel. Reed je izbral Kjoto, ker je vedel, da je oče navdušen nad zenovskim mirom tega čudovitega mesta. Nič čudnega, da je Erin leta 2008, ko je praznovala trinajsti rojstni dan, prav tako hotela v Kjoto. Oče je moral zaradi bolezni odpovedati potovanje, zato ji je obljubil, da jo bo peljal leta 2010, ko bo njegovo zdravstveno stanje boljše. Toda tistega junija se je odločil, da ne gre. Erin je bila strašno prizadeta, a ni ugovarjala. Namesto tega jo je mama z družinskimi prijatelji peljala v Francijo, potovanje v Kjoto pa so prestavili na julij.

Powellova seje bala, da bo njen mož znova odpovedal pot, zato je bila navdušena, ko je celotna družina na začetku julija končno odletela na Havaje, ki so bili prvi del potovanja. Toda tam je Jobsa začel boleti zob, kar pa je ignoriral, kot bi luknjo v zobu hotel odmisliti. Ko seje zob odlomil, je poseg bil nujen. Nato je prišla kriza z anteno iphona 4, zato je pobral Reeda in hitro odletel v Cupertino. Povvellova in Erin sta ostali na Havajih, upajoč, da se bo Jobs vrnil in nadaljeval potovanje v Kjoto.

Na njuno olajšanje in manjše presenečenje se je Jobs res vrnil na Havaje takoj po tiskovni konferenci, da bi ju pobral in odpeljal na Japonsko. “To je čudež,” je Powellova povedala prijateljici. Medtem ko je Reed skrbel za Eve v Palo Altu, je Erin s starši bivala v krčmi Tawaraya Ryo-kan, ki je bila tako vzneseno preprosta, da je bil Jobs navdušen. “Bilo je fantastično,” se spominja Erin.

Dvajset let pred tem je Jobs na Japonsko peljal Erinino polsestro Liso Brennan-Jobs, ko je bila istih let kot Erin. Najbolj se spominja čudovitih skupnih obrokov, ko je z užitkom opazovala sicer izbirčnega očeta, kako z veseljem je suši z jeguljo in druge dobrote. Zaradi tega seje prvič sprostila v njegovi družbi. Erin je začutila nekaj podobnega: “Oče je vsak dan vedel, kam bo šel na kosilo. Povedal je, da ve za sijajno restavracijo z rezanci soba, zato me je peljal tja, in tam je bilo tako dobro, daje rezance soba zdaj težko jesti kjerkoli drugje, saj tistim ne sežejo do gležnjev.” V soseski so našli tudi majcen lokal s sušijem, ki gaje Jobs na svojem ipho-nu označil z napisom “Najboljši suši, kar sem jih jedel.” Erin se strinja s tem.

V Kjotu so obiskali tudi znana zenovska svetišča. Erin je bil najbolj všeč Saiho-ji, bolj znan kot “svetišče z mahom”, zaradi svojega zlatega ribnika, ki ga obdajajo vrtovi z več kot sto vrstami mahu. “Erin je bila zelo, zelo srečna, kar je bilo zelo razveseljivo in pomagalo je izboljšati njen odnos z očetom,” se spominja Powellova. “To sije zaslužila.”

Z njuno najmlajšo hčerko Eve je bilo povsem drugače. Bila je ognjevita, samozavestna in niti malo se ni bala očeta. Uživala je v ježi konjev, zato si je zabila v glavo, da bo sodelovala na olimpijskih igrah. Ko ji je trener pojasnil, kaj vse to pomeni, mu je rekla: “Povej, kaj moram storiti, in to bom tudi storila.” In resje začela marljivo vaditi.

Eve je bila prava mojstrica, ko je bilo treba dobiti očetovo pozornost. Pogosto je poklicala tajnico v njegovo službo, in tako poskrbela, da seje znašla na očetovem umiku. Bila je tudi izjemna pogajalka. Nekega vikenda v letu 2010 seje dmžina odpravljala na potovanje, toda Erin je hotela odhod preložiti za pol dneva, a se je bala reči očetu. Eve, ki je takrat štela dvanajst let, seje ponudila, da bo ona uredila zadevo. Pri večerji je očetu zadevo razčlenila kot kakšen odvetnik pred vrhovnim sodiščem, a Jobs jo je prekinil - “Ne, nisem za to.” - toda videlo se je, da ga je vse skupaj bolj zabavalo kot jezilo. Zvečer je Eve sedla z mamo za mizo, da bi se posvetovali o različnih metodah, s katerimi bi svoj pravni primer bolje utemeljila.

Jobsu je bil njen bojeviti duh všeč - v njej je videl velik del sebe. “Ona je prava pištola in najbolj trmoglav otrok, kar tsem jih videl,” je dejal. “Prava pokora za moje grehe.” Zelo dobro je razumel njeno osebnost, najbrž zato, ker je bila precej podobna njegovi. “Eve je veliko bolj občutljiva, kot misli večina,” je pojasnil. “Tako je pametna, da lahko malce manipulira z drugimi, kar pa lahko ljudi tudi odvrne od nje in ostane sama. Zdaj se uči, kako biti takšna, kakršna je, hkrati pa se toliko nadzorovati, da bo imela prijatelje, ki jih potrebuje.”

Jobsov odnos z ženo je bil občasno zapleten, a vedno sta čutila pripadnost. Iznajdljiva in sočutna Laurene Povvell je pomirjujoče vplivala nanj in je hkrati bila značilen primer njegove sposobnosti, da nekatere svoje sebične vzgibe ublaži tako, da se obda s trmastimi in razumnimi ljudmi. Njena stališča o poslovnih zadevah so bila neobvezujoča, o družini stroga, glede zdravja pa je vedno trmasto vztrajala pri njih. Kmalu po poroki je soustanovila College Track, državni obšolski program, ki je revnejšim otrokom omogočal šolanje, maturo in vpis na študij. Od takrat je postala vodilna sila v gibanju za reformo šolstva. Jobs je občudoval ženino delo: “To, kar je storila s College Track, je name napravilo velik vtis.” Toda človekoljubna dejanja ga na splošno niso zanimala in nikoli ni obiskal krajev, kjer so se izvajale njene obšolske dejavnosti.

Februarja 2010 je Jobs svoj 55. rojstni dan praznoval samo v družinskem krogu. Kuhinja je bila okrašena z barvnimi trakovi in baloni in otroci so mu podarili otroško krono iz rdečega žameta, ki si jo je nadel na glavo. Zdaj, ko je bilo grozljivo leto zdravstvenih težav za njim, je Po-wellova upala, da se bo bolj posvetil družini. Toda večinoma seje znova posvečal delu. “To je bilo težko za družino, zlasti za dekleti,” je povedala. “Po dveh letih bolezni se mu je stanje končno izboljšalo, zato sta pričakovali, da bo več časa preživel z njima, ampak ga ni.” Rekla je, da bo poskrbela, da bosta obe plati njegove osebnosti v tej knjigi prikazani v pravilnem kontekstu. “Kot večina izjemno nadarjenih ljudi, tudi on ni izjemen na vsakem področju,” je rekla. “Ne zna se vesti v družbi, ne zna si predstavljati, kako je biti v koži nekoga drugega, toda globoko verjame v opolnomočenje ljudi, v napredek človeštva in to, da ljudem damo orodja, ki jih potrebujejo.”

Predsednik Obama

Zgodaj jeseni 2010 se je Povvellova med obiskom Washingtona dobila s prijatelji iz Bele hiše, ki soji povedali, da bo predsednik Obama oktobra obiskal Silicijevo dolino. Predlagala je, da obišče tudi njenega moža. Obamovim svetovalcem je bila zamisel všeč, saj seje skladala z njegovo novo programsko usmeritvijo glede konkurenčnosti. Poleg tega je John Doerr, vlagatelj tveganega kapitala, ki je postal en od Jobsovih tesnih prijateljev, imel sestanek s predsednikovim svetovalnim odborom za okrevanje gospodarstva, na katerem je podal Jobsove poglede na to, zakaj

ZDA izgubljajo gospodarsko prednost. Tudi on je predlagal Obamov obisk Jobsa. Tako so na predsednikov umik dodali pol ure za sestanek z Jobsom na letališču Westin San Francisco.

Toda nastala je ena težava. Ko je Powellova možu povedala za to, se sestanka ni hotel udeležiti. Bil je jezen, ker je vse to uredila za njegovim hrbtom. “Ne bo me stisnil nekam v svoj umik samo zato, da bo lahko rekel, da se je dobil z enim izvršnim direktorjem,” ji je dejal. Vztrajala je, da se “Obama silno veseli srečanja s teboj”. Jobs je odvrnil, naj ga Oba-ma kar sam pokliče, če je to res. Jobs je mulo kuhal pet dni. Powellova je nato poklicala Reeda, ki je bil na Stanfordu, da pride na večerjo in skuša pregovoriti očeta, kije na koncu le klonil.

Sestanek je nato trajal 45 minut in Jobs se ni zadrževal. “Predsednik boste samo en mandat,” je Jobs takoj povedal Obami. Da bi to preprečil, mu je dejal, mora njegova administracija postati prijaznejša do gospodarstva. Opisal mu je, kako lahko je postaviti tovarno na Kitajskem in dodal, da je v teh časih v ZDA skoraj nemogoče postaviti tovarno, zlasti zaradi regulacij in nepotrebnih stroškov.

Jobs je napadel tudi ameriško šolstvo s trditvijo, daje brezupno zastarelo in ujeto v kleščah sindikatov. Dokler ne bodo sindikati učiteljev razbiti, ni upanja za reformo šolstva. Učitelje je treba obravnavati kot profesionalce, ne kot delavce za tekočim trakom. Ravnatelji bi morali imeti moč, da najemajo ali odpuščajo učitelje glede na to, kako dobro opravljajo svoje delo. Šole bi morale biti odprte vsaj do osemnajstih in delovati vsaj enajst mesecev na leto. Za Jobsa je bilo absurdno, da v Ameriki učitelj še vedno stoji pred tablo in uporablja učbenike. Vse knjige, učni materiali in ocene bi morali biti v elektronski obliki, interaktivni in prilagojeni vsakemu učencu posebej, povratne informacije pa bi bile na voljo takoj.

Jobs je ponudil, da bo sestavil skupino šestih ali sedmih izvršnih direktorjev, ki bi lahko temeljito pojasnili izzive, ki jih bodo prinesle spremembe, s katerimi se Amerika sooča, in predsednik je ponudbo sprejel. Jobs je sestavil seznam ljudi za decembrski sestanek v Washingtonu. Ko so Valerie Jarret in drugi predsednikovi svetovalci dodali še imena svojih ljudi, seje spisek podaljšal na več kot 20 oseb, z Jeffreyjem Immeltom iz General Electrica na vrhu. Jobs je poslal sporočilo, daje spisek prenapih-njen in da ga ne bo. V resnici se je njegovo stanje zopet poslabšalo, zato tako ali tako ne bi mogel priti, kar je Doerr na štiri oči povedal predsedniku.

Februarja 2011 je Doerr začel s pripravami na manjšo večerjo za predsednika Obamo v Silicijevi dolini. On in Jobs sta skupaj z ženama odšla na večerjo v grško restavracijo Evvia v Palo Altu, da bi sestavila kratek seznam udeležencev. Ducat tehnoloških titanov je vključeval Eriča Schmidta iz Googla, Carol Bartz iz Yahooja, Marka Zuckerberga iz Face-booka, Johna Chambersa iz Cisca, Larryja Ellisona iz Oracla, Arta Levin-sona iz Genentecha in Reeda Hastingsa iz Netflixa. Jobsova obsedenost za malenkosti se je pokazala tudi pri izbiri jedi. Doerr mu je poslal predlagan jedilnik, za katerega je Jobs dejal, da so nekatere jedi - rakci, polenovke, solata iz leče - preveč fine “in ne odražajo tvoje osebnosti, John”. Zelo je nasprotoval sladici, kremni piti s čokoladnimi tartufi, toda osebje Bele hiše, gaje zavrnilo, češ da predsednik obožuje kremno pito. Ker je Jobs zelo shujšal in gaje hitro zazeblo, je Doerr tako močno ogrel prostor, da seje Zuckerberg med večerjo izdatno potil.

Jobs, ki je sedel poleg predsednika, je večerjo otvoril z naslednjo izjavo: “Ne glede na naša politična prepričanja vedite, da smo tu zato, da bomo državi pomagali na kakršenkoli način želite.” Kljub temu seje večerja sprva spremenila v pridigarske predloge, kaj bi predsednik lahko storil za gospodarstvo. Chambers, na primer, je predlagal odlog plačila davka na dobiček iz tujine, s čimer bi se velike korporacije izognile plačilu davka na dobiček iz tujine v primeru, če bi ta dobiček v določenem času investirale v ZDA. Predsednik ni bil navdušen, zato seje Zuckerberg obrnil k Valerie Jarret, ki je sedela na njegovi desni, in zašepetal: “Morali bi govoriti o tem, kaj je dobro za državo. Zakaj ves čas govori o tem, kaj bi bilo dobro zanj?”

Doerr je uspel spremeniti temo razprave tako, da je predlagal, naj vsakdo poda spisek predlaganih sprememb. Ko je vrsta prišla na Jobsa, je poudaril potrebo po več izobraženih inženirjih in predlagal, da bi tujim študentom, ki so diplomirali v ZDA, samodejno podelili vizum, da bi ostali v Ameriki. Obama je dejal, da bi to bilo možno urediti samo v okviru zakona “Dream Act”, ki bi nezakonitim priseljencem, ki so prišli kot mladoletni in maturirali v ZDA, omogočilo, da postanejo uradni državljani - to pa so republikanci blokirali. Za Jobsa je bil to mučen primer tega, kako lahko politika ohromi državo. “Predsednik je zelo pameten, a ves čas je pojasnjeval, zakaj teh stvari ni mogoče storiti,” seje spominjal Jobs. “To me je jezilo.”

Jobs je nato predlagal, da poiščejo način, kako izobraziti več ameriških inženirjev. Apple ima na Kitajskem zaposlenih 700.000 delavcev, je dejal, in zato tam potrebuje 30.000 inženirjev, ki bodo skrbeli za te delavce. “V Ameriki jih ni toliko,” je dejal. Ni treba, da so doktorji ali geniji, dovolj je le, da imajo osnovno strojniško znanje o procesu izdelave. Izobrazili bi se lahko v tehniških šolah, ljudskih univerzah in trgovskih šolah. “Če bi lahko izobrazili te inženirje,” je dejal, “bi lahko veliko tovarn prestavili sem.” Ta argument je napravil velik vtis na predsednika. V naslednjem mesecu je svojim svetovalcem dvakrat ali trikrat rekel: “Nekako moramo izobraziti tistih 30.000 inženirjev, o katerih mi je pravil Jobs.”

Jobs je bil zadovoljen, da je Obama zagrabil, in nekajkrat po večerji sta govorila po telefonu. Ponudil se je za izdelavo oglasov za volilno kampanjo leta 2012. (Podobno ponudbo je podal tudi leta 2008, a ga je razjezil Obamov strateg David Axelrod, ker ni bil dovolj spoštljiv.) “Politično oglaševanje je zanič. Najraje bi Leeja Clowa potegnil iz upokojitve, da bi se skupaj domislila odličnih oglasov zanj,” mi je Jobs povedal nekaj dni po večerji s predsednikom. Jobs je že ves teden trpel velike bolečine, toda pogovor o politiki mu je dal energijo. “Tu in tam se pojavi kakšen pravi oglaševalski maček, recimo Hal Riney s sloganom ‘V Ameriki vzhaja sonce’ za Reaganovo vnovično izvolitev leta 1984. Nekaj takšnega bi rad storil za Obamo.”

-

Tretji bolniški stalež, 2011

Rak je ob vsaki vrnitvi pošiljal signale. Jobs se jih je naučil prepoznati. Izgubil je tek in po vsem telesu je trpel bolečine. Njegovi zdravniki so opravili preiskave, našli niso ničesar in mu zagotovili, da je še vedno zdrav. Toda on je vedel. Rak je imel svoj način javljanja prisotnosti in nekaj mesecev kasneje bodo zdravniki ugotovili, da seje znova pojavil. Stanje seje znova poslabšalo zgodaj novembra 2010. Vse gaje bolelo, prenehal je jesti, zato gaje intravenozno hranila negovalka, ki gaje obiskovala na domu. Zdravniki niso našli tumorjev, zato so sklepali, da se njegovo telo znova spopada z okužbami in prebavnimi težavami. Ker bolečin ni nikoli prenašal mimo, so se zdravniki in družina nekako navadili na njegovo večno stokanje.

Z družino je za dan zahvalnosti odšel v Kona Village, toda njegov tek se ni izboljšal. Obroki so potekali v skupnem prostoru in dmgi gostje so se pretvarjali, da niso opazili shujšanega Jobsa, ki seje med jedjo zibal in stokal od bolečin, ne da bi se dotaknil hrane. Letovišče in goste lahko pohvalimo, ker njegovo zdravstveno stanje ni prišlo v medije. Po vrnitvi v Palo Alto je Jobs postajal vedno bolj čustven in zamorjen. Mislil je, da bo umrl, je povedal otrokom, in misel, da nikoli več ne bo praznoval njihovih rojstnih dni, gaje potrla.

Do božiča je shujšal na 52 kilogramov, kar je bilo 23 kilogramov pod njegovo običajno težo. Med prazniki sta jih obiskala Mona Simpson in njen nekdanji mož, pisec TV-komedij Richard Appel, ter njuni otroci. Vzdušje se je malce izboljšalo. Družini sta igrali družabne igre, kot je Roman, v kateri udeleženec zmaga tako, da ostale preslepi z najbolj prepričljivim, toda neobstoječim uvodom v knjigo. Nekaj časa je kazalo dobro. Nekaj dni po božiču je Jobs celo zmogel odhod na večerjo v restavracijo s Powellovo. Otroci so za novo leto odšli smučat, Povvellova in Mona Simpson pa sta ostali doma z Jobsom v Palo Altu.

V začetku leta 2011 je postalo jasno, da ne gre za enega njegovih slabših obdobij. Zdravniki so odkrili nove tumorje in simptomi raka so še bolj zmanjšali njegov tek. Skušali so ugotoviti, koliko zdravil bi njegovo oslabelo telo sploh preneslo. Prijateljem je povedal, da ga vsak delček telesa boli, kot bi kdo udaril vanj, pri tem pa je stokal in se zvijal od bolečin.

To je bil začaran krog. Prvi simptomi raka so povzročali bolečino. Morfin in druga sredstva proti bolečinam so ubijali njegov tek. Delno so mu odstranili trebušno slinavko in mu presadili jetra, kar je vodilo do motenj v delovanju prebavil in posledično vsrkavanja beljakovin. Sledila je izguba teže, zaradi katere je vse težje prenašal agresivna zdravila. V svojem oslabljenem stanju je bil bolj dojemljiv za okužbe, prav tako zaradi imunosupresivov, ki jih je občasno jemal, da njegovo telo ne bi začelo zavračati novih jeter. Izguba teže je vodila v tanjšanje maščobnega tkiva okoli receptorjev za bolečino, zato je še bolj trpel. Nagnjen je bil k velikim nihanjem razpoloženja, ki so jih spremljali dolgi izbruhi jeze in depresije, kar je še bolj zmanjševalo njegov tek.

Jobsove prehranjevalne težave so se z leti poslabšale zaradi njegovega psihološkega odnosa do hrane. V mladih letih je ugotovil, da lahko s postom povzroči občutek evforije in ekstaze. Torej je kljub vedenju, da mora jesti - zdravniki so ga rotili, naj užije visokokakovostne beljakovine -priznal, da ima v nekem kotičku podzavesti še vedno vzgibe, da bi se postil ali upošteval diete, kot je sadna dieta Arnolda Ehreta, ki jo je spoznal že kot najstnik. Powellova mu je ves čas govorila, daje zmešan, in mu celo povedala, je Ehret umrl pri šestinpetdesetih, ko seje spotaknil in si razbil glavo, ter se zelo jezila, kadar je prišel za mizo in tiho strmel v svoje naročje. “Hotela sem, da se prisili, da bi jedel,” je rekla, “in doma je bilo ozračje strašno napeto.” Bryar Brown, njun občasni kuhar, ju je ob popoldnevih še vedno obiskoval in pripravil kopico zdravih jedi, toda Jobs je v eno ali dve pomočil jezik in jih razglasil za neužitne. Nekega večera je rekel: “Malo pite z bučkami bi.” Umirjen Brown je v eni uri iz nič pripravil prekrasno pito. Jobs je pojedel samo en grižljaj, toda Brown je bil presrečen.

Powellova je govorila s strokovnjaki za prehranjevalne težave in psihiatri, toda njen mož jih je zavračal. Ni hotel jemati antidepresivov ali se na kakršenkoli drug način zdraviti za depresijo. “Kadar te prežemajo čustva,” je dejal, “kot so žalost ali jeza zaradi raka ali kakšne druge nesreče, bi njihovo prikrivanje pomenilo, da živiš življenje, ki ni tvoje.” Jobs je pravzaprav odšel v drugo skrajnost. Postal je zamorjen, ihteč in ves teatraličen, ko je vsakomur okoli sebe stokal, da bo umrl. Depresija je postala del začaranega kroga tako, daje zaradi nje jedel še manj.

Slike in posnetki shujšanega Jobsa so se pojavili na spletu in kmalu so začele krožiti govorice o tem, kako zelo bolan je. Powellovaje na svojo grozo ugotovila, da so govorice resnične in da se ne bodo polegle. Jobs se je pred dvema letoma, ko so mu začela odpovedovati jetra, le stežka odločil za bolniški stalež in tudi tokrat se mu je upiral. Ob tem se je počutil, kot bi zapustil domovino ne vedoč, ali se bo še kdaj vrnil. Ko je januarja 2011 končno klonil pred neizogibnim, so člani odbora to pričakovali, kajti telefonski klic, s katerim je zaprosil za bolniški stalež, je trajal samo tri minute. Med sejami odbora je pogosto razpravljal o tem, kdo bi ga nadomestil v primeru, če bi se mu kaj zgodilo, pri tem pa je razmišljal o kratkoročni in dolgoročni zamenjavi. Toda v tem primeru ni bilo dvoma, da bo tekoče posle znova prevzel Tim Cook.

Naslednjo soboto popoldan je Jobs ženi dovolil, da je uredila sestanek njegovih zdravnikov. Dojel je, da se sooča s takšno vrsto težave, kakršne pri Applu ni nikdar dovolil. Njegovo zdravljenje je razdrobljeno, namesto celovito. Vsako od njegovih številnih težav je zdravil drugačen specialist -onkologi, strokovnjaki za bolečine, prehrano, gastroenterologi in hematologi - toda nihče jih ni uskladil za celovit pristop, tako kot je to storil James Eason v Memphisu. “Ena od velikih težav zdravstva je pomanjkanje socialnih delavcev ali zagovornikov, ki bi nadzorovali celotno zdravniško ekipo,” je dejala Powellova. To je še zlasti veljalo za Stanford, kjer se je zdelo, da ni nikogar, ki bi ugotavljal, kako prehrana vpliva na ublažitev bolečin in onkološke težave. Zato je Powellova domov povabila več njihovih različnih strokovnjakov na sestanek, ki so se ga udeležili tudi nekateri zunanji zdravniki z bolj agresivnimi in celovitimi pristopi zdravljenja, recimo David Agus iz južnokalifomijske univerze. Dogovorili so se za novo dieto za ublažitev bolečin in za usklajevanje drugih vrst zdravljenja.

Zahvaljujoč najnovejšim znanstvenim odkritjem je bila ekipa Jobsovih zdravnikov vedno en korak pred rakom. Jobs je postal en od dvajsetih ljudi na svetu, ki so v celoti sekvencirali svojo DNK in gene svojih rakastih tumorjev. Ta postopek je takrat stal več kot 100.000 dolarjev.

Sekvenciranje genov in analiza sta potekala v sodelovanju ekip s Stan-forda, Harvarda, Broadovega inštituta z MIT in Johnsa Hopkinsa. Ko so spoznali specifično genetsko in molekularno sestavo Jobsovih tumorjev, so zdravniki lahko izbrali takšno zdravilo, ki je neposredno zdravilo okvarjene signalne poti, ki so povzročale, da so se rakaste celice nenormalno razširile. Ta metoda, znana kot ciljana terapija, je bila učinkovitejša od kemoterapije, ki je napadla proces deljenja vseh telesnih celic, rakavih ali ne. Usmerjeno zdravljenje sicer ni bilo čudežno, toda občasno seje zdelo, daje: zdravniki so lahko izbirali med velikim številom zdravil - pogosteje in redkeje uporabljenih, v prodaji ali še v fazi razvoja - da bi videli, kateri trije ali štirje se bodo najbolje obnesli. Vsakič, ko je rak mutiral ali našel pot, daje zaobšel katero od teh zdravil, so imeli zdravniki pripravljeno že naslednje zdravilo.

Čeprav je Povvellova strogo nadzorovala zdravljenje, je zadnjo odločitev glede vsake nove vrste zdravljenja imel njen mož. Značilen primer tega se je zgodil maja 2011, ko je imel sestanek z Georgeem Fisherjem, zdravniki s Stanforda, genskimi analitiki iz Broadovega inštituta in s svojim zunanjim svetovalcem Davidom Agusom. Zbrali so se za mizo v apartmaju hotela Four Seasons v Palo Altu. Powellova ni prišla, zato je prišel njun sin Reed. Raziskovalci s Stanforda in iz Broadovega inštituta so tri ure prikazovali nova spoznanja o genetski sestavi njegovega raka. Jobs je bil bojevit kot vedno. Analitika iz Broadovega inštituta je ustavil, ker je za predstavitev uporabil PovverPoint. Jobs gaje okaral in mu pojasnil, zakaj je Applov Keynote boljši program, in se celo ponudil, da ga bo naučil uporabljati. Na koncu sestanka je Jobs z ekipo pregledal vse genetske podatke, ocenil primernost vsakega od predlaganih načinov zdravljenja in sestavil teste, s katerimi jih je lažje uredil po pomembnosti.

Eden od zdravnikov je dejal, da obstaja upanje, da bodo takšne in podobne vrste raka kmalu veljale za obvladljivo kronično bolezen, ki jo bodo lahko zadrževali, dokler bolnik ne bo umrl od česa drugega. “Jaz bom eden prvih, ki bo preživel to vrsto raka, ali pa bom eden zadnjih, ki bo zaradi njega umrl,” mi je Jobs povedal takoj po enem od sestankov z zdravniki. “Ali bom eden od prvih, ki bo uspel priplavati do obale, ali pa bom eden od zadnjih, ki bo utonil.”

Obiskovalci

Ko so objavili njegov bolniški stalež v letu 2011, je bil v tako slabem stanju, da je Lisa Brennan-Jobs po več kot letu dni znova navezala stik in naslednji teden priletela iz New Yorka. Njen odnos do očeta je temeljil na užaljenosti. Povsem razumljivo je bilo, daje bila prizadeta, ker jo je prvih deset let njenega življenja takorekoč zavrgel. Za povrh je od njega podedovala del njegove zbadljivosti in, tako je menila, del mamine zamere. “Mnogokrat sem ji rekel, da si želim, da bi bil boljši oče, ko je bila stara pet let, ampak zdaj bi lahko to že sprejela, sicer bo jezna vse življenje,” je povedal tik pred njenim prihodom.

Obisk je lepo potekal. Jobs seje počutil malce bolje in bilje pri volji, da bi zgladil spore in izrazil naklonjenost do bližnjih. Lišaje bila pri dvaintridesetih prvič v resnem razmerju. Njen fantje bil neuveljavljen mlad režiser iz Kalifornije in Jobs je šel tako daleč, da je v primeru poroke predlagal selitev v Palo Alto. “Ne vem, kako dolgo bom še na tem svetu,” ji je povedal. “Zdravniki ne vedo. Če želiš preživeti več časa z mano, se boš morala preseliti sem. Zakaj ne bi razmislila o tem?” Čeprav se Lisa ni preselila na zahod, je bil Jobs vesel, da sta dosegla spravo. “Nisem vedel, ali si želim njenega obiska, ker sem bil zelo bolan in nisem hotel dodatnih zapletov. Toda zdaj sem vesel, daje prišla. Nekatere zadeve v meni je pomagala postaviti na svoje mesto.”

Tistega meseca je še en obiskovalec hotel zgladiti spore z Jobsom. Googlov soustanovitelj Larry Page, ki je živel manj kot tri križišča proč, je pravkar napovedal, da bo znova poprijel za vajeti podjetja in nadomestil Eriča Schmidta. Vedel je, kako se prikupiti Jobsu. Vprašal gaje, ali se lahko oglasi po nasvete, kako biti dober izvršni direktor. Jobs je bil še vedno jezen na Google. “Najprej sem pomislil: ‘Jebi se,’” je dejal. “Toda potem sem razmislil in ugotovil, da so mi v mladosti vsi pomagali, od Billa Hevvletta do tipa v moji ulici, ki je delal za HP. Zato sem ga poklical in privolil.” Page je prišel na obisk, sedel v Jobsovi dnevni sobi in prisluhnil njegovim idejam o tem, kako izdelovati sijajne naprave in zgraditi dolgotrajno podjetje. Jobs o obisku dejal:

Govorila sva o usmerjeni osredotočenosti. In izbiri ljudi. Kako vedeti, komu zaupati in kako sestaviti ekipo pomočnikov, na katere lahko računaš. Opisal sem mu taktike blokiranja in preigravanja, kijih bo moral uporabiti, če bo hotel preprečiti, da bi podjetje postalo mlahavo in polno nesposobnežev. Najbolj sem poudaril usmerjeno osredotočenost. Vedeti mora, kaj hoče Google postati, ko bo odrastel. Zdaj je podjetje slavno po vsem svetu. Na katerih pet izdelkov se bo osredotočil? Ostale mora zavreči, ker ga bodo samo upočasnjevali. Spreminjajo te v Microsoft. Silijo te v izdelavo naprav, ki zadovoljijo potrebe, niso pa izjemne. Skušal sem mu čim bolj pomagati. Še naprej bom pomagal ljudem, tudi Marku Zuckerbergu. Tako bom preživel del časa, ki ga še imam na voljo. Naslednji generaciji lahko pomagam, da bodo poznali tukajšnja velika podjetja in da bodo lahko nadaljevali tradicijo. Dolina mi je veliko dala. Potruditi se moram, da ji to vrnem.

Novica o Jobsovem bolniškem staležu je leta 2011 druge spodbudila, da so prišli na obisk v Palo Alto. Med drugimi je prišel tudi Bill Clinton in govoril o vsem, od Bližnjega vzhoda do ameriške politike. Toda veliko bolj pomenljiv je bil obisk drugega čudežnega dečka tehnologije, ki seje rodil leta 1955. Mož, ki je bil več kot 30 let Jobsov tekmec in partner pri oblikovanju dobe osebnih računalnikov.

Bill Gates nikoli ni prenehal občudovati Jobsa. Spomladi 2011 sta skupaj večerjala v Washingtonu, kjer je opisoval trud svoje dobrodelne organizacije na področju zdravstva po svetu. Izrazil je občudovanje nad uspehom ipada in kako Jobs tudi med boleznijo razmišlja o tem, kako ga izboljšati. “Jaz zgolj rešujem svet pred malarijo in podobnimi zadevami, Steve pa še vedno ustvarja neverjetne nove naprave,” je otožno dejal. “Morda bi moral ostati v tej igri.” Z nasmehom je dal vedeti, da se šali, ali vsaj delno šali.

Gates je s pomočjo skupnega prijatelja, Mika Slada, uredil obisk Jobsa v mesecu maju. Dan pred obiskom je Jobsov pomočnik javil, da se Jobs ne počuti dovolj dobro, da bi sprejel obisk, zato so ga prestavili, in nekega zgodnjega popoldneva se je Gates pripeljal do Jobsove hiše, vstopil skozi odprta zadnja vrata v kuhinjo in zagledal Eve, ki se je učila za mizo. “Je Steve tu?” je vprašal. Eve je z roko pokazala v smeri dnevne sobe.

Skupaj sta preživela več kot tri ure in se spominjala. “Bila sva kot dva starca, ki se spominjata začetkov te panoge,” je kasneje dejal Jobs. “Tako srečnega ga še nisem videl in ves čas sem razmišljal, kako zdravje videti.” Tudi Gatesa je prevzelo, kako je bil Jobs, kljub srhljivi mršavosti, veliko bolj poln energije, kot je pričakoval. Brez zadržkov je govoril o svojih zdravstvenih težavah in bil, vsaj tisti dan, optimističen. Gatesu je povedal, daje niz različnih usmerjenih terapij kot “skakanje s kamna na kamen čez reko”, da bi ohranil prednost pred rakom.

Jobs je zastavil nekaj vprašanj o izobraževalnem sistemu in Gates je orisal svojo vizijo šol v prihodnosti, kjer bi si učenci sami ogledali predavanja na posnetkih, medtem ko bi v učilnicah razpravljali med seboj in opravljali vaje. Strinjala sta se, da so računalniki, vsaj do zdaj, imeli neverjetno majhen vpliv na šole - veliko manj kot v drugih delih družbe, kot so mediji, medicina in pravo. Da bi se to spremenilo, je dejal Gates, morajo računalniki in prenosne naprave ponuditi bolj personalizirana predavanja in se odzivati tako, da bodo motivirale učence.

Govorila sta tudi o družinski sreči in o tem, kakšno srečo imata, da sta dobila pridne otroke in prave žene. “Smejala sva se glede tega, kakšno srečo je imel, daje srečal Laurene, ki gaje brzdala, da ni povsem znorel, in jaz, da sem srečal Melindo, ki je isto storila z mano,” je kasneje dejal Gates. “Govorila sva tudi o tem, kako naporno je biti najin otrok in kako skušava ta pritisk ublažiti. Pogovor je bil zelo oseben.” Eve, ki je nekoč hodila na konjeniška tekmovanja z Gatesovo hčerko Jennifer, je prišla med njunim pogovorom in Gates jo je vprašal, katere točke na teh tekmovanjih soji najbolj všeč.

Ko se je pogovor približeval koncu, je Gates čestital Jobsu za “neverjetne stvari”, ki jih je naredil in daje v drugi polovici 90. let rešil Apple pred bedaki, ki bi ga kmalu uničili. Na končuje celo podal zanimivo priznanje. Skozi svoji celotni karieri sta vztrajala pri rivalskih filozofijah glede bistva digitalnosti: ali naj bosta strojna in programska oprema tesno združeni v celoto ali bolj odprti. “Vedno sem verjel, da bo odprt in vodoraven model prevladal,” mu je dejal Gates. “Toda ti si dokazal, da se lahko tudi celovit, navpičen model odlično izkaže.” Jobs je odgovoril z lastnim priznanjem. “Tudi tvoj model seje dobro odrezal,” je dejal.

Oba sta imela prav. V svetu osebnih računalnikov sta delovala oba modela. Macintosh je obstajal poleg računalnikov z Windows, in nekaj podobnega se bo najbrž zgodilo tudi na področju prenosnih naprav. Toda po povzetku pogovora je Gates dodal zadržek: “Celovit pristop deluje dobro le, kadar je za krmilom Steve. Toda to ne pomeni, da bo v prihodnosti prevladal.” Tudi Jobs je po opisu srečanja čutil potrebo, da doda zadržek o Gatesu. “Seveda je njegov odprt model deloval, ampak dobrih izdelkov nam ni dal. Dobili smo slabe izdelke. V tem je bila težava. Velika težava. Vsaj tako je pokazal čas.”

“Ta dan je prišel.”

Jobs je imel še veliko drugih zamisli in projektov, ki jih je hotel razviti. Hotel je prevetriti industrijo učbenikov in rešiti hrbtenice preobremenjenih učencev, ki so nosili pretežke torbe. To bi dosegel z digitalnimi učbeniki in drugimi učnimi materiali za ipad. Prav tako je sodeloval z Billom Atkinsonom, prijateljem iz prvotne ekipe za razvoj macintosha, pri razvoju novih tehnologij, ki bi na nivoju piksla iphonu omogočile slikanje krasnih fotografij tudi v temnejši okolici. Tudi s televizijskimi aparati je hotel narediti to, kar je naredil z računalniki, predvajalniki glasbe in telefoni: hotel jih je narediti preproste in elegantne. “Rad bi ustvaril celovito TV-napravo, ki bi bila preprosta za uporabo,” mi je dejal. “Bila bi povsem usklajena z vsemi našimi napravami in iCloudom.” Uporabniki se ne bi več mučili z zapletenimi daljinci za DVD-predvajalnike in kabelske TV-programe. “Imela bo naj preprostejši uporabniški vmesnik, kar si ga lahko zamislite. Končno mi gaje uspelo zasnovati.”

Toda do julija 2011 se je rak razširil na kosti in druge dele telesa in zdravniki so vedno težje našli zdravila, ki bi ga ustavila. Trpel je veliko bolečin, slabo spal, imel malo energije in prenehal je hoditi v službo. S Povvellovo sta za konec meseca rezervirala družinsko jadranje, toda načrte sta opustila. Trdne hrane skorajda ni več jedel in večino dni je preživel v spalnici pred televizorjem.

Avgusta sem dobil sporočilo, naj se oglasim. Ko sem neko soboto dopoldan prispel, je še spal, zato sem z njegovo ženo in otroki sedel na vrtu, polnem rumenih rož in različnih vrst marjetic, dokler ni javil, naj vstopim. V kratkih hlačah in belem puliju je ves zvit ležal na postelji. Njegove noge so bile grozljivo suhe, toda imel je prijazen nasmeh in bistre možgane. “Pohitiva, ker nimam več veliko energije,” je dejal.

Hotel mi je pokazati svoje osebne fotografije, da jih nekaj izberem za knjigo. Ker je bil prešibek, da bi vstal iz postelje, je s prstom pokazal na več predalov v sobi, da sem mu iz vsakega prinesel fotografije. Ko sem sedel na postelji, sem mu eno po eno dvigoval pred oči, da jih je lahko videl. Nekatere so pripovedovale zgodbe, druge so izvabile le godrnjanje ali nasmeh. Nikoli nisem videl slike njegovega očeta, Paula Jobsa, zato sem bil presenečen ob pogledu na fotografijo čednega očeta iz 50. let z malčkom v naročju. “Ja, to je on,” je dejal. “Lahko jo daš v knjigo.” Nato je pokazal na škatlo blizu okna, v kateri je bila fotografija očeta, ki ga ljubeče opazuje med njegovo poroko. “Dober človek je bil,” je tiho dejal Jobs. Zamrmral sem nekaj v stilu “ponosen bi bil nate”. Jobs me je popravil: “Saj je bil ponosen name.”

Nekaj časa se je zdelo, da so ga fotografije napolnile z energijo. Razpravljala sva o tem, kaj si različni ljudje iz njegove preteklosti, od Tine Redse do Mika Markkula in Billa Gatesa, danes mislijo o njem. Ponovil sem Gatesovo misel z njegovega obiska, ki pravi, daje Apple pokazal, da celovitost deluje, ampak le “ko je za krmilom Steve”. Jobs je menil, daje to traparija. “Tako bi lahko vsakdo ustvaril boljše izdelke, ne le jaz,” je dejal. Zato sem mu rekel, naj imenuje kakšno podjetje, ki poleg Appla izdeluje vrhunske naprave in vztraja pri celovitosti. Nekaj časa je razmišljal. “Izdelovalci avtomobilov,” je končno izjavil, nato pa dodal: “No, vsaj nekoč so bili takšni.”

Ko sva začela govoriti o žalostnem stanju gospodarstva in politike, je podal nekaj ostrih misli o pomanjkanju močnih voditeljev po svetu. “Obama me je razočaral,” je dejal. “Pri vodenju ima težave, ker noče nikogar užaliti ali razjeziti.” Uganil je, kaj sem ob tem pomislil in se z nasmehom strinjal: “Ja, teh težav nisem nikoli imel.”

Po dveh urah je umolknil, zato sem vstal in se začel odpravljati. “Počakaj,” je rekel in pokazal, naj znova prisedem. Trajalo je minuto ali dve, daje zbral dovolj energije, daje lahko spregovoril. “Tega projekta sem se zelo bal,” je končno dejal in pri tem mislil na sodelovanje pri tej knjigi. “Zelo meje skrbel.”

“Zakaj si se odločil zanj?” sem ga vprašal.

“Hotel sem, da bi me otroci poznali,” je dejal. “Nisem jim vedno stal ob strani in hotel sem, da bi vedeli, zakaj, in razumeli, kaj sem počel. Sicer pa, ko sem zbolel, sem dojel, da bodo ljudje v primeru moje smrti pisali o meni, čeprav me sploh ne poznajo. Vse bi napisali narobe. Zato sem se hotel prepričati, da me bo vsaj nekdo slišal.”

V dveh letih me ni niti enkrat vprašal, kaj sem dal v knjigo in do kakšnih zaključkov sem prišel. Zdaj pa me je pogledal in rekel: “Vem, da bo v tvoji knjigi veliko stvari, ki mi ne bodo všeč.” To je bilo bolj vprašanje kot trditev, in ko je s pogledom čakal na moj odgovor, sem pokimal, se nasmehnil in rekel, da bo najbrž res tako. “To je dobro,” je dejal. “Tako se bo videlo, da knjige nisem dal napisati po svoje. Nekaj časa je še ne bom prebral, ker se nočem jeziti. Morda jo bom prebral čez kakšno leto -če bom še živ.” Ob tem so bile njegove oči že zaprte in vsa energije mu je pošla, zato sem tiho odšel.

Ko je njegovo zdravje čez poletje pešalo, seje Jobs počasi soočil z neizogibnim: kot izvršni direktor se v Apple ne bo vrnil nikoli več. Napočil je trenutek, da odstopi. S to odločitvijo seje spopadal nekaj tednov in o njej razpravljal z ženo, Billom Campbellom, Jonyjem Ivom in Georgeem Ri-leyjem. “Ena od stvari, ki sem jih hotel narediti za Apple, je bilo pokazati svetu, kako se pravilno izvede predaja pooblastil,” mi je povedal. S tem seje pošalil o grdih dogodkih, ki so se v Applu zgodili v zadnjih 35 letih. “To je bila večna drama, kot v kakšni državi tretjega sveta. Del mojega cilja je bilo to, da iz Appla naredim najboljše podjetje na svetu, in umirjena predaja pooblastil je ključen del tega.”

Odločil seje, daje najbolj primeren kraj in čas za to redna mesečna seja odbora, ki bo potekala 24. avgusta. Tega ni želel storiti s pomočjo pisma ali telefonskega klica, ampak osebno, zato se je prisilil, da je jedel, da bi si povrnil moč. Dan pred sejo je ugotovil, da mu bo uspelo, toda ne brez invalidskega vozička. Uredili so prevoz do sedeža podjetja in ga čimbolj neopazno pripeljali v sejno sobo.

Prišel je tik pred enajsto uro, ko so člani odbora končevali s pregledi poročil in drugimi tekočimi posli. Večina je vedela, kaj se bo zgodilo. Toda namesto, da bi načeli temo, o kateri so vsi razmišljali, sta Tim Cook in Peter Oppenheimer, finančni direktor Appla, predstavila četrtletne rezultate in obete za naslednje leto. Nato je Jobs tiho dejal, da bi rad nekaj povedal. Cook ga je vprašal, ali naj on in drugi direktorji odidejo. Jobs je molčal 30 sekund, preden se je odločil, naj odidejo. Ko je v sejni sobi ostalo šest zunanjih direktorjev, je začel glasno brati pismo, ki gaje narekoval in predeloval nekaj tednov. “Vedno sem trdil, da če bo kdaj prišel dan, ko ne bom mogel več izpolnjevati svojih dolžnosti izvršnega direktorja Appla, vam bom to prvi javil,” je začel. “Na žalost je ta dan prišel.” Pismo je bilo preprosto, neposredno in dolgo samo osem stavkov. V njem je za svojo zamenjavo predlagal Cooka in ponudil, da postane član odbora. “Menim, da najsvetlejši in najboljši dnevi Appla šele prihajajo. Veselim se, da bom v svoji novi vlogi lahko opazoval ta uspeh in ga pomagal uresničiti.”

Tišina je dolgo trajala. Prvi je spregovoril Al Gore, kije naštel Jobsove dosežke v času njegovega službovanja. Mickey Drexler je dodal, da je bilo opazovanje Jobsovega preoblikovanja Appla “nekaj najbolj neverjetnega, kar sem videl v poslovnem svetu”, in Art Levinson je pohvalil Jobsovo vestnost, da seje predaja pooblastil zgodila brez težav. Campbell ni rekel ničesar, toda med predajo je imel solzne oči.

Med kosilom sta Scott Forstall in Phil Schiller prinesla makete nekaterih naprav, ki jih je Apple še razvijal. Jobs gaje zasul z vprašanji in mnenji o tem, kaj vse bo prinesla četrta generacija mobilnih omrežij in kakšne funkcije bodo morali imeli telefoni v prihodnosti. Forstall je med drugim pokazal aplikacijo za prepoznavo govora. Zgodilo seje točno tisto, česar se je bal. Jobs je sredi predstavitve zgrabil telefon, da bi ga poskušal zmesti. “Kakšno je vreme v Palo Altu?” je vprašal. Aplikacija je odgovorila. Po nekaj vprašanjih je Jobs poskusil s težjim vprašanjem: “Si moški ali ženska?” Na presenečenje vseh je aplikacija z robotskim glasom odgovorila: “Niso mi dali spola.” Za trenutek seje vzdušje razvedrilo.

Ko je pogovor nanesel na tablične računalnike, so nekateri izrazili zmago nad FlP-jem, kije prenehal z njimi, ker se ni mogel spopasti z ipa-dom. Toda Jobs je ob tem postal otožen in rekel, daje to pravzaprav žalostno. “Hewlett in Packard sta zgradila sijajno podjetje in mislila sta, da ga sta pustila v dobrih rokah,” je dejal. “Toda zdaj ga trgajo na kose in uničujejo. To je tragično. Upam, da sem zapustil močnejšo zapuščino, da se kaj takšnega ne bo zgodilo Applu.” Med pripravami na odhod so ga člani odbora objeli.

Po seji odbora se je z Georgeem Rileyjem odpeljal domov. Ko sta prišla do hiše, sta Povvellova in Eve na vrtu nabirali med iz čebelnjaka. Odložili sta zaščitni maski in s kozarcem medu odšli v kuhinjo, kamor sta prišla tudi Reed in Erin, da bi skupaj proslavili mimo predajo pooblastil. Jobs je pojedel žlico medu in rekel, daje čudovito sladek.

Tistega večera mi je zaupal, da bo ostal aktiven, dokler mu bo zdravje to dopuščalo: “Se naprej se bom ukvarjal z novimi napravami, oglaševanjem in stvarmi, v katerih uživam,” je dejal. Toda ko sem ga vprašal, ka-

ko je predati nadzor nad podjetjem v druge roke, je postal žalosten in preklopil v preteklik. “Imel sem čudovito kariero in zelo srečno življenje,” je odgovoril. “Storil sem vse, kar sem lahko.”

K', '

t

■- ■ - . tV

/

DVAINŠTIRIDESETO POGLAVJE

ZAPUŠČINA

Najsvetlejša sfera domišljije

FireWire

Jobsova osebnost se je odražala v napravah, ki jih je ustvaril. Jedro Applove filozofije, od prvega macintosha leta 1984 do ipada generacijo kasneje, je bila celovita združitev strojne in programske opreme in takšen je bil tudi Steve Jobs: strast, perfekcionizem, njegovi demoni, želje, čut za umetnost, objestnost in manična želja po nadzoru so bili celovito povezani v njegov način delovanja in v napravah, ki so nastale kot posledica tega.

Teorija poenotenja, ki poveže Jobsovo osebnost z njegovimi napravami, se začne z njegovo najbolj opazno lastnostjo: intenzivnostjo. Njegov molk je lahko bil prav tako boleč kot njegovo vpitje. Naučil se je strmeti brez utripanja oči. Včasih je bila njegova zavzetost očarljiva, na nekakšen pifiarski način, kot recimo takrat, ko je razlagal o prodornosti pesmi Boba Dylana ali na predstavitvah, ko je navdušeno pojasnjeval, zakaj je določena naprava ali storitev nekaj najboljšega, kar je Apple kadarkoli ustvaril. Včasih pa je bila strašljiva, recimo takrat, ko je besnel zaradi Googla ali Microsofta, ker sta kradla od Appla.

Zaradi te intenzivnosti je svet videl čmo-belo. Sodelavce in kolege v službi je videl kot junake ali kot popolne posrance. Včasih so se v enem dnevu znašli v obeh kategorijah. To je veljalo tudi za naprave, zamisli in celo hrano. Nekaj je bilo bodisi “najboljša stvar na svetu” ali pa je bilo zanič, skrajno neumno, neužitno. Posledica je bila ta, da je vsaka namišljena napakica lahko sprožila plaz rohnenja. Glazura na delčku kovine, ukrivljenost glave vijaka, odtenek modre barve na škatli, postavitev uporabniškega vmesnika - razglasil bi jih za “popolno bedo” do trenutka, ko bi jih nenadoma razglasil za “čisto popolnost”. Imel seje za umetnika, in to je res bil, zato si je dovolil imeti temperament umetnika.

Zaradi njegovega pehanja za popolnostjo si je Apple obsedeno prizadeval za popoln nadzor nad vsakim svojim izdelkom. Ob misli, da bi Applova prečudovita programska oprema tekla na usranih napravah drugih izdelovalcev, je dobil ošpice. Prav tako je bil alergičen na misel, da bi neodobrene aplikacije ali vsebine onesnaževale čisto popolnost Applovih naprav. Njegova sposobnost, daje strojno in programsko opremo ter vsebine združil v celovit sistem, mu je dala izhodišče za vsiljevanje preprostosti. Astronom Johannes Keplerje dejal, da “narava ljubi preprostost in dovršenost”. Tudi Steve Jobs ju je.

Ta želja po celovitih sistemih gaje trdno postavila na eno stran najbolj temeljnega razkola v digitalnem svetu: odprto proti zaprtemu. Hekerski duh iz računalniškega društva Homebrew je dajal prednost odprtosti, kjer je bilo malo centraliziranega nadzora in kjer so ljudje lahko svobodno spreminjali strojno in programsko opremo, si delili programe, ustvarjali odprte standarde, zavračali lastniške sisteme, njihovi podatki in aplikacije pa so bili združljivi s številnimi napravami in operacijskimi sistemi. V ta tabor je spadal mladi Wozniak: njegov apple II si zlahka odprl in imel je dovolj rež in vtičnic, v katere si lahko priklopil, kar si hotel. Z macinto-shem je Jobs ustanovil nasproten tabor. Macintosh je bil kot gospodinjska naprava, saj sta bili strojna in programska oprema tesno povezani in ju ni bilo mogoče spreminjati. Žrtvoval je hekerski duh, da bi ustvaril celovito in preprosto uporabniško izkušnjo.

Zaradi tega je Jobs razglasil, da macintoshev operacijski sistem ne bo na voljo za računalnike drugih izdelovalcev. Microsoft se je odločil za povsem nasprotno strategijo, saj je licence za svoj operacijski sistem Windows vse povprek prodajal naokoli. Zaradi tega računalniki niso bili najbolj elegantni, je pa zato Microsoft prevladal v svetu operacijskih sistemov. Ko se je Applov tržni delež zmanjšal na manj kot pet odstotkov, je

bil Microsoft izglasovan za zmagovalca v svetu osebnih računalnikov.

Toda na dolgi rok se je izkazalo, da ima Jobsov pristop nekaj prednosti. Celo z delčkom trgaje Applu uspelo obdržati visok odstotek dobička, medtem ko so naprave drugih proizvajalcev veljale za potrošniško blago. Leta 2010 je Apple na primer imel samo 7 % trga osebnih računalnikov, toda z njimi je pobral 35 % dobička iz poslovanja.

Še več, zaradi Jobsovega vztrajanja pri celovitem pristopu je lahko Apple na pragu novega stoletja razvil strategijo digitalnega centra, s katerim se je vaš osebni računalnik brez težav povezal s številnimi prenosnimi napravami. En primer je ipod, ki je bil del zaprtega in nepredušnega sistema. Da bi ga lahko uporabili, ste morali uporabiti program iTunes, da ste lahko vsebino prenesli iz iTunes Store. Ipod, ter kasneje iphone in ipad, je bil zato ena sama eleganca, v primerjavi s štorastimi napravami tekmecev, ki niso ponujale gladke in celovite uporabniške izkušnje.

Strategija seje obnesla. Maja 2000 je bil Applov tržni delež dvajsetkrat manjši od Microsoftovega. Maja 2010 je Apple prehitel Microsoft kot največ vredno tehnološko podjetje na svetu in do septembra 2011 je bilo vredno 70 % več kot Microsoft. V prvem četrtletju leta 2011 se je tržni delež osebnih računalnikov z operacijskim sistemom Windows zmanjšal za odstotek, macov pa je zrasel za 28 %.

Do takrat se je začela nova bitka v svetu prenosnih naprav. Google je zavzel stališče odprtosti in svoj operacijski sistem Android ponudil vsem izdelovalcem tabličnih računalnikov in prenosnih telefonov. Do leta 2011 je dosegel enak tržni delež kot Apple. Slaba plat Androidove odprtosti je bila razdrobljenost. Različni izdelovalci telefonov in tablic so ustvarili na ducate različic Androida, zato je bilo težko zagotoviti dosledno izvajanje aplikacij ali uporabiti vse njegove funkcije. Vsak pristop pa je imel tudi svoje dobre plati. Nekateri uporabniki so hoteli svobodo odprtih sistemov in večjo izbiro strojne opreme, drugi pa so raje izbrali Applovo nepredušno celovitost in nadzor, ki je omogočal preprostejše programe, daljšo življenjsko dobo baterije, večjo prijaznost do uporabnika in lažje upravljanje z vsebinami.

Slabost Jobsovega načina je bilo to, da je v svoji goreči želji, da bi uporabnika osrečil, s tem uporabnika tudi omejil. Eden najbolje podkovanih zagovornikov odprtega okolja je Jonathan Zittrain s Harvarda. V uvodu svoje knjige The Future of the Internet-And How to Stop It (Prihodnost interneta - in kako jo ustaviti) opiše Jobsovo predstavitev iphona in opozarja na posledice zamenjave osebnih računalnikov s “sterilnimi napravami, ki so privezane na nadzorno mrežo”. Še bolj goreč je Cory Doctorovv, ki je za Boing Boing napisal manifest “Zakaj ne bom kupil ipada”. “Ustvarili so ga zelo premišljeno in pametno, toda zaničljiv odnos do uporabnika je očiten,” je zapisal. “Če otrokom kupite ipad, jim ne bo pokazal, da je svet njihov, da ga spoznajo, razstavijo in znova sestavijo, ampak jim boste s tem povedali, da je celo zamenjava baterij nekaj, kar morajo prepustiti profesionalcem.”

Za Jobsa je pri celovitem pristopu šlo za vprašanje pravičnosti. “Tega ne počnemo zato, ker želimo imeti vse pod nadzorom,” je pojasnil. “To počnemo zato, ker želimo izdelovati sijajne naprave, ker nam ni vseeno za uporabnika in ker želimo prevzeti odgovornost za celotno uporabniško izkušnjo, ne pa samo izdelovati sranje, kar počnejo drugi.” Prav tako je verjel, da s tem ljudem dela uslugo. “Svoj čas namenjajo temu, kar počnejo najbolje, zato hočejo, da tudi mi počnemo to, kar znamo najbolje. Njihova življenja so polna in nimajo se časa ukvarjati s tem, kako povezati svoje računalnike in naprave.”

Ta pristop je včasih škodoval Applovim kratkoročnim .poslovnim interesom. Toda v svetu polnem slabih naprav, zapletenih sporočil o napakah in zoprnih uporabniških vmesnikov so zaradi takšnega pristopa nastajale izjeme naprave, ki so ponujale čudovite'uporabniške izkušnje. Uporaba Applovih izdelkov je bila prelestna kot sprehod skozi zenovske vrtove v Kjotu, ki jih je Jobs tako ljubil, in nič od tega nisi mogel poustvariti z oboževanjem odprtih sistemov ali z gojenjem tisočerih cvetočih rož. Včasih je lepo biti v rokah osebe, ki želi imeti vse pod nadzorom.

Jobsova intenzivnost se je kazala tudi v njegovi sposobnosti osredotočanja. Določil si je prioritete, se z lasersko natančnostjo osredotočil nanje in odmislil vse, kar bi mu lahko odvrnilo pozornost. Ko gaje nekaj pritegnilo - uporabniški vmesnik za prvega macintosha, oblikovanje ipoda in iphona, privabljanje glasbenih založnikov v iTunes Store - ga ni bilo moč ustaviti. Če se s čim ni hotel ukvarjati - s pravnimi nadlogami, poslovnimi zadevami, diagnozo raka, družinskim življenjem - je to vztrajno ignoriral. Ta sposobnost osredotočanja mu je dala moč, da je rekel “ne”. Apple je znova postavil na noge tako, da je ukinil vse izdelke, razen nekaj bistvenih. Naprave je naredil preprostejše tako, daje odstranil gumbe, programe tako, daje odstranil funkcije, in vmesnike tako, daje odstranil opcije.

Svojo sposobnost osredotočanja in ljubezen do preprostosti je pripisal učenju zena. Zen je izpilil njegovo intuicijo, mu pokazal, kako se znebiti vsega, kar je odveč in kar odvrača pozornost, in v njem je porodil ljubezen do lepote, ki temelji na minimalizmu.

Zal pa ves ta zen v njem ni nikoli porodil zenovske mirnosti in notranjega miru, in tudi to je del njegove zapuščine. Pogosto je bil skrajno napet in neučakan, česar se ni trudil skrivati. Večina ljudi ima med možgani in jezikom nadzorni element, ki ublaži njihove grobe odzive in hudobne vzgibe. Jobs ga ni imel. Svojo brutalno iskrenost je poudarjal. “Moja dolžnost je, da povem, kdaj je kaj zanič, in ne, da to olepšujem,” je dejal. Zaradi tega je postal karizmatičen in navdihujoč, občasno pa tudi, če uporabimo bolj tehničen izraz, kreten.

Andy Hertzfeld mi je nekoč dejal: “Srčno si želim, da bi Steve nekoč odgovoril samo na eno vprašanje: ‘Zakaj si včasih tako zloben?’” Celo člani njegove družine so se spraševali, ali resnično ni imel filtra, ki ljudi ustavi, preden koga prizadenejo, ali gaje zavestno obšel. Jobs je trdil, da ga ni imel. “Takšen pač sem, in ne morete pričakovati, da bom nekdo drug,” je odgovoril, ko sem mu zastavil to vprašanje. Toda menim, da bi se lahko nadzoroval, če bi se hotel. Ko je ljudi prizadel, tega ni storil zato, ker je imel premalo čustvene etike. Nasprotno, zelo dobro je ocenil ljudi, hitro spoznal njihov miselni ustroj, se razumel z njimi, jim laskal ali jih prizadel, če se mu je zahotelo.

Groba plat njegovega značaja je bila odveč. Bolj ga je ovirala kot mu pomagala. Toda tu in tam je služila svojemu namenu. Uglajeni in omikani voditelji, ki pazijo, da ne prizadenejo drugih, običajno niso uspešni pri vpeljevanju sprememb. Na desetine kolegov, do katerih seje Jobs najgrše obnašal, svoje tarnanje in grozljive zgodbice končajo s priznanjem, da so zaradi njega dosegli cilje, o katerih niti sanjali niso, da so uresničljivi. In zgradil je podjetje polno najsposobnejših ljudi.

*

Saga o Steve Jobsu je večja od sage o stvaritvi Silicijeve doline: začel je v garaži staršev in zgradil največ vredno podjetje na svetu. Ni izumil veliko, toda bilje takšen mojster spajanja idej, umetnosti in tehnologije, da je izumil prihodnost. Maca je oblikoval, ko je moč grafičnega vmesnika začutil na način, kot ga Xerox ni znal, in ipod je zasnoval, ko je dojel, kako lepo je v žepu imeti na tisoče pesmi; Sony, ki je imel na voljo vso infrastrukturo, tega ni znal uresničiti. Nekateri voditelji uveljavijo novosti tako, da vidijo širšo sliko. Drugi tako, da odlično obvladajo malenkosti. Jobs je počel oboje, neustavljivo. Rezultat je niz naprav, ki so v treh desetletjih spremenile celotne panoge:

•    Osebni računalnik apple II, ki je nastal iz Wozniakovega vezja, ni bil samo za navdušence nad računalniki.

•    Macintosh je sprožil revolucijo hišnih računalnikov in populariziral grafične uporabniške vmesnike.

•    Svet igrač in druge Pixarjeve uspešnice so pokazale čudeže, kijih zmore digitalna domišljija.

•    Applove trgovine so ponovno poudarile pomembnost trgovin pri širjenju blagovne znamke.

•    Ipod je spremenil način poslušanja glasbe.

•    iTunes Store je rešil glasbeno industrijo.

•    Iphone je prenosne telefone spremenil v naprave za glasbo, fotografijo, video, e-pošto in splet.

•    App Store je z možnostjo ustvarjanja aplikacij ustvaril povsem novo gospodarsko panogo.    ,

•    Ipad je povzročil val tabličnih računalnikov in ponudil platformo za elektronske časopise, revije, knjige in video.

•    iCloud je osebnemu računalniku prevzel osrednjo vlogo upravnika naših vsebin in povzročil, da so vse naše naprave brez težav usklajene.

•    In sam Apple, ki gaje Jobs imel za svoj naj večji dosežek, je postal prostor za negovanje idej, njihovo uporabo in uresničitev na tako ustvarjalen način, daje postal največ vredno podjetje na svetu.

Je bil Jobs pameten? Prav zelo ne. Namesto tega je bil genij. Njegova vizija je bila nagonska, nepričakovana in včasih čudežna. Bilje tipičen primer tega, kar je matematik Mark Kac poimenoval čudežni genij, torej nekdo, čigar vizije pridejo nenadoma in intuitivno, in ne kot rezultat dolgotrajnega razmišljanja. Kot stezosledec je opazoval okolico, povohal zrak in začutil, kaj leži naprej na poti.

Steve Jobs je tako postal največji direktor naše dobe, ki se ga bodo zagotovo spominjali še čez 100 let. Zgodovina ga bo postavila v panteon slavnih, ob bok Edisonu in Fordu. Bolj kot kdorkoli drug v njegovem času je z združevanjem moči poezije in procesorjev ustvarjal izdelke, ki so bili nekaj povsem novega. S silovitostjo, kije delo z njim naredila v enaki meri neprijetno in navdihujoče, je zgradil najustvarjalnejše podjetje na svetu. V njegove gene je vnesel občutek za obliko, perfekcionizem in domišljijo, zaradi česar bo najbrž še desetletja uspešno delovalo na stičišču umetnosti in tehnologije.

In še nekaj...

Življenjepisci imajo običajno zadnjo besedo. Toda to je življenjepis Steva Jobsa. Čeprav svoje legendarne želje po nadzoru tokrat ni uveljavil, imam občutek, da ga ne bi pravilno dojeli - takšnega, kot je vedno bil -če bi ga odrinil na oder zgodovine, ne da bi mu dovolil nekaj zadnjih besed.

Med najinimi pogovori je pogosto govoril o tem, kaj upa, da bo njegova zapuščina. Tu so njegove misli, podane z njegovimi besedami:

Hotel sem zgraditi dolgotrajno podjetje, kjer bodo ljudje hoteli ustvarjati izjemne izdelke. Vse ostalo je drugotnega pomena. Ja, lepo je bilo zaslužiti, kajti to ti omogoča ustvarjati izjemne izdelke. Toda motivacija so izdelki, ne zaslužek. Sculley je te prioritete zamenjal in njegov cilj je bilo služenje denarja. To je majhna razlika, toda na koncu vpliva na vse: kakšne ljudi boš zaposlil, kdo bo napredoval in o čem boste razpravljali na sestankih.

Nekateri pravijo: “Daj ljudem, kar hočejo.” Toda jaz ne delam tako. Naša naloga je ugotoviti, kaj bodo hoteli, še preden to vedo sami. Mislim, da

je Henry Ford nekoč dejal: “Če bi stranke vprašal, kaj hočejo, bi mi rekli: ‘Hitrejšega konja!’” Ljudje ne vedo, kaj hočejo, dokler jim tega ne pokažeš. Zato se nikoli nisem zanašal na raziskave trga. Naša naloga je prepoznati stvari, ki še niso vidne.

Edwin Land iz Polaroida je govoril o stičišču humanizma in znanosti. To stičišče mi je všeč. Nekaj na njem je čarobnega. Veliko ljudi izumlja in to ni največja odlika moje kariere. Razlog, daje Apple ljudem tako všeč, je to, da naše naprave premorejo neko prvinsko človeškost. Mislim, da so si veliki umetniki in veliki inženirji podobni v smislu, da se oboji želijo izraziti. Pravzaprav so bili najboljši člani ekipe prvega maca v prostem času pesniki in glasbeniki. V sedemdesetih so računalniki za ljudi postali sredstvo izražanja ustvarjalnosti. Veliki umetniki, kot sta Leonardo da Vinci in Michelangelo, so bili tudi izjemni znanstveniki. Michelangelo je veliko vedel o kamnolomništvu in ni bil zgolj kipar.

Ljudje nas plačujejo, da namesto njih združujemo stvari, ker nimajo časa razmišljati o tem štiriindvajset ur na dan. Če si srčno želiš izdelovati izjemne izdelke, potem si prizadevaš za celovito povezavo strojne in programske opreme in vsebin. Če želiš utirati nove poti, moraš vse narediti sam. Če želiš, da bodo tvoje stvaritve odprte za drugo strojno opremo in programe, se moraš odpovedati delu svoje vizije.

V različnih obdobjih zgodovine je bilo več podjetij, ki so poosebljala Silicijevo dolino. Dolgo je to veljalo za Hevvlett-Packard. Nato, v obdobju polprevodnikov, za Fairchild in Intel. Mislim, daje nekaj časa to veljalo za Apple, a je nato zašel s poti. Danes to velja za Apple in Google, ampak za Apple malce bolj. Rekel bi, daje Apple zdržal test časa. Podjetje obstaja že dolgo, a je še vedno na čelu vsega, kar se dogaja. ,

Ni težko obsojati Microsofta. Jasno je, da so padli s prvega mesta. Postali so bolj ali manj nepomembni. Toda občudujem, kaj so storili in kako težko je bilo to doseči. S poslovnega stališča so bili izjemno dobri. Glede svojih izdelkov niso bili nikoli tako ambiciozni. Bill rad poudarja, da je zanj najpomembnejši izdelek, toda v resnici to ne drži. On je poslovnež. Zmaga v poslu je zanj pomembnejša od stvaritve vrhunskega izdelka. Postal je najbogatejši in če je to bil njegov cilj, mu je uspelo. Toda to nikoli ni bil moj cilj in sprašujem se, ali je, na koncu, to bil tudi njegov cilj. Občudujem ga zaradi podjetja, ki gaje zgradil - mogočno je - in rad sem delal z njim. Zelo je pameten in dober smisel za humor ima. Toda Microsoft v svojih genih nikoli ni premogel humanizma in humanističnih ved. Tudi ko so zagledali maca, ga niso znali dobro skopirati. Sploh ga niso dojeli.

Imam teorijo o tem, zakaj se podjetja, kot sta IBM in Microsoft, poslabšajo. Podjetje sprva odlično opravlja svoje delo, prinaša spremembe in na svojem področju postane monopolist ali vsaj približek tega, nato pa kakovost njihovih izdelkov in storitev postane manj pomembna. Podjetje začne ceniti dobre tržnike, kajti oni so tisti, ki prinašajo denar, ne pa oblikovalci in snovalci izdelkov. Torej na koncu podjetje vodijo tržniki. John Akers iz IBM-a je bil pameten, zgovoren in fantastičen tržnik, a o izdelkih ni imel pojma. Enako se je zgodilo pri Xeroxu. Ko podjetje prevzamejo tržniki, snovalci izdelkov niso več pomembni in veliko jih enostavno odide. To se je zgodilo Applu, ko gaje prevzel Sculley, kar je bila moja krivda, in to je doletelo Microsoft, ko gaje prevzel Ballmer. Apple je imel srečo in se znova postavil na noge, toda v Microsoftu se ne bo nič spremenilo, dokler ga bo vodil Ballmer.

Ne maram, da se ljudje označijo za “podjetnike”, če želijo samo ustanoviti podjetje, potem pa ga prodati ali iti z njim na borzo, da bi lahko poba-sali denar in odšli. Niso pripravljeni delati, da bi zgradili pravo podjetje, ker je to nekaj najtežjega v poslovnem svetu. Samo na ta način lahko prispevaš in dodaš zapuščini tistih, ki so tu bili pred tabo. Zgraditi moraš podjetje, ki bo še čez generacijo ali dve še nekaj pomenilo. To je storil Walt Disney, to sta storila Hewlett in Packard in ustanovitelji Intela. Zgradili so podjetja, ki bodo obstala, ne le služila. Rad bi, da bi tudi Apple postal takšno podjetje.

Ne bi rekel, da nisem obziren do ljudi, toda če je nekaj zanič, jim to tudi povem. Moja naloga je, da sem iskren. Vem, o čem govorim, in običajno se izkaže, da imam prav. To je kultura, ki sem jo hotel ustvariti. Med seboj smo kruto iskreni in vsakdo mi lahko reče, da seijem neumnosti, in jaz jim lahko povem isto. Nekajkrat smo se hudo sprli in kričali drug na drugega, a to so bili moji najlepši trenutki. Ronu pred drugimi brez težav rečem: “Trgovina je videti kot kup dreka.” Ali pa pred odgovorno osebo: “Moj-bog, tole smo pa zajebali.” To je treba sprejeti. Biti moraš skrajno iskren. Morda obstaja boljši način, recimo nekakšno društvo kavalirjev, kjer vsi nosijo kravate, govorijo v jeziku izbrane elite in uporabljajo nežne besede, ampak tega ne znam, ker prihajam iz srednjega razreda v Kaliforniji.

Včasih sem bil krut do ljudi, morda bolj, kot je bilo potrebno. Spomnim se, da sem nekega dne nekoga odpustil, in ko sem doma zagledal šestletnega Reeda, sem pomislil, le kako se počuti ta človek, ki mora zdaj družini in malemu sinu povedati, da je ostal brez službe. To so težke zadeve, a nekdo jih mora storiti. Vedno sem menil, daje moja naloga to, daje ekipa ves čas najboljša. Če jaz ne bom poskrbel za to, nihče drug ne bo.

Ves čas si moraš prizadevati za inovacije. Dylan bi lahko protestne pesmi pel do nezavesti in pri tem ogromno zaslužil, a tega ni storil. Moral se je razviti, in ko je leta 1965 uporabil električna glasbila, je izgubil veliko oboževalcev. Njegova evropska turneja leta 1966 je bila najboljša. Prišel je na oder, nekaj pesmi zaigral na akustično kitaro in občinstvo je bilo navdušeno. Nato je pripeljal skupino, ki je sčasoma postala znana kot The Band, in skupaj so zaigrali na električna glasbila. Občinstvo gaje tu in tam izžvižgalo. Na nekem koncertu je hotel zapeti pesem “Like a Rolling Stone” in nekdo iz občinstva je zakričal “Izdajalec!” Dylan je skupini dejal: “Čim bolj naglas!” In tako so tudi naredili. Beatli so bili enaki. Kar naprej so se razvijali, spreminjali in postajali boljši. To sem skušal početi ves čas -ostati v gibanju. V nasprotnem primeru, kot pravi Dylan, nisi zaposlen z življenjem, ampak z umiranjem.

Kaj me je gnalo? Mislim, da večina ustvarjalnih ljudi želi izraziti svojo hvaležnost za to, da lahko izkoristijo stvari, ki so jih ustvarili drugi pred njimi. Nisem izumil jezika ali matematike, ki ju uporabljam. Zelo malo svoje hrane pridelam in prav nič svojih oblačil ne sešijem. Vse kar počnem, je odvisno od dosežkov drugih in od ramen, na katerih stojimo. Veliko nas hoče nekaj vrniti človeštvu in dodati svoj delež skupni zakladnici.

Gre za izražanje na način, kot ga premore vsak posameznik posebej -kajti ne moremo vsi pisati pesmi kot Bob Dylan ali gledaliških iger kot Tom Stoppard. Skušamo uporabiti sposobnosti, ki so nam dane, da izrazimo svoja najgloblja čustva in spoštovanje do vsega, kar so drugi ustvarili pred nami, ter dodati nekaj svojega. To meje gnalo.

Epilog

Nekega sončnega popoldneva, ko se ni počutil dobro, je Jobs sedel na vrtu za hišo in razmišljal o smrti. Govoril je o svojih doživetjih v Indiji pred skoraj štirimi desetletji, o učenju budizma in svojih stališčih o reinkarnaciji in duhovni transcendenci. “V obstoj boga verjamem nekje pol-pol,” je dejal. “Večino življenja sem čutil, da gotovo obstaja nekaj več, kot to, kar vidimo.”

Priznal je, da zaradi bližnje smrti in želje po posmrtnem življenju morda precenjuje verjetnost obstoja boga. “Upam, da en del nas preživi smrt,” je dejal. “Ko pomisliš, je čudno, da v življenju pridobiš toliko izkušenj in morda malo modrosti, nato pa vse to izpuhti. Zato hočem verjeti, da nekaj preživi, da morda naša zavest ostane.”

Nato je dolgo molčal. “Toda po drugi strani je življenje morda kot gumb za vklop in izklop,” je dejal. “Klik! In ni te več.” Nato je znova pomolčal in se malce nasmejal. “Morda zato Applovim napravam nikoli nisem hotel dodati gumba vklop in izklop.”

ZAHVALE

Zelo sem hvaležen Johnu in Ann Doerr, Laurene Povvell, Moni Simpson in Kenu Auletta. Vsi so pomagali pri uresničitvi tega projekta in ga ves čas podpirali s svojo neprecenljivo pomočjo. Aliče Mayhew, ki je že 30 let moja urednica pri Simonu & Schusterju, in Jonathanu Karpu, založniku. Oba sta bila izjemno marljiva in pozorna pri nastanku te knjige, kot tudi Amanda Urban, moja agentka. Crary Pullen je bil zadolžen za iskanje fotografij, in moja pomočnica, Pat Zindulka, je potrpežljivo urejala zadeve. Rad bi se zahvalil tudi očetu Invinu in hčerki Betsy, da sta prebrala knjigo in ponudila nasvete. In kot vedno sem globoko hvaležen svoji ženi Cathy za njeno urejanje knjige, nasvete, modre misli in še in še...

fr

VIRI

Intervjuji (v letih 2009-2011)

Al Alcom, Roger Ames, Fred Anderson, Bill Atkinson, Joan Baez, Mar-jorie Powell Barden, Jeff Bewkes, Bono, Ann Bowers, Stewart Brand, Chrisann Brennan, Larry Brilliant, John Seeley Brown, Tim Brown, No-lan Bushnell, Greg Calhoun, Bill Campbell, Berry Cash, Ed Catmull, Ray Cave, Lee Clow, Debi Coleman, Tim Cook, Katie Cotton, Eddy Cue, An-drea Cunningham, John Doerr, Millard Drexler, Jennifer Egan, Al Eisen-stat, Michael Eisner, Larry Ellison, Philip Elmer-DeWitt, Gerard Errera, Tony Fadell, Jean-Louis Gassee, Bill Gates, Adele Goldberg, Craig Good, Austan Goolsbee, Al Gore, Andy Grove, Bill Hambrecht, Michael Hawley, Andy Hertzfeld, Joanna Hoffman, Elizabeth Holmes, Bruce Hom, John Huey, Jimmy Iovine, Jony Ive, Oren Jacob, Erin Jobs, Reed Jobs, Steve Jobs, Ron Johnson, Mitch Kapor, Susan Kare (po e-pošti), Jeffrey Katzenberg, Pam Kenvin, Kristina Kiehl, Joel Klein, Daniel Kot-tke, Andy Lack, John Lasseter, Art Levinson, Števen Levy, Dan’l Lewin, Maya Lin, Yo-Yo Ma, Mike Markkula, John Markoff, Wynton Marsalis, Regis McKenna, Mike Merin, Bob Metcalfe, Doug Morris, Walt Mos-sberg, Rupert Murdoch, Mike Murray, Nicholas Negroponte, Dean Omi-sh, Paul Otellini, Norman Pearlstine, Laurene Powell, Josh Quittner, Tina Redse, George Riley, Brian Roberts, Arthur Rock, Jeff Rosen, Alain Ros-smann, Jon Rubinstein, Phil Schiller, Eric Schmidt, Barry Schuler, Mike Scott, John Sculley, Andy Serwer, Mona Simpson, Mike Slade, Alvy Ray Smith, Gina Smith, Kathryn Smith, Rick Stengel, Larry Tesler, Avie Te-vanian, Guy “Bud” Tribble, Don Valentine, Paul Vidich, James Vincent, Aliče Waters, Ron Wayne, Wendell Weeks, Ed Woolard, Stephen Wozni-ak, Del Yocam, Jerry York.

1

Družbo so leta 2000 iz frogdesign preimenovali v frog design in jo preselili v San Francisco. Esslinger prvotnega imena ni izbral le zato, ker se žabe med svojim razvojem preoblikujejo, temveč zaradi korenin v Zvezni republiki Nemčiji ((f)ederal (r)epublic (o)f (g)ermany). Rekel je, da “male začetnice sledijo Bauhausovemu načelu nehierarhičnega jezika in poudarjajo vero podjetja v demokratično družabništvo.”

2

lika iz resničnostnega šova Jersey Shore, op. prev.

Table of Contents

OSEBE

UVOD

OTROŠTVO

NENAVADNI PAR

IZSTOP

ATARI IN INDIJA

APPLE I

APPLE II

CHRISANN IN LISA

XEROX IN LISA

JAVNA PONUDBA

ROJSTVO MACA

POLJE POPAČENE STVARNOSTI

OBLIKOVANJE

IZDELOVANJE MACA

PRIHOD SCULLEYJA

LANSIRANJE

GATES IN JOBS

IKAR

NeXT

PIXAR

VSAKDANJI ČLOVEK

DRUŽINSKI MOŽ

SVET IGRAČ

DRUGI PRIHOD

OBNOVA

RAZMIŠLJAJ DRUGAČE

OBLIKOVALSKA NAČELA

iMAC

IZVRŠNI DIREKTOR

APPLOVE PRODAJALNE

DIGITALNI CENTER

TRGOVINA iTUNES

LJUBITELJ GLASBE

PIXARJEVI PRIJATELJI

MACI 21. STOLETJA

PRVA RUNDA

iPHONE

DRUGA RUNDA

iPAD

NOVE BITKE

DO NESKONČNOSTI

TRETJA RUNDA

ZAPUŠČINA

ZAHVALE

VIRI

2

1

f '

Broune    >