Miha Remec

Iksion

Ali beg iz prikazovalnice

Znanstvenofantastični roman

PRVI PROSTORSKI IZSEK

Senzor Uri se dotakne vklopne tipke na tipkovnici.

Vidnik nadsvetlobnega premičnika, ki so ga v poveljstvu vesoljskih premikov poimenovali Iksion, se v hipu osvetli in odpre se globinska slika čelnega vidnega polja: velika žareča krogla zvezde Septime Ore, planeti, obsijani z njenimi mavričnimi žarki, temno ozadje vesolja, posuto z iskrami zvezd, zvezdnata kopica v levem kotu; vse mimo, veličastno in stanovitno.

S kancem otožnosti v zelenkastih očeh strmi Uri v to prostranstvo. Po nekajmesečnih vidnih prikaznih, ko je Iksion prebil svetlobni zid in se je v čelnem polju vrtinčil vihar spačenih predstav, ko se mu je zdelo, da skozi njegove oči curkoma polzi tema in se nekje v možganih razliva v izbruhe spektralne svetlobe, po vsem tem mu pogled na to obstojno prostorje zbuja občutek domačnosti. Spominja ga na rodno Zemljo; kdove zakaj, saj ni nikoli bil na površju, da bi lahko videl zvezdnato nebo nad njo. Sploh ni zvezdnatega neba. Vendar mu je to občutje domačnosti nekako vtisnjeno v pomnjenje. Ostalo je v njegovih čutilih, kot je ostala žalost, ki ga obhaja.

Da, žalost. Senzorjem bionetiki namreč niso izbrisali nekaterih nepotrebnih čustvovanj, ker drugače ne bi mogli vzdrževati miselnih stikov, ki edini lahko v hipu prebrodijo svetlobnoletne dalje med premičniki in Zemljo.

Upravnik Raf zanesljivo ne čuti žalosti, kadar si ogleduje vesoljski prostor pred seboj. Ukvarja se z znajdnostjo v prostoru: določa koordinate, določa, kaj je zgoraj, kaj spodaj, zaznamuje zvezde in ozvezdja in jih poimenuje, upravlja premičnik, za otožnost nima ne časa ne zmožnosti.

Tudi matica Eva ne. Tudi ona ne ve, kaj je žalost.

Trpek nasmeh prešine Urijev obraz. Še nečesa bionetiki niso ukinili senzorjem: nesmiselne čustvene ljubezni, ki je svoj čas prevevala duševnost ljudi in jim večkrat odvzemala moč trezne presoje in ravnanja. Senzorji pa so ostali tudi s to nadlogo v vedenjski podobi.

V dolgotrajnih pripravah in vadbah za Iksio-novo poslanstvo so ga posebej urili in mu strogo zabičali, naj se varuje pred možnostjo, da bi se mu primerila ta nevšečnost, ki lahko skazi vse skupaj. Raf, Eva in on so enota, so neločljiva posadka, v kateri ima vsak svojo temeljno nalogo, in tej je podrejeno vse drugo ravnanje. Lahko sicer občuje z Evo, celo priporočali so mu, da si z njo teši spolno željo, Ie pred ljubeznijo so ga svarili.

Pa ga je vseeno obsedla. Naravnost nora, boleča ljubezen do Eve. Ljubezen, ki je ne more brzdati in ga navdaja z občutkom nezaslišanega hrepenenja, za katero je lupina Iksiona pretesna. Tako si v straž-nih izmenah želi ven iz te tesnine, čeprav dobro ve, da je to nemogoče: v ozračju vlada smrtna izpraznjenost, mraz in sevanje. Maksim pravi temu ničelne bivalne razmere. In Maksim vse ve.

Z dotikom druge tipke si senzor Uri odpre razgled z bočnega vidnega polja.

Spet zvezde. Roji zvezd. In spodaj presojna meglica, nežna, z nakodranim srebrečim se robom. Najbrž bo prah. Oblak vesoljskega prahu.

Mora nekaj početi, ne sme se prepustiti bolestnemu vplivu ljubezni.

Vbliža si rob. Ni se zmotil. Natanko to bo. Če bi bilo kaj drugega, bi se v tej povečavi pokazalo. Tako pa je še vedno megla. Vendar se zdaj dobro vidi, da je presojnost navidezna. Skozi ta oblak se ne more prebiti nobena svetloba. Bližnje zvezde osvetljujejo samo robove, ki se raztezajo na stotine svetlobnih let naokrog.

Še si vbližuje sliko. Za srebrnkasto kopreno se začenja prikazovati nekakšna težka, nepredirna te-mota, ki je navidez še bolj črna, kot je črnina vesoljskega prostora.

V nekaj podobnega je najbrž priletelo tudi osončje. Sonce je z vsemi svojimi sopotniki potonilo v pravo močvirje teme. V veliki mrč.

Zdaj se v Urijevih očeh spet ukreše otožnost. Zahrepeni po globinskih slikah, ki mu jih je v mladih letih kazala mati v prikazovalnici in so predstavljale zemeljsko pokrajino, preden je sonce zašlo v oblak vesoljskega prahu. Mati se je vsega tega še spominjala: zelenih trat in potokov, temnih smrekovih host ob kristalno čistih gorskih jezerih, oblakov na nebu, ki so se barvali s pahljačo svetlobe zahajajočega sonca, zasneženih gora na obzorju in modrine Sredozemskega morja. Pripovedovala mu je, kako so se rojevala jutra in kako so prihajali večeri, kako so se menjavali letni časi in kako se je spreminjala Luna v svojih menah, pripovedovala je o svetu svetlobe, ozračja in človekove prostosti v ozunju, ko še ni bil priklenjen na ozki prostor naselbin oklepljenih bivalnikov z umetno ustvarjenimi možnostmi za življenje. Kazala mu je prikazo-valniške slike, ki so bile zvest posnetek predmrčev-skih krajin na Zemlji, in pri tem jo je vselej prevzemala otožnost do solza.

Ljudje, ki so živeli na Zemlji še pred velikim mrčem, niso nikoli pozabili prejšnjega sveta; nič jim ni moglo nadomestiti s soncem obsijane pokrajine. Razjedala jih je žalost in odločali so se za smrt. Nekega dne se je tudi mati odrekla živni infuziji in je preminila.

Maksimovi podatki o predmrčju so skrajno skopi in suhoparni.

Senzor ukine vbližanje in bočno obzorje. Vsa ta zmešnjava v njegovem čustvovanju je najbrž povezana z ljubeznijo. Pred tem se je z močjo volje lahko obvladoval. Za samoobvladovanje je izurjen prav tako kot za prenašanje miselnih sporočil na velike daljave. Ljubezen pa je vse preobrnila.

Nezadržno si želi vklopiti nadzorno kukalo v Evin prekat: da bi videl, kaj počne, ali spi ali čuje. Videl bi rad njen obraz, njeno telo.

Zakaj pa ne? Med stražno izmeno na krmnem krovu ima pravico pregledati vse sklope Iksiona. Tudi v bivalne prekate lahko pokuka. Nobeno navodilo mu tega ne prepoveduje.

Res, dogovorjeni so med sabo, da si bodo pustili kanček zasebnosti. To je nujno. Ne morejo se vendar opazovati med iztrebljanjem, če že jedo skupaj; Eva hoče imeti svoj mir, kadar ima mesečno čiščo, in Raf ne trpi, da bi ga kdo gledal pri kemičnem raz-kocinjanju brade. Tudi sam ne želi, da bi ga kdo videl, ko si kdaj pa kdaj trebi nos; pri vseh brisalnih pripomočkih naredi to najraje s prstom. Ne bi mu bilo vseeno, če bi ga kdo zasačil prav pri tem opravilu.

Premaguje se; zadrži roko, ki se hoče premakniti k vklopniku kukala, in raje sproži glasbeni zapis, da bi si z njim pregnal misli na Evo.

Krmni krov preplavijo sunkoviti zvoki elektro-fonskih godal, ki spremljajo razbrzdane vzdihe in krike pevke in pohotno kruljenje pevca.

Uri izklopi. Pred njim je stražil Raf in izbral si je glasbo po svojem okusu. Tudi na slikovnem zapisu je zanesljivo čutna zgodba z opolzkimi prizori; te razvedrilne zapise gleda še in še in se jih ne naveliča. Včasih se mu pridruži tudi Eva in na koncu oba vsa razvneta zgineta v njen ali njegov prekat. Ali pa se začneta mečkati kar pred njim na krmnem krovu.

Sama pomisel na to ga razžalosti in zaboli. Pa ne bi smela. S pomočjo bionetike so ljudje že zdavnaj opravili s sebičnim ljubosumjem, ki ne spada nikamor več, še najmanj v vesoljski premičnik, v katerem je posadka zvezana v skupno žitje in bitje.

Senzorja Urija pa še vedno razjeda ljubosumnost: je Eva sploh v svojem prekatu ali je zlezla k Rafu? Tudi ona je namreč dobro izurjena za to poslanstvo in nezadržno jo žene v naročje moškega. Ni pomembno, katerega, samo da je zmožen opraviti dejanje oploditve. Izrazita matica.

Ne more se več zadržati. Odločno vklopi kukalo, ki mu omogoči pogled v njen bivalni prostor, osvetljen samo z blago počivalno svetlobo, ki se preliva v sinje zelenih odtenkih.

Na okroglem, z naslonjali obdanem ležišču je zleknjeno speče dekle. Pokrita je samo z rumenkasto pregrinjalko, skozi katero se vidijo obrisi nje

nega telesa: za ta čas je z močnimi boki in izrazitim oprsjem nekoliko prebohotna; navdušeni pa bi bili nad njo ročni slikarji nekaj stoletij pred velikim mrčem, saj so na njihovih slikah, ki so ostale posnete v osrednjem logosintskem spominskem skladu, prav takšne lepotice. Zanimivo, saj so Evo za odpravo izbrali po dolgotrajnih genetskih, duševnih in telesnih preiskavah in preizkušnjah. Od nje je konec koncev odvisno Iksionovo poslanstvo.

Zamaknjeno strmi Uri v pramene njenih gostih črnih las, ki so se razsuli po ležišču; gleda nekoliko odprte čutne ustnice, rdečico zdravja na njenih licih in dolge trepalnice na zaprtih vekah. Prsi se ji nalahno dvigujejo med enakomernim dihanjem in vedno znova oblikujejo na tanki tkanini oblike jedrih in močnih bradavic.

Ves srečen je Uri, ko vidi Evo spečo v njenem bivalnem prostoru; nič čudnega ne bi bilo, če bi odkril, da je ležišče prazno in da je pri Rafu.

Zaverovan v svojo ljubljeno ne vidi, da se odpira vhod na krmni krov. Skozi odprtino pomoli glavo upravnik premičnika in presenečeno gleda senzorja: ne gre mu v glavo, čemu Uri opazuje spečo Evo.

Stopi v prostor, Uri pa ga še vedno ne opazi.

Upravnik Raf ima kratko pristrižene rdečkaste lase, je skrbno obrit in sploh urejen, kot pristoji pripadniku poveljstva vesoljskih premikov. Vsaka gubica na njegovem obrazu izraža odločnost, ki mu še posebej seva iz sivkastih oči. Celo prilegajoča se pletenina na njem je nekako bolj zlikana in snažna kot Urijeva, čeprav je iz iste modrikasto sive, pred žarki in ognjem varne tkanine.

»Bediš nad spečo matico?« naposled vpraša Urija.

Uri se zdrzne in ozre, kakor da ga je upravnik zalotil pri nedovoljenem početju. Tudi rdečice na licih ne more skriti, ko izklopi vidno polje Evinega prekata.

»Rutinski pregled,« poskuša z nekakšno malomarnostjo prikriti zadrego. »Kaj te je prineslo?«

»Ne morem spati. Ta planet X pet, ki ga je Maksim pretipal do obisti. Mislim, da bi mu morali dati ime. Vklopi čelno vidno polje.«

»Takoj,« nekoliko nasajeno reče Uri in s pritiskom na tipko odpre pogled na prostor pred pre-mičnikom. »Na tvojem mestu si s tem ne bi delal skrbi. Poglavitno je, da ima možnosti za bivanje na prostem. Nekakšna Zemlja pred velikim mrčem. Če že ne maraš kode, mu lahko daš ime Nova Zemlja.«

Strmeč v svetlikajočo se kroglo, obdano s presojno modrikasto tančico, se Raf zamisli: Nova Zemlja — neprimerno. Imeti bi moral samosvoje ime, ničesar v zvezi z Zemljo. Zemlja je odpisana. Zemljo bo treba pozabiti. Nobenih spominov na ta mrki, umirajoči planet, s katerega človeštvo beži. Nova Zemlja ni primerno ime. Izključiti. Poiskati bo treba nekaj drugega. Toda kaj?

»Vbližaj ga,« naroči Uriju, ki poveča modrikasti planet.

»Kaj pa, če bi ga poimenoval kar po premičniku — Iksion?« predlaga Uri.

Raf tehta predlog: navsezadnje ni slaba misel. Senzorji imajo res razvito domišljijo. Samemu kaj takega ne bi prišlo na misel. Iksion. Ni slabo. Kaj že pomeni... Nekaj iz predmrčevske mitologije. Upravlja to nadsvetlobno lupino po vesolju in ne ve pomena njenega imena. Poveljstvo vesoljskih premikov bi lahko izbiralo kakšna bolj razumljiva poimenovanja. Vprašati Maksima.

»Lahko bi bil Iksion,« reče Uriju. »Vendar prej vprašajva Maksima, kaj to ime sploh pomeni.«

»Imaš prav. Čudim se, da se tega nisva spomnila že prej.«

Z vajenimi kretnjami se Uri presede k izpisniku, vklopi Maksimov spominski sklad in začne tipkati vprašanje:

:RAZČLENI POMEN IMENA IKSION:

Na izpisniku se čez nekaj časa začne črkovati svetlobni napis:

:IKSION: V GRŠKI MITOLOGIJI KRALJ LA-PIDOV: DRZNIL SE JE NEDOSTOJNO PRIBLIŽATI SE ZEVSOVI ŽENI HERI: ZEVS MU JE NAMESTO NJE POSLAL SLEPILO Z NJENO ZUNANJOSTJO: KER SE JE BAHAL S SVOJIM NAVIDEZNIM USPEHOM, GA JE BOG ZEVS PAHNIL V TARTAR: TAM JE ZA KAZEN PRIVEZAN NA VEČNO SE VRTEČE GOREČE KOLO:

»Kruto,« ugotovi Uri.

»Nerazumljivo,« pristavi Raf. »Zakaj mu ni pustil žene?«

»Ljubosumen je bil. V tistih časih je moški hotel imeti žensko samo zase, v nekakšni posesti. In če se je ljubljena ozrla za kom drugim ali si jo je kdo drug zaželel, je posestnika prevzelo globoko čustvo razjarjenosti, ki se je zajedlo vanj in ga spravilo na rob nespameti. V ljubosumnosti so ljudje ubijali.. .«

»Podrobno si poučen o tem,« omeni Raf.

Z nenavadno vnemo se Uri presede in začne izostrovati brezimni planet. Preveč se je razgovoril o ljubosumnosti, Raf lahko kaj posumi in to ne bi bilo posebno dobro. V svoji upravniški vnemi bi lahko postal prav neprijeten. Zato mora prikrivati svoje čustvovanje do Eve, ne sme se izdati.

»Pravim, da veliko veš o ljubosumnosti,« ponovi Raf.

»Senzorji smo poučeni o vseh čustvih,« odvrne Uri. »Zato da jih lahko obvladujemo, če se nam po naključju prebudijo.«

»Vedno pozabljam, da si drugačean.«

»Saj nisem drugačen, le nekatere nepotrebne čustvene izrastke so mi pustili, da sem lahko razvil telepatske sposobnosti.«

»Povej mi, Uri, ali kdaj sanjaš?«

»Tu in tam.«

»Pa kako je to, sanjati?«

»Nič posebnega ni: v snu doživljaš delna ali celotna občutja in dogajanja, ki si jih že kdaj prej doživel, ali pa tudi kaj brez zveze, zunaj izkušenj in vednosti. Baje so ljudje sanjali, da letijo, že takrat, ko za to še ni bilo nobenih tehničnih možnosti.«

»Nepotrebno obremenjevanje možganov,« sklene Raf. »Dobro, da smo popravili to napako narave.«

Uri vklopi spektroskopijo in na vidniku se barvajo posamezna polja vbližanega planeta z različnimi barvnimi odtenki. Upa, da Raf ne bo česa zasumil. Kolikokrat sanja o Evi: v naročju jo drži, ljubi se z njo, šepetata si nežne besede o ljubezni; le kaj bi brez sanj? Raf ne bo nikoli vedel, za kaj vse je prikrajšan.

Planet na vidniku se iskri v zlatih pegicah, ki kažejo navzočnost ozona v vrhnjih plasteh njegovega ozračja. Je kot okrasek, ki jih na Zemlji ob vsakem novem letu po prastari šegi obešajo na plastične ponaredke smrek. Uri se očaran obrne k Rafu:

»Bova dala ime tej lepotici ali ne?«

»Lepotici?« zamišljeno reče Raf in začne nenadoma povezovati: lepotica — ženskega spola, Iksion moškega spola. Iksion ni primerno ime. Zavrnjeno. Ta planet je kot neoplojeno jajčece in Iksion se mu približuje, da ga oplodi. Ta planet je kot ženska in imeti mora žensko ime. Eva.

» Ta planet bom imenoval Eva,« sklene povezavo.

»Hm,« reče Uri.

»Kaj pomeni ta hm? Izražaj se bolj določno. Se morda ne strinjaš, da bi bil Eva?«

»Zakaj se ne bi strinjal?«

»Tako nekako mi je zvenelo.«

»Raf, meni je vseeno. Daj mu kakršnokoli ime, strinjam se. Zaradi mene je lahko Eva ali pa naj ostane X pet.«

Preiskujoči Rafov pogled Uriju ni všeč. Vsak hip lahko njegovi upravniški možgani povežejo nadrobnosti v jasno celoto in bo vedel. Kolikor pozna Rata, je pri tem natančen in dosleden kot Maksim: kadar začne sklepati, bo prišel slej ko prej do sklepa m ta je redkokdaj napačen.

Počasi pristopi Raf k Uriju in mu pokroviteljsko položi roko na rame.

»Uri, kaj imaš zoper Evo?«

Dotik Urija neprijetno zamršči. Ni vajen, da se ga kdo dotika. Z odločnim zgibom ramen se osvo-bodi Rafove roke.

»Ne vem, kaj misliš,« brezbarvno reče. »Eva je čedno dekle, planetu bo ustrezalo njeno ime ... Res nimam nič proti njej.«

»Ne moreš me pretentati, Uri. Ves čas, kar smo na Iksionu, se ji nisi poskušal približati.«

»Zakaj bi se pa moral?«

»Kolikor vem, ste senzorji normalni moški. Sam

frfViŠ’ je čedno dekIe' kako to, da te ni zamikalo? Tudi sama je to opazila. Zdiš se ji čudak in prepričana je, da imaš s seboj napihnjenko in da se tešiš z umetno žensko.«

Uri se trpko nasmehne.

»Nisem vedel, da jo tako skrbi zame. Ji morda ti ne zadostuješ popolnoma?«

»Seveda ne! Eva je izurjena matica in posamezni moški je ne more zadovoljiti. Poskusi, pa boš videl, kakšna je. Mlin za užitek ...«

»Saj tega se bojim,« se izgovori Uri. »Naročeno mi je, da se ne smem brezglavo prepustiti nobenemu premočnemu čustvu. Lahko bi trpela zveza.«

Predirno se Raf zazre v Urija. Zveza mora delovati. Brez zveze s poveljstvom vesoljskih premikov Si ne more predstavljati poslanstva. Se posebej zdaj ne. odločiti se je treba, ali se bo Iksion vtiril v krož-

,Eve ali ne' Ime vtisnjeno. Vtisniti ga mora še v Maksimov spominski sklad.

Zdaj mu je senzor nepogrešljiv. Dobiti mora končni ukaz poveljstva z Zemlje: spust na Evo. Zadnja stopnja premika.

»Zveza ne sme trpeti,« odločno reče.

»Nikakor ne. Doslej je delovala brezhibno. S senzorjem na Zemlji se izredno ujemava. Ne bi rad zaradi čutnih užitkov pokvaril te ubranosti.«

»V redu, Uri. Zelo v redu. Se popolnoma strinjam. Vidim, da so mi dodelili res najboljšega senzorja, kar jih premore poveljstvo. Zanima me, kdai imas spet zvezo z Zemljo?«

Senzor Uri se zagleda v osebni izpisnik na zapestju. Odlično se je izmazal in izmaknil upravnikovemu sumničenju. Tipal je že zelo blizu; še malo, pa bi odkril njegovo nagnjenje do Eve; odkril bi] kako globoko se je zajedla vanj ljubezen, in bi najbrž naredil vse, da jo onemogoči. Morda bi ga celo osamil in odstavil od vseh služnostnih opravil na Iksionu. Nič hujšega ni, kot čemeti v lupini vesoljskega premičnika brez opravila, v krempljih dolgočasja in samote, človek tega ne prenese. Še zlasti senzor ne. Ugonobilo bi ga.

»To bo natanko čez sedemnajst minut in pet sekund. Po Iksionovem času.«

»Oddal jim boš lego in temeljnico planeta Eve. Prosil boš za dovoljenje, da se vtirimo v njeno krožnico. To bi bilo vse.«

»Kaj pa lepe pozdrave Leri?« vpraša Uri.

»Seveda tudi lepe pozdrave Leri,« odvrne Raf in se brezizrazno nasmehne.

Ti pozdravi so gola vljudnost. Oba z Lero vesta, da je ločitev dokončna, ker s tega poslanstva ni I vrnitve. Sicer pa sta bila ze rahlo naveličana drug

drugega. Slaba označba. Bila sta kar precej naveličana. Še ni dosledno. Komaj sta se trpela. To je prava oznaka stanja med njima. Lera je v obdobju sedme živne infuzije. Rodila se je kmalu po velikem mrču in je od njega tri obdobja starejša. Kljub zaustavljenemu staranju je starina. To ve zdaj, ko je okusil mehkobo in prožnost Eve, ki je še v obdobju prvotne rasti.

»Če te obremenjuje pri oddajanju, lahko opustiš pozdrave Leri,« reče Raf po premisleku.

»Ne obremenjuje me. Seveda, če ti nič ne pomeni ...«

»Nič mi ne pomeni. Lera si je najbrž že našla drugega družabnika. Zanesljivo se sploh ne spomni več name, kot se tudi jaz ne nanjo.«

»Potem opustim pozdrave?«

»Opusti, Uri. Raje oddaj kakšno koristno informacijo.«

»Dogovorjeno.«

Uri izklopi vbližano sliko planeta in sproži sa-I modejno pregledovanje. Na zaslonu se izmenično pojavljajo slike čelnega zadenjskega in bočnih vidnih polj. Okrog in okrog ozvezdeni vesoljski prostor. In vedno znova žareča obla Septime Ore.

Rafova brezčutnost mu je nepojmljiva. Naposled je le drugoval z družico na Zemlji lepo obdobje; še na stvar se človek navadi, še od stvari se ne more kar tako ločiti. Ne gre mu v glavo, da je Rafu nekdanja družica kot prazen trak brez odtisa.

Je zaradi tega srečnejši? Mu je bolje, ker ni zmožen čustev, ki jih senzorji še imajo? In slednjič, je morda zaradi tega popolnejši človeški stvor.

To bi ga zelo rad vprašal. Pa ga ne bo. Ne bi razumel teh tehtanj, vse skupaj bi vzel kot odmik od koristne naravnanosti, kar pa je že lahko škodljivo za Iksionovo poslanstvo.

S strani gleda upravnika: ruse, košate obrvi, pod katerimi se skrivajo hladne oči brez pravega leska, lep, skladen nos in polne ustnice, ki se vseskozi upogibajo v neizrazit nasmešek. Kar je z njim na Iksionu, si ga še ni podrobno ogledal. Kadar sta skupaj, ga nekaj na upravniku moti. Kaže, da je to nekakšna čustvena okrnjenost Rafove osebnosti.

Prav nič prijetno ni, če je tu, pa čeprav molči.

Mora se ga nekako otresti.

»Pripraviti se moram na zvezo. Se zbrati in urediti miselne tokove,« ga opozori.

»Ne bom te motil, Uri. Spat grem. Po oddaji me takoj zbudi in mi poročaj. To tirjenje okrog Septime Ore postaja že dolgočasno. Čimprej bi se rad premaknil in začel s poslanstvom.«

»Upam, da bomo dobili dovoljenje.«

»Tudi jaz. Nobenega razloga ni, da bi nas še

zadrževali. Prispeli smo na cilj.«

Končno se Raf le odpravi s krmnega krova. Pri izhodu še enkrat pomaha in se nasmehne Uriju, nato pa zapre premični krili vrat za seboj.

Šele zdaj se Uri spet počuti dobro. Lahko se posveti svojim mislim, ne da bi ga pri tem merile hladno preiskujoče upravnikove oči. Lahko razmišlja o svoji ljubezni do Eve.

Čudno, kako ga je obsedlo.

Po razočaranju z Emino je mislil, da se ne bo nikoli več zaljubil; zato se je tudi priglasil za poslanstvo. Zaklel se je, da ga ne bo prizadela nobena ženska vec. Prehudo je bilo, ko mu je Emina brez pojasnila usla k drugemu in bila pri tem priprav-jena, da tu in tam še vedno smukne v njegov bivalnik in mu usmiljeno potolaži željo. Nikoli ni mogla razumeti, da je njegovo čustvo do nje drugačno, nobene predstave ni imela o neuslišani ljubezni m bolečini, ki jo ta lahko povzroča. Zanjo je bilo vse skupaj zelo preprosto: mikalo jo je samo čutno uživanje in premena in pri tem ni imela nobenih predsodkov; spečala se je tudi z žensko če si je pri tem obetala novih užitkov.

Strese z glavo, kot bi se hotel otresti misli na Jbmmo.

Zbrisal jo je. Boljša kot brezčutna ženska je na-pihnjenka. Umetno žensko telo je tako popolno izdelano, da se komaj loči od živega. Z napihnjenkami in samotnimi vesoljeplovci na dolgih premikih, ko še ni bilo nadsvetlobnega pomika. Napih-njenka je bila skrajno gospodarna: ni porabljala ne kisika ne živeža, ponujala pa je skoraj vse užitke.

1, jD° xsTenzors^e zveze je še deset minut in tri sekunde. Ni mu še treba vklapljati prizme. Predolga koncentracija lahko oslabi miselne tokove.

Roka mu kar sama zdrsne po tipkovnici in spet vklopi nadzorno kukalo v Evin prekat.

V osrednjem predelu Iksiona se Eva lagodno prebuja. S še zaprtimi očmi počasi premakne in iztegne roke pa noge; pretegne se na mehkem ležišču in občuti ugodje popolne odpočitosti.

Nekaj časa še miži in z vsem bitjem uživa v toploti in mehkobi svojega gnezda. Pri tem jo preveva blagodejen občutek popolne zavarovanosti: je prav v osredju nadsvetlobnika, njen prekat je obdan z gravitronskim ščitom in dodatnimi varovalnimi ploščami, ki odvračajo tudi najmanjšo možnost ožarčenja ali udarcev. Kot skrbno zavarovano jedro je in ves premičnik je pravzaprav sestavljen zaradi nje. Celo velik del Maksimovega opravilnega sklada izrecno skrbi zanjo in za njene najboljše bivalne razmere.

V nepopisnem ugodju, ki se že pretaka v pravo čutno vzburjenje, odpre veke in se z živahnimi temnimi očmi razgleda po prostoru.

Stegne roko k tipkovnici ob ležišču, poveča svetlobni razpon osvetlitve in iz počivalnega polmraka se izoblikuje bivalni prekat: mnogokotna stena, katere barvo lahko izbira po želji — pravkar se je odločila za nežen vijoličast soj, ki obarva tudi vse druge predmete: komunikator, presojni prehod v umivalni predel in končno semenik, postavljen ob vznožju ležišča.

Za hip se Evin pogled ustavi na tem motno srebrnem in zaobljenem kvadru, v katerem so varno spravljeni tulci s konserviranim semenom največjih duhov človeštva: veljakov, znanstvenikov, športnih rekorderjev, prostočasnih oblikovalcev in drugih po-i nebnih opravnikov; tu je celo seme samega primusa planeta Zemlje. Samozadovoljen nasmešek se poigrava na njenih rdečih ličnicah in ob kotičkih ustnic se ji naredijo jamice.

Ugodje se ji čedalje bolj preveša v čutnost, /vrže s sebe mehko puhasto pregrinjalo, podloži si ga pod tilnik in se zaverovana zastrmi v svoje razgaljeno telo: krči in izteguje noge, izboči trebuh, z dlanmi se poboža ob bokih navzgor in potem obmiruje, zazrta v obli razkošnih dojk.

Očarana je od svojega telesa in dojke so ji bile že od nekdaj najbolj očarljive, še prej, preden so jo izbrali za matico in jo v matičnjaku učili občudovati lastno telo. Eden temeljnih naukov namreč pravi, da moraš najprej občudovati svoje telo, da lahko potem občuduješ telo koga drugega. Denimo, moškega.

Z vršički dolgih nohtov začne nalahno drseti s podprsja po oblinah navzgor; dotik je skrajno nežen, pa vendar oster in bi lahko vsak hip postal boleč. Evo so v matičnjaku učili ljubkovanja in tudi samo-ljubkovanja; mojstrsko je obvladala vse prijeme, vendar vedno znova odkriva užitke, ki jih lahko zbuja sebi ali drugim.

Nohti se ji sprehajajo po mehkih okroglinah dojk, koža se vdaja pod pritiski in Eva to občuti kot drobne vbodljaje, ki se vse bolj in bolj približujejo ovršju prsi; počasi se kot s krempeljci pri-praska do nagubančenih obodov in otrdelih bradavic, se jih oprime z nohti in jih začne polagoma vrteti na to in ono stran.

Vse močnejše čutno ugodje se začenja zrcaliti tudi na njenem obrazu: oči postajajo svetleče se, nosnice se ji razpirajo, med polodprtimi ustnicami nalahno premika jezik.

Iz občutljivih bradavic se ji razpreda slast po vsem telesu. Vendar ne hiti. V matičnjaku so jo naučili, da je treba čutno slast uživati počasi in jo razpeti čez kolikor le mogoče dolga časovna obdobja. In to se ji sami najbolje posreči. Moški so pri uživanju vse preveč hlastni, hočejo hitro vse več in več in tako prekmalu dosežejo vrh naslade.

Tudi upravnik Raf se ne razlikuje od drugih občevalcev, ki jih pozna, pa čeprav je razmeroma še kar vztrajen in domiseln pri ljubezenskih igrah. Nikoli pa se mu ne posreči zadostiti njeni želji po dolgotrajnem, nežnem ljubkovanju; nekaj bežnih poljubov na ustnice in dojke in že je pri spolovilu, že rine vanjo in prav potruditi se mora, da mu sledi in da ji ne umanjka končna zadostitev.

Eva raje ne misli na to. Razmišljanje o Rafu ji kvari naslado. Pri samoljubkovanju mora biti z bitjem in zavestjo. Vse bolj jo vznemirja pogled na lastne dojke. Le redke ženske se lahko pohvalijo s takšnimi prsmi. Celo v matičnjaku, med izbrankami, ki so posebej razvite in programirane za dojenje, so občudovali njeno oprsje.

Igra se vse bolj vneto in videti je, kot da si bo z nohti izpulila bradavice, vendar to počne premišljeno in si samo vzbuja vse močnejšo naslado.

»Oh,« zastoka in se začne zvijati na ležišču.

»Ah!« krikne in nenadoma z obema rokama poseže po levi dojki, potisne razlezeno oblino navzgor, uklešči med dva prsta bradavico, jo napne in se je dotakne z iztegnjenim jezikom.

Po skoraj že bolečem obdelovanju z nohti ji povzroči nežen obliž popolnoma novo občutje umirjene, vendar nekako globlje slasti. In obenem pomisli na senzorja.

Uri ji je uganka. Slišala je, da so senzorji nekaj posebnega pri ljubkovanju, da niso kot drugi moški, ker imajo razvita nekatera davninska čustvovanja, in da se je spariti z njimi prava poslast. Skorajda bolestna radovednost jo je dajala, ko so se odpravili na poslanstvo, kako bo. Ker senzorji so bili redki, tako redki, da mnoge ženske niso nikoli prišle v stik z njimi; še vedo ne, da takšna vrsta moških obstaja. N jej pa je padel senzor naravnost v naročje, za steno je, skoraj dotakne se ga lahko ... Pa je vendar dlje, kot če bi ju ločile svetlobnoletne daljave. Uri se je pred njo ogradil z nekakšnim zidom in vsa njena prvotna prizadevanja, da bi se mu približala in mu zbudila poželenje, so bila zaman. In to se je primerilo njej, ki je drugače na prvi namig dobila slehernega moškega.

Med oblizovanjem levičnice spusti oči na dvojnico na desni in opazi, da se je nekam skrčila, potegnila vase in da štrli bradavica iz nagubanega koluta, kakor da bi se bila užaljeno skremžila. Eva se nasmehne.

»Ljubica, pa vendar nisi užaljena...« šepne, kakor da bi bila dojka živa. »Saj te nisem pozabila.«

Z lahnim ugrizom se poslovi od ene in si z rokami približa drugo dojko, ki jo začne takoj hlastno poljubovati. Kakor da bi hotela izraziti hvaležnost, odgovarja ljubkovana oblina z naslado, ki pripelje Evo na sam prag vrhunskega uživanja. Vse telo se ji začne premikati, krčevito stiska stegna in stoka skozi nos od ugodja, ko z ustnicami naposled objame napeto, razvneto bradavico in jo začne sesljati.

Pri tem pomisli, da bi Uri nemara znal potešiti njeno željo po nežnem, dolgotrajnem občevanju. Kaže, da drugim moškim manjka tenkega posluha za zahteve ženskega telesa. Ali pa jim sploh manjka nečesa, kar ni telesno: nekakšnega žara, pračustva, miselnega stika, za katerega so senzorji posebej izurjeni.

Struna naslade se ji napenja. Eva si približa tudi drugo dojko in izmenično sesa zdaj eno, zdaj drugo; napetost si zmanjšuje z bolečino: od časa do časa ugrizne v bradavico, ki jo nato z ljubkovanjem spet spremeni v nasladni vir; občuti, da je na višku, in ko bo hotela, se bo vrgla v vrtinec čutnega izbruha.

Nenadoma pa se ji primeri nekaj nepričakovanega: zazdi se ji, da jo ljubkujejo senzorjeve ustnice, da se z njenim oprsjem igra Uri, ne ona sama. Počasi se ob njej nekako pogmoti tudi njegovo telo: občuti namreč dejansko težo, ko leže nanjo, občuti tudi nabrekli ud, ki se je dotika.

Voljna, do brezumja razvneta razširi noge in ga sprejme vase; hlepi, da bi to trajalo še in še, da bi trepetala na robu vrha, vendar ne more več nadzorovati čutenja.

Struna naslade se utrga.

Matica Eva se krči v sladostrastju, izpušča nasladne krike, divje valujoč z boki, združena v objemu z nevidnim senzorjevim telesom.

Na krmnem krovu ima Uri občutek, da se je vse njegovo bitje pretaknilo skozi ozko kukalno lino in se združilo z matico Evo, katere telo švrkajo biči naslade. Skupaj z njo je tudi on dosegel strop sladostrastja in se šele po pojemanju ljubovalnega ognja zave, da je pravzaprav na drugi strani predelne oklepljene stene in da ga povezuje z Evo samo pogled skozi optično pripravo.

Z nekakšno nelagodnostjo in kancem sramu izklopi nadzorno kukalo: ne more dojeti, kako se mu je vse to dogodilo, kako se je samo z željo prestavil v Evin bivalnik in doživel telesni stik z njo.

Kdo ve, ali je kaj čutila? Ali je čutila, da je bil z vso svojo mislijo in hotenjem pri njej?

Posamezni senzorji imajo res sposobnost, da pogmoti j o svoje mislenje: puščajo odtise prstov na oddaljenih ploskvah, ne da bi se jih zares dotaknili, premikajo tudi predmete na daljavo, vendar sam še nikoli ni poskušal kaj podobnega.

Zdaj pa tole. Zmeden je, ne more urediti misli.

To, kar se je zgodilo, nima prave zveze z zaljubljenostjo; je izbruh čutnosti, divje in neobrzdane telesne nagnjenosti do Eve, in te telesnosti se sramuje.

Tudi sram je občutje, ki ga polno občutijo samo senzorji. Drugi ljudje niso več dovzetni za sram. Evi bi bilo najbrž vseeno, če bi vedela, da jo je opazoval skozi kukalnico. Nemara bi bila celo ponosna na to, da je pri njem zbudila zanimanje in čutno slo, ker po tem se ženske vrednotijo: več ko posameznica zbuja poželenja pri moških, več velja med vrstnicami.

Uri pa se še vedno ne more znebiti neprijetnega občutka sramu; sram ga je zase, da jo je ogledoval in se pri tem razvnel, sram pa ga je tudi zanjo, da jo je zalotil pri samoljubkovanju. Tega sploh ne bi verjel, če ne bi videl na lastne oči. Prepričan je bil, da ji Raf zadošča, saj se je upravnik rad pohvalil s svojo zajetno moškostjo in izdržljivostjo: včasih se je pojavil v skupnih bivalnih prostorih brez odetve in se je šopiril s silaško postavo in moževino, ki jo je Eva gledala z neprikritim občudovanjem.

Kje bi si mislil, da ji tak možak ni dovolj in da se vdaja še samotni nasladi. In s kakšno vnemo je to počela! Uri ne more pozabiti, kako si je Eva ljubkovala svoje bohotno oprsje s takim žarom in pristno strastjo, da je preskočila iskra čutnosti tudi nanj in ga je povlekla za seboj.

Neverjetno: vsak zase, vsak v svojem prostoru, ločena s temeljno pregradno steno premičnika, katere ne prebije nobeno žarkovje, sta se vdajala vsak svoji nasladi. In on jo ljubi...

Zdaj, ko se mu je polegla čutna sla in bi moral biti potešen in zadovoljen, zdaj še bolj kot prej koplje v njegovi notrini ljubezen, nemirna, nepote-šena l jubezen, in mu zbuja občutek boleče otožnosti.

Zakaj je tako in ne drugače? Zakaj se ne najdeta, ko sta vendar tako blizu? Poslanstvo lahko traja stoletja in več. Bo ves ta čas obsojen na ljubezen brez odmeva? Ne. Tega ne bo prenesel. Odrekel se bo živni infuziji in se poslovil za vselej, čeprav to ni v programu poslanstva.

Samogibno se ozre na zapestni izpisnik, kjer je tudi kazalo, ki odšteva čas njegove živnosti: približuje se ločnica, ko se bo moral priključiti na infuzor v zadnjem predelu Iksiona in si zaustaviti staranje celic. Drugače bi zadrževano celičevje v kratkem času doseglo dejansko starost in bi preminil.

Zgrožen pa opazi Uri na izpisniku tudi to, da je tik pred senzorskim stikom z Zemljo, na katerega je popolnoma pozabil. Nemudoma se mora zbrati, da bo začel oddajati miselno sporočilo senzorju v poveljstvu vesoljskih premikov na Zemlji.

Naglo zatemni ves prostor, izklopi samodejno pregledovanje ozunja in si osvetli senzorsko prizmo. Medla svetloba, ki se lomi v nagubančenih kristalnih ploskvah, deluje pomirjujoče: pomagala naj bi mu urediti miselne tokove in doseči potrebno zbranost za oddajo.

Vendar Uri zaman strmi v prizmo.

Ploskev se mu noče začeti približevati, kar bi pomenilo, da prehaja njegova zbranost na stopnjo, ko je pripravljen na senzorsko mislenje.

Sicer se zaradi tega ne vznemirja. Stiki z Zemljo potekajo v določenih časovnih sosledjih in izpad posamezne oddaje ne more vplivati na ves sveženj sporočil.

Vendar pa si izurjen senzor izpada ne sme privoščiti, ker to vrže slabo luč na njegove sposobnosti in upravičenost senzorstva sploh. Občenje na velike, svctlobnoletne razdalje je edino področje, ki mu tehnika še ni dorasla. Za senzorje pomeni to zmago človeške misli nad zmožnostjo do skrajnosti izpopolnjenih logično-sinteznih sklopov mehaničnega uma. Tako ima Maksim v svojem spominskem skladu skoraj vse vednosti človeštva, ne more pa občiti z Zemljo na oddaljenosti samo nekaj svetlobnih let. Nasprotniki senzorstva so sicer prepričani, da bo prišel čas, ko bo tudi ta pregrada padla in bodo senzorji postali nepotrebni. Tudi zaradi teh pamet-nikov izpadi niso priporočljivi, saj jih takoj izrabijo kot dokaz nezanesljivosti človeka v utečenem samodejnem sistemu vesoljskih premikov.

Rafu bo ta spodrsljaj zamolčal.

Upravnik veliko da na to, da vse stvari potekajo po svojih kolesnicah, da ni odmikov in napak. Izpad oddaje bi ga vrgel iz tira in zelo neprijeten lahko postane, čeprav ima izbrisano čutenje sovražnosti. Ob vsaki možnosti, da bi kaj okrnilo poslanstvo, se sproži v njem nekakšno varovalno uredje; zadostuje že sama pomisel, da bi zgubil stik z Zemljo.

Ne. Raf o tem spodrsljaju ne sme ničesar zvedeti, čeprav je to kršitev zakonika o obnašanju na vesoljskih premikih, po katerem noben član posadke ne sme prikrivati dejstev drugim članom, še najmanj pa upravniku premičnika.

Naredil bo prekršek. Nihče ne bo zvedel, da je zamudil prvi rok oglašanja. Celo Maksim je pri tem nemočen, čeprav zaznamuje vsa druga dejstva. Senzorski stiki gredo mimo njegovih sklopov.

Za izpad bo vedel le senzor Sumar v poveljstvu vesoljskih premikov. Obvestilo o tem ali ukor pa lahko posreduje samo njemu in tako Raf spet ne bo ničesar zvedel.

Uri se pretkano namuzne. Vsi stiki z Zemljo so v njegovih rokah.

Potem se nepremično zastrmi v senzorsko prizmo in se zbere za ponovitev oddaje. Nagubančena ploskev se mu začne nekako razmikati in približevati: postaja vse bolj groba, podobna površju kakor z ledom obdanega planeta, ki ga osvetljuje medla svetloba daljne zvezde.

Uri začuti os svoje misli, razpotegnjeno v neiztek in ukrivljeno zaradi premikanja Iksiona, časa in prostora; os misli kot vrteča se neskončna viba zvibana.

In odda:

(: Iksion zemlji. Tirimo okrog zvezde Septime Ore. Prosimo za dovoljenje, da se premaknemo in vtirimo v krožnico planeta X pet, poimenovanega Eva. Oddajam njegove temeljnice: biotične možnosti pozitivne. Sestava ozračja: dušik sedeminsedemde-set, kisik triindvajset...

DRUGI PROSTORSKI IZSEK

Planjava širna, svetloba danitve na jutranjem nebu; ne mrč, ki naj bi zavijal oblo Zemlje, mrakoba noči razpira senco nad pokrajino.

V dalji odsvit ognjev. Temna krila nočnih ptic plahutajo čez nebo, krošnje dreves se zarisujejo v svitanju in reka teče, srebri se v luči prve zarje in zlatijo jo odsevi kresov po gričih.

Čez reko se boči most. Po njem se pomika ža-loben sprevod: postave temne, prekrite s kutami, stopajo počasi v skladju z žalno koračnico. Migotajo plameni bakel, ki jih nosijo zakutani sprevodniki.

V tem plamenenju se iz zastrtih obrazov iskrijo njih oči kot begotne lučce.

Danitev vse bolj in bolj odstira to mračno hodo-častje; vrsta črnavsljev se vije po planjavi; prav iz noči izvira baklena reka.

Kam gredo, kam jih pelje vijugava pot? Iz noči na jutrovo stran ali kam drugam?

Črne ptice nad sprevodom krakajo in predirno sekajo zvoke žalostinke.

Nekaj čudnega, srhljivega je to: stvari sploh niso na svojem mestu, ne v svojem času, ne prostoru, premaknile so se in prelomile in nad vsem skupaj plahuta temna slutnja, da se bo vsak hip, če bo to hip, nekaj nezaslišanega zgodilo, če ni že zgodeno in samo še ni razvidno.

Svetloba dneva je namreč neizprosna. Narašča in odkriva vse več podrobnosti tega prizora. In nezaslišano je tu: svit se zaiskri na kristalovinastem kvadru, ki ga neso zakrinkani nosači. Zalit s presojno tvarjo leži v kvadru nagnusen kadaver: napihnjen trebuh, kot da ga bodo vsak čas raznesli plini, na trup nataknjene tanke noge in roke, nekoliko pri-dvignjena glava, posajena na ramena, vsa gola, svetlikajoča se, s sledovi životočnih priseskov na temenu, otekle veke, spete z iridijevimi spojnicami, da zapirajo oči, koščen nos, iz nosnic pa se iskrijo spojniški nastavki, polodprte ustnice razkrivajo vsajeno zobovje, gola brada z ohlapnim podbradkom; nikjer nobene kocine, niti nad spolovilom, ki visi z dna trupa kot ohlapelo črevce.

Jutro odgrinja planjavo in presvetljuje svit ognjev in baklade in do koder seže oko, vihrajo črne zastave: na vrhovih dreves, holmih, na hišah, v rokah ljudi, ki se tu in tam bežno prikažejo iz bivališč, vse frfota in se črni v črnoti, na nebu pa črni ptiči, jate črnih ptičev. Ves svet v črnini.

Ostro, sunkovito spoznanje zaseka v Sumarjeve možgane: k pogrebu neso primusa sveta, Oni so preminili, iztekli so se in izdihnili.

Zgrozi se nad to onoskrunsko ugotovitvijo: to se ne bi smelo primeriti, ni mogoče, da bi preminili Oni, ki so vodnik človeštva.

In zakaj ni mrča? Kje je temota, ki že stoletja in več zastira Zemljo?

Na jutranji strani žari zarja, sonce se napoveduje, sonce, ki bi moralo biti skrito za kopreno vesoljskega prahu.

To je že preveč. Stvari so se sprevrgle v nemož-nost, v grozljiv posmeh temeljnicam sveta: pod mostom, zidanim mostom, če/, katerega se pomikajo pogrebci, pod tem mostom je skrit pegav deček, ki ščijc na podgunc, skrite v senci mostovnega loka. Podganja svojat mirno gloda crknjeno ribo in siva, debela '.amini, katere očesea se hudobno svetlikajo, ima okrog vratu zavezan črn trak ...

Občutkom skrajne nespodobnosti in nedopustno-.ii lega prizora plane senzor Sumar iz sna. Srce m mu burno utripa, na prsih mu še vedno leži peza san jske more in zadihano lovi sapo.

Bolšči v strop bivalnika in bi rad čimprej vse pozabil. Pa se mu ne posreči. Sanje so se mu tako močno vtisnile v pomnjenje, da jih ne more odmisliti. Vedno znova se mu vračajo, pa naj se jih še tako otepa: obnavljajo se prizori pogreba, spet vidi primusa v prozornem kvadru, spet občuti tesnobo, ki ga je obhajala v sanjah.

Že lep čas ga preganjajo podobne nedopustne sanje: da je ozunje tako, kot je bilo pred velikim mrčem, in da so ljudje kdove zakaj zaprti v oklepljenih bivalnikih. Sanja o svitanjih in sončnih zahodih, ko se na nebu razpne vsa pahljača barv; včasih hodi po zaraščenem gozdu, kjer skozi listje prenikajo sončni žarki in trepetajo na podrasti, mahu, gobah.

Nič podobnega ni videl v prikazovalnici, v kateri si ljudje lahko s pritiskom na tipko prikličejo globinske slike nekdanjih zemeljskih krajin in razgledov.

Odkod mu torej vse to? Genetski zapis, ki mu ga niso ukinili? Praspomin?

V Sumarjevem bivalniku je še tema. Komaj zaznavna modrikasta svetloba mrči na ploskvi stropa. Ni še jutro. Jutro — smešno! Njegova družica Brin-da, nadzornica dneva in noči v naselbini, še ni vklopila postopne osvetlitve v bivalnikih.

Brinda prižiga in ugaša luči, prepričana o pomembnosti tega opravila, čeprav bi lahko preklapljal stikalo kdorsibodi, še najbolje pa osrednji logosint-ski sklop, ki tako ali tako daje podnet za svetlobne spremembe, naravnane na časovno obdobje nekdanjega dneva in noči. Res pa je, da ima Brinda veliko veselje s tem opravilom, edino veselje razen spolnega občevanja, pri katerem je nenasitna.

Čeprav je odeja, s katero je Sumar pokrit, iz umetnih kodeljic in je zato lahka kot puh, ga vseeno tišči in duši. Zvrže jo s sebe, težkoba pa ostane. Zdi se mu, da primanjkuje kisika v bivalniku; kaj, če se je pokvaril dovod ali pa je nastala okvara v kisi-karni...

Nič takega ne more biti krivo. Uredje naselbin deluje brez napak, nad vsem bedi osrednji logosintski sklop in ta sklop je nepokvarljiv in nezmotljiv pri izvajanju nastavljenega sporeda.

Kdo pa je nastavil spored? Res, kdo je bil? Oni, primus sveta, ali deseteri j? Ali pa kdo, ki je že zdavnaj preminil in se zdaj vse skupaj samodej-niško obrača ...

Zgrozi se Sumar nad svojim razglabljanjem. Čedalje več nedovoljenih in neprimernih misli ga obhaja. Čas bi bil za samoprijavo. V senzorskem vadbišču so jih poučili, da lahko pride v njihovem mišljenju do nekih odstopanj, do dvomov o temeljnicah ureditve, do sprevrženih predstav o svetu in sodružništvu. V takem primeru se je treba brez odloga prijaviti bionetični službi, da opravi potrebne popravke in spet spravi v red mislenje in sklepanje.

Vse to ve, vendar ne naredi tega koraka. Strah ga je, da ga bodo prenaravnali v topoumnega opravnika kakšnega bedastega opravila. Nemara bi postal nadzornik ogrevanja in ohlajevanja v naselbini in bi to počel ves svoj živni vek.

Zato se ne prijavi, čeprav ga že dolgo obsedajo nedopustne misli in sanje. Še bolj nedopustno je njegovo skrivno delo ...

Njegov bivalnik ima en sam samcat izhod, in to skozi Brindin prekat. Iz njenih prostorov je še en izhod na skupni javni prehod naselbine. Tam, kjer bi moral biti drugi izhod iz njegovega bivalnika, pa je samo zakovičen poklop. Dolgo je razmišljal, čemu so ta zaprta vrata. Potem je prišel do sklepa, da prebiva najbrž na robu naselbine in da je ta slepi izhod odprtina v ozunje. Neštetokrat je stal pred to ploskvijo in se vpraševal, kaj je tam za njo: je res puščobno površje mrtvičnega planeta? Je res tema in led in nemo brezzračje? In kako je to videti, če je sploh videti, če ni popoln mrak?

Potem je nekega lušnega dne nadzornik prehodov pozabil v njegovem bivalniku elborovo žago. Sumar je začel žagati prvo zakovico ...

Pri prvem dvomu bi se moral sam prijaviti. Zdaj pa se je vse skupaj nakopičilo, vsega je preveč in strah ga je posledic.

Nocoj pa še te pregrešne, onoskrunske sanje: kadaver primusa sveta, plapolanje črnih zastav, podganja očesea, zarja na obzorju ...

Neznosna tesnoba se polasti Sumarja: skrči se v dve gube na ležišču in se začne tresti. Ker ga je tudi strah, strah pred prividi in dvomi, strah pred mislimi, ki jih ne more nikomur zaupati. Boji se tudi samote in možnosti, da bi se zadušil v tej tesni celici.

Odloči se, da bo poiskal zavetje pri Brindi, čeprav si bo njegov prihod po svoje razlagala. Nemara pa bi se ji moral zaupati. Pa bi sploh razumela, za kaj gre?

Počasi, previdno tipaje z nogami, stopi Sumar z ležišča, si pomaga z rokami in naredi nekaj korakov k prehodnim vratom. Na steni medli svetloba odpiralne tipke. Pomišlja: ali bi se je dotaknil ali ne?

Mislila bo, da hoče občevati z njo, pa to mu še na misel ne pride. Nima želje. Pravzaprav se boji tudi Brinde. Včasih se mu zdi kot prises, ki se je prilepil nanj in mu hoče izsesati vso moškost in željo. Na srečo je najela Astero: najeta dekleta ali fantje so nadomestek nekdanjih poslov, čeprav dejansko nimajo kaj početi. V bivalnikih delujejo samočistilne naprave, ki poberejo slednjo smet in prašek, hrano dobivajo že pripravljeno in pogreto v kovinskih stanjenkah, umazana oblačila odmetu-jejo; posli v starem pomenu besede res nimajo kaj početi. Pa vendar imajo ljudje na odgovornih opravilnih mestih pravico, da najamejo služinčad. Brinda spada med take opravnike in je zato najela Astero. Najprej se mu je to zdelo smešno in nepotrebno, kmalu pa je opazil, da ta temnolasa, postavna premetenka zna streči Brindini pohoti tako spretno, da jo temeljito poteši in da sam ni več tako hudo izpostavljen njenim pogostnim spolnim zahtevam.

Vendar je občutek tesnobe in samotnosti tako hud, da Sumar ne zdrži več. Pritipa se do odpirala in pritisne na tipko.

Neslišno se razpreta krili prehoda v Brindin bivalni prostor. Potihoma se začne Sumar bližati ležišču, na katerem opazi v soju počivalne luči dve telesi.

Stopi še bliže in v somračni modrikasti svetlobi razloči Brindine posrebrene lase, razsute po zglavju, in pramene Asterinih črnih las, ki se mešajo z Brin-dinimi; ženski ležita nepokriti, objeti in videti je, kakor da ju je nenadoma pokosil spanec med vročim ljubkovanjem: Astera je nekoliko temnejše polti kot Brinda in tako se jasno zarisujejo temni prsti na Brindini beli dojki, Brinda pa se dotika dekletovih bokov in ji nekako polaščujoče se potiska koleno med noge.

V prostoru leži težak, sladkobno grenak vonj po potnih in razvnetih ženskih telesih, o katerem Sumar ne more reči, da mu je prijeten, vendar mu tudi zoprn ni.

Skloni se nad ležišče. Ženski spita tako trdno, da se nobena ne premakne. Sumar se zazre v Brindin obraz, ki je med spanjem ožarjen s čutnim nasmeškom in zadovoljstvom. Enakomerno diha in polodprte polne ustnice se ji zdaj pa zdaj ukrivljajo v nasmeh, v katerem je nekakšna otroška preprostost, ki deluje nanj pomirjujoče.

Potem ga prešine nezadržna želja, da bi se stisnil k njej in našel v dotiku z njenim telesom zavetje pred pezo dvomov, tesnob in strahov te noči.

Previdno prileže na ležišče, da ne bi zbudil spečih žensk. Stisne se k Brindinemu hrbtu, ji nalahno položi roko čez pas in zakoplje obraz v košatje srebrnih las. Dotik s toplim, jedrim telesom družice mu razblini nakopičeno tesnobnost in nemir v njem se poleže.

V snu Brinda občuti, da se je k njej stisnilo še eno telo. Povsem samogibno se premakne njena roka, ki začne otipavati prišleca v želji, da prepozna njegov spol. Naleti na moški ud, se ga oklene s prsti in ne spusti več.

Začne se zbujati in sklepati: pred njo leži ženska, Astera, za njo je moški: najbrž Sumar. Lahko ju pripravi, da jo bosta oba poobčevala. Možnost, da bi imela moškega in žensko obenem, jo v hipu čutno razvname in popolnoma zbudi.

»Brinda ...« ji šepne Sumar na uho.

»Da, dragi,« odšepne in se ne premakne, ker za zdaj še ne mara zbuditi Astere.

»Imel sem moreče sanje.«

Večkrat ji pravi, da ima sanje. Brinda pa ne more vedeti, kaj bi to bilo, ko še nikoli ni sanjala. Neprijetna reč, pomisli, če so povrhu še moreče. Potem je že prav, da so ljudi prikrajšali za to sposobnost, ki je senzorjem še ostala.

»Pravim ti, da sem imel moreče sanje,« nekoliko glasneje ponovi Sumar.

»Slišim. Bodiva tiha, Sumar. Naj Astera spi. Nocoj sem jo dobro zdelala ...«

»Sanjalo se mi je, da so Oni, primus, preminili ...«

»Veš, na koncu je že cvilila in me lepo prosila, naj neham ... Oni ne morejo preminiti, Sumar.«

»Vem, pa vendar se mi je prisanjal sprevod, ki je nesel mrtvega primusa v kristalnem kvadru... Zbudil sem se od prepadenosti nad to nedopustnostjo.«

»Ubogi moj dragi,« vzdihne Brinda in mu stisne ud, ki počasi nabreka. Ne ve, kako bi mu drugače izkazala svoje razumevanje. Mrtev primus v kristalnem kvadru — to je res grozovita nedopustnost. »In si prišel k meni. Si mislil, da me boš našel samo?«

»Bilo mi je tesno pri srcu, dušilo me je, moral sem k tebi. Ko sem te občutil in se stisnil k tebi, mi je postalo laže.«

»Oh, kako sem vesela. Preporedko prihajaš k meni, z Astero se moram tešiti. Navihanka, nocoj me je čisto obnorila; najraje bi jo snedla ... Sumar, bi rad občeval z menoj ?«

»Ne vem... Rad bi govoril s teboj. Še nekaj se mi vse bolj pogosto sanja: da zunaj naselbin sploh ni mrča, da Zemlja ni zašla v oblak vesoljskega prahu in da sveti sonce ...«

»Joj, Sumar, sanje so pa res neumna zadeva: če ne bi bilo mrča, bi vendar bili zunaj. Sicer pa tudi znotraj ni prav nič napačno. Ce seveda odštejem preizkušnje, ki pa niso preveč pogostne. Dragi, te nič ne mika Astera? Tako sočna je ...«

»Ne vem, tega še nikoli nisem pomislil.«

Sumar pridvigne glavo in se zazre v speče dekle. Res mu še nikoli ni prišlo na misel, da bi si jo poželel. Gleda Asterino visoko čelo, dolge trepalnice, pravilni nos in čutne ustnice, jedre dojke, ki šele brste; sočna, morda je sočna res pravšen izraz. Živne infuzije sicer ohranjajo telo mlado, vendar je v tej vzdrževani mladostnosti nekakšna uvelost, ki je ni mogoče prikriti. Astera najbrž še nima triintrideset let in še ne podlega živni infuziji.

»Čutim, da si zdaj pomislil,« šepne Brinda. »Pozabi na neprimerne sanje in raje glej Astero, opajaj se z njo.«

Razklane misli mu rojijo po glavi: na eni strani ga vzburja pomisel, da bi se spustil v ljubovanje z Astero, po drugi pa ne more izgnati iz glave morečih okruškov sanj.

»Ne morem pozabiti,« ji pravi v uho. »Kako so ga nesli... In delal se je dan. Če zunaj ni mrča, zakaj smo potem zaprti, Brinda? Kdo mi lahko potrdi, da je v ozunju res tema? Nikogar ne poznam, ki bi bil kdaj zunaj. Srhljivo pusto površje našega planeta nam posredujejo samo toplopisne slike, za katere pa nihče ne more zagotovo reči, da so pristne. Lahko so le slikovni vstavki, kakršne videvamo v prikazovalnici...«

»Sumar, kaj, ko bi opustil senzorstvo?« vpraša Brinda, ki komaj še skriva čutno razvnetost. »Morda bi ti morali zbrisati vse te prismojene sanje in misli in bi bil kot vsi drugi. Več bi lahko bila skupaj in ne bi se del tebe sprehajal po vesolju za trapastim nadsvetlobnim premičnikom, ki zaman išče novi svet.«

»Iksion je odkril v sosvetju osončje, ki je na las podobno našemu.«

»Kaj nam koristi,« se ujezi Brinda, ki občuti, da se Sumar jeva pripravljenost za občevanje spet manjša. »Mislim, da bomo prej ali slej prišli iz tega prašnega oblaka in bo spet vse tako, kot je bilo pred velikim mrčem. Čeprav pravim, da tudi tako ni slabo.«

»Brinda, ti ne poznaš hrepenenja po prostranstvih, po resničnih daljah, ki niso globinska slika. Senzorji ga še poznamo in vemo, da tu notri ni najbolje, da moramo zato iskati novi svet, kjer bi lahko spet živeli zunaj. In Iksion je najbrž našel tak svet.«

»Potem res ne bi opustil senzorstva?«

»Ne, draga. Zdi se mi, da sem zares potreben ...«

»Pomeni, da te bodo še kar naprej preganjale te zoprne sanjarije in dvomi?«

»Kar naprej ...«

»Ti niso dali nobenih navodil, kaj moraš narediti, če vse skupaj postane prehudo?«

»So. Vem, kaj bi moral narediti. Pa ne naredim. Bojim se. Zato se še nisem priglasil bionetski službi ...«

Brinda umolkne in tiho vzdihne. Nikoli ga ne bo razumela. Nikoli. Kot da je s kakega drugega sveta, čudnega, neznansko zapletenega. Ponuja se mu užitek, sladostrastje z dvema ženskama, on pa se trapi z vsem mogočim; pa je vendar v naselbinah vse tako lepo in jasno urejeno.

Na vso moč si začne prizadevati, da bi mu z veščimi stiski prstov ohranila vsaj tisto malo želje v udu. Ne more ga pripraviti, da bi vzel kapsulo »želja na hip«, ki bi mu na mah otrdila ud. Vse je zaman, posebnež je.

Vesela ugotovi, da ji počasi uspeva in da bo Sumar kmalu nared za vstavo tudi brez »želje na hip«. Pusti ga za hrbtom, obrne glavo nazaj in mu ponudi ustnice. Ker jo poljubi nerodno in neodločno, se prisesa nanj in mu vzame sapo.

»Brinda, samo tebi lahko zaupam,« sope med pol jubljanjem. »Kaj praviš, se naj prijavim?«

»Daj ga vame ...« hripavo šepne Brinda, se zvije v pasu in z roko vpelje Sumarjev nabrekli ud v mednožje. »Počakaj, zdaj bova počasi zbudila Astero ...«

Kar nenadoma je Sumar v igri, zdrknil je vanjo, ne da bi si to posebej želel; ne more več nazaj in tudi noče, saj ga vse skupaj le privlači. S pogledom sledi Brindini roki, ki se je pravkar sprostila in zdaj drsi po dekletovih bokih. Nalahno, nežno pridrsi do ramen in vratu, nato zdrkne med goščo črnih las. Pomečka ji ušesni mešiček, prsti oplazijo ustnice pa veke in Astera se začne leno premikati. Njene veke se odpro in v polmraku se zasvetijo temne, nekoliko začudene oči.

»Sumar je prilegel,« polglasno reče Brinda, potegne temnolaso glavo bliže in sladokusno poljublja oči, ličnice, kotičke ustnic. »Saj te ne moti, draga?«

Astera se dvigne, se nasloni na komolec in se s skrivnostnim nasmeškom zastrmi v Sumar j a. Oči ima velike in Sumar opazi, da se v polmraku svetlikajo v nekakšni astralni svetlobi.

»Ne,« reče in njen glas je mehak in prijeten.

»Je že v meni,« se polteno zasmeji Brinda.

Sumar gleda Astero in čuti, kako dekletova roka začne raziskovati, ali je res, kar je rekla Brinda. Raziskuje in ostane tu, kot da ima za to vso pravico.

»Poljubita se!« nenadoma ukaže Brinda, in ker se Sumar in Astera obotavljata, sklene njuni glavi nad sabo.

Dekletov poljub je mehak, vdan in sočen. Sumar pije njeno slino in začenja izgubljati glavo v nasladni omami; začne se premikati v Brindi in stopnjevati svoje nasladje, vendar mu Asterina roka, zagozdena med njim in Brindo, to gospodovalno prepreči. Ustnice pa so vdane, prilegajoče se in voljno sprejemajo poljubovanje.

V to nenavadno naslado pa se Sumar ju nenadoma pritakne misel: z Brindo se ljubuje, v Brindi je, poljubuje pa se z Astero in si z njo neti poželenje. Tu je nekaj narobe, nekaj, kar ni v skladu z njegovim čutenjem.

Odneha in dekletova glava zdrsne na njegovo rame. Zdaj Sumar zagleda Brindo, ki z blodnimi očmi in z v nasladi skrivljenimi ustnicami opazuje poljubovalca nad seboj. Prešine ga, da bi moral imeti samo njo, da je Astera odveč; vendar je to samo preblisk misli, ki ga kmalu spet preplavi val slepe sle.

Z odločno kretnjo Brinda loči Sumar j a in Astero in si potegne za lase njuni glavi na dojko. Dekle se prvo polasti z ustnicami bradavice in Sumarjev jezik se mora spustiti z njenim v dvoboj; tega bojuje tudi na drugi strani: ubada se namreč z Asterino roko, ki mu še vedno preprečuje, da bi se popolnoma združil z Brindo.

Brinda se zvija, objema nekaj časa Astero pa Sumarja, sope, drhti in v omami zapira oči.

»Oh!« naposled krikne. »Joj! Nategnita me! Tako! Tako!«

Sumar premaga Asterino roko in ponoreli klobčič treh teles se začne prepletati na ležišču. Brinda ostro javkne, se izvije iz objema in izkolesi za hip iz igre in Sumar se tako znajde objet z Astero. Vse skupaj se mu začenja mešati, kakor da se mu je spodmaknila težnostna ploskev: zdaj zre Brindin zdaj Asterin obraz, obraza dveh razuzdanih žensk, ne ve več, ali je v eni ali drugi, ne ve, v kateri odprtini pravzaprav je, kolo pa se vrti, vrti in nenadoma se iz temote zableščijo vanj oči: hudobna očesea, zrkla podgane pod mostom, tistim zidanim mostom, čez katerega so nesli okristalovinjeni kadaver pri-musa, oči podgane s črnim trakcem okrog vratu. Po telesu se mu pocedi nekaj toplega: kakor da je zabredel v mučne sanje in deček ščije tudi nanj.

Zave se šele tedaj, ko se v prostoru predirno jasno oglasi opozorilni pisk. Brinda poskoči z ležišča kot oparjena in še vsa zadihana reče:

»Končajta sama ... Narediti moram dan.«

Zdaj Sumar dojame svoj položaj: leži na hrbtu, Astera pa ga je okobalila in naseda nanj, njeni lasje so mokri in sprijeti v štrene, ki ji opletajo okrog vratu. V zlagoma rastoči svetilnosti, ki jo umerja Brinda s posebno tipkovnico, opazuje Sumar dekletov odsotni obraz: oči je zaprla, ustnice stisnila in skoznje spušča pri vsakem usedu sikajoč pisk; z rokami si grabi prsi, kakor da bi jih podpirala med poskakovanjem.

Svetlobe je vse več in več in zdaj že popolnoma razgalja to čudno parjenje, ki postaja za Sumarja mučno. Občuti ga tako, kot bi se nanj ugrezala mehka, spolzka mezga, v nosnicah pa zazna oster vonj po sealini in znoju.

Strop in stene bivalnika se iz svetlo modre prelijejo v rumenkasto rdeč soj: Brindini prsti se igrajo s tipkovnico, kot da ubira na njej svetlobne zvoke in sozvočja, in pri tem povsem pozablja na par, ki občuje na ležišču. To mešanje in pričarovanje svetlobe jo vselej tako prevzame, da zanjo vse drugo izgubi svoj pomen.

Dotakne se zelene tipke, samo hipec se je dotakne in doda luči še zelenkast odtenek, ki je sicer komaj zaznaven, pa vendar predrugači splošni zliv barv. Kadar Brinda dela dan v naselbini, se počuti kot stvariteljica luči in teme in njene oči žarijo z vso zanesenostjo, ki jo premore.

Močna svetloba senzorja Sumar ja popolnoma strezni. Obzirno odrine s sebe dekle, ki očitno nepo-tešena zagrebe obraz v zmečkano pregrinjalo ležišča in nemo zaihti. To ihtenje ji stresa vse telo.

Senzor sede na rob ležišča in se briše z otiračo: počuti se bedno in prazno in jezen je sam nase, da se je pustil speljati v igro, po kateri mu ostaja slab okus v ustih in globok sram v zavesti.

»Hej, vidva!« se oglasi Brinda izza tipkovnice. »Ne bosta pohvalila mojega jutra?«

»Lepo jutro je,« reče Sumar.

»Danes izvabljam iz sporednika naravnost čudežne barve.«

»Res, Brinda. Tvoje jutro je zelo podobno jutrom, o katerih se mi sanja.«

»O kakšnih jutrih se ti sanja, dragi?«

»O jutrih, ko se najprej nalahno razsvetli obzor in se potem zora preliva od temine do nežne sin j osti, pa v rdeče, svetlo rdeče in zlatasto — vse do sončne črte. Prava pahljača barv se razpenja po nebu in se obeša na oblake. Svetloba se razseva po ovršju zasne-

Ženih gora in po mrakobnih doleh in tako prihaja dan v veličastni, neponovljivi in vselej novi igri luči in teme.«

»Lepo si povedal, Sumar,« vzdihne Brinda. »Ne znam se izražati kot ti. Tudi narediti ne znam takega jutra, kot praviš, pa naj ima osrednji logosintski sklop še tako izpopoln jen barvni sklad. Astere pa nisi najbolje potešil, Sumar.«

Zveni kot očitek. Sumar ve, da se je klavrno odrezal. Povesi pogled in se* sreča s solznimi, temno podplutimi očmi Astere, ki ga molče obtožujejo.

»Pošla me je želja,« skrušeno reče in vzame iz presojne lupine novo otiračo.

»Ne bodi Milosten, dragi,« se nasmehne Brinda in poveča obseg svetilnosti sten. »Tudi ona je kriva. 1'o/nnm jo: že spet si je podaljševala užitek tako dolgo, du se ji je na koncu zataknilo. Je tako, Altom?«

»Ne vem, morda res. čisto povožena sem,« murka dekle.

»Pa malo uživaj v lepem jutru,« se nasmehne Brinda. »Glej, vsak čas ti bom ponudila sonce. Očedi se, Astera, osnaži to svoje rosno mlado telo, da ga ne zatne sonce neumitega ... Glej no, saj se izražam kot kakšen senzor.«

Ubogljivo se Astera dvigne in odtava v umivalni kot za motno stanjenko, kjer kmalu zašumi pršnik. Brinda pa se še naprej dotika tipk in se smehlja Sumarju. Z rokami ga vabi k sebi in ko se ji približa, si položi njegove roke na ramena in mu zaupno šepne:

»Ne bodi žalosten, dragi moj. Mene si popolnoma zadovoljil. Kar prerojena sem. Astera pa naj malce trpi, privoščim ji; vedno hoče iztisniti zase kar največ. Revež, izmozgala te je.«

»Utrujen sem in šel bom v svoj bivalnik,« reče Sumar.

Še vedno se ne more znebiti neprijetnega občutka po pohotnem valjanju in klavrnem koncu z Astero. In že spet se mu v glavi utrinjajo prizori iz sanj: tisti most, deček, ki ščije na podgane ...

Napoti se k vratom. Res mora v svoj bivalnik, da se tam opere in preobleče v svežo pletenino.

»Oh, Sumar, zajtrkuj z nama,« ga zadržuje Brinda. »Tako nedružaben si zadnje leto, odkar i spremljaš tisto nadsvetlobno škatlo, kako se ji že reče?«

»Iksion.«

»Ja, Iksion. Kakšna zadrta, starosvetna imena dajejo nadsvetlobnikom. Odkar si spentljan z Iksio-nom, ni nič več s tabo: ne hodiš več redno v telovadnico in v družbo, samo čepiš pri svoji čarovni krogli.«

»Edina zveza z njimi sem, Brinda. To je odgovornost. Zelo daleč so... Niti predstavljati si ne moreš, kako daleč. Nekje na koncu vsega, če bi bil kje konec.«

Astera se prikaže iz umivalnice sveža, nasmejana in oblečena v lahno, oprijemajočo se pletenino oranžne barve, ki poudarja njene izzivalne obline in bohotne črne lase; spela si jih je v čop nad tilnikom in ga spustila na hrbet.

»V soncu boš kar zažarela,« se navduši Brinda. »Sumarja nagovarjam, da bi zajtrkoval z nama.«

»Seveda naj zajtrkuje. Popravila bom tipizirani okus zajtrkovalnega obroka.«

»Astera je najboljše najeto dekle, kar jih poznam,« jo pohvali Brinda. »Boš videl, da dela s hrano prave čudeže. Glejta, zdaj bom vklopila sonce ...«

Dotakne se svetlorumene tipke na tipkovnici in v bivalniku zažari močna svetloba, v kateri dobiio

stvari jasne barve: Asterina odetev res zasije, prav tako se zasrebrijo Brindini lasje, v katerih izvaja svetloba bleščavo igro: vsak las zase trepeta v tem žarenju in videti je, kot da bi bila njena glava obdana z avro žareče plazme. Vsa zamaknjena v svetlobo, ki prši s stropa, razširi roke in miže prepusti telo ultravijoličnim žarkom, ki prihajajo iz sevalnika.

»Sonce ...« vzneseno reče. »Kako je toplo!«

Šele sedaj se Sumar počuti zares nag, razgaljen v močni luči, ki mu odkriva pigmentalne spremembe na koži, gube, maščobne obloge in vse druge starostne* premene, ki jili živna infuzija ne more povsem zajezili. Posije po najbližji otirači in si jo povije okrog bokov, da skrije vsaj zgubano in mlahavo moškoMt.

Vklopi se vidnik osrednjega kanala in na zaslonu ni* prikaže uglajeno in lepušasto dekle, ki spregovori h prijetno globokim in govorniško izurjenim gluiom:

»Dobro jutro, ljudje! Dobro jutro, prebivalstvo planeta Zemlje! Uživajte v lepoti novega sončnega dne. Na noge, zaspanci! Čas je, da se očedimo, zbistrimo misli in se pripravimo na dnevna opravila. Rana ura, zlata ura. To nekdanje reklo bi lahko veljalo še danes. Zdaj pa prevzema besedo decimus Solus.«

Dekle se s prijaznim nasmeškom zgubi z zaslona, nanj pa kane slika veljaka v srebrni pletenini, z valovitimi črnimi lasmi, košatimi obrvmi in predirnimi očmi, ki obvladujoče strmijo po sredinski osi vidni ka. Mož srepo gleda in nekaj časa ne spregovori.

»Navsezgodaj, pa decimus,« šepne Brinda. »Le kaj to pomeni?«

»Zanesljivo preizkušnjo,« trpko ugotovi Sumar.

»Saj vendar ni preizkusni dan,« se začudi Brinda in ne more odmakniti oči od zaslona. Decimusov pogled se ji zdi kot magnetni vlek.

»Mnogi ste pravkar pomislili, da danes ni preizkusni dan,« se oglasi jasen in zveneč glas po ozvočenju.

»Le kako ve ...« osupne Brinda.

»Imate prav, ljudje,« nadaljuje decimus Solus po krajšem premolku, »danes res ni preizkusni dan. Tudi govorni dan ni. Je čisto običajna sreda prvega tedna v devetem mesecu petindevetdesetega leta po velikem mrču. Vprašujete se, čemu se vam torej oglašam, ko vendar ni ne preizkusni ne govorni dan? Da ne boste preveč ugibali: vaš decimus se oglaša zato, ker bo danes preizkusni in govorni dan.«

»Oh, ne,« zastoka Brinda.

»Si videla?« se nasmehne Sumar. »Če se prikaže na zaslonu veljak iz deseterija, ne gre brez preizkušnje in govora. Samo tega ne vem, ali nas bodo cvrli ali zmrzovali...«

»Uničen dan bo. Pa tako lepo se je začel, tako lepo jutro se mi je posrečilo. Zakaj zdaj molči?«

Veljak na zaslonu res podaljšuje molk in se skrivnostno posmiha. Kakor da se naslaja nad negotovostjo, ki jo je zasejal med poslušalstvom. Potem se nenadoma zresni, zaostri pogled in z brezbarvnim glasom objavi:

»Preizkušnja se bo začela takoj. Iz ozračevalni-kov že priteka hladen zrak. Vse bivalnike brez izjeme bomo za nekaj časa ohladili na deset stopinj pod ničlo. Prenesite to preizkušnjo dostojanstveno in se spomnite prednikov, ki so prebrodili prene-katero ledeno dobo. Zmrzujmo, bratje in sestre!«

Globinska slika decimusa ponikne v osrednjo točko in zaslon potemni. Brinda s strahom v očeh pogleduje po bivalniku in z očmi išče kaj, s čimer bi si pokrila golo telo, ki ga že dosega struj an j e ledenega zraka. Istočasno z Astero poseže po posteljnem pregrinjalu; nepremično se gledata in držita vsaka svoj konec, ne da bi katera popustila.

»Pregrinjalo vama ne bo nič pomagalo,« ju opozori Sumar.

»Kaj pa naj naredim?« obupana vpraša Brinda. »Ne prenesem mraza. Nočem ga!«

»Saj veš, kaj edino zaleže, Brinda.«

»Ne vem, dragi, ne- vem. Pamet zgubljam v tem strupenem mrazu. Nr vem, ne spomnim se, že dolgo ni bilo preizkušn je z ohlajevanjem ...«

Brinda st-trese in gre ji na jok. Tudi Astera nemočno opazuje, kaj bo naredil Sumar.

»Irti bo treba,« ju poduči in se spusti v dirko okrog cestišča.

Astera ser takoj pridruži in tudi Brinda se spusti v to krožno dirko.

»Slabo tečem,« sope.

»Nič ne pomaga, draga. Teci, drugače te bo še bolj zeblo. S tekom si vsaj malo olajšaš to neumno trpinčenje. Bodi vesela, da nas ne pražijo, ker bi si ne mogli prav nič pomagati,« jo tolaži Sumar.

Gleda svojo družico med tekom in ugotovi, da res teče štorasto: komaj upogiba kolena in meče noge na eno in drugo stran, da je videti, kakor bi ji opletale, dotika se tal najprej s petami in tako ji vsak skok pretrese telo. Astera je, kot kaže, veliko spretnejša, morda sploh goji tek, saj se poganja v krogu lahkotno in prožno kot kakšna izurjena tekavka

Čez nekaj časa se Brinda vsa zadihana zaplete in telebne po tleh. Sumar ji pomaga na noge in jo spet povleče v krožno tekanje.

»Ne morem več,« toži Brinda.

»Teci,« ji prigovarja Sumar.

»Teci, Brinda,« jo spodbuja tudi Astera.

»Če pa ne morem ...«

»Samo še malo,« jo tolaži Sumar. »Še nekaj krogov, da se dodobra ogrejemo.«

Na koncu primeta oba z Astero onemoglo Brindo in jo vlečeta za sabo okrog ležišča.

»Zdaj pa hitro lezimo,« ukaže Sumar in oni dve se poslušno zavalita na ležišče. »Pokrijmo se s pregrinjalom, stisnimo se in dihajmo. Globoko dihajmo ...«

Pod pregrinjalom se res ogrevajo z lastno sapo in objeti ohranjajo telesno toploto. Kar znosno je, čeprav je tkanina, s katero so pokriti, tanka in zračna. Nekaj toplote pa le zadrži.

»Ukanili smo deseterij,« zarotno šepne Sumar.

»Živeti se da tudi pod ničlo,« ugotovi Astera.

»Pa je to dovoljeno, dragi?« zaskrbi Brindo.

»Ne vem, če je ravno dostojanstveno in dovoljeno, vendar prav nič ne uživam pri zmrzovanju. Zato si pomagam, kakor vem in znam. Zdajle lahko še nekaj časa prenašamo to ledenico. Če ne bodo kmalu preklicali preizkušnje, bomo spet tekli in vse skupaj ponovili.«

»Občudujem te, dragi moj,« se oglasi Brinda. »Ti bi lahko bil vodstvenik za preživitev ledene dobe. In mrča, tega zoprnega velikega mrča tudi.«

»Ukanili smo jih, res smo jih ukanili,« se otroško veseli Astera. »To si kaže zapomniti. Saj sploh ni mrzlo.«

»Pa bo čez nekaj časa. Ne mislijo še nehati. Gremo, teči je treba!«

Sumar odgrne odejo in potegne ženski v novo tekalno kolo po bivalniku, ki ga še vedno ohlajujejo. Zdaj vsi trije tečejo zagrizeno; Sumar se pri tem kljubovalno smehlja in ženski prav tako. Topla sapa»Teci, Brinda,« jo spodbuja tudi Astera.

»Če pa ne morem ...«

»Samo še malo,« jo tolaži Sumar. »Še nekaj krogov, da se dodobra ogrejemo.«

Na koncu primeta oba z Astero onemoglo Brindo in jo vlečeta za sabo okrog ležišča.

»Zdaj pa hitro lezimo,« ukaže Sumar in oni dve

Ise poslušno zavalita na ležišče. »Pokrijmo se s pregrinjalom, stisnimo se in dihajmo. Globoko dihajmo ...«

Pod pregrinjalom se res ogrevajo z lastno sapo in objeti ohranjajo telesno toploto. Kar znosno je, čeprav je tkanina, s katero so pokriti, tanka in zračna. Nekaj toplote pa le zadrži.

»Ukanili smo deseterij,« zarotno šepne Sumar. »Živeti se da tudi pod ničlo,« ugotovi Astera. »Pa je to dovoljeno, dragi?« zaskrbi Brindo.

»Ne vem, če je ravno dostojanstveno in dovoljeno, vendar prav nič ne uživam pri zmrzovanju. Zato si pomagam, kakor vem in znam. Zdajle lahko še nekaj časa prenašamo to ledenico. Če ne bodo kmalu preklicali preizkušnje, bomo spet tekli in vse skupaj ponovili.«

»Občudujem te, dragi moj,« se oglasi Brinda. »Ti bi lahko bil vodstvenik za preživitev ledene dobe. In mrča, tega zoprnega velikega mrča tudi.«

»Ukanili smo jih, res smo jih ukanili,« se otroško veseli Astera. »To si kaže zapomniti. Saj sploh ni mrzlo.«

»Pa bo čez nekaj časa. Ne mislijo še nehati. Gremo, teči je treba!«

Sumar odgrne odejo in potegne ženski v novo tekalno kolo po bivalniku, ki ga še vedno ohlajujejo. Zdaj vsi trije tečejo zagrizeno; Sumar se pri tem kljubovalno smehlja in ženski prav tako. Topla sapa se jim uparja v ledenem ozračju. Po nekaj krogih spet smuknejo pod odejo in se oklenejo.

»Ne bomo zmrznili, če to mislijo,« se hihoče Astera.

»Še vedno ne vem, če je to prav ...« se negotovo oglasi Brinda. »Preizkušnje imajo vendar svoj namen ...«

»Če te peče vest, draga, zlezi ven in zmrzuj,« odločno reče Sumar. »Jaz nimam tega namena.«

»Tudi jaz ne,« pritegne Astera in se še bolj stisne v klobčič.

Brinda nič ve*' ne reče, ostane pa v objemu pod pregrinjalom. Še vedno ju preveva slab občutek: bila je vselej poslušen člnn človeške družbe in je delala vse tisto, km ho Ji velevali veljaki. Ta vestnost in poslušnost sta ji pripomogli do naziva nadzornice dneva in noči v naselbini, kar ni bil majhen opravilni položaj.

Če je na sporedu zmrzovanje, razmišlja Brinda, potem že vedo, zakaj je potrebno, in ni prav, da se Sumar poskuša izogniti. Ukaniti oblast pomeni

ukaniti samega sebe. Čeprav je pod odejo res veliko bolj prijetno kot na mrazu.

»Preizkušnja končana,« se oglasi po ozvočenju decimusov glas.

Vsa skrušena odgrne Brinda pregrinjalko in se zazre v strogo obličje veljaka, ki se je že spet prikazal na zaslonu. Zdi se ji, da njegove oči vrtajo skoznjo in da natanko ve za njihovo ukano.

»V bivalnike spet uvajamo primerno ogret zrak,« nadaljuje decimus in si pomane roke, kot da tudi njega zebe. »Najprej vam moram reči, da so med nami slabiči, ki so med preizkušnjo tekli, se pokrivali, drgnili in si hukali v dlani in tako izkazovali svojo pomehkuženost in zasvojenost z udobjem.«

»Vidiš, vse vedo ...« prestrašeno šepne Brinda.

»Nič ne vedo,« jo miri Sumar. »Samo domnevajo.«

»S takimi mehkužneži,« nadaljuje decimus, »bi težko preživeli veliki mrč, kar je naš temeljni cilj. Razen tega je človeški organizem še vedno podvržen zakonitostim, ki mu jih je vpisala v prenosno zapomnilo narava: brez občasnih sunkovitih sprememb, kot so mraz, vročina in bolečina, otopi in zgubi svoje opravilne sposobnosti. Tudi zato so potrebne občasne preizkušnje. Sicer pa vam nameravam govoriti o našem temeljnem cilju: preživetju. Rekli boste, da ponavljam, vendar je treba ponavljati, ponavljati in še ponavljati. Drugače bi se nam cilj razblinil, sprijaznili bi se s stvarmi takimi, kot so, se prepustili toku dogajanja in si mislili: stvari so urejene, vesolje se kolesi v svojem kolesju, tako bo, kot je, in nikoli drugače, mrč bo ostal in mi bomo ostali v njem, dokler bomo lahko, dokler nas ne povozi. Ampak mi nismo črvi, smo ljudje. Ljudje z veliko začetnico, ljudje, ki se niso nikoli sprijaznili z vsesplošnim tekom in so že v davnini zasuknili stvari po svoje.«

Govorec umolkne in si da opravka s kodri, ki so mu v govorniški vnemi spolznili na čelo.

»Res je Zemlja zajadrala v eno najhujših katastrof, v oblak vesoljskega prahu, ki nam je zastri sonce in spremenil površje planeta v mrtvično puščo, v grob življenja, v temno oblo. Vendar smo se ljudje še za časa umaknili v oklepljene bivalnike, premagali smo smrt in izdelali nadsvetlobne premičnike, ki premoščajo svetlobnoletne dalje in tipajo v sosvet j ih za svetovi, ki bi bili primerni za vnovični prijazni dom človeštva.«

Kakor bi prisluškoval samemu sebi, decimus pomolči in se zastrmi mimo osrednje osi zaslona; videti je, kot bi mu pogled uhajal nekam v višave, v daljna prostranstva vesolja, kamor so se razpršili premičniki. Brinda, ki jo decimusovo govorstvo čisto očara, zamaknjena sledi temu zasuku in tudi sama zaobrne oči v strop bivalnika.

»Ljudje, prebivalci planeta Zemlje,« slovesno nadaljuje decimus, »če le en sam samcat premičnik doseže nov svet, novo Zemljo, pa naj bo to še tako daleč, se bo naše življenje nadaljevalo. Vsak premičnik je kot semenčica življenja: v vsakem je matica, ki lahko začne rojevati novi rod, v vsakem je mnogosklopni logosint, ki vsebuje vse vednosti človeštva in jih lahko posreduje novemu pokolenju. Pravim, da je samo en premičnik dovolj, da zaseje življenje, mi pa jih pošiljamo vsak hip mnoštvo v vesolje. In po dolgem času vam lahko naznanim spodbudno novico: nadsvetlobnik Iksion, odposlan pred dobrim zemeljskim letom, sporoča, da je dosegel zvezdo s sestavo planetov, med katerimi utegne biti tudi nova Zemlja.«

Decimus Solus z zmagoslavnim nasmeškom na ustnicah premolkne, da bi prepustil poslušalstvo in gledalstvo vtisu, ki ga je napravil s tem sporočilom.

»Kaj ni to tvoja škatla?« vzneseno vpraša Brinda.

»Tako je, moja škatla.«

»Nič mi nisi povedal...«

»Še slišati nisi hotela o Iksionu,« odvrne Sumar in zasliši klic iz osebnega izpisnika na zapestju.

Ozre se na izpis, na katerem se v zaporedju črkuje svetlopisno sporočilo:

:SENZOR S: KLICI PVP: NUJNO:

»Pomeni, če so odkrili novo Zemljo,« povzdigne glas decimus, »potem se bo treba premakniti s tega mrtvičnega planeta in slediti Iksionu. Tega pa ne bomo mogli narediti z neodpornimi, pomehkuženimi in polenobljenimi ljudmi. Zato moramo pomnožiti preizkušnje, da bomo zmogli prenašati mraz, vročino, bolečino in zadušnino, da bomo kos vsem nadlogam, ki nas utegnejo doleteti na tem premiku. Nova Zemlja ne bo potrebovala mehkužcev, ampak trden, stvariteljski rod, ki bo znal ponovno vpeljati človeški red in ureditev. Zdaj veste, zakaj je danes preizkusni dan in zakaj sem se vam oglasil. 2iv, primus!«

Ali pa mrtev, prešine Sumarja, ko odhaja v svoj bivalnik, da bi se po komunikatorju zglasil poveljstvu vesoljskih premikov.

»Kam greš? Ne boš zajtrkoval z nama?« ga vpraša Brinda.

»Kličejo me iz poveljstva, takoj se moram oglasiti. Oprosti, draga, kdaj drugič, z veseljem ...«

Sumar prestopi v svoj bivalnik in zapre vrata za sabo. Čudno, da ga kličejo. Saj gre vendar vse po sporedu, stiki z Iksionom so redni in zanesljivi, bolj kot pri vadbi na Zemlji. Z Urijem na Iksionu se res ujemata, čeprav tega mladeniča pozna le bežno; le nekajkrat ga je srečal v vadbišču. Potem so ugotovili, da se njun telepatizem odlično sklepa, in povezali so ju v sprejemno oddajni par. In zveza vse leto deluje brez napake.

Na tipkovnici komunikatorja odtipka posebno klicno znamenje in se poveže s poveljstvom vesoljskih premikov. Kot običajno se na zaslonu prikaže Agar, vodja premikov. Je strog, mrk možakar z osivelimi lasmi in močno poudarjeno zgornjo ustnico, ki mu venomer uhaja čez spodnjo.

»Končno,« suho reče.

»Bil sem pri družici,« se opraviči Sumar.

»Po mojih kazalih imaš ponovni stik z Iksionom čez enajst minut in sedem sekund. Bo držalo?«

Sumar preveri na zapestnem izpisniku.

»Tako je.«

»Poslušaj, Sumar, tokrat gre za zelo resno stvar. Vklopi si tudi zapis. Iksionu moraš oddati kodo za neprogramirano krmiljenje. Koda je SEM 771 M 02. Ponovi.«

»SEM 771 M 02,« prebere Sumar na svojem izpisniku.

»Poskusi to oddati brez napake. Večkrat ponovi in prosi za potrditev sprejema in preverbo.«

»Bom.«

»Brez te kode namreč ne morejo prevzeti krmiljenja premičnika in zaman bi poskušali pristati na tistem Zemlji podobnem planetu.«

Vodja premikov umolkne, kot da bi spoznal, da je izrekel preveč.

»Kako ...« presenečeno reče Sumar. »Pomeni, da že ves čas niso mogli vplivati na tir nadsvetlob-nika, da so bili brez moči...«

»Sumar,« ga ostro ustavi Agar, »ni tvoja dolžnost, da izvajaš sklepe. Oddaj naročeno in mi po oddaji takoj poročaj. Svoje mišljenje o vsem tem pa raje takoj ukini. Živ!«

Agar se izklopi, Sumar pa obsedi pred komuni-katorjem in še vedno strmi v zaslon. Zgrožen je, srce mu pospešeno utripa, nemir mu preplavlja notranjost.

Ves ta čas je oddajal posadki Iksiona navodila za premikanje, prebijali so svetlobni in časovni zid, se razgmotili in spet pogmotili, prehajali so iz ozvezdja v ozvezdje; tudi on je bil prepričan, da upravljajo z nadsvetlobnikom, da ga lahko krmarijo po svoji volji, zdaj pa nenadoma sliši, da je vse šlo po programu, da je vse skupaj uravnaval logosint s svojimi spominskimi in upravnimi sklopi. Ljudje pa so bili samo figuranti.

Zamišljeno Sumar vstane in se odpravi v umi-valni kot. Pod prho, ki mu spira s telesa vonj po Brindi in Asteri, še vedno tuhta.

Prvič je prišel do nečesa oprijemljivega, kar začenja dejansko potrjevati njegove čudne dvome. Okrog njega se torej res razvija zlagana igra in ljudje se ukvarjajo z opravili, ki so že vnaprej določena in uravnana, le da se tega ne zavedajo. Kdo in zakaj jih slepi? Iksionci še zdaj mislijo, da vodijo premič-nik, da lahko vsak hip spremenijo smer. V resnici pa nimajo ključa, da bi posegli v upravljanje .. .

Dobro se zdrgne z otiračo in obleče pletenino. Počuti se svežega, le mračne misli mu grenijo nov lučni dan. Odločno stopi k steni bivalnika, na kateri je slepi izhod. S prsti otipuje glave zakovic in sledi robniku izhodnega pokrova.

Preveri, če je vstop zaprt, nato pa seže pod ležišče in privleče na plan elborovo žago. Njegovo delo začenja dobivati smisel.

Počasi, z natančnimi in premišljenimi gibi začne žagati osmo zakovičeno glavo na poklopu.

TRETJI PROSTORSKI IZSEK

Zamaknjen v pričakovanje sporočila z Zemlje, je Uri ves spremenjen v nekakšen sprejemnik: njegovi možgani so opustili vse druge opravilnosti in so odprti le za stik z miselnim snopom senzorja, ki se mora vsak hip oglasiti iz poveljstva vesoljskih premikov.

Vendar tistega znanega ščemečega občutka v glavi, ki se v miselni gluhoti uobliči v sporočilo, ni in ni. Uri še poveča svojo zbranost in zapre oči. Ni mogoče, da se Sumar ne oglaša. Saj sta vendar tako dobro uigrana kot le malokateri senzorski par. Se mu je kaj zgodilo?

): Se mu je kaj zgodilo, nenadoma sprejme svojo lastno misel. Kakor da se je od nečesa odbila in zdaj odmeva iz prostora.

(: Iksion Zemlji: kaj se dogaja? odda presenečeni Uri.

): Kaj se dogaja? mu odmeva in nato doda: Pojdi proč.

(: Sumar, si ti?

): Ni Sumar.

(: Kdo potem si? Drug senzor?

): Nisi. Nisem. Ne številči.

(: Kdo si? Pretrgal bom stik, če se ne predstaviš.

): Če se ne predstaviš. Sprejmi nazaj.

Zdaj Uri osupne: vse to je noro. Nobenega drugega stika ne more imeti kot s Sumarjem. Tako je izvežban. Nikoli mu sicer ni bilo razumljivo, zakaj, ampak senzor je lahko dobil stik samo s svojim parom. Z nikomer drugim. Morda bi prišlo do zmede, če bi se senzorji lahko vsevprek povezovali.

Ampak to, kar sprejema, ne more biti Sumar. In če ni Sumar, ni Zemlja.

Spreleti ga hladna mrščavica, lasje se mu naježijo ob tej misli. Se mu je torej oglasilo kaj drugega, neznanega, morda s tistega sinje belega planeta, z Eve, kot ga je poimenoval Raf? Če je to res, potem obstajajo tam sorazumna bitja.

Uri se spet ustraši svojega sklepanja. To bi namreč pomenilo, da Zemljani le niso sami samcati v vesolju.

): Niso sami, se mu spet oglasi v glavi.

(: Sem senzor Uri. Moj nadsvetlobni premičnik prihaja s planeta Zemlje, iz osončja, odločno odda. Prosim za predstavitev. Prosim za predstavitev.

): Pojdite proč.

(: Kam proč?

): Zapustite to lego.

(: Prosil sem za predstavitev, vztraja Uri.

): Predstavitev. Pojdite proč.

(: Nikamor ne bomo šli.

): Nikamor.

(: Zakaj oponašaš? Zakaj me oponašaš? Ne moti moje zveze.

): Ne motim. Zapustite to lego.

(: Ne bom več odgovarjal, če se ne predstavite. Kdo ste?

): Kdo smo? Oponašamo zaradi sopomenjenja.

(: Motite moj stik z Zemljo.

Odpre oči in se zazre v senzorsko prizmo.

Vse to ni mogoče. Nikogar ne more biti. Nikogar v tem časovnem in prostorskem obsegu. To je dokazano. To je temeljna resnica, neštetokrat preverjena. Nikogar ni. Ljudje ne morejo srečati zavestnega življenja, tudi če prebijejo svetlobni in časovni zid. Pomeni, da se mu blede, da z njegovimi možgani nekaj ni v redu.

): Vse v redu, se mu spet oglasijo. Eva je lepa.

Ničesar ne morejo vedeti o Evi. Prav ničesar.

V glavi se mu oglašajo lastne misli. Nobenega stika ni.

): Če ste vi, smo tudi mi. Drugače ni ne vas ne nas. Eva je lepa. Pojdi proč.

Oddaja je bila popolnoma jasna. Lastnih misli ne bi mogel tako sprejemati. Veliko izkušenj ima s senzorstvom. To je stik z neko drugo razumno mislijo, ki ne prihaja z Zemlje. Zato se Uri zbere in odda:

(: Znova prosim za predstavitev.

): Stičnost se izteka. Čakajte na obnovitev.

(: Kdo ste? Odgovorite mi. Ste sploh bitja? Kdo ste? Odkod?

): Pojdi proč.

(: Ne vem, kam proč.

): Proč s te lege.

(: Dajte mi optično točko. Dajte mi koordinate.

): Stičnost iztečena.

(: Dajte mi nekaj oprijemljivega. Sporočite mi vašo lego. Predstavite se. Prijatelj sem. Slišite, prijatelji smo.

Stik je pretrgan. Nobenega odgovora ni. Oddaja se je izgubila in vse je spet gluho in prazno. Vznemirjen in zbegan vklopi Uri samodejno pregledovanje: na vidniku se menjajo pogledi čelnega, zadenj-skega in bočnih polj. Spredaj se pojavlja mavrično ožarjena Septima Ora s svojimi planeti, povsod drugje pa se razprostira temina, po kateri so razsute zvezde in zvezdne kopice. Vse je tako, kot je bilo, mirno in pomirjujoče, nič se ni spremenilo, nobenega znamenja kakšne razumne navzočnosti ni opaziti.

Pričakoval je nemogoče: da bo v bližini videl kaj, kar bi potrdilo, da ni imel vesoljske blodnjavice in primislekov. Vbliža si Zemlji podobni planet; ne more ga imenovati Eva, ker je Eva zanj le Eva, Eva ljubljena. Eva matica.

Zakaj so mu posredovali sporočilo, da je Eva lepa? Velja to za planet ali Evo žensko? In kako sploh vedo, da obstaja Eva in da je upravnik Raf po njej poimenoval novo Zemljo v krožnici Septime Ore? Če so imeli v mislih planet, potem se najbrž oglašajo od tam, potem je ta modrikasta obla, obdana s tančico belih oblakov, poseljena z mislečimi bitji. Čeprav bi ne smela biti...

V primežu dvomov Uri sklene, da se bo obrnil na Maksima. Presede se k tipkovnici logosinta in vstavi vprašanje:

:KAKŠNE SO MOŽNOSTI ZA OBSTOJ RAZUMNIH BITIJ NA PLANETU X 5:

Na izpisniku mu Maksim izstavi odgovor:

:NIČELNE MOŽNOSTI:

Uri se zmrdne: Maksim pač ne more odgovoriti drugače. V pomnilnik ima vstavljene podatke, da je človek sam v vesolju in da ne more nikjer srečati sozavesti. Pri logično sintezni obdelavi podatkov, ki jih ima, ne more priti do drugačnega sklepa. Tudi Raf bi sklepal enako.

Mu naj sploh pove, da so se mu oglasili?

Po pravilih bi ga moral obvestiti, čeprav bo zanesljivo presodil, da je vse skupaj blodnja in da je on, Uri, odpovedal. O tem bo še toliko bolj prepričan, ko bo zvedel, da je na drugi strani izgubljen stik z Zemljo.

Zaskrbljen se Uri vrne k senzorski prizmi. Vsekakor se mora povezati s senzorjem Sumarjem.

Čuden možak, ta Sumar. Spominja se kratkih pogovorov z njim; vselej je imel občutek, da nekaj prikriva, da ni vsega do konca izrekel. Tudi oči je povešal kot kakšen slabovestnež. Na preizkusih in pri vadbi pa sta se odlično ujemala in sta si izmenjavala misli skoraj bolje kot besede. Nekaj mora biti res hudo narobe, da se ni oglasil.

Ozre se na zapestni izpisnik: hitro se približuje dogovorjeni rok za nadomestni sprejem, če redna oddaja izpade. Z vso voljo se umiri, izbriše vse druge misli in sprosti svoje možgane za Sumarjev miselni snop.

Vendar ga spet zaman pričakuje. Ni sporočila ne z Zemlje ne od tistega neznanega vira.

Zdaj se ustraši in spozna, da mora brez odloga poklicati upravnika Rafa in ga seznaniti s položajem. Oboje je lahko usodno za poslanstvo Iksiona: zveza / Zemljo je izgubljena in oglašajo se mu duhovi, ker v vesolju razen ljudi ni drugih mislečih organizmov.

I n ti duhovi ukazujejo, naj gre Iksion proč . ..

Kako naj vse to pove Rafu?

Čeprav je njegov prst že pripravljen, da bi se dotaknil tipke za poplah, se Uri premisli in ne naredi ničesar.

V matičnem prekatu se Eva posveča negi telesa. Pravkar je prišla iz umivalnega kota in se zdaj otira s kosmato brisačo. Ko to opravi, se stegne k predalčniku z mazili in lepotili: izbere kristalovinasto posodo z mastno mažo za nego telesa in tubo z mazilom, ki ima spodbujajoč vpliv na občutljivo kožo in sluznice.

Nastavi si ležišče za polležečo lego, ga prekrije z odmetno rjuho in se lagodno zlekne. Najprej odpre posodo z mastno mažo in si jo začne počasi vtirati v kožo na čelu, obrazu in vratu. Čeprav bi lahko uporabila avtomatični mazalnik, raje to dela z rokami; precej bolj ugodno je. Poklicala bi lahko tudi Rafa, ki jo rade volje namaže in pregnete, vendar se to vsakokrat konča z občevanjem, tega pa si ta hip res ne želi. Jutranje samoljubkovanje ji je bilo povsem zadostno in sprostila se je naravnost vulkansko. Je pa začudena, da je po tej čudoviti telesni sprostitvi ostalo v njej nekaj nezadoščenega, nekaj, kar nima nobene zveze s telesnostjo in poltenostjo. Morda je to razočaranje, ker si je Urija samo umislila in se ni zares združila z njim.

Skrivnosten nasmešek ji preleti obraz.

Kaj se dogaja z njo? Jo je ta zakrknjeni senzor omrežil? Doslej je živela samo za čutne užitke, tako so jo izurili. Telesna zadostitev, pa naj jo je dosegla sama ali s kom drugim, ji je bila edini cilj in po njej je bila popolnoma zadovoljna in mirna. Zdaj pa ji nenadoma nekaj manjka in sama ne ve, kaj.

S krožnim gibi si nanaša mažo na grudi in pri tem pazi, da si ne omasti bradavic, ki jih namerava premazati z drugim pripravkom. Dlani in prsti ji polzijo po dojkah, zdrsnejo po rebrih do bokov in se čez mehkobo trebuha vrnejo. Telo je posoda užitka, so jo učili. Lepo je treba ravnati z njim, pa te nikoli ne razočara.

V redkih trenutkih, ko se je v njej oglašalo neko čudno počutje osamljenosti in nebogljenosti, se je zatekala k telesu. In vsakokrat ji je kmalu odleglo. Tudi nepotešeno hrepenenje po senzorju, po tem čudnem čudaku, jo bo minilo.

Seže v posodo z mazilom, ga nanese še na stegna in razmaže do stopal. Pregnete si nožne mišice, nato se vrne k bokom in trebuhu. Posebno pozorno si obdeluje popek. Ščegetajoči občutek ob tem ji zvabi glasen smeh iz ust.

Reče si, da je vse lepo in prav in da ji nič ne manjka. Jutranja zadostitev je bila tako zadovoljujoča, tako popolna, da jo zdaj božanje samo še ščegeta. Vseeno si obriše roke, odvije tubo s posebnim mazilom in iztisne na prste rdečkasto, sluzasto tvar, ki ima neki samosvoj vonj; Eva ne ve, ali jo spominja na čistilno mleko V pet ali na dišavo HP tri, katero uporabljajo nekateri moški. Je pa prijeten, vznemirljiv vonj, ki obeta marsikatero naslado.

Najprej si premaže bradavice, ki so po jutranjem silnem ljubkovanju še vedno nekoliko boleče in skrepenele. Zato se jih dotika skrajno previdno in nalahno.

Mazilo za občutljive dele telesa spodbuja krvni obtok in z nekaterimi drugimi sestavinami dražljivo vpliva na tkivo. Eva ga rada uporablja, saj ji dalj časa omogoča prijetno vzdraženost, ki jo vedno znova napelje k čutnim igricam. Iztisne še nekaj mazila, ga razporedi po dolgih prstih in si seže v mednožje. S trpkim nasmehom zamiži in z vsem čutenjem sledi dotikom lastnih prstov, ki se zalezujejo v vse skrivne gube njene ženskosti.

Kmalu začuti prijetno toploto in rahlo srbečico, ki se ji razleze po vsem spodnjem delu telesa.

Vzdrhti, razmakne kolena in pokliče preko Maksima na vidnik čutni slikovni zapis.

Pri izbiri slikovnih zapisov je izbirčna, saj je grobo občevanje, ki ga najraje gleda upravnik Raf, ne vznemirja preveč. Raje ima prefinjeno opolzkost, ki se poigrava na robu skvarjenosti in gre na koncu tudi čez rob.

Takšen je tudi zapis, ki ga je pravkar poklicala in ima kodo ČZ 873, imenuje pa se »Spodbujanje«. Dve vitki, postavni dekleti, od katerih je ena komaj dorastla, se na vso moč trudita, da bi vzbudili željo pri utrujenem moškem, ki leži brez vsakega zanimanja na postelji. Ker ne moreta nikakor pripraviti možaka k ljubezenski igri in ker sta se obe močno razvneli, začneta iskati zadostitev v medsebojnem objemu. Starejša pokaže več izkušenosti in kmalu se mlajše dekle zvija v nasladi, katero ji izvablja z ustnicami njena prijateljica. To pa naposled moškega le vznemiri: pridružiti se jima želi pri ljubkovanju, vendar ga odločno zavrneta in sami nadaljujeta svojo igro. Skrajno razdražen je zdaj moški obsojen le na ogledovanje naravnost božjastne naslade dveh žensk.

Z rdečico na licih si ogleduje Eva zapis in se poigrava sama s seboj. Prizore, ki jo posebno vznemirjajo, si pokliče nazaj, jih predvaja v upočasnjenem teku ali pa jih sploh ustavi. Ves čas je na predzadnji stopnici uživanja, kadar pa hoče doseči vrh, se ji to ne posreči.

Z jezo, ki ji je drugače sploh neznana, se začne truditi, da bi prišla do zadostitve. Ker ji to ne gre in ne gre od rok, postane do svojega telesa groba: ščiplje se v najbolj občutljive dele, puli si dlake z mednožja in na koncu onemoglo zacepeta z nogami in zaihti.

Kako se ji je moglo ponesrečiti? Nikoli še ni ostala brez končne naslade in še nikoli se ni spozabila nad telesom: seveda se ji je telo maščevalo in se zdaj počuti kot pretepena, slab okus ima v ustih in tista čudna nepotešenost jo čedalje bolj prevzema.

Eva izklopi zapis, poplahne grenkobo v ustnicah s kozarcem oslajene slatine in se zastrmi v prazno.

Kaj je to, kar jo je začelo obsedati? Odkar si je primislila senzorja Urija v objem, gre vse narobe. Zgaga, ta senzor... Pa toliko si je obetala od poslanstva skupaj z dvema moškima. Lahko bi si v Iksionu uredili kar zabavne igrice, če se ne bi Uri izkolesil, se ogradil in ostal nedovzeten za vse njene ženske vabe. Nalašč se je spuščala z Rafom v ljubkovanje kar pred Urijem, da bi ga malce spodbudila, trudila se ga je zapeljati s telesnimi čari, pa vse skupaj nič ne pomaga.

Morda pa jo daje samo gola radovednost in ni prav nič zamudila. Senzor Uri je ali samotni drkač ali pa ima s seboj lutko; nekateri moški imajo umetno žensko raje kot živo. 2e večkrat se je namenila, da bo pokukala v njegov bivalni prekat. Z nečim se zanesljivo ves ta čas tolaži ali pa sploh ni pravi moški. Morda jih skopijo in jim odvzamejo moškost, da se potem posvetijo samo senzorstvu in niso za nobeno drugo rabo več. Saj ga res še ni videla golega in ni rečeno, da ima sploh kaj med nogami. Morda pa skriva namesto krepkega kurca črvička, uborno glisto, ki še za zadnjico ni zadostna.

Vsa srdita puhne skozi nos, se usekne in si obriše solze. Ne pomni, kdaj je zadnjič jokala. To sploh ni normalno. Če bi bila na Zemlji, bi se takoj /glasila v bionetični službi, saj mora biti z njeno i'iisiveno naravnanostjo nekaj narobe, da ji kar tako umanjka vrhunsko nasladje in da se cmeri kot kakšna predmrčevska babja cmeravka, ki še ni bila živčno uravnovešena. Kakor da bi se s tem, ko si je umislila Urija v objemu, nalezla nekakšne preobčutljivosti.

Kaj pa, če jo je zasvojil? Ne verjame sicer v telepatizem, nekaj pa je morda le na tem. Slišala je, da imajo senzorji hipnotično moč in da si lahko miselno podredijo ljudi, ki nimajo dovolj utrjene osebnosti.

Ampak to se mu pri njej ne bi posrečilo. Matice so posebej izbrane in ne bi prišla v izbor, če ne bi imela trdne in uravnane duševnosti.

»Napihnjenec!« sikne skozi zobe in tako da duška svoji jezi.

Bolj ko pa se jezi nanj, bolj ko ga pri sebi črni in zmerja, bolj jo mika, da bi ga videla.

Lahko gre v telovadnico in mimogrede pogleda, če ima stražno izmeno na krmnem krovu. Zdi se ji, da je prav Uri na vrsti. Sicer ji po vsem tem polomu res preostane samo še izdatno razgibavanje, drugače bo ves dan morasta in nejevoljna.

Eva pospravi ležišče in že namerava zlesti v pletenino, vendar se premisli. Najlaže telovadi gola. Če je senzor Uri na krmnem krovu, ne bo sprožila predelne stene in mu bo pripravila predstavo, da se bo zganil, če je vsaj trohica moškosti v njem.

Na hitrico si uredi lase, razprši po sebi osvežilno dišavo in z odpiralno kodo odmakne krila vrat svojega prekata. Po dvižnem prehodu se z dvigalom prestavi na osrednji hodnik, po katerem pride na krmni krov.

Senzor Uri je še vedno pod vtisom stika z neznanim miselnim snopom, ko vstopi Eva in se mu z zadregavim nasmehom približa. Tudi njemu je nelagodno in se zato raje zazre v senzorsko prizmo.

»Te motim, Uri?« vpraša Eva z mehkim in prijaznim glasom.

»Ne, ne motiš me,« odvrne in je še vedno ne pogleda.

»Če nimaš nič proti, bi telovadila.«

»Kar telovadi, Eva.«

»Človek se mora razgibati.«

»Imaš prav.«

»Še posebej po dobrem spancu. Veš, vselej dobro spim. Dobro in trdno. Sicer pa te morda motim...«

»Ne. Nikakor ne.«

»Mislila sem, da čakaš na zvezo z Zemljo.«

»Ne, je že mimo,« reče Uri in še vedno strmi v prizmo.

»Redkobeseden si. Ta čas, kar smo v Iksionu, sva sploh govorila sama? A sva?«

»Ne vem. Zdi se mi, da ne.«

»Menda res nisva. Sem ti zoprna, Uri?«

»Kdo ti je to rekel? Sploh mi nisi zoprna.«

»Res ne? Uri, poglej mi v oči, prosim.«

Uri dvigne pogled in se sreča z nekakšno otožno temino v njenih očeh.

»Res ne,« reče. »Pač ni bilo priložnosti, da bi se pogovarjala. Saj veliko občiš in občuješ z Rafom ...«

»Kako ... Pa vendar ne ...« zajeclja Eva in oči se ji še bolj razpro v nenadnem presenečenju; saj ne more verjeti, da bi lahko bil Uri ljubosumen na n jene odnose z Rafom.

»Ni to, kar misliš,« zardi Uri. »Hočem ti samo povedati, da nimam nič zoper tebe.«

»Potem ne razumem ...«

»Zelo preprosto je: senzorji se moramo na po-slanstvih izogibati čustvenih in čutnih pretresov.

Toliko bi trpela zveza ...«

Uri pomolči in njegov pogled zrsne po Evinem telesu, ki se lesketa vse naoljeno, jedro in prekipevajoče v nekakšni čutni nabitosti. In pomisli, da najbrž zveza res že trpi in da mu je ljubezenska obsedenost zmešala senzorske niti. Nikakor se ne more dovolj zbrati in zato ima primisleke, zato se mu oglaša lastna misel kot neznan miselni snop. Menda se globoko v sebi boji Eve, Eve matice in Eve planeta, in se hoče rešiti z ukazom: pojdi proč.

Samo roko bi stegnil in že bi se dotaknil Evine kože, Evinih bokov bokastih, bokov, ki so naravnost izdelani za ljubezenske naslade in nemoteno rojevanje zaroda na novi Zemlji. Pa vendar ga nekaj zadržuje, da ne vzame ponujenega.

Eva se mu namreč res ponuja: njen vročični pogled ga vabi, priprte ustnice ga brez besed kličejo, škrlatni plodovi na vrhu jedrih dojk ga prosijo, naj jih okuša, temno mednožje mu obljublja tisočere skrivne slasti v svojih globinah.

»Res bi lahko trpela zveza,« ponovi s prisiljeno hladnostjo in stisne pesti, da obvlada željo prstov, ki se hočejo dotakniti Evinega telesa.

»Seveda. Brez zveze pa ne smemo ostati,« skrušeno ugotovi matica. »Jaz pa sem, neumnica, mislila ...«

»Kaj ?«

»Oh, nič. Nima pomena. Zdaj bom telovadila.«

»Le,« reče Uri.

»Ne bom zapirala za seboj predelne stene.«

»Kakor hočeš.«

»Saj te ne bo motilo?«

»Nikakor ne,« ji zagotovi Uri.

Zvenelo je kot povabilo, da jo pri telovadbi gleda, in res jo spremlja z očmi, ko gre na drugo stran krmnega krova in razmakne predelno steno, za katero je telovadni prostor z vsemi vadbenimi pripomočki. Eva se začne razgibavati in pretegovati.

Z vročičnim pogledom si Uri ogleduje ljubljeno. Prav zdaj mu kaže hrbet in tako se lahko brez zadrege pase z očmi po njenem telesu. To je drugače, kut je pogled skozi kukalo: veliko bližje je vse skupaj in veliko bolj pristno. Sploh si ni mislil, da je lahko ženska zadnjica tako vabljiva.

Kakor da bi vedela za njegovo prevzetost, se Eva skloni in mu lako med razgibalnimi vajami omogoči še boljši ogled.

Naravnost boleče čutno vznemirjenje prešine linja, lako da komaj zadrži vzdih, ki se mu hoče izviti iz prsi. Sne pa mu začne razbijati in zaman y,a poskuša umiriti z globokim dihanjem. V prostoru plava vonj; to samo vonj po osvežilni dišavi, ampak tudi po zreli ženski, vonj, ki ga Uri hlastno z ovohanjem navdaja še z večjo željivostjo.

Nenadoma se Eva vzravna in obme. Ni utegnil umakniti oči in tako se spogledata. Dekle se mu nasmehne z razumevajočim, spodbudnim nasmehom m tudi v njenih zenicah se ukrešejo iskre poželenja.

Nekaj časa se tako gledata, se z očmi zbližujeta, dotikata se in drug drugemu podajata. Nenadoma padejo vse pregrade med njima, nič več si tujca. Nikoli več ne bosta drug pred drugim povesila oei, pa naj se primeri karkoli. Razkrila sta se, razgalila.

V Evi vre žensko zmagoslavje: posrečilo se ji je , premaknila je tega odmaknjenega, nedostopnega

Moškega . Nobenega dvoma ne more več biti, da si jo želi, močno želi in da je njuna združitev zdaj le še vprašanje časa. To bere iz njegovih oči, nosim . ki se mu širijo, napete moškosti, ki se mu zarisuje pod pletenino. Tudi če ne bi bilo nič drugega več, se je med njima nekaj zgodilo, ne nekaj — Evi se zdi, da se je zgodilo skoraj vse.

Že spet začuti solze v očeh, mršavico na temenu in val toplote, ki jo spreleti po telesu od glave do peta. Vendar so to zdaj solze radosti; nobenega moškega se še ni tako razveselila. Tisti občutek praznine, ki jo je navdajal že od jutra, se je razblinil: zapolnila ga je sreča in še neko drugo občutje, ki ga sploh ne pozna, za katerega ni izurjena in ga ne zna usmerjati. Takšna polnost jo preveva, da bi najraje zapustila tesnino Iksiona in poletela v prostor, v širjavo zvezdnih prostranstev, v osvetne vibe, vse do brezprostorja in brezčasja.

To si želi, stopi pa na gravitacijsko ploskev sredi telovadnice, se prime za obešene ročaje in izklopi težnostno polje. Osvobojena teže se odbije od tal in uresniči vsaj kanec svoje želje: zaplava pod strop prekata z razširjenimi rokami in razsutimi lasmi.

Oprijemajoč se držajev se začne počasi premikati in spreminjati lego telesa: zvije se v lok in zaobrne naokrog, pristane z glavo na tleh in se z nogami navzgor spet pomakne k stropu, sključi se in pritegne kolena k bradi, pri vsem tem pa gleda Urija, ki je zamaknjen v njen breztežnostni ples.

V Evi se zbudi matica, izurjena za zapeljevanje in osvajanje moških. Ve, da ne sme popustiti napetosti, da mora stopnjevati čutnost gibov. Tako se zlagoma premika v vse bolj razbrzdane lege in se pri tem tudi sama razvnema. Drhteča, razbičana od poželenja, se naposled razkazuje prav tako razdraženemu senzorju z razmaknjenimi nogami, očitno pripravljena, da se mu vsak hip poda.

Upravnik Raf ima v sebi nekakšno telesno budilko. Ker ga Uri ni poklical o pravem času, se zdrami in takoj začne ugotavljati in sklepati: nekaj je prišlo vmes, da mu ne poroča o zvezi z Zemljo. Bilo bi vseeno, če ne bi pričakoval dovoljenja, da zapusti sedanji tir in se preusmeri na tir okoli Eve. Utrjeno. Poimenovanje planeta utrjeno. Ga je Uri vstavil v Maksimov pomnilnik? Senzorju ne moreš zaupati. Senzorju nikoli ne zaupaj. Pogledati bo moral. Drugače bo Maksim še kar naprej imenoval Evo planet X pet.

Urno vstane z ležišča in se odpravi na krmni krov. Odpre vrata in zagleda Urija, kako strmi v Evo, ki se zvija nad gravitacijsko ploskvijo v telovadnici. Tako sta zamaknjena drug v drugega, da njegove navzočnosti sploh ne opazita.

Raf se umakne in zapre vrata za seboj. Pa sta se le našla. Razumljivo, zato se mu Uri ni oglasil. Ne bo mu tega kvaril: če kaj ve o teh stvareh, bo vsak hip na njej. Eva je že tako daleč, da ne bo več šla nazaj. To mu je jasno. Naposled bo le dobila senzorja, ki je sveža moč. Sam ji ni več kos, pa tudi nekoliko vsakdanje postaja. Morda celo dolgočasno. To bo pravšnja opredelitev: dolgočasno.

Naredi nekaj korakov po prehodu in po obrazu se mu razleze privoščljiv nasmešek. Razbremenjen ho. Sploh bo na Iksionu malce drugače. Privoščil si ho Evo takoj za Urijem. Nekakšno pobratimstvo po ženski sluznici. Odlično izmišljeno. Moško pobratimstvo po ženski sluznici. Izliv v isto čašo. Privoščil si bo.

Saj Uri ni napačen fant. Malo čudaški, malo nepredvidljiv, senzor pač. Neuravnovešen. Senzorju m- moreš zaupati. Senzorju nikoli ne zaupaj. Ni pa mi pačen.

Izliv v isto čašo ima svoj čar.

N;i koncu prehoda se Raf obme in gre počasi n.i/.ij. Zanesljivo sta že skupaj. Eva je zahtevna in potrebuje za zadostitev precej časa. Včasih se mora pri njej potruditi, da ji je kos in da je ne pusti ne-potešene, čeprav ga kdaj mika, da bi to naredil. Jo pustil brez končne naslade. Ji malce zagrenil uži-vaštvo. Ni natančno: ji temeljito zagrenil, tako bo prav.

Pred vhodom na krmni krov se Raf spet nasmehne. Zanima ga, če bo imel tudi Uri občutek, da ga bo pogoltnila, da bo preprosto spolznil v njeno luknjo. Črno luknjo. Njemu se to včasih primeri. Je nekako tako kot pri prebitju svetlobne in časovne meje, ko premičnik tone v temno točko in se dogaja razgmotenje, ki ga človeško telo občuti kot zdrk v prazno.

Bionetiki bi se zgrozili, če bi vedeli za ta njegova razmišljanja, saj ne pristoje upravniku nadsvetlobnega premičnika, kateremu je zaupano poslanstvo. Na Evi, ko se bodo spustili nanjo, bo vendar nekakšen primus novega rodu. Nepreklicni vodja dvesto, morda tristo let, dokler se mu ne izteče živni vek in dokler se infuzor na Iksionu ne izprazni. Očak očakov za novo pokolenje Evianov.

Če je odobren spust. Če poveljstvo vesoljskih premikov na mamki Zemlji nima kakšnih zadržkov.

Nasmešek se mu razblini in njegov obraz se spet spremeni v brezizrazno krinko odločnosti in upravnosti. Res, kaj, če niso dali privolitve? Uri bi ga lahko najprej obvestil o sporočilu z Zemlje, potem pa naj bi nategoval matico, kolikor ga je volja. Sicer pa Eva najbrž že končuje, če sta začela. Če sta začela. Na to ni pomislil.

Uri mu je vendar rekel, da se sploh noče spuščati v to, ker bi lahko trpela zveza.

Zveza!

On pa mirno čaka, da se bosta naljubila do mile volje.

Takoj kaj ukreniti. Preprečiti.

Brez obotavljanja vstopi Raf na krmni krov.

Vse v redu. Nič se še ni zgodilo. Eva se še vedno razkazuje na gravitacijski plošči v telovadnici in Uri jo nepremično ogleduje.

»Oprosti, ker motim,« nagovori Urija, ki se zdrzne in ga zbegano pogleda. »Nisi mi poročal o zvezi z Zemljo. So dovolili spust?«

Senzor povesi oči in ne odgovori. Raf stopi k njemu. Nekaj ni tako, kot bi moralo biti, in o tem ni obveščen. Zakaj ne? Izprašati. Ne zaupati senzorju.

»Prosim za poročilo,« hladno ukaže.

Vendar Uri še vedno molči.

»Pričakujem poročilo, senzor,« vztraja in srepeče gleda v Urija.

Če bi znal, bi se najbrž razjezil. Pa to ni v njegovi naravnanosti.

»Želim poročilo o stiku z Zemljo,« ponovi in strese Urija, kot da ga namerava zbuditi.

»Stik je izpadel,« nazadnje le pove Uri.

V Rafovi zavesti se začno mrzlično sestavljati razčlembe in sklepi: če je izpadel stik, ni navodil; iY ni navodil, mora ostati v tirnici Septime Ore in rakati; kaj pa, če stika sploh ne bo več? Odločiti se bo moral za spust na Evo brez dovoljenja ali pa preusmeriti premičnik. Kam? Ima Maksim program za ta primer? Poslanstvo je delno moteno. Izključili matico iz nadaljnjega poteka dogajanja.

»Eva, zapri, prosim, predelno steno!« ukaže.

Eva vklopi težnostno polje in stopi na tla.

»Res moram, Raf?«

»Moraš.«

»Ampak zakaj?«

»Kaj to pomeni? Najbrž veš, da moraš na Iksio-im poslušati moja navodila?«

»Vem.«

»Potem zapri predelno steno. Nemudoma. In ostani v telovadnici, dokler ne dobiš novega navodila.«

Eva pritisne na tipko in predelna stena neslišno zdrkne po vodilih in predeli krmni krov na dva dela. Raf se usede na upravniški sedež in nenehoma gleda senzorja, ki se še vedno izogiba njegovim strogim očem.

»Pojasni,« reče Raf.

»Ni kaj pojasniti. Stik je kratko in malo izpadel.«

»Kako je to mogoče? Kaj ni dogovorjen nadomestni klicni rok, če stik izpade?«

»Je.«

»In?«

»Nič. Spet ni bilo stika.«

»Kaj misliš, kje je napaka? Pri tebi ali na Zemlji?«

»Tega ne morem vedeti.«

»Je možno, da je prišlo do premika v bioritmu katerega od vaju dveh?«

»Možno je, čeprav se najin bioritem popolnoma ujema. Doslej s senzorjem na Zemlji nisem imel nobenih odmikov.«

»Kaj je potem, Uri?«

»Res ne vem.«

»Kdaj je redni rok za naslednjo zvezo?«

»Čez sto minut in sedem sekund.«

»Dolgo. Tri stopinje obrata okoli Septime Ore. Misliš, da tedaj zveza bo?«

»Po tem izpadu ti tega ne morem zagotoviti.«

Upravnik Raf se presede k tipkovnici Maksimovega izpisnika. Naposled je tu še Maksim, ki mora imeti navodilo za take primere.

Sicer pa Raf ni nikoli zaupal senzorski zvezi. Spričo popolne avtomatizacije vesoljskih premikov se mu je zdelo nekakšno telepatsko čaranje pri zvezi popolno neskladje. Senzor na premičniku s svojo težo presega logosintske sklope, porablja vodo, kisik in hrano, v odločilnem trenutku pa lahko brez vzroka odpove, tako kot se je zgodilo zdaj.

Raf vstavi vprašanje:

:OSTALI SMO BREZ SENZORSKE ZVEZE: KAJ NAREDITI:

Čez čas se na izpisniku izčrkuje Maksimov odgovor:

: PREHOD NA SAMOODLOČANJE:

»Si videl?« vpraša Raf Urija.

»Videl.«

»Zdaj bom moral sam sprejeti odločitev, ali gremo na Evo ali ne. In vse to zaradi nezmožnosti senzorjev, ki odpovedo, ko gre zares. Uspeh poslanstva je zdaj v mojih rokah in ne misli, da mi je lahko.«

»Kaj, ko bi šli proč?« neodločno predlaga Uri.

»Kam proč?« je presenečen Raf.

»Da bi se iztirili iz tega osvetja ...«

»Počakaj, Uri,« mu seže v besedo Raf. »Prebijali smo svetlobni in časovni zid, skoraj zemeljsko leto se premikamo po vnaprej začrtanem tiru, da smo dosegli Septimo Oro in njene planete; tu smo našli novo Zemljo, ti mi pa svetuješ, da se iztirimo m gremo proč.«

Uri spet povesi oči in čez nekaj časa spregovori / negotovim glasom:

»Še nekaj ti moram povedati, Raf... Ujel sem oddajo.«

»Rekel si, da je stik izpadel.«

»Stik z Zemljo, da. Ta oddaja pa ni prišla z Zemlje...«

Kakor da je popustila težnost v Iksionu, se Raf

dvigne s sedeža. Čelo se mu naguba.

Nobene druge oddaje ne more biti. To je dokončna resnica. Ta hip v tem vesolju ni živega bitja na človeški stičnosti. Nižji organizmi, morda. Človeka pa ni. Uri ima blodnje. Včasih se senzorjem primeri, da izgubijo razum in zablodijo v blodnjak norosti. Takim morajo ukiniti živno infuzijo in jih izpostaviti smrti. Ker niso več koristni, celo škodujejo lahko. Ubogi Uri.

Morda pa je samo trenutno zblojen in si bo opomogel. Vsekakor mora biti previden z njim. Ostro nadzirati. Ne zaupati senzorju. Uvesti varnostne ukrepe prve stopnje: odstraniti ga od upravnih sklopov. Biti obziren.

Raf se približa Uriju in mu položi roko na rame.

»Najbolje bo, da greš počivat, Uri,« mu prijazno predlaga.

»Vedel sem ...«

»Nič hudega. Malo se boš naspal in potem bo vse drugače. Kaže, da si se preveč naprezal s to zvezo. Saj ni rečeno, da si ti kriv. Lahko da je odpovedal senzor v poveljstvu vesoljskih premikov.«

»Počakaj, Raf. Moram ti povedati do konca. Želim, da si obveščen o tem. Oddaja neznanega porekla je popolnoma jasno sporočala, da naj gremo proč... Vem. Noro se sliši, sam se tega zavedam, ampak tako je. Ne bi bilo prav, če bi ti zamolčal. Tako boš lahko to upošteval pri odločitvi, ali gremo na ta Zemlji podoben planet ali ne. Kdo ve, če ni oddaja prav od tam ...«

»Že dobro, Uri. Lepo, da si me obvestil. Bom upošteval. Zdaj pa pojdi počivat. Za nekaj časa te bom oprostil služnosti na krmnem krovu.«

»Me odstavljaš, Raf?«

»Ne, sploh ne. Mislim samo, da se moraš res odpočiti. Bil sem krivičen, ko sem ti sprva hotel naprtiti krivdo za ponesrečeno zvezo. Ne morem presojati o tem, ker mi stvari niso znane.«

»Kaj pa, če je izpad zveze z Zemljo povezan s tem neznanim miselnim snopom?« reče Uri in vstane, vendar nič ne kaže, da misli oditi. »Zavedam se, kako neverjetno se vse skupaj sliši. In vendar, če ima planet vse možnosti za človekovo bivanje, zakaj se tam ne bi razvila nam podobna bitja? Če je kdo že tam in nam sporoča, naj gremo proč, potem se ne moremo kar tako vsiliti. Lahko bi bilo slabo za nas. Pretehtaj, ko se boš odločal.«

»Nič se še ne bom odločal,« pomirljivo reče Raf in odpelje Urija k izhodu. »Počakal bom na naslednji rok za senzorsko zvezo. Ti se boš ta čas odpočil. Če tudi tedaj ne boš ujel stika z Zemljo, se bom moral odločiti, kako naprej. Mislim pa, da bo vse dobro.«

»Upajmo,« reče Uri in si odpre izhod.

»Z Evo pa sta se le zbližala,« mu z nasmehom reče Raf, Uri pa v zadregi obstoji med krili vrat in ne ve, kaj bi rekel. »Me veseli,« nadaljuje Raf, »čaka nas še dolgo drugovanje. Odpočij si, Uri. Pozabi na vse.«

Molče Uri odide in zapre vrata za seboj. Nobena gubica na upravnikovem obrazu se ne premakne. Vrne se na upravniški sedež in vklopi čelno vidno polje: zazre se v Evo, ki se blešči v črnini vesoljnega prostora kot sinje bela kristalna krogla. In spomni se, da je matica Eva v telovadnici.

Zleknjena na magnetnem valovalniku, ki upogiba in pretresa njeno telo in sprošča po telovadbi uh n jene mišice, premišlja Eva, kaj pravzaprav imata moška. Jezna je na Rafa: vdrl je na krmni krov in pokvaril igro, ki sta jo igrala z Urijem, nato pa še ililcval, da je zaprla predelno steno.

Hudo jo daje nepotešena razdraženost. Celo na-pornu vaja s samoodbojno žogo je ni odrešila. Najraje bi si pomagala sama, pa se boji, da se ji bo spet vse skupaj klavrno ponesrečilo.

Vse bolj in bolj se ji zdi, da jo je senzor res začaral. Ves čas se ni niti premaknil na sedežu, samo gledal jo je s svetlimi očmi in njegov pogled se je spreminjal v tople dotike, ki so drseli po njeni koži, povsod jih je čutila, spravljali so jo v stanje, ki ga ni poznala: naravnost kopala se je v objemu senzor j evega pogleda in doživljala silovite čutne viharje. Menda bi skoprnela v najvišjem sladostrastju, če ne bi upravnik Raf vdrl na krmni krov in vse skupaj pretrgal.

Kako si to dovoli, spoštovati bi moral pravico do zasebnosti, ki so si jo zagotovili v tej nadsvetlobni škatli! Nima pravice motiti, pa če je stokrat upravnik in mu je zaupano vodenje poslanstva.

Eva se jezno obrne na valujočem ležišču in obleži na hrbtu. Tedaj se začne razmikati predelna stena in iz krmnega predela se prikaže Raf.

Kako se njegove oči razlikujejo od senzorjevih: nobenega žara ni v njih, votle so, kalno sive. Lahko bi jo gledal in gledal, pa ne bi ničesar čutila. Čudno, že ves čas lega z njim v posteljo, sprejema njegov ud vase, poljubljata se, njuna slina se meša, v oči mu pa še ni dobro pogledala.

»Oprosti, Eva,« ji reče, ko pride blizu.

Lahko se še in še opravičuje, na kolena lahko pade, odpustiti mu pa ne more. Preveč jo je prikrajšal.

»Si huda name?« je radoveden.

»Mislim, da smo dogovorjeni o nekaterih pravilih vedenja, Raf.«

»Smo, vendar so prišle vmes reči, ki ogrožajo naše poslanstvo. Moram ti povedati, da je Uri zgubil zvezo z Zemljo.«

»Briga me zveza,« nasajeno reče Eva.

Sprevidi, da se že vse jutro usaja in jezi. Res je nekaj narobe z njo, nikoli še ni bila tako razdražljiva. Nujno bi se morala pomiriti, drugače jo bo ta srditost ugonobila in bo naredila kakšno nepremišljenost.

»Pa še nekaj hujšega je,« nadaljuje Raf. »Kaže, da ni več priseben: govori o nekakšnih sporočilih neznanega porekla, o ukazu, da se umaknemo s tega tira in da se ne spuščamo na Evo.«

»Na kakšno Evo?« se začudi Eva.

»Saj res, ti še ne veš: sklenil sem, da ta planet, podoben Zemlji, poimenujem po tebi...«

Planet po njej. Ta je pa dobra. Mora se kljub nerazpoloženosti nasmehniti. Pravzaprav ji godi: je še kje ženska, po kateri bi imenovali planet?

»Prijazen si,« spravljivo reče.

»Moram te seznaniti s tem, da Uri ni več zanesljiv. Poslal sem ga počivat, morda je samo preutrujen. Bojim pa se, da je postal nepriseben in da poslej ne bova več mogla računati nanj.«

»Uri nepriseben?« se čudi Eva.

»Sploh veš, da je poleg tega, da ima komunikacijske blodnje, zaljubljen vate? O tem sem prepričan.«

»Ne bi rekla. Po vsem ponujanju se me še ni dotaknil. Zdi se mi, da je ljubezen povezana s telešč-kan jem, ali ne?«

»Pri senzorjih nikoli ne veš.«

»Imaš prav, res ne veš.«

»Nikoli ne smemo zaupati senzorjem.«

»Zakaj pa jih potem sploh imamo, Raf?«

»Ker je naša občilna tehnika zaostala. Ko bo tehnično sporočilo lahko premostilo časovni zid, hoi no senzorje ukinili.«

Eva se pretegne na ležišču in pomisli, da bo to prav. Ukiniti senzorje. Zanesljivo jo je Uri zmedel in omrežil. Naslajal se je, ko jo je s pogledom spravil na rob čutne vzdraženosti. Tudi če Raf ne bi prišel in ju zmotil, se ta sprida senzorska ne bi premaknila. Pustil bi jo razdraženo, ponorelo in nepotešeno. To bi naredil. Raf ima prav: ne smeš zaupati senzorjem. Drugačni so.

»Sovražim ga,« da duška svoji jezi.

»Ni videti,« se nasmiha Raf. »Morda si samo užaljena.«

»Sovražim ga. Sovražim!«

»Kaj je s tabo. Eva? Je tudi tebe obsedlo?«

»Omrežiti me hoče, vriniti se želi v moje misli, v čustvovanja in čutenja. Vriniti se in me mučiti.«

»Ne razumem, o čem govoriš, Eva?«

»Ni nepriseben, dobro ve, kaj dela.«

»In kaj dela?«

»Razvnel me je z očmi. To je naredil. In se me sploh ni dotaknil.«

»Ni te mogel razvneti z očmi. Pogled nima kinetičnih lastnosti. Tudi pri senzorjih ne.«

»Pa jih ima. Povem ti, da me je otipaval z očmi, prav zares otipaval. Še vedno sem vsa nora od tega ... No, poglej, če ne verjameš.«

Izklopi valovalnik in obleži pred upravnikom vsa vabljiva v svoji nepotešeni strasti. Ve, da Raf ne bo omahoval, da ga bo lahko uporabila za zadostitev, ker tako ne gre več naprej; mora se sprostiti, in to čim prej. Drugače ji bo razneslo drobovje.

»Lahko tudi potipaš,« polglasno reče in zapre oči.

Upravnikovi prsti niso prav nič obotavljivi: Eva začuti, kako brez ovinkov prodirajo vanjo in ji gomazijo po mednožju. Lahko bi bil nekoliko nežnejši. Nezadoščena sla ji je razbičala telo do bolečine.

»Pa si res potrebna,« hripavo ugotovi Raf. Vedno dobi tak glas, kadar se je loti. »Te naj zakoličim? Kaj? No, povej.«

»Daj,« šepne skozi zobe Eva.

»Zelo potrebuješ dober kol, kaj? Odgovori, Eva.«

»Potrebujem, ja ...«

»Kaj potrebuješ?«

»Kol, kol!« krikne Eva.

Naj že vendar začne. Naj začne in neha s prostaškim čvekanjem. Drugače jo bo minilo, prekleto, da jo bo minilo.

»Ne vpij. Takoj ti ga zabijem. Samo prosim moraš reči.«

»Prosim,« reče z onemoglo ihto.

»Moraš reči: prosim, zabij mi ga.«

»Prosim, zabij mi ga. Do jeter!«

To hoče. Da prostači tudi ona. Naj bo. Samo, da bo začel. Da jo bo odrešil muke nepotešenosti. Da jo bo odrešil Urijevih čarov.

»Na, na ga!« sikne Raf.

Eva res občuti vstavo kot zabitje kola. Nič hudega, čeprav boli. Izurjena je za vse vrste občevanja. In pri vsakem načinu zna najti svoj košček slasti. Mora se mu podajati brez odpora: ni mogoče nabijati nekaj, kar ne daje odboja.

Nenadoma njeno telo zavalovi in se začne stresati. Raf je vklopil magnetni valovalnik in zdaj se objeta in sprijeta zvijata in trepetata na premikajočem se ležišču.

Eva zarije glavo v upravnikove kosmate prsi, o!»jame ga okrog bokov in prisili k mirnejšemu na-leganju; saj vendar dela valovalnik za oba. Naposled le začne uživati. Tega se še nista domislila, čeravno sta počela že vse mogoče. Raf sope na njej, gode in spušča zrak skozi zobe. Tudi njej izvablja slast presunljive stoke. Zdaj ji je že dobro. Čuti, da bo zlagoma le prišla do težko pričakovanega vrha.

»Dajva! Daj!« krikne Raf in pospeši premikanje.

»Ne!« se ustraši Eva. »Ne še, Raf... ne smeš, počakaj me ... Prosim!«

Vendar je njegovo telo že v zagonu, ki ga nič več ne more ustaviti: njegov ud suva vanjo v vse krajših presledkih, sapo lovi in kmalu zadrhti v nasladnem krču, zavrisne in se po še nekaj sunkih izproži po njej.

Zaman ga je poskušala ujeti, preveč je bila za njim.

»Še malo, samo še malo,« ga roti.

Raf pa leži na njej kot mrtvina, ki jo dviguje in stresa valovalnik.

»Ne morem ... oprosti,« onemoglo sope.

V obupnem prizadevanju, da bi vendar prišla do zadostitve, občuti Eva, kako v njej splahneva tisti ponosni zabijalni kol in se spreminja v mlahav štr-celj, mehak zdruzek, ki ga nožnica samogibno iztisne.

Odrine s sebe mlahavo upravnikovo telo in izklopi valovalnik.

V zadregi se ji poskuša Raf približati z roko in nekako poravnati svoj dolg.

»Ne dotikaj se me!« krikne Eva.

»Res nisem hotel... prehitelo me je!«

»Napihnjenec,« prezirljivo reče Eva. »Zgini, sploh me nimaš rad ...«

Upravnik v zadregi molči, Eva pa vstane z va-lovalnika in se ogrne z otiračo.

Saj ga tudi ona ne mara. Uporablja ga. Ze ves čas. Kot bi uporabljala samodejni občevalnik, s kakršnimi se tolažijo samotne in neprilagojene ženske. Kar naenkrat spozna, kaj ji manjka. Ljubezen potrebuje. Kako to, da je doslej še ni pogrešila? Koliko praznih ljubovanj brez ljubezni!

V hipu jo prevzame tako huda žalost, da na ves glas zaihti. Solze ji nezadržno tečejo po licih, kot da se je z jokom sprostila vsa njena napetost.

Upravnik Raf jo presenečeno gleda in vpraša:

»Kaj se dogaja s tabo, Eva?«

»Jočem,« ihti Eva. »Nisi še nikoli videl solza?«

Raf ji ne odgovori, samo z začudenjem gleda pojav, ki mu je res skoraj neznan.

ČETRTI PROSTORSKI IZSEK

Drevo košato, oblistano z listi in obloženo z rdeče rumenimi sadeži. Lahen veter premika listje v zeleni krošnji, upogiba travo, ki valovi in razkriva bele cvetove cvetnic; listje šelesti v vetru, ptičje petje se razlega in iz modrine neba, po kateri polzijo posamezni beli oblaki, se spusti krilatec in sede na vejo drevesa košatega. V daljavi se zelena ravan naguba v holme, po njej se razpredajo temni gozdovi in polja, nedaleč stran teče kristalno čist potok. Na nebu sonce, ki se je prevesilo na zahajalno stran, in čisto zgoraj, prav v desnem kotu obzorja, visi svetlobni izpis: ZEMLJA: SREDNJEEVROPSKA RAVAN: V OSPREDJU JABLANA: VSTAVEK 0085932.

Ob pregradni steni polkrožnega kupolastega prostora prikazovalnice sedi senzor Sumar in nepremično gleda globinsko sliko pred seboj. Vsako nadrobnost si vtiskuje v spomin: kako v vetru polega trava, kako se lesketa listje, kako sonce sveti in meče sence, ptiča opazuje, begotne oblake zasleduje in opazuje, kako spreminjajo oblike. Prisluškuje zvokom, ki odmevajo s svoda prikazovalnice, in zdi se mu, da vse to dobro pozna.

Lahko bi si vklopil zvočno pojasnjevanje slike, pa tega ne naredi. V osrednjem logosintskem pomnilniku so podatki, kje, kdaj in kako je nastal ta slikovni zapis predmrčevske pokrajine. Nič pa mu logosintski sklop ne more povedati o občutjih, ki jih je imel človek, ko je resnično stopal po tem prostranstvu. Sumarju se zdi, da občuti nekaj tega kljub slepilnosti podobe pred seboj. Zato se spet in spet vrača v prikazovalnico, čeprav jo drugi ljudje vse bolj poredko obiskujejo.

Pokolenj, ki so se rodila v naselbinah oklepljenih bivalnikov, nič več ne zanima, kakšna je bila svoj čas videti Zemlja. V prikazovalnice pa so včasih v trumah prihajali predmrčevci, ljudje, ki so živeli na Zemlji še pred velikim mrčem. Vendar jih globinske slike niso mogle zadovoljiti. Vsi po vrsti, eni prej, drugi pozneje, so odklonili živno infuzijo in preminili. Niso se mogli sprijazniti z novim življenjem. Vse duševno uravnovešanje ni nič pomagalo.

Sumar se še dobro spominja, kako se je nekomu med zadnjimi predmrčevci zmešalo. Nekega lušnega dne je tisti možakar stekel po javnem prehodu in začel kričati, da je vse skupaj laž, sama laž, da zunaj ni nobenega mrča in da so ljudi zaprli v bivalnike robotavri, pol ljudje pol stroji, ki so zavladali na Zemlji. Sumar je bil še deček, vendar se mu je ta dogodek vtisnil globoko v spomin. Čeprav so možakarja takoj osamili in pojasnili, da je znorel zaradi nezmožnosti prilagoditve, je tedaj iz njegovega kriča sevala taka resničnost, da Sumar še danes ne ve zagotovo, ali se je možakarju res zmešalo ali pa je govoril resnico, ki so jo drugi predmrčevci zamolčevali ali pa o njej sploh niso bili poučeni.

Na tipkovnici pred seboj poišče nov vstavek in ga pokliče. Globinska slika prijazne pokrajine se sesuje v točko pod kupolastim stropom in iz iste točke se razleze pogled na veličastno gorovje, sestavljeno iz surovih, sivih skal, po vrheh posneženo, v zajedah poledenelo. Na levi se razprostirajo poševna melišča, čisto v ospredju pa se s skale sklanja zgrbančeno drevo, obdano s šopi gorniških rastlin in rož. Nebo nad gorami je temno sinje in sončni žarki padajo naravnost z zenita, kjer se svetlika tudi izpis: ZEMLJA: ALPE: V OSPREDJU MACESEN: VSTAVEK 0032755.

Nori predmrčevec je vsadil vanj kal dvoma, ki se ga ne more več znebiti. Čeprav se vedno znova vprašuje: zakaj? Zakaj bi kdo zaprl ljudi v omejen svet in jim odtegnil podobo pravega sveta? Komu bi koristila ta igra z mrčem in mrzličnim prizadevanjem, da bi se človeštvo rešilo z umirajoče Zemlje na kakšen drug planet? Res, kdo bi od tega imel kakšne koristi? Robota vri zanesljivo ne. Če sploh so. Če niso izmislek iztirjenega predmrčevca.

Pravzaprav so robotavri ljudje, saj se ohranjajo pri življenju s pomočjo živne infuzije in so tako povezani z živnimi infuzorji, s stroji. Pol človek pol stroj ... To je tudi sam. Samo še lučni dan ga loči od sedemindvajsete živne infuzije: moral se bo priklopiti na stroj, da mu bo zavrl naravni propad celi-čevja, mu posredoval nove življenjske sokove, novo živovino in ga tako ohranil za naslednje živno obdobje.

Jata črnih kavk preleti skalovje in se oglaša s predirnim krakanjem.

Kaj, če bi odklonil?

Pred vsako živno infuzijo si zastavi Sumar to vprašanje. Kaj bi bilo, če ne bi več sprejel podaljšanja življenja? Tako so naredili predmrčevci. Tako delajo tudi nekateri drugi ljudje, čeprav o tem javna obvestila molčijo. Kratko malo izginejo. Ni jih več. Umro.

Kavke so odletele.

Ze od mladih nog poučujejo Zemljane: ne razmišljajte o smrti. Smrti ni. Smrt smo premagali. Ne razmišljajte o smrti. Potrata umskega napona.

Pa vendar razmišlja. Največkrat tu notri, v pri-kazovalnici, kjer gleda navidezne zemeljske krajine in ima popoln mir. Vedno znova se mu smrt prikazuje kot neko neznano, skrivnostno stanje ali morda sploh nestanje.

Ni morda smrt druga polovica življenja? Boljša polovica: časenje v popolnem niču, brez vedenja in čutenja, popolno nasprotje tega zavednega bivanja, ki je vselej boleče in burno, pa naj je še tako udobno uravnano in urejeno?

Oditi s prizorišča zavednega v nezavest, iztvariti se. Odkloniti živno infuzijo, ki ohranja ljudi pri življenju in s katero si samo podaljšujejo muko zavednosti, muko življenja . ..

Kaj ga pravzaprav sploh še zadržuje v tej nesmiselni igri? Brinda?

Ne. Brinda ne. Brindi so okresali vse čustvene izrastke in tako lahko uspešno prenaša to življenje brez posebnih pretresov. Nikoli ni mogla razumeti njegovih stisk in razmišljanj. Njej je to oklepljeno življenje, uživanje v parjenju in delanje svetlobe in teme v naselbini najbolj primerna oblika bivanja. Še na misel ji ne pride, da bi razmišljala o smrti kot boljši obliki. In če bi na to po naključju pomislila, bi se takoj prijavila psihonetični službi.

Ne, Brinda ga ne zadržuje. Kaj potem? Iksion? Morda res Iksion.

Zdaj se Sumarjevo čelo zmrači. Pri zadnjem javljanju je odpovedala zveza. Ni se mogel povezati s senzorjem Urijem na Iksionu. In to se mu je zgodilo prav zdaj, ko bi jim moral posredovati kodo za neprogramsko krmiljenje premičnika.

Saj je grozno, da so bili ves ta čas prepuščeni na milost in nemilost logosintu, ki je očitno usmerjal in vodil vse njihove poti.

Pa če se jim je kaj zgodilo?

Mnogi premičniki so izginili za vselej. Prebili so svetlobni in časovni zid in potem ni bilo o njih ne duha ne sluha. Nobene zveze več. Kakor da jih je požrla časovna luknja, kakor da se niso mogli več včasiti.

Iksion je vse te preizkušnje prebrodil. Zveza je delovala vse do danes brezhibno. Zdaj pa nenadoma senzor Uri ne odgovarja več. Pomeni, da ni sprejel kode, da so še naprej v rokah mehaničnega logosintskega sklopa in da ne morejo sami prav nič ukreniti. Če tudi v naslednjih rokih ne bo zveze, je Iksion obsojen na večno kroženje okrog Septime Ore...

Zamenja slikovni vstavek. V prikazovalnici se zmrači in na oboku se uobliči zvezdnato nebo, po katerem se razpreza presojna meglica Rimske ceste.

V nadglavišču žari nekaj velikih zvezd, ki utripajo z modrikasto svetlobo. Izpis v kotu pove, da je to pogled na južno nebo.

Sumar se poskuša znajti med množico zvezd in poiskati ozvezdje Škorpijona in zvezdo Antares. Čez čas odkrije oboje na desnem kraku Rimske ceste. Nekje v tej smeri naj bi bil Iksion, če so ga na poveljstvu vesoljskih premikov prav poučili.

Sicer pa je vse le navidezno. Smeri v prikazo-valnici niso prave smeri in zato nima pomena strmeti v nekakšno namišljeno točko in si domišljati, da je zato premičnik kaj bliže.

Pogled v zvezdnato nebo pa je kljub temu veličasten. Ob njem se vsaj malo zaveš stojnosti v stvarstvu, čeprav je tudi ta samo navidezna. Nikoli niso ljudje gledali daljnih zvezd in vesolja takšnega, kot je: zaradi svetlobnega in časovnega zidu se jim je zmeraj prikazovala podoba, ki je ni bilo več, ki je bila že zdavnaj spremenjena. Morda se je na robovih vesolja že dolgo dogajalo zničenje, morda so se osvetja iztvarjala, ljudje pa so jih gledali taka, kot so bila nekoč; dlje ko so bila, bolj je bila ta podoba zastarana, in tako je človeštvo že pred mrčem, ki je zakril nebes, čemelo v nekakšni velikanski prikazo-valnici.

Kdo ve, kaj je res tam, kjer sije zvezda Antares?

V kaj se je prestavil Iksion? Če bi lahko iz nadsvet-lobnika pogledali nazaj, bi videli rodno Zemljo pred obdobjem velikega mrča, med ledeno dobo morda. To bi videli, ker so prebili časovni zid in jih zdaj prav tako obdaja lažna podoba daljnega vesolja.

Ne poskušajte dokončno razumeti stvarstva, podučujejo Zemljane. Prvič, prav nič ga ne morete spremeniti, in drugič, kakor že je, je dobro.

Pomeni, da vse to njegovo tuhtanje ni smiselno, ni primerno in bi ga moralo nujno pripeljati do samoprijave.

Izpisnik na Sumarjevem zapestju začne oddajati zaporedne piske, katerih moč se povečuje. Počasi stegne roko in na tipkovnici poišče izklopno tipko. Slika neba se zgubi in prikazovalnico preplavi enakomerna, razpršena svetloba.

Najraje bi odtrgal to na zapestje prikovičeno napravo. Še v prikazovalnici nima miru. Še tu ga imajo na privezu. Jezno se ozre na svetlopisno sporočilo:

: SENZOR SUMAR: PRIGLASI SE NEMUDOMA

V PVP: VKLOPI SVOJO RAZPOZNAVNO KODO:

Odkar je Iksion v premiku, ga niso klicali osebno v poveljstvo. Agar je z njim občil po komunika-torju. Kaj se je zgodilo, da ga hočejo videti? Je to zaradi izpada zveze ali pa so zaslutili njegove misli? Je možno, da nadzorujejo misli?

Sumar zmaje z glavo: ne, drugače bi že zdavnaj kaj ukrenili. Ne zmorejo nadzorovati misli. Najbrž ga kličejo zaradi izpada zveze z Iksionom.

Dvigne se z oblazinjenega sedeža, si odpre izhod iz prikazovalnice in stopi po glavnem javnem prehodu v smeri poveljstva vesoljskih premikov. Ne mudi se mu, pa naj še tako poudarjajo nemudnost njegove priglasitve.

Srečuje ljudi, ki pred njim skoraj vsi po vrsti povešajo oči. Ne more razvozlati, kaj pravzaprav jim je. Kaj povzroča pri njih nelagodnost, ko jih pogleda? Nekaj jih mora motiti, nekaj prizadeva njihovo topoglednost in ravnodušnost. Kakor da bi se pri soočenju z njim zavedeli svoje ali pa njegove pomanjkljivosti in bi jim zavoljo tega postalo neprijetno.

So pa ta lučni dan še posebej mrakobni ti mimo-hodci; Sumar opazi, da nekateri nosijo v rokah kratke biče, spletene iz umetnega usnja, in se spomni, da je najbrž tepežni dan, sedmi lučni dan v vsakem mescu, ko se Zemljani vneto trpinčijo, da ne bi pozabili bolečine. Ker bolečina jim je drugače neznana: ne telesno ne duševno je ne čutijo več.

Res je tepežni dan. V okljuku prehoda zasliši švrkanje biča in njegovo tleskanje po goli koži. Tam stoji tudi gruča ljudi, ki nemo, z zatajenim dihom gleda, kako se biča neki svetlolas mladenič. Strgal je s sebe pletenino, pokleknil na tla in zdaj z ihto zamahuje z bičem po hrbtu, ki je že ves preprežen z živordečimi ošvrklinami. Njegove oči so zamaknjeno zazrte v obok prehoda, ustnice stiska in samo obraz se mu pri vsakem udarcu skremži v bolečini.

Ljudje so se tako zgnetli okoli bičarja, da Sumar ne more mimo in nehote ostane priča surovega samomučenja. Mladenič je namreč z vsakim udarcem bolj razjarjen in bolj vihti bič: na ustnice mu prihajajo pene in skozi zobe mu uhajajo stoki, ki jih izvablja bolečina udarcev po razmesarjenem hrbtu. Na koncu popolnoma zbesni: vrže se na tla in opleta z bičem vsepovsod, zvija se na tleh in vrešči in mlati tako dolgo, da naposled obleži na pol mrtev na tleh.

Nihče se ga ne dotakne, nihče ne dvigne. Ljudje se začno razhajati, nekateri ga celo prestopajo; nikogar ni, ki bi se zmenil za bičarja, ki je svojo predstavo odigral in ni več zanimiv.

Prehod se sprazni in Sumar lahko nadaljuje svojo pot. Do poveljstva vesoljskih premikov ni več daleč. Pospeši korak in se kmalu ustavi pred vhodom, ki je zaznamovan z rumenimi in oranžnimi črtami. Nad vhodom je zrklo zaznavnika, ki ujame razpoznavno kodo iz Sumarjevega zapestnega izpis-nika, in samodejno se odpro vstopna vrata.

Pred njim je prazen razsvetljen hodnik z vhodi v posamezne prekate.

»Senzor Sumar,« se oglasi doneč glas po ozvočenju, »vstopi skozi vhod sedemnajst B. Sedemnajst B. Naprej. Še naprej.«

Sumar stopa po mehki oblogi tal do naznačenega vhoda, kjer ga spet ujame novo zrklo zaznavnika in mu odpre vrata.

Skoraj presenečen je, ker se nenadoma znajde iz oči v oči z Agarjem. Vodja premikov stoji pred velikanskim svetlopisnim narisom severnega in južnega neba, na katerem so označene navidezne smeri v sosvet ja odposlanih nadsvetlobnih premičnikov.

Agar pogleda Sumarja predirno, preiskujoče in nekaj časa molči. Nato se obrne k narisu in pokaže svetlikajoče se točke na njem.

»Vidiš vse te lučce?« vpraša.

»Vidim,« mirno odvrne Sumar, ki je premagal nelagodnost ob nenadnem srečanju z Agarjem.

»Mnoge smo morali ugasiti, zbrisati. Izgubili smo zvezo z njimi. Vsako poslanstvo je pač zvezano s tveganjem. Ne more vsak premičnik doseči svojega cilja. To je najbrž razumljivo, ne?«

»Je.«

»Nisem te poklical sem zato, da bi si ogledovala jato nadsvetlobnikov, ki iščejo nove svetove. Povedati ti hočem, da ene lučce na tem narisu ne želimo izgubiti. To je Iksion.«

»Morda je samo majhna motnja ...«

»Saj. Da bi le bila, Sumar.«

»Pri naslednjem rednem roku za stik se bova spet ujela.«

»Tudi v poveljstvu mislimo, da se bosta. Tudi Uri je izvrsten senzor. Nikakor si ne moremo privoščiti, da bi zdaj Iksion izgubili. Ne moremo. Najbrž si slišal, da smo razglasili po vsem planetu, da je Iksion dosegel novo Zemljo. Decimus Solus je vpletel v svoj govor to novico.«

»Poslušal sem ga,« pritrdi Sumar.

»Lepo, da poslušaš govore. Potem razumeš, da zdaj ne moremo več Zemljanom sporočiti, da smo zgubili zvezo z Iksionom. To je nemogoče. Sam pri-mus sveta zahteva od nas, da obdržimo stik s tem nadsvetlobnikom. Moramo zvedeti, kam so prišli. Moramo slišati, kakšen je ta novi svet. Razumeš, Sumar?«

Sumar prikima in pri sebi tuhta, kaj pravzaprav hoče vodja od njega. Kaj bo na koncu zahteval? Poročila o zvezi, ki je ni? Izmišljena poročila o novem svetu?

»Ljudem ne smemo vzeti upanja,« spregovori po premolku Agar. »In Iksion je doslej edino naše upanje. Vsi drugi nadsvetlobniki so izginili ali pa tipajo v prazno. Kaj praviš, Sumar?«

»Ne vem, kaj bi rekel. Potrudil se bom, kolikor se bo dalo.«

»Rad bi zvedel tvoje mnenje,« nenadoma zaupno reče Agar in se mu približa.

»Mnenje o čem?«

»O senzorski zvezi. Zakaj je odpovedala?«

»Težko rečem.«

»Vem. Je morda kriv Uri?«

»Res ne morem soditi.«

»Ti?«

»Lahko je napaka tudi pri meni. Lahko, samo da ne vem, kje je ...«

»Je kaj, kar bi lahko ustavilo senzorsko sporočilo, Sumar?«

»Mislim, da ne. Ni stvari, ki bi ustavila misel. Morda edino močnejša misel...«

Še vedno Sumar ne ve, kaj hoče vodja premikov, ki se prestopa po prekatu; čelo pod krtačasto postriženimi sivimi lasmi se mu gubanči. Ugasi naris na steni in se spet ustopi pred Sumarja.

»Nekaj ti bom priznal, Sumar. Odkrit bom: sem nasprotnik senzorskih zvez s premičniki. Prepričan sem, da so nezanesljive, da preveč temeljijo na volji posameznika. Ne zameri, ampak prav nič ne zaupam senzorjem. Čudni, muhasti osebki ste. Nikoli se ne ve, kaj vas bo pičilo. Lepega lušnega dne bi lahko začeli sporočati samo tisto, kar bi se vam zljubilo.

Sem torej vnet privrženec tehničnega občen j a s premičniki.«

Še malo ni Sumar presenečen. To je že ves čas čutil. Agar mu ni nikoli zaupal, vsa njegova senzorska sporočila z Iksiona je sprejemal s kancem nejevere. Spet pa Sumar ne more uganiti, zakaj neki mu to pripoveduje.

»Nekaj bi ti rad razkazal, če greš z menoj,« ga povabi Agar in odpre izhod na hodnik. »Spotoma se lahko pogovoriva.«

Obotavljaje se odide Sumar za vodjo premikov na drugo stran hodnika, kjer se pred njima odpre poseben vhod, označen z rdeče-belimi črtami. Agar vstopi v oklepljeni modul in pokaže oblazinjen sedež tudi Sumarju.

»Vstopi,« ga povabi. »To je dvižnica na osrednje izstrelišče. Ponesla naju bo na vrh visoke planote.«

Takoj ko Sumar prisede, sproži vodja pogon in modul se začne neslišno dvigati.

»Pokazati ti hočem, da nadvse resno delamo za tehnično občenje s premičniki. Tako daleč smo, da lahko v kratkem dosežemo prvi stik. Razumem tvoje presenečenje, Sumar.«

»Vedno so pravili, da je tehnična zveza nemogoča,« pripomni Sumar.

»Res je. Vendar tehnične zmožnosti ne zastajajo, razvijajo se in kar je bilo še pred kratkim nemogoče, je zdaj možno. Tudi ko je Zemljo zagrnil mrč in smo ostali brez sončne svetlobe in energije, so nekateri mislili, da ni tehnične rešitve. Pa smo v kratkem začeli uporabljati notranjo toploto Zemlje in smo se z geotermijo rešili pred poginom.«

»Čeprav...«

»Kaj čeprav?«

»Nič,« se premisli Sumar.

Ne more zaupati Agarju svojih dvomov o resničnosti mrča. To je prav tako, kot da bi se prijavil bionetični službi. Sledila bi prenaravnava.

»Ves čas smo delali za tehnično možnost ob-čenja z oddaljenimi objekti. Ker nismo zaupali senzorjem. Ker nismo mogli prepustiti usode človeštva skupinici posebnežev, ki imajo še vse značajske hibe predmrčevskih ljudi. Tu sva. Izstopi, Sumar.«

Prehod, po katerem se napotita, se prav nič ne razlikuje od prehodov in hodnikov v naselbini. Vse je razsvetljeno, vhodi so zaznamovani, nič pa ne kaže, da bi bili ti prostori obljudeni. Nikjer ni živega stvora. Je pa ob stenah več zaznavnikov, ki spremljajo vsak gib in premik prišleca.

Pred Agarjevo razpoznavno kodo se odpre vhod v polkrožni prostor, ki je podoben prikazovalnici v naselbini. Znotraj je mračno. V komaj zaznavni svetlobi, ki osvetljuje stene, opazi Sumar človeško postavo, ki nepremično sedi na središčnem opazovališču. Tudi Agar in Sumar sedeta za neznancem.

»Ogledala si bova izstrelitev releja v niz relejnega vlaka,« šepetaje pojasni Agar, čeprav se postava pred njima sploh ne zmeni zanju. »V tem je vsa skrivnost tehničnega občenja na velike daljave. Takoj za premičnikom izstreljujemo releje, ki jih pospešujemo do svetlobnega zidu, ga prebijemo in ob končnih pojemkih dobimo skoraj hkratno zvezo z objektom. Tudi za Iksionom se razteza tak relejni vlak ... Vključujejo toplopis izstrelišča. V ozunju je tema in brez toplopisa bi nič ne videli.«

Polkrožni obod se razsvetli z rdečkasto svetlobo, ki začenja dobivati svetlejše in temnejše odtenke: naposled se pred Sumarjevimi očmi izoblikuje dvo-razsežna podoba pokrajine v rdečem. Kaže, da je izstrelišče na visoki planoti, ki jo obdajajo gorski vrhovi. Vse črte v ozunju so ostre, celo kamenje v neposredni bližini opazovalnice je nadrobljeno.

Pogled na to puščo zbudi v Sumarju grenko občutje. Kaj je ostalo od nekdanje podobe sveta, ki jo je malo prej opazoval v prikazovalnici! Grušč in spet grušč, vse zmleto, zmaličeno, nobene mehke črte in vse v temi, v brezzračju in pogubnem mrazu: skrajno nelep svet, surov in smrten. Če je res tak, razmišlja Sumar, potem vsa tehnika nič ne pomaga: lepega lušnega dne bo konec s človeštvom, pa naj je še tako oklepljeno v svojih naseljih.

Mož, ki sedi pred njima, izdaja po glasovniku nekakšne kodirane ukaze. Njegov obraz je v rdečem svitu toplopisa kot brezlična maska, samo oči se mu iskrijo, ko strmi v planoto pred sabo.

Nenadoma se na ravnini ukreše zlata lučka, ki se odtrga od tal in se začne pospešujoče premikati navzgor, puščajoč za sabo žarečo sled.

»Sedeminpetdeseti rele zapušča naš planet,« potihoma reče Agar. »Kmalu se bo vključil nadsvetlobni pogon in potisnil ga bo v relejni vlak Iksiona. Pojdiva, pokazal ti bom še sprejemnico.«

Molče se Sumar dvigne in sledi Agarju v drug prostor, kjer samodejne naprave lovijo in oddajajo signale. V oddelku se oglašajo predirni piski z nekoliko oslabljenim odmevom, ki gredo Sumarju skozi ušesa in mu povzročajo bolečino v bobničih in malih možganih.

»Tu se dogaja oddajanje in sprejemanje znamenj,« na ves glas pripoveduje Agar, da bi preglasil zvoke v prostoru. »V najkrajšem času pričakujemo, da bomo imeli zvezo z Iksionom ...«

»Mi hočeš povedati, da sem nepotreben?« nenadoma vpraša Sumar in premeri s pogledom vodjo premikov.

»Greva, tu se ne moreva pogovarjati,« reče Agar in povleče Sumarja v prehod, ki pelje k dvižnici.

Šele v modulu, ko se spuščata nazaj v prostore poveljstva vesoljskih premikov. Agar spet spregovori:

»Motiš se. Pokazal sem ti, da smo tik pred tehnično rešitvijo občenja z Iksionom. Če se bo posrečilo in če bo še pravočasno.«

»Zakaj pravočasno?« se zdrzne Sumar.

»Moram ti nekaj zaupati. Potrebujemo zvezo z Iksionom, takoj, brez odloga. In zaenkrat si še vedno edini, ki jo lahko posreduješ.«

»Pri vsej tehniki, ki si mi jo razkazal?«

»Natanko tako: pri vsej tej tehniki. Pa ne misli, da mi gre le za to, da ne razočaramo javnosti. Javnost lahko naposled tudi malce slepimo. Nekaj drugega je, bolj resnega.«

»Poslušam,« resnobno reče Sumar in čaka, kaj mu bo zaupal vodja premikov.

»Na kratko: nismo nezmotljivi. V Iksionov spo-rednik smo vložili napačne pojemke za pristajanje.«

»Pomeni?«

»Pomeni, da bo nadsvetlobnik v kratkem treščil na tisti planet, ki so ga odkrili, če ne bodo prej dobili kode za samostojno krmiljenje premičnika.«

»Saj vendar tirijo okrog Septime Ore.«

»Res je. Vendar ne bodo tirili v nedogled. Spo-rednik je nastavljen tako, da po določenem času logosint sam sproži spuščanje na naj bližje nebesno telo.«

»Pomeni, da je vse dokončno nastavljeno!«

»Zgražaj se, kolikor te je volja, Sumar, vendar tega ni mogoče spremeniti. Preveč bi tvegali, če bi prepustili izid poslanstva posadki premičnika.«

»Zakaj niso s tem seznanjeni?«

»Ugonobilo bi jih dolgočasje in brezdelje. Brez odgovornosti se spridi tudi najbolje uravnan človek. Zakaj bi jim torej ne pustili občutka, da vodijo poslanstvo, da so potrebni, če jim to koristi?«

Modul dvižnice se ustavi na spodnji ploščadi in moža izstopita. Sumarju se zmrači obraz: potemtakem so njegovi dvomi upravičeni — tudi vse drugo je lahko dokončno nastavljeno in se obrača neodvisno od hotenja ljudi, ki pač nekaj navidezno počno, da imajo občutek potrebnosti.

»Kaže, da ti še vedno ne gre v glavo,« ga zmoti pri premišljanju Agar, ko vstopita spet v upravni prekat.

»Res ne. Pomeni, da so popolnoma nepotrebni ...«

»Za premik res. Še najbolj potreben je senzor. To oba dobro veva. Po pristanku pa ima veljavo samo še matica, ki zaplodi nov rod. In to lahko naredi tudi sama.«

»S semenskim skladom?«

»Tako je.«

»Pri grozljivem podjetju sodelujem,« trpko reče Sumar.

»Za rešitev človeštva ne moremo izbirati načina. Preživeti moramo to katastrofo. Ne smemo dopustiti, da človeško vednost pogoltne surova gmotnost, ne smemo dovoliti zbrisa naših zapomnil, ki so se zapisovala v genetskem kodu tisočletja ...«

Že ves čas Agar ne govori več s Sumarjem kot predstojnik, ampak ravna z njim kot s sebi enakim. Približa se, mu položi obe roki na ramena in se mu zagleda izpod košatih obrvi naravnost v oči.

»Sumar, morda je rešitev človeštva v tvojih rokah. Če jim posreduješ kodo za ročno krmiljenje, bo Iksion srečno pristal na novi Zemlji in zasejal človeško vednost v drugem prostorju. Stori to, Sumar, če je le v tvoji moči.«

»Žal sva za to potrebna dva.«

»Vem.«

»Sicer pa sem prepričan, da pri prihodnjem rednem klicnem roku stik ne bo izpadel.«

»Upajmo. Drugače bo Iksionovo poslanstvo še en zgrešen poskus.«

Moža umolkneta in se spogledata, kakor da tehtata težo odgovornosti, ki jo zdaj oba nosita.

Na drugi strani naselbine hiti Brinda po prehodu med bivalniki. Nikoli si sicer ni delala skrbi s Sumarjevimi izhodi; ima pač čudaške navade in včasih po ure in ure čemi v prikazovalnici. Davi pa je bil tako spremenjen, ko je odhajal, tako odsoten, da jo je zaskrbelo, ker se še ni vrnil.

Zanesljivo ga bo našla v prikazovalnici. Zato hiti v smeri južnega kvadrata, kjer so postavljeni javni prostori: telovadnica, plavalni bazen, zbornica, kjer se ljudje sestajajo, in tudi prikazovalnica.

Prispe do vhoda z vijoličastimi oznakami in takoj vstopi.

Vendar je prikazovalnica prazna. Razpršena svetloba se usipa z oboka in Brinda kot nadzornica dneva in noči ugotovi, da bi lahko osrednji logosint-ski sklop sestavil bolj prijetno temeljno svetlobo, kot je ta umazano zeleni odtenek, ki spreminja bele predmete in ploskve v barvno ostudje.

Sede, da bi si malo oddahnila, s prsti pa se začne sprehajati po tipkovnici pred sabo: kliče vstavek za vstavkom in na prikazovalniškem oboku se vrstijo prikazi morske obale, gozda, zelenih savan, zasneženih pokrajin arktike, puščave, velemest, velikanskih vodotokov in drugih krajinskih podob površja Zemlje pred velikim mrčem.

Vendar Brinde ta sprelet po nekdanjem svetu prav nič ne zanima. Te slike so zanjo čisto brez pomena. Morda skladje barv, pa še te bi spremenila, če bi mogla. Včasih so preveč kričeče, včasih puste. Brinda se samogibno dotika tipk in strmi v eno samo točko.

Čudno, da Sumar j a ni tu. Sicer pa ne more nikamor iz naselbine in ni vredno, da si dela skrbi in da ga išče. V tem urejenem svetu so ljudje varni in zavarovani, nič se jim ne more zgoditi, nobene ne-predvidenosti ni. Vsakega posameznika spremljajo detektorsko in res je neumno, da jo je obšel nemir zaradi Sumarjeve odsotnosti.

Naposled ju tudi nič posebno trdnega ne veže. Odločila sta se za nekakšno sobivanje, sklenila sta svoja bivalnika v enoto, vendar je bil zanjo Sumar vedno tujinec: včasih je imela celo nekakšno čudno občutje, najbrž davninsko čutenje strahu pred njim in njegovimi senzorskimi sposobnostmi.

Neha prebirati tipke na tipkovnici, odločno vstane in zapusti mračno prikazovalnico.

Ne bo ga več iskala. Se bo že vrnil. In če ga ne bo, ga pač ne bo. Zaradi tega si res ne bo kalila prijetnega lušnega dne, ki ga je tudi to jutro tako mojstrsko vlučila.

Po nekaj korakih skozi prehod jo ustavi neznanec: gleda jo s skaljenim pogledom in ji ponuja bič.

»Prebičaj me,« zaprosi.

Brinda se spomni, da je tepežni dan, in sprejme bič. Srce ji stisne nenavaden občutek tesnobe, ki jo na drugi strani spremlja vznemirljiv obet slasti. Gleda, kako si moški do pasu sleče pletenino in razgali širok, poraščen hrbet.

»Udari,« jo prosi.

Lahko bi odklonila, čeprav na tepežni dan navadno ne odrečeš take prošnie. Poleg tega io čedalje bolj privlači misel, da bi razmesarila napeto kožo na hrbtu. Tepežni dnevi, ki so bili zanjo včasih prava mora in pokora, se ji nekako sprevračajo: v svoji bolečini in bolečini drugih bolj in bolj odkriva neki poseben užitek, ki obljublja nove, še neznane čutne naslade.

»Na!« sikne skozi zobe in na vso moč zamahne z bičem.

Hrbet se upogne, možakar obrne glavo in jo pogleda s topim, bedastim pogledom, skozi odprta usta pa se mu izvije globok vzdih. Ta topost in omejenost razkači Brindo, da začne deliti udarce z zagrizeno ihto, bičani pa jih sprejema s pravo zamaknjenostjo. Na hrbtu se mu zarisujejo rdeče proge, vse telo se mu krči in med udarci kar naprej javka in stoka.

Brinda presenečena odkrije, da se ji je srd kar naenkrat prevesil v užitek, ki se razrašča v neznano sladostrastje. Spozna pa, da je z bičancem v uničujočem odnosu: z vsakim udarcem je bliže vrhunski nasladi, ki bi ji jo morala izzvati njegova bolečina, katero pa tudi on sprejema kot naslajanje in tako se bičavka in bičanec ne moreta dokončno ujeti.

Okrog njiju se zbirajo mimoidoči, in spodbujajo Brindo z zamolklim, poltenim šepetom:

»Daj! Daj ... Daj! Daj ...«

Tepeno telo se čedalje bolj zvija in Brinda ne ve, ali to njegovo črvljenje sproža naslada ali bolečina, čuti, da se ji višek užitka izmika in da se ji bo vsak hip popolnoma izmaknil; opazi, kako začenja bičanec v nasladi zaobračati oči.

»Še, še ...« obsedeno prosi.

Ona pa neha in mu vrže bič k nogam. Odločno se obrne in med razočaranim mrmranjem opazovalcev in presunljivim tarnanjem bičanca odide. Hiti nazaj v bivalnik, v žilah pa ji še vedno kipi vzburjena kri, ki se ne more poleči.

Neverjetno, kako se je približala. Ni si mislila, da jo bo tako zaneslo. Samo malo je manjkalo, pa bi odkrila popolnoma nove odtenke uživanja.

V bivalniku sleče pletenino, popije kozarec slatine in se poskusi sprostiti. Vendar se ji čutno vznemirjenje ne umiri. Znova si kliče pred oči prebičani hrbet, padajoči bič, občutek, kako se usnjevina zajeda v mehko meso bičanca, poskuša si obnoviti sladostrastje, ki ji je napovedovalo neslutene naslade.

Običajni užitki se ji namreč počasi razblinjajo, postajajo navada in v njih ni več tistega žara kot takrat, ko jih je šele odkrivala. Zato Brinda spet in spet tipa za novimi drastili, novimi odtenki nasladja. Kako polna so bila recimo njena prva doživetja z Astero, koliko svežine je prineslo to dekle v njeno postano vsakdanjost in otopele užitke!

Brinda odpre predalnik in vzame iz njega svoj bič. Včasih se ga je bala, zbujal ji je odpor, da se ji je koža ježila. Zdaj pa ga gleda popolnoma drugače. Z roko začne gladiti zaobljeni ročnik, ki jo spominja na moški ud in se nadaljuje v zožujoči se pletež trakov iz umetne usnjevine. Na koncu biča je cofast razpletek, ki je po tipu mehak kot čop las.

Z nekakšno nežnostjo drsi s prsti po biču, upogiba ga in zvija, preizkuša njegovo prožnost. Še ne povsem polegla vzburjenost se ji začne nehote stopnjevati. Zlekne se na ležišče, povesi bič in začne s cofom drseti najprej po podplatih, nato pa po nogah navzgor. Komaj občuten ščeget ji povzroča po koži prijetno mrščavico.

Nekaj časa se tako žgečka s cofom po vseh občutljivih delih telesa in ko je že vsa razvneta in ji ta ščeget ne zadošča več, se premišljeno osmodi z bičem po stegnih.

Ze spet je presenečena, kako se ji sicer ostra bolečina hitro pomeša z naslado in jo nekako obogati, tako da jo zazna še bolj polno in globoko v sebi. Skrk kože in mišic po udarcu popusti in Brinda spozna, da lahko sledi užitku tudi, če bolečino sprejema, in ne samo takrat, ko jo povzroča.

Stegne se h komunikatorju in pokliče v sosednji bivalnik, kjer si Astera pravkar lošči nohte s srebrnim lakom.

»Danes je tepežni dan,« ji sporoči z nekoliko hripavim glasom, ki si ga z odkašljevanjem izčisti.

»Vem, Brinda.«

»Si že opravila svojo tepežno dolžnost ali še čakaš?«

»Čakam še. Nisem preveč tepežljive narave pa odlašam s to pokoro.«

»Vzemi bič, Astera,« ji naroči Brinda, »in pridi k meni.«

V Brindinih zelenkastih očeh se ukreše čuden lesk in z utripajočim srcem pričakuje, da se bo dekle pojavilo v bivalniku.

Kmalu Astera vstopi. Ubogljivo nosi v roki bič, čeprav je videti, da ji ta pripomoček res ni posebno pri srcu: drži ga z nekakšnim odporom in ne ve, kaj bi z njim.

Snežno bela pletenina, ki jo nosi, se ji prilega tako tesno, da se pod njo izraža sleherna oblina. Brinda zadržuje pospešeno dihanje in se z očmi pase po dekletovem hrbtu, na katerega padajo svetlikajoči se črni lasje: gleda loka lopatic, hrbtenično vdolbino, ki se do pasu poglablja, nato pa izgine na lahnem izbočenju pred napetima zadnjičnima poloblama, gleda jamici, ki krasita dekletova ledja, in predstavlja si bič, kako šviga po napeti zadnjici, ki jo svetlikajoča se bela pletenina še posebej poudarja.

»Pomagajva si,« predlaga Brinda. »Pretepi me, nato pa bom jaz tebe.«

»Ne morem,« s povešenimi očmi reče Astera.

»Zakaj ne?«

»Ne maram povzročati bolečine.«

»Nisi poslušala decimusa Palija, ko je zjutraj govoril o bolečini kot temeljnem čutu?«

»Poslušala. Vendar je zame bolečina še vedno nekaj neprijetnega in hudega. Res te ne morem bičati, Brinda ...«

»Decimus je imel prav: bolečina se brati z užitkom, bolečina in slast omogočata človeku preživetje. Bolečina in užitek sta počlovečila človeka. Brez bolečin bi bil topa gmota, ki bi jo narava neusmiljeno gnetla, in iz nje ne bi nikoli nastal človek. Verjemi mi, da sta ta dva čuta povezana, res, sama sem izkusila, da se z bolečino preboliš do sladostrastja... Prosim, vzemi bič.«

»Ne morem,« vztraja Astera in še vedno ponižno gleda Brindo, ki se je zleknila na ležišče in čaka, da bo najeto dekle začelo nad njo vihteti bič.

»Kako pa si drugače izpolnjevala tepežno dolžnost?« strogo vpraša, ker ne more pripraviti dekleta k tepežkanju.

»Nekako mlačno,« je v zadregi Astera. »Včasih jo celo opuščam ...«

»Kaj?« se zgrozi Brinda. »Opuščaš svetovljansko dolžnost? Pa veš, da bi te morala prijaviti?«

»Vem,« skrušeno prizna Astera.

»O tem ne bi smela molčati...«

»Nikar me ne prijavi, Brinda. Bojim se bione-tične obravnave ...«

»Fotem me ubogaj. Vrgli bova žreb.«

»O čem?«

»Katera bo začela. Prav?«

Ker nima druge izbire, prikima.

Res jo je strah pred bionetično ali psihonetično obravnavo. Nič namreč ne veš, kaj odkrijejo bio-netiki. Lahko prenaravnajo človekov značaj in Astero je groza pred tem, da bi se lepega lučnega dne zbudila popolnoma drugačna, nič več podobna sama sebi. In še huje bi bilo, če bi jo prijavila Brinda. Samoprijava se namreč šteje kot olajševalno dejstvo.

Brinda poišče žrebno škatlico z dvema okroglima izpisnikoma, na katerih izmenično utripata rdeča in rumena svetloba.

»Izbiraj barvo,« reče Asteri.

»Rumena.«

»Prav. Če bo prišla rumena, začneš ti, če rdeča, je vrsta na meni.«

S skrivnostnim nasmeškom sproži Brinda napravo, ki po sprva hitri menjavi barvnih izpisov začne utripati počasneje in slednjič obstane na rdečem svetlobnem znamenju.

»Jaz začnem,« ugotovi Brinda in se približa Asteri, ki prestrašeno čaka, kaj se bo zgodilo.

Nežno si Brinda privije dekletovo glavo na prsi, s prosto roko pa poišče zapenjavko na hrbtu, jo potegne navzdol in začne počasi slačiti z Astere belo pletenino. Pri tem drsi s prsti po njenem hrbtišču in se opaja nad mehkobo in voljnostjo kože, vdr-tostjo hrbtnega jarka, nad lokom ledij in napetostjo bočnih in zadnjičnih oblin.

»Ne tepi me preveč,« proseče šepne Astera.

»Ne bom,« zamolklo odgovori Brinda in poljubi preplašeno dekle, njeni prsti pa še vedno kot občutljive tipalke raziskujejo tepežna polja. »Poskusi obrniti bolečino v sladkost. Bilo bi mi bolj po volji, če bi tudi ti uživala ...«

»Bojim se, da ne bom mogla.«

»Poskusi. Sprosti se. Ce boš tako napeta, te bo res bolelo.«

Poslušno se Astera prepusti Brindi, ki jo posadi na ležišče tako, da kleči na njem z uleknjenim hrbtom. Še enkrat jo nežno poljubi, potem pa ji potisne glavo k ležišču in vzame bič.

Njena vzburjenost je večja, kot je pričakovala. Zato je tudi igra s cofom kratka in kaj kmalu švrkne bič čez Asterin hrbet; dekle skoraj presenečeno krikne in vztrepeta po vsem telesu, Brinda pa ne počaka, da bi si opomogla, ampak jo takoj spet udari po vsej dolžini hrbta. Srce ji začne ponorelo razbijati; vsak udarec, vsak dekletov krik ji še bolj razvname čute, ker ve, da Astera res boleče občuti udarce. Biča jo in pri tem doživlja zadovoljstvo, ki jo po nekih čudnih sladostrastnih bližnjicah nenadoma in silovito pripelje do vrhunca naslade. Ta je tako močan, da se ji za hip zamegli pred očmi in da se zgrudi k Asteri na ležišče.

Hlastno lovi sapo in zagleda dekletove oči, ki strmijo vanjo z zmesjo začudenja in sovraštva.

»Neusmiljeno si me pretepla,« ji ihte poočita. »In uživala si pri tem.«

»Zdaj si ti na vrsti,« hripavo odvrne Brinda. »Lahko mi vrneš.«

Astera vstane in si obriše solze. Hrbet jo žge, kot da se je z njim dotaknila razgrete termične plošče, z grozo gleda nabrekle ošvrkline po stegnih, bokih in celo prsih. Naj se je še tako skrivala, udarci so jo zadevali vsevprek, Brinda je naravnost iskala mesta, na katerih jo je najbolj prizadela.

Stisne zobe in se enkrat premeri Brmdo: odurna je. Bila ji je vendar vdana, vsem njenim željam in željicam je stregla, poslušno stregla, ker je pač vzgojena za najeto dekle. Ni ji vedno prijalo tešenje gospodaričine sle, pa je potrpela. Vendar pa je preveč, da jo prebiča do krvi; ni tepežna dolžnost, da si mesariš telo.

»Žal mi je, Astera, in sram me je. Slepa sla me je zapeljala,« se poskuša opravičiti Brinda.

Dekle nič ne odgovori, samo še naprej jo meri s pogledom, polnim prezira.

»Kaznuj me,« jo prosi Brinda in po kolenih zleze z ležišča. »Bodi okrutna z mano. Zaslužila sem si.«

Sunkovito se Astera dvigne in poseže po biču. Čeprav jo z vsakim premikom zaskeli prebičani hrbet, prime gospodarico za lase in jo potegne na rob postelje.

Ne bo se pustila prositi. Vrnila ji bo milo za drago, pa čeprav jo potem odslovi in si najame drugega posla.

Molče prenaša Brinda surovo ravnanje. Potem švistne bič in jo silovito zadene čez ramena. Ostra pekočina se ji razleze po koži in že misli, da je ne bo mogla preoblikovati v naslado, ko se nenadoma le prelevi in ji prinese trpek užitek, ki mu vsak naslednji udarec priliva slast. Čeprav mnogo počasneje kot prej, Brinda le zasluti obljubljajočo se končno sladkost.

Astera stoji nad gospodarico in jo obdeluje topo, brez posebnega užitka in brez obžalovanja. Samo vrniti ji hoče prizadejano bolest in zato ji neusmiljeno deli udarce.

Kmalu pa opazi, da se Brindino telo ne zvija samo zaradi bolečine in da njeno stokanje dobiva čedalje bolj čutni prizvok. Prav neverjetno se ji zdi, vendar končno spozna, da se Brinda v muki naslaja in da je ta pohotnica tudi bičanje preobrnila v svoj prid.

Maščevalen nasmešek spreleti Asterino lice. Posvetilo se ji je, kako ji bo zares povzročila muko. Zmanjša moč udarcev in na koncu povesi bič.

»Prosim, ne nehaj,« sikne skozi zobe Brinda. »Nadaljuj!«

Na ves glas se Astera zasmeji in skoči z ležišča. Maha s cofom Brindi pred nosom, ta pa se začne po vseh štirih plaziti za njo, nenehno moledujoč za tepežkanje, katerega pa ji dekle noče več nakloniti.

Tako ju zaloti Sumar; Astera stoji in se s privoščljivim nasmehom igra z bičem, kakor da jo bo zdaj zdaj udarila. Brinda pa kleči pred njo, hlepeč po udarcih.

Nikoli se Sumar ni mešal v Brindina zblojena početja, ki si jih je privoščila. Tudi zdaj se naredi, kot da ni nič opazil, in hoče mimo žensk v svoj bivalnik, kjer se bo osamil in poskusil v miru ujeti zvezo z Iksionom; morda je bil pri zadnjem poskusu premalo zbran: obsedle so ga sanje o primusovi smrti, iztirilo ga je ljubkovanje z Brindo in Astero

— ne bi se smel spustiti v tisti ples gluhe čutnosti.

Brinda se krčevito oklene njegovih nog, ko gre mimo. Vprašujoče se zazre v njene skaljene oči in od sle spačeni obraz.

»Sumar, dragi,« vročično šepeče Brinda. »Prosim te, dokončaj ...«

»Kaj naj dokončam?« začudeno vpraša.

»Tepežkanje. Danes je vendar tepežni dan. Opraviti moramo tepežno dolžnost, Sumar.«

Nenadoma se mu Brinda v dno srca zasmili. Opazi sledi bičanja na njenih ramenih in hrbtu in ne more razumeti njene tepežne vneme. Le kam je ta čudovita delujoča ureditev sveta pripeljala ljudi! Da se mrcvarijo za prazen nič, da hlepijo po telesni bolečini. Uboga Brinda. Napeta v loku užitek — bolečina.

Poklekne k njej in jo dvigne s tal. Brinda se ga krčevito oklene in mu zaihti na ramenih.

»Pusti naju sama,« reče Sumar Asteri, ki z nekakšnim zadoščenjem gleda gospodaričin zlom.

Potem se najeto dekle obrne in odide v svoj bivalnik.

»Saj si vsa pretepena,« reče Sumar Brindi, ko ostaneta sama.

Ona pa se še bolj privije k njemu in čuti, kako ji njegove roke mirijo sladobolje, ki jo je uničevalo.

V objemu se ji zdi nekako zavetno in pomirjujoče.

»Se ti ne bičaš?« tiho vpraša.

»Mi ne pride na misel. Dovolj je druge bolečine, ki jo senzorji še občutimo.«

»Moral bi se prijaviti.«

»Pa se ne.«

»Morala bi te prijaviti...«

»Lahko me prijaviš, Brinda, če misliš, da je to tvoja dolžnost.«

Brinda dvigne glavo z njegovih ramen in ga silovito poljubi.

»Ne bom te prijavila,« šepne. »Nočem te izgubiti. Prej sem te iskala po naselbini...«

»Iskala? Čemu?«

»Skrbelo me je zate. Ne vem, kako bi brez tebe.«

»Saj sem vendar slab občevalec,« se nasmehne Sumar.

»Vseeno. Sumar, mislim, da bom odslovila Astero.«

»Kakor hočeš.«

Srebrnina Brindinih las se iskri pred njegovimi očmi. Spet se stisne k njemu in Sumar občuti, da mu hoče odpeti pletenino.

»Ne zdaj,« ji reče, »moram se pripraviti na ponovno zvezo z Iksionom.«

»Že spet ta Iksion,« vzdihne Brinda.

»Ne morem pomagati. Prišle so vmes neke motnje in tokrat moram biti popolnoma zbran in umirjen ... Pozneje bova.«

»Želim si zdaj,« strastno šepne Brinda.

»Brez določene kode, ki jim jo moram posredovati, se bodo razbili na površju tistega planeta. Ne morem jih pustiti nemočnih tam daleč ...«

Umolkne in se zdrzne ob nenadni misli: kako pa sploh ve, da so res daleč? Čudno, da tega še nikoli ni pomislil. Kakršen je ta slepilni svet, ta velikanska prikazovalnica, v kateri čemi, bi se moral že zdavnaj vprašati: se je Iksion sploh kam premaknil?

PETI PROSTORSKI IZSEK

»Uriiiiii!«

Tako je, kot da bi ga kdo poklical.

Zdrzne se iz nemirnega sna, v katerem je sanjal o neki čudni, skrivnostni zemeljski krajini. Nekaj časa traja, da se spet umesti v resničnost in da se zave svojega stanja.

Iksion ... Nenadoma se mu popolnoma jasno in ostro ukreše spoznanje, da sploh ne ve, kje pravzaprav je in v čem je. Nikoli ni videl oblike vesoljskega premičnika, v katerem že toliko časa prebiva. Celo narisa mu niso pokazali. Dele ja, celote nikoli. Iksion je lahko velikanska tvorba, na njem je lahko tudi več ljudi, ki ne vedo drug za drugega, ker so pač pregrajeni in si samo predstavljajo, da so odmaknjeni za svetlobnoletne dalje. Mar ni možno, da je senzor Sumar za prvo pregrado? In da ga je poklical ...

Dvigne se na ležišču in si odločno poskuša urediti misli spričo čudnih dvomov. Vendar se mu kopičijo še kar naprej: kaj ni možno, da je Iksionov vidnik navadna prikazovalnica in se dejansko sploh niso nikamor premaknili? Časovni in svetlobni zid

— samo slepilo.

Uri se ustraši lastnih misli. Že tako je v Rafovih očeh iztirjenec, ker so se mu primislila nekakšna neznana sporočila, z Zemljo pa je zgubil stik. Če bi vedel še za te dvome, bi ga zanesljivo odstavil od vseh dolžnosti na nadsvetlobniku.

Raje ne bo mislil o tem. Raje o Evi.

Spet si prikliče v spomin pogled nanjo na gravitacijski ploskvi, kako brez težnostnega polja plava v prostoru in se mu s čutnim nasmeškom razkazuje do vseh potankosti. Ko bi se na hitro vrgla v občevanje, ne bi nikoli vedel za vse skrite podrobnosti njenega telesa, ki vsaka zase zbuja poželenje.

Ob teh predstavah se mu zbudi želja, ki nabrekne njegovo moževino do bolečine.

Nobene ovire ni več, lahko jo pokliče v njen bivalnik in zanesljivo mu bo odprla vhod. Odprla mu bo tudi vhod vase, to je pokazala brez vsakršnega sprenevedanja. Zeli si ga prav tako kot on nje. Nemara je celo nekoliko zaljubljena. Kolikor so lahko zaljubljene ženske po čustveni prenaravnavi, s katero je bilo njemu zaradi senzorskih dolžnosti prizaneseno.

Emina — kako daleč je že to, pa čeprav je minilo le nekaj let — Emina ni bila sposobna niti majhnega žarka ljubezni, tako temeljito so ji zavrli vsa čustvena polja. Bila je samo postavna lupina, navita na golo čutnost, ki ni poznala meja: spent-Ijala se je z vsakim bitjem ali rečjo, le da je prišla do užitka, in bilo ji je popolnoma vseeno, če je s tem ranila njegovo čustvo.

Morda pri maticah niso tako dosledni in jim pustijo kanček čustvenosti, ker morajo spočenjati in rojevati otroke, tega pa ne zmore votla lupina. Ali pa je samo Eva izjema.

Res, zakaj ne bi šel k njej? Še vedno je napet, čeprav to ni bistveno. Lahko si tudi predstavlja blaženost v njenem naročju: ure in ure bi zavetoval na Evinih polnih grudih in se stiskal k njej. Koliko časa se ni dotaknil človeka, koliko časa je minilo v tem samovanju in osami, ki si jo je naložil in ki ga razjeda kot lužina... Celo predstavlja si težko dotik z drugo kožo, utrip žil drugega bitja, sapo njegovo in toploto.

Srce mu nemirno vztrepeta ob teh mislih. Mora k njej.

Sumar za prvo pregrado ... Smešno. Kako bi bilo, če bi odprl kakšen napačen vhod in bi za njim zagledal zemeljskega senzorja in ga vprašal, zakaj kvari zvezo.

Ni mogoče. Pa vendar. Še nikoli ni pregledal Iksiona v celoti; v tej lupini je še in še vhodov in prehodov, ki nosijo oznako neprehodnosti in nedotakljivosti; kdo ve, kaj se skriva za njimi in kam peljejo.

Naj bo, kakor je. Brigajo ga Iksionovi zaprti in neprehodni prehodi. Želi si k Evi, Evo mora poklicati.

»Uriiiiii!«

Spet se mu je zazdelo, da ga nekdo kliče. Bedast prisluh, saj so vendar bivalni prekati nepredušno zaprti in noben glas ne šum ne pride skozi predelne stene.

Uri pogleda na bioritmični kronar: približuje se čas ponovnega oglašanja. Naprava, ki je vgrajena v njegov zapestni izpisnik, meri čas mimo časovnih odmikov Iksiona in je poravnana s kronarjem senzorja na Zemlji. Čeprav kronar ne bi smel imeti napake, ima občutek, da sta se s Sumarjem vendar nekako zgrešila na časovni črti, in če je to res, se ne bosta mogla več ujeti. Raf se bo moral sam odločiti, kako naprej ali kako nazaj.

): Nazaj, se mu oglasi v mislih prenosno sporočilo neznanega porekla.

Zdrzne se in v malih možganih se mu ukreše mrščavica, ki se razleze po hrbtenici in nato po vsem telesu. 2e spet se oglašajo... Kaj, če sploh ne bi odgovarjal?

): Ne moreš zavrniti stika, mu odmeva v glavi.

Berejo mu misli. To je nemogoče, to ni v človeški moči. Morda ima Raf prav: meša se mu, pri-misleke ima in obči sam s seboj, s svojo podzavestjo.

): Ni podzavest, se mu spet oglasijo. Pojdi nazaj. Pojdite proč. Vzeli ste nam čas.

(: Potem se mi predstavite. Prosim, mrzlično odda Uri.

): Predstavitev v vašem pojmovnem obsegu ni možna.

(: Si stvar?

): Zanikujem.

(: Si bitje?

): Zanikujem.

(: Kaj si potem? Si duh nemara?

): Zanikujem.

(: Potem si nič. In niča ni. Potem občim s svojo podzavestjo, ki se igra z menoj.

): Eva je lepa.

(: Da. Eva je lepa in topla.

): Pritrjujem. Eva je topla.

(: Katera Eva?

): Eva je lepa. Pojdite proč.

(: Proč od Eve? Eve matice? Eve ženske?

): Eva je Eva.

(: Misliš, mislite proč od Eve planeta?

): Vzeli ste nam čas.

(: Ne morem občiti s teboj. Še z Maksimom gre lažje! Maksim odgovarja z zanesljivimi dejstvi. Ti pa, vi pa iz vsega delate meglo. Megla, kaj je že megla...

): Izparina voda.

(: Da, izparina voda. Nikoli nisem videl megle. Premik nas pelje s planeta, ki nima več vode. Nima svetlobe. Nima toplote. Je v velikem mrču.

): Zanikujem.

(: Kaj zanikuješ?

): Zanikujem zanikovano.

(: Hočeš reči, da ni mrča?

): Nočem reči.

(: Samo odmevaš. Nimaš mi kaj sporočiti.

): Spremenite lego. Pojdite proč.

(: Kam proč?

): V vašo svetlobo.

(: Nič si ne morem pomagati s tem. Še vedno ne vem, kam. Poleg tega sem senzor. Ne upravljam premičnika.

): Lahko spremeniš lego.

(: Ne morem. Tudi če bi hotel. Raf je upravnik. ): Ne zasedajte nam časa.

(: Ne razumem.

): Prilastili ste si ta čas in prostor.

(: Prihajamo v miru.

): Potem dajte mir mirujočemu.

(: Ste to vi? Mirujoči?

): Ničesar ne veste o Evi.

(: Misliš na planet Evo?

): Eva nima dvopomenskosti. Eva je Eva.

(: Z Rafom sva tako poimenovala planet.

): Eva je lepa.

(: To vem. Ponavljaš. Tratiš čas senzorske zveze.

): Spremeni torej lego. Pojdi proč. Pojdi ven.

(: Ne morem ven. V ozunju je smrt.

): Pojdi ven, Uri.

(: Si rekel Uri? Kako veš, da sem Uri?

): Uri, ti si luč.

(: Nesmisel.

): Eva je lepota.

(: Odmevaš. Ponavljaš. Ne vem, zakaj sploh občim s teboj ali z vami, kar že ste, kar si. Mirujoči nič ali kaj, ki ti jemljemo čas in prostor.

): Zdaj torej veš.

(: Ničesar ne vem. Niču ne moreš vzeti ne časa ne prostora.

): Preusmeril boš tir.

(: Nimam te pravice.

): Tudi nimaš pravice časiti v drugem času. Roparji časa ste.

Uri ne odda povratnega sporočila. Popolnoma obnemi v nenavadnem spoznanju, da nemara res nekomu ali nečemu odjeda čas in prostor. Občutek te nasilne vrinjenosti mu povzroči čudno in neprijetno mrščavico po telesu.

Iksion je prebil časovni zid in se včasil v drug čas; kaj, če s svojo navzočnostjo res jemljejo čas neki drugi biti, tako kot bi človek sočloveku odžiral zrak in prehrano? Kaj, če jo s svojo vrinjenostjo ogrožajo?

Znenada se mu oglašanje neznanega ne zdi več nesmiselno: popolnoma jasno mu je, da bi bilo treba sprožiti izboj iz tega časovnega obsega in se premakniti nazaj v svoj čas, v svoje pravo bivanje, kjer imajo tudi svoj prostor.

Vendar tega upravnik Raf ne bo naredil. Obesil se je na Evo in bo vztrajal, da se pri tali jo na tem planetu. Šel bo trmasto do konca, naravnost, premišljeno kot Maksim, z Maksimovo natančnostjo, in nič ga ne bo zadržalo, še najmanj nezanesljivo in neznano sporočilo, ki ga ima za blodnjo, primislek in prazno marnjo. Rafa ne bo mogel prepričati, prej bi premaknil Maksimov sporednik.

Moral bi ukrepati sam. Sprožiti pogon in premakniti Iksion skozi časovni zid. Sam, brez Rafa, brez njegovega dovoljenja. Če mu bo sploh še dopustil pristop na krmni krov. Morda za senzorsko oddajo, morda to še, drugače pa ga bo odstranil od vseh premičniških sklopov, ker mu ne zaupa več. Sploh mu ni nikoli zaupal. Izurjen je v nezaupanju do senzorjev. To so mu vklesali v zavest kot trajno zapomnilo. Najbrž ne bo šlo.

): Že želja je veliko, se mu oglasi miselni prenos.

(: Kakšna želja?

): Želja, da se odstraniš.

(: Poskušal bom... Čeprav ne vem, zakaj vam verjamem. Ne vem niti, kdo ste, ne, kaj ste.

): Šel boš tudi ven.

(: Ne vem, če bom res.

): Vemo, da boš prišel ven.

(: Zakaj ste se sploh obrnili name?

): Edini si nas slišal. Drugi trije so gluhi.

(: Trije? Saj sta vendar samo dva. Eva in Raf.

): In lesni črv.

(: Prvič slišim za lesnega črva. Ne verjamem, da je na Iksionu kaj lesa. Na našem planetu namreč ni več lesa. In ni lesnih črvov.

): Izteka se.

(: Rad bi vedel, kje je lesni črv?

): Morda se ne bomo več oglašali.

(: Počakajte. Tole z lesnim črvom ...

): Ali pa se mogoče le bomo.

(: Mi lahko označite, kje je? Mi lahko?

): Če boš iskal, boš našel. Stičnost iztečena.

*

Miselni prenos ugasne in Uri zaman poskuša navezati zgubljeni stik. Utihnili so, ukinjen je miselni snop neznanega porekla, ki je pustil črva v njegovih mislih.

Lesni črv je nekakšna koda, ki so mu jo pustili. Če bi bil po naključju kje v Iksionu res lesni črv, pa naj se sliši še tako nemogoče, potem bi to pomenilo, da se mu ni primislila blodnja, da ni občil s svojo zmedeno podzavestjo, ampak da obstaja miselni tok, miselni prenos, ki ni človeški in ki izvira od nekega bitja ali objekta, ki ima neverjetne zmožnosti občen ja in pregledovanja. Kako bi drugače odkrili lesnega črva? Pomanjkljivo je poučen o črvih sploh, še manj pa ve o lesnih. Morda ima Maksim več podatkov. Les. Kje bi bil les?

Nehote začne pregledovati gladke kristalovi-naste stene svojega bivalnega prostora, skozi katere preseva razpršena delovna svetloba. Ozira se naokrog in išče možnost, da bi bil kakšen del opreme lesen.

Ničesar lesu podobnega ni. Vse je iz neuničljivih tvari, vse je neobrabno, lesa ni ne v gradivu ne v opremi Iksiona. Morda je v zaprtih skladovnikih, ki jih lahko odpro šele po pristanku na kakšnem novem planetu. Če so vzorci kamnin, rastlin in rudnin, potem je zraven tudi les. In v lesu bi utegnil biti lesni črv.

Uri začne hoditi v krogu po bivalniku. Težavno preizkušnjo so mu naložili: najprej bo moral najti les in v lesu lesnega črva. Tako bo ugotovil, ali neznani razum res obstaja ali pa se mu samo blede, kot misli Raf.

Med razmišljanjem opazi na tipkovnici ob ležišču klicno luč, ki utripa v zaporednih presledkih. Zmede ga. Ves čas, kar je na Iksionu, ta luč ni posvetila, ves čas ni bilo nikogar, ki bi ga poklical v njegov bivalnik. Oglašal se je samo samodejni bu-dilnik ali pozivnik.

Zato mora zdaj pomisliti, kako naj ravna. Na tipkovnici mora najprej vklopiti glasovni stik. To naredi in se oglasi:

»Uri.«

»Eva,« zasliši glas po ozvočenju, ki čudno odmeva po bivalniku. »Rada bi prišla k tebi.«

»Odpiram ti vhod,« odvrne Uri in občuti presrečno srce v grlu.

V svojem bivalniku si Eva zapne pletenino in se še enkrat pogleda v zrcalno ploskev: črne lase si je spela s sponko za vratom, nardečila si je ustnice in nanesla srebrn, svetlikajoč se posip okrog oči, katerih temota je tako še bolj izražena. Vse to je naredila po utečenem redu, ne zato, da bi ugajala in zbujala poželenje pri senzorju. To ji ta hip še na misel ne pride.

Nekaj drugega jo žene k njemu, nekaj drugega bi rada zvedela. Med odpočivanjem, ko se je pogreznila v spanec, se ji je namreč nekaj primerilo; ne ve natančno, kaj, le ugiba lahko. Med prebujanjem iz sna je namreč ujela zadnji val sproščujoče naslade, konec orgazma, ki se ji je pred spanjem že nekajkrat ponesrečil. Opazila je tudi, da je ležišče razmetano, kakor da bi se po njem valjala v ljubo-vanju. Tudi v zavesti ji je ostal čuden odtis, spomin na neko neznano občutje pripadnosti nekemu moškemu — lahko bi bil Uri ali pa tudi kdo drug — kar pa v tem odtisu spomina iz sna sploh ni pomembno; bistveno je, da je dosegla z njim zadostitev, dejansko telesno zadostitev.

Po vsem tem Eva sklepa, da je sanjala ali pa da se ji je dogodilo vsaj nekaj sanjam podobnega. Ker drugače je bila v odpočivalnih obdobjih pogreznjena v čisto neobčutnost in nezavednost.

Nihče drug razen Urija ji ne more pojasniti, kaj se ji je zgodilo. Samo senzorji sanjajo.

Po ozkem prehodu pride do vhoda v Urijev bivalnik, ki se pred njo odpre, za njo pa spet zapahne. Obstoji in nekaj časa gleda Urija, ki se ji zdi nemiren in zbegan. Njegov pogled nekaj išče po stenah, se srečuje z njenimi očmi pa spet pobegne.

»Tu sem,« reče Eva, da nekaj reče.

»Vesel sem te,« pohiti Uri. »Nekoliko sem tudi zmeden; še nihče me ni obiskal v bivalniku ... Moral sem pomisliti, kako se odpre vhod, res ...«

»Nekam nemiren si.«

»Saj. Nekaj iščem.«

»Si kaj izgubil?«

»Zgubil, ne. Najti moram lesnega črva.«

Preiskujoče ga Eva premeri: senzorji so res čudaki, da jim ni para. Kolikor ve, les že lep čas ni več v rabi. Ker ga ni. Ker so na površju Zemlje z velikim mrčem zginili lesovi. Slišala je za les. Nikoli pa ni videla lesa. In če ni lesa, potem tudi lesnih črvov ni.

»Seveda moram najprej poiskati les,« vznemirjeno pripoveduje Uri in ji ponudi prostor na ležišču. »Sedi, nič ne vem, kako je treba ravnati ob obisku, samotar sem, Eva, vedno sem sam v tej lupini. Tudi prej, na Zemlji, sem večinoma samoval.«

Eva prisede na rob ležišča in se nasmehne Uri-jevi nerodnosti: ko ona sede, senzor vstane in se začne prestopati po tesnem prostoru.

»Pa si res samotnik,« mu reče Eva. »Prisedi vendar. Tako. Mislim, da lesa ni na Iksionu.«

»To si mislim tudi sam. Če ni lesa, ni lesnega črva; in če ni lesnega črva, potem sem imel stik z lastno blodnjo ali pa so ti vesoljani šaljivi nepridipravi, ki se hočejo ponorčevati z ljudmi.«

»Ne razumem te, Uri.«

»Pravijo, da smo v tej škatli štirje: ti, Raf, jaz in lesni črv.«

»Še vedno ne vem, o čem govoriš.«

»Seveda, nisem ti povedal, zbegan sem. Ujel sem stik z neznanim tokom mislenja, z Mirujočimi ali kaj so že. Pravijo, da smo jim vzeli čas, da smo jih oropali in da se mora Iksion umakniti iz te lege časa in prostora.«

Spet se Eva zagleda v Uri ja z začudenim pogledom, ker ne more razumeti njegovega pripovedovanja. Zdi se ji, da senzorja zanašajo neresnične predstave in da z njim nekaj ni prav, da ga je iztirilo.

»Vem,« s kancem žalosti reče Uri, »misliš si, da sem si vse skupaj izmislil, da se mi je sanjalo.«

»Uri, prišla sem ...«

»Počakaj, ne izmišljam si. In če bi našel črva, potem bi imel oprijemljiv razlog, da bi jim verjel in bi morda prepričal tudi Rafa ...«

»Hotela sem te nekaj vprašati o sanjah.«

»Čeprav Rafa ne bo lahko prepričati, tudi če najdem les in iz njega izbrskam črva. Raf najbrž ne bo privolil.«

»V kaj, Uri?«

»V premik iz te lege prostora in časa. To bi namreč pomenilo opustiti spust na Evo.«

»Še vedno ne vem, kako sta prišla na misel, da jo imenujeta po meni?«

»Lepa si, Eva. Tudi oni nenehoma ponavljajo, da si lepa. Čeprav ne vem natančno, ali mislijo tebe ali planet Evo. Pravijo, da ni dvojnosti Eve.«

Uri se ji približa in se dotakne njene roke.

Ta dotik Evo zmede: čeprav je lahen, jo presune kot energetski udar in ga mrščeče občuti po vsem telesu. Vzdrhti in začudeno gleda Urija: kakšno moč ima v sebi, kakšen tok se pretaka iz njegove roke!

»Kako topla si,« vzneseno reče. »Tudi on pravi, da si topla.«

»Spet ne vem, kdo?«

»Saj res. Včasih mu pravim on, včasih oni. Ne vem, ali obstajajo v ednini ali množini. Po miselnem toku ne moreš sklepati. Tudi oni ali on se oglašajo včasih v ednini, včasih v množini. Mislim, da je v tem tudi temeljna različnost med nami in njimi. Mirujoči torej pravijo, da si topla.«

»Uri, nekaj mi moraš povedati.«

»Ja, Eva.«

»Me poskušaš omrežiti?«

»Pojdi no,« se nasmehne Uri.

»Resno mislim. Že nekaj časa imam občutek, da se nekako polaščaš mojih misli, da me počasi zasvajaš in da se temu zaman upiram. Imate senzorji to moč? Da si podredite človeka, da mu izsesate misli in vsilite svojo voljo?«

»To je prazen strah ljudi, ki se bojijo naše drugačnosti.«

»Saj vendar prenašate misli.«

»Samo v paru, Eva, paru, ki je za to posebej izurjen. Pa še ta prenos se včasih ponesreči. Kot se je ponesrečil meni... Izgubil sem zvezo s senzorjem na Zemlji.«

»Pa vendar se mi zdi, da si mi nekaj naredil, Uri. Nekaj se je spremenilo v meni, odkar sva se zbližala. Zdi se mi, da sem v odpočivalnem času sanjala...«

»Sanjajo samo senzorji,« reče Uri in odmakne roko. »Sanjska središča so pri vseh drugih ukinjena. Nisi mogla sanjati, Eva.«

»Ostal mi je odtis doživljanja med spanjem. Odtis posameznih delov in neznanih občutkov.«

»To bi bilo zares čudno, Eva,« se zamisli Uri. »Pomenilo bi, da bionetične spremembe niso dokončne ... Morda pa se ti je vse skupaj samo zdelo?«

»Natanko vem, da se mi ni zdelo. Občutje, ki se mi je porodilo v snu, me je zbudilo in sem ga doživljala tudi budna. Hotela sem te vprašati, ali so to bile sanje?«

»Težko rečem.«

»Mi lahko poveš, kako sanjaš?«

»Mnogi me to vprašujejo. Težko pa ti pojasnim nekaj, česar ne poznaš, česar ne doživiš. V snu se ti odstira znano in neznano življenje. Včasih se ga buden spomniš, včasih pa tudi ne.«

»No, vidiš, Uri. Spominjam se doživljanja v snu. Pomeni, da sem sanjala.«

Zdaj Eva poišče Urijevo roko in jo stisne, tako prevzeta je nad možnostjo, da se ji je sanjalo. Sama sebe ne pozna več: izvrstno je znala nadzorovati vsakršno spremembo v sebi, zdaj pa jo zanašajo čustva sem in tja; v Urijevi bližini zardeva, srčni utrip ji uhaja s tira, dihalna tehnika se ji izneverja. Ta hip jo nezadržno vleče, da bi se privila k njemu in mu dala poljub. Kadarkoli prej bi to mirno naredila, nič je ni ustavilo, kadar si je zaželela uživanja z moškim, zdaj pa se ne upa premakniti, boji se, da bi jo Uri zavrnil, saj ne deluje po njej znanih pravilih in vodilih.

Zato ga samo gleda v zelenkaste oči, oči, ki imajo svoj posebni čar, čar neznanega, še nedoum-ljenega, in mu stiska roko.

Znenada se ji Uri nasmehne. Tako redki so ljudje, ki se še znajo smehljati. Eva pozna obraze, spačene v strasti, pozna tope obraze moških in žensk po ljubovanju, ne more pa se spomniti nasmejanega obraza.

»Zakaj bi rada po vsej sili sanjala?« jo vpraša.

»Ne vem ...«

»Saj je to vendar hiba, ali ni?«

Eva se zamisli: sanje so nemara res hiba in na Zemlji bi bila njena dolžnost, da se priglasi bione-tični službi, če bi se ji začelo sanjati. Tu pa ni nikogar, da bi se mu prijavljala. Morda Rafu. Smešno, Rafu, ki se tako bedasto ponaša s svojim kolom ...

Nenadoma pa se domisli svitka legend o pri-musu sveta, ki ga je v mladosti še in še poslušala. Oni, primus, so legli na zeleno trato, toplo sonce jih je grelo in tako so zadremali in v tem dremežu se jim je začelo sanjati, da je sonce mrknilo, da je zemeljsko oblo zagrnil mrak, ki je prinašal poguben mraz in smrt vsemu živemu. To so bile preroške sanje primusa sveta, po katerih so veleli po vsem planetu graditi oklepljena naselja in samokrožne pogonske obrate, ki so za obratovanje uporabljali notranjo toploto Zemlje. Tako so ustvarili temelje za človekovo preživetje v velikem mrču.

»Tudi primusu se je sanjalo,« reče Uriju.

»Eva, to je bilo v davnini, ko so še vsi sanjali. Razen tega so bile primusove sanje preroško videnje.«

»Zakaj nam nikoli niso pokazali primusa?« zanima Evo.

»Ne vem. Nisem razmišljal o tem.«

»Jaz pa sem. Kaj pa, če našega rešitelja ni več?«

»Oni vendar ne morejo preminiti. Vsaj poučeni smo tako,« presenečeno reče Uri.

Evi zaigra na licih skrivnosten nasmešek. Spomni se namreč na tulec s primusovim semenom v semeniku. Zelo vidno je označen in strogo ima zabičano, da ga mora uporabiti za primarno oploditev.

»Če jim bom jaz pomagala,« samozavestno pove Uriju, ki jo začudeno gleda.

»Kako?« vpraša.

»Na Iksionu je semenik.«

»To vem.«

»In v njem je tudi seme primusa sveta, namenjeno za primarno oploditev. Če dosežemo novi svet, se moram najprej oploditi z njegovim semenom.«

Čedalje bolj se čudi Uri. O tem ni nič vedel. Nihče mu ni povedal, da prevažajo s seboj primu-sovo seme.

Potem je na Iksionu zanesljivo tudi les, mu uide misel.

»Samo če mu bom rodila potomce, se bo skoz mene nadaljeval. Po mojem primusa že zdavnaj ni več. Nihče ne more prekoračiti petstote živne infuzije. Primus je najbrž mrtev, Uri. Samo njegovo seme še hranimo. Zato nam našega rešitelja niso nikoli pokazali.«

»Nisem poučen o sporedu ploditve. In kakšna je drugotna oploditev?« vrta Uri.

»V nadsvetlobniku je tudi umetna maternica.

V njej bi se množično razvijal in rojeval drugovrstni rod. Moja dolžnost je roditi primusa, decimuse, bio-netike, nove matice in druge veljake. Zakaj pa se zdaj mrščiš, Uri?«

»Ker mi to ni všeč.«

»Kaj ti ni všeč?«

»Ves ta program. Drugovrstni rod, bi to bili še ljudje?«

»Bili bi koristni opravniki. Na novem svetu bo treba zgraditi naselišča, in kdo naj jih gradi? Kdo naj gradi obrate? Potrebni bodo sposobni opravniki del. Ni važno, ali bodo ljudje ali ne. Razumeš zdaj?«

Kar na lepem se Uriju prikaže njihovo poslanstvo v neki drugi luči: to ni več rešitev človeštva, to bi bila utemeljitev nečloveškega reda in ureditve, sveta sužnjev, okrnjenih ljudi, katerim bi vladala peščica izbranih veljakov.

Napeto mišljenje mu zguba čelo: pa je to sploh kaj novega? Ni to prenos obstoječega reda in ureditve, v katerem že živijo okrnjeni ljudje, ljudje, katerim so ukinili sanje, domišljijo, možnost dvom-ljenja in raziskovanja, katere so prikrajšali za ljubezen in za čar radosti in žalosti?

In pri vsem tem tudi sam sodeluje ...

Zdaj mu je še bolj razumljivo, zakaj jih tisto ali tisti, kar že je, Mirujoči ali kako naj jim reče, ne pustijo blizu in želijo, da gredo proč. Včasili so se in uprostorili v nekem drugem času in prostoru, da bi tu započeli kužno tvorbo, nenaravno in nasilno.

Tega ne bo dopustil. Premaknil bo Iksion iz te lege, izčasil ga bo, pa kamor bo šlo, bo šlo.

Edina resna ovira je Raf, ki se ne premakne več od krmnega sklopa.

Upravnik Raf res prebija že tretjo stražno izmeno na krmnem krovu. Na vidniku ima nastavljen samodejni krožni pregled čelnega, zadenjskega in bočnih vidnih polj. Na ves glas si je naravnal glasbeni vstavek, ki si ga predvaja po ozvočenju.

Pa ga le premaguje spanec. Zazrtemu v mavrično korono Septime Ore se mu podoba nenadoma podvoji: pred njim drsita vsaka v svojo smer dve zvezdni obli, ki ju nikakor ne more več sestaviti. Zvezdi mu pobegneta iz vidnega polja in veke se mu zapro.

Iz kratkega, mučnega sna se zbudi sunkovito: na vidniku se zdaj razprostira zadenjsko polje z daljnimi ozvezdji in zvezdnim kopicami; glasba oglušujoče hrešči.

Raf si vprši v nos osvežilno pršilo in se pretegne.

Ne bo šlo več. Na lepem ga bo podrl spanec in nič več ga ne bo spravilo pokonci. Tudi če si nastavi stresni budilnik, ga tokovni udarec ne bo več prebudil. Medtem pa lahko pride Uri in v svoji obsedenosti prevzame krmiljenje.

Ne sme zaupati senzorju. Tega mu niso zaman vtepali v glavo. Poveljstvo je že vedelo, zakaj.

Dejstva: Uri je zgubil nadzorstvo nad sabo in senzorsko zvezo; Uri si domišlja, da ima zvezo z nekakšnimi razumnimi bitji, ki zahtevajo odmik iz tirnice; Uri je najbrž zaljubljen v matico Evo.

Sklep: vse to je dovolj, da ga osami. Izklopiti je treba odpiralni sklop njegovega bivalnika, pa bo varen pred njim. Lahko se bo naspal do mile volje.

Osamitev člana posadke je skrajni ukrep, ki ga lahko upravnik izpelje po zelo tehtnem premisleku.

Vprašanje: mar Uri res tako zelo ogroža poslanstvo, da ga lahko osami?

Če bi zadevo dal v presojo Maksimu, bi ta na podlagi obtežilnih dejstev brez pridržkov predlagal osamitev. Logosintu lahko zaupa. Maksim ima v pomnilnik vstavljene neizpodbitne vednosti človeštva in lahko poučuje rod za rodom na novi Zemlji.

Ne more pa zaupati senzorju.

Čeprav Urija ne sovraži. Nasprotno, kar nekako privadil se je nanj. Privadil je premalo določno. Rekel bi, navezal. To je že bolje. Ta oznaka že skoraj povsem ustreza dejanskemu stanju med njim in senzorjem.

Večkrat ga gleda v telovadnici: ne more si pomagati, Urijevo telo ga privlači: mišice ima blago oblikovane, kožo nežno in belo, zadnjica ni okleščena in tršata, v njem je nekaj srednjespolnega, deškega in ženskega obenem.

Že spet ugotovi, da ga senzor čutno vznemirja. Čudno, ko je vendar kot upravnik bionetično preizkušen in pregledan moški, brez odklonov. Pa si vedno znova in znova predstavlja, kako oba nabijata matico Evo, kako jo skupno izmozgata — ker Eva bi najbrž res potrebovala najmanj dva moška za zadostitev — in ko bi bila dokončno dotolčena, bi se malce še med sabo poigrala. Samo malo, za nameček. Nekako tako kot v slikovnem vstavku BS 1081928, ki si ga večkrat predvaja.

To menda še ni resen odklon. Na senzorja še vedno misli kot moški; ne bi se mu podajal, to ne, to res ne bi bilo primerno za pravega moškega, ki ima kol za zabijanje.

Evi se bo za zadnje neuspešno porivanje še oddolžil. Naj bo brez skrbi. Zasadil ji ga bo do maternice, od katere je odvisno novo pokolenje na Evi. Naredil bo, da ji bo prihajalo kar naprej, da se bo njena ženskost spremenila v pohlepno zevajočo luknjo, to bo naredil.

Otrese se tega razmišljanja in odločno odkima z glavo. Kakšen odmik! Zdaj res ni čas za premiš-ljanje o takih in drugačnih užitkih, ko so pred njim nekatere temeljne odločitve.

Naj Urija osami ali ne, zveza s poveljstvom vesoljskih premikov je zgubljena. Tudi če bi pri naslednjem javljanju Uri rekel, da se je spet povezal s senzorjem na Zemlji, bi mu ne mogel več verjeti. Nobene možnosti za preveritev ni in vsako sporočilo je lahko izmislek senzorjeve domišljije.

Bolj kot kdaj prej se Raf zave strahotne pomanjkljivosti senzorskega občenja: že ves čas ga Uri lahko zavaja; morda sploh ni zgubil zveze in kuje s senzorjem na drugi strani zaroto zoper poslanstvo. Nihče namreč ne more nadzorovati te zveze, nikjer se ne odtisne, nobenega preverjala ni.

Zveza z Zemljo je torej izgubljena.

Sklep: prehod na samoodločanje.

Sprejeti mora odločitev, preden ga premaga spanec. Vsako obotavljanje je samo izguba časa. Eva se jim vendar naravnost ponuja: vse je pripravljeno, pregledano, vsi podatki, ki jih je zbral Maksim, in temeljita sondaža kažejo, da je planet pravšen za poselitev, vse možnosti so, da se na njem ohrani življenje. Eva ima ozračje, ki ga Zemlja nima več, ima vodo, zelenje, greje in osvetljuje jo Septima Ora, noč in dan se na njej menjata v sedemindvaj-seturnem zaporedju, kar je zelo blizu menam, ki so veljale pred mrčem na Zemlji. Evina gmota, težnost in obseg, vse je v mejah Zemljinih mer, nikjer ni bistvenega odstopanja, nikjer točke tveganja.

Pomeni, da se lahko mimo odloči in preide na spored priprav za spust na Evo. Pregledati in preveriti bo treba vse sklope in naprave, ki so vpletene ' v opravilnosti pri spustu.

Nastaviti znajdnik na Evine pole.

Vpreči zunanje zaznavnike.

Pregledati krmilni sklop.

Preizkusiti podsvetlobni potisni pogon.

Izbrati kraj pristanka.

Obvestiti posadko o sklepu.

Nastaviti kronar na Evin čas.

Odločeno. Ta hip.

Raf sproži posebno časovno napravo, ki začne meriti čas novega obdobja, obdobja Eve; človeštvo, ki bo na njej živelo, bo merilo ure, dneve in leta po tem hipu, po pritisku njegovega prsta na kronarsko tipko.

Vstavil bo v Maksimov pomnilnik pomnjo na ta trenutek, da se bo za vse Evine čase vedelo, kako je on, Raf ELZOR, upravnik nadsvetlobnega pre-mičnika Iksiona, postavil točko časa, ko se je sam, brez zveze z Zemljo, od koder je bil poslan, odločil, da se spusti na novi planet in započne poselitev.

Odtipka vse te podatke v pomnilnik skopo, skoraj logosintsko, čeprav se zaveda, da bodo pokolenja Evianov imela ta trenutek kot stvaritev sveta in da bodo o njem mislili, da je bil nekakšen stvarnik iz drugega osvetja. Lahko se zgodi, da bi ga začeli častiti in se mu klanjati kot nadbitju, ker Iksiono-vega poslanstva ne bodo mogli prav doumeti. Zato vstavi še pojasnilo, da je bil običajen človek, in doloži v pomnilnik še svoj slikovni zapis. Da ne bi bilo kdaj pozneje pomote in da ne bi nova pokolenja naredila iz vsega tega mita; mit bi zameglil dejansko stanje stvari.

Kljub vsemu mu ožarja obraz samozavest, ko izklopi Maksimov pomnilni sklad in vklopi opravilnega. Naroči preverbe in nastavitve.

Maksim mu poroča hitro, zanesljivo in izčrpno. Znajdnik je nastavljen na Evine pole. Zunanji za-znavniki delujejo. Krmilni sklop je brezhiben. Pod-svetlobni pogon lahko začne delovati takoj. Kraj pristanka izbran. Leži na srednjem ravninskem delu največje celine na Evi, ki bi jo bilo treba še poimenovati. Maksim jo je oznamoval z E 01.

Naj bo Urija.

Kljub vsem napakam Uri zasluži, da poimenuje to celino po njem. Skoraj do konca je vzdrževal zvezo. Ni mogoče zanikati, da je posredoval mnoge napotke z Zemlje, brez katerih se ne bi mogli premakniti do Septime Ore.

Torej bo celina E 01 — Urija.

Vloži poimenovanje v Maksimov pomnilnik in ugotovi, da je opravil skoraj vse, kar je bilo potrebno. Šlo je zelo hitro in brez zapletljajev.

Obvestiti mora še druga dva, da je odločeno in da že teče Evin čas.

Najprej vklopi kukalo v Evin bivalnik. Matice ni, ležišče je razmetano in vse kaže, da je zapustila prostor na vrat na nos.

Preklopi pregled v Urijev bivalnik in ju zagleda. Že spet se samo držita za roko in gledata; ta dva najbrž ne bosta prišla do parjenja; če bi bilo odvisno od njiju, bi se najbrž poslanstvo na Evi izjalovilo. Nerazumljivo, da tako dolgo mečkata, ko je vendar očitno, da sta oba razdražena, da oba mika. Najbolj se Raf čudi Evi; vsaj ona ni imela nikoli kakšnih posebnih zadržkov. Matice izurijo za občevanje z moškimi, tako kot izurijo upravnike premičnikov za vodenje poslanstva. Povsem nerazumljivo mu je, da jo je pri senzorju zaneslo. Še malo, pa bi pomislil, da se je primerilo nemogoče: da se je zaljubila v Urija.

Te možnosti ni. Na srečo ne. Drugače Raf ne bi vedel, kako naj shaja z dvema zaljubljencema, dvema iztirjencema na krovu, in to v tako pomembnem trenutku, kot je spust na oblo novega planeta.

Ne premakneta se, ne gresta naprej od bežnih dotikov. Ugotovi, da je njun položaj podoben dvema premičnikoma, ki si izmenjujeta pogonovino za pod-svetlobni potisk. Njune roke so kot pretočni spojniki in pretočniki.

Mora ju seznaniti s svojo odločitvijo. Potem se bo naspal, temeljito naspal, ker tak, kakršen je, ne more opraviti odgovornega spusta na Evo.

Menda se ne zavedata, da imata zadnjo priložnost za dober kavs. Po pristanku na Evi si bo morala Eva obnoviti ploditvene zmožnosti, ki so pri maticah neokrnjene in samo začasno zavrte. Začelo se bo oplojevanje po sporedu in v tem času se bo morala odrekati parjenju. Le v omejenih obdobjih jima bo lahko na voljo. Pa še takrat bo treba pa-žiti... Nič nabijanja. Nič prodiranja do maternice, v kateri bo ujčkala nove veljake.

Poklical ju bo. Če bi bil Uri na njej in v njej, če bi jo zabijal, potem bi počakal, čeprav Evin čas teče. Tako pa ju ne bo za nič prikrajšal.

Vklopi ozvočenje in pokliče:

»Eva in Uri. Pridita na krmni krov.«

Vidi, kako se zdrzneta in razkleneta dotik. Uri se začudeno ozira po bivalniku, kakor da ne ve, da so v kristalovinastih oplatah kukala in zvočni posredniki.

Raf izklopi pregled in si še enkrat vprši v nosnice osvežilo, kajti peza neprespanosti mu še vedno visi na vekah. Samo to še opravi, nato pa bo spal.

Vstopita Eva in Uri in ga vprašujoče pogledujeta. Ni se namreč še zgodilo, da bi ju upravnik poklical na krmni krov.

»Oprostita, ker sem vaju motil,« se opraviči Raf.

»Nič ne de,« reče Uri.

»Kaj se je zgodilo?« vpraša Eva.

Raf, prepričan, da mora narediti vtis, vstane s sedeža in se približa sopotnikoma.

»Obvestiti vaju želim o svoji odločitvi. Samo-odločitvi, ker ugotavljam, da smo ostali brez zveze s poveljstvom vesoljskih premikov.«

»Ni še minil čas naslednjega roka za oddajo,« ga opomni Uri. »Ne moreš še reči, da je zveza pretrgana.«

»Zame je pretrgana. Ne moremo več izgubljati časa. Zato sem se odločil za spust na Evo. Sprožil sem čas novega obdobja. Znajdnik je nastavljen na Evine pole. Zunanji zaznavniki delujejo. Krmilni sklop je brez napake. Spustili se bomo na ravninskem delu Urije, največje celine na Evi. Imenoval sem jo po tebi, Uri.«

»Prijazno si ravnal, Raf,« v zadregi reče Uri in pomisli, da je Raf zelo pohitel s svojo odločitvijo o spustu.

Kako naj ga zdaj prepriča, da ta odločitev ni dobra, da se namerava spustiti v nasilno in človeka nevredno podjetje? Če bi našel lesnega črva, bi ga to dejstvo morda prepričalo. Vsaj spoznal bi, da si zveze neznanega porekla ni izmislil, da resnično obstaja in da kaže o njej razmisliti in jo upoštevati.

»Vse je torej pripravljeno, nobenega tveganja ni,« nadaljuje Raf. »Naše poslanstvo je na ciljni točki. Človeštvo je pred svojo rešitvijo: mi trije smo nosilci življenja za novi svet. Nisem izveden v govor-stvu, vendar bi vama kljub temu rad predočil veličino tega trenutka. Eva, čudoviti planet, pričakuje iskro življenja. In ta iskra smo mi trije.«

Raf pomolči, da bi poudaril svoje besede, ki so mu samemu všeč.

Uri pa pomisli, da je zdaj pravi trenutek, da pride z besedo na dan.

»Mi trije in lesni črv,« spregovori.

Utrujene oči upravnika Rafa se široko odpro.

O čem spet govori senzor? Kakšen črv vendar! Črv. Rafu se ne posreči razvozlati, kaj naj bi bil črv. O lesu je nekaj slišal. Les je obstajal pred velikim mrčem, bil je organsko tkivo rastlinja, ki je rastlo na zemeljski obli.

»Ne vem, kaj misliš, Uri,« reče in ga predirno meri z očmi.

»Na tem premičniku bi moral biti les in v lesu lesni črv.«

»Upravnik premičnika sem,« odločno dvigne glas Raf. »Poznam ga do potankosti; nikjer ni lesa.«

»Pa vprašaj Maksima. Morda le ne veš vsega.«

»Naposled, tudi če je na Iksionu les, zakaj bi to bilo pomembno?«

»Vse skupaj je pomembno.«

»Še vedno ne vem, kaj hočeš, Uri?«

»Črv bi bil nekakšno potrdilo ...«

»Potrdilo česa?«

»Da imam res stik z Mirujočimi ali kako naj jim rečem. Da obstajajo in niso moj izmislek. In da jim ne smemo jemati časa in prostora.«

Rafu vzame besedo. Nor je. Senzorju se je zmešalo. Les. Črv. Mirujoči. In en nesmisel naj bi bil potrdilo smiselnosti drugega nesmisla.

Z Urijem mora ravnati skrajno previdno. Mirno. Brez razburjanja. Brez oporekanja. Ga pa čim prej osamiti, da ne bo ogrozil poslanstva. Nerodnost, da mu znori senzor. Čeprav je pri njih to možno. Najboljši ponavadi najprej podležejo. Uri pa je bil zelo dober, skoraj neprekosljiv senzor. Škoda.

»Raf, premisli o tem,« pohiti Uri, ko vidi, da Raf ni pobesnel, ampak da je samo presenečen.

»Premislil bom, Uri. Brez skrbi.«

»Seveda bo najprej treba najti les in v lesu črva.«

»To vsekakor,« zamišljeno pritrdi Raf in pogleduje Evo.

Zazrta je skozi vidnik, na katerem se menjajo vidna polja okrog Iksiona, in očitno je pogovor med moškima ne zanima. Raf pa bi rad ujel njen pogled, da bi ji nekako namignil in jo opozoril na nastali položaj. Ker bosta morala nekaj ukreniti.

»Vprašati bo treba Maksima,« vztraja Uri.

»Prav. Vprašala bova. Kaj bova vprašala?«

»Če je na Iksionu les.«

»Seveda. In kaj bo, če lesa ni?«

»Potem jih ni ali pa se šalijo. Bilo bi jim podobno, da bi se šalili.«

»Izvoli, Uri, vstavi vprašanje.«

»Mislil sem, da boš ti...«

»Vprašanje je tvoje, ti ga boš najbolje oblikoval.«

»Dobro,« privoli Uri in je malo presenečen, ker je Raf tako popustljiv. V začetku je kazalo, da ga nikakor ne bo mogel premakniti. Kako je poskočil, ko je slišal za črva in les!

Uri sede k izpisniku in vklopi vstavni kanal.

:VPRAŠANJE: JE V PROSTORJU IKSIONA LES:

Med pričakovanjem odgovora mu začne srce hitreje utripati.

Potem se zasvetlikajo črke in Maksim začne odgovarjati:

:LES; SKLADIŠČNI PREDEL 7: SKLADOV-NIK 2: ZABOJ GU 8:

»Vidiš, Raf!« zmagoslavno vzklikne Uri. »Imeli so prav!«

»Kdo bi si mislil. Prepričan sem bil, da poznam Iksion do zadnjega predela.«

»Eva, slišiš, na Iksionu je les,« se obrne Uri k matici, ki si še vedno ogleduje prostranstva vesolja.

»Slišim,« neprizadeto reče.

»Neverjetno,« je še naprej vznemirjen Uri. »Kakšno sposobnost imajo, da ugotovijo tako nadrobnost! Močno prekašajo človeške zmožnosti.«

»Vendar še vedno nekaj manjka,« pripomni Raf, v mislih pa naglo razpreda načrt.

Skladiščni predel sedem. To pomeni sedem prehodov, ki se odpirajo in zapirajo samo s krmnega krova. Pripraviti Urija, da bo šel v skladišče po les. Zapreti prehode za njim in senzor bo osamljen za sedmimi zasuni. Potem se naspati in po spanju izpeljati spust na Evo. Ker Evin čas teče. Evianom prikriti, kar se zdaj dogaja. Nori senzor ne sodi v počelo novega rodu.

»Saj vendar vidiš, da se ujema,« hiti Uri. »Vedo, da je na Iksionu les.«

»Za popolno potrditev potrebujemo črva, ali

ne?«

»Da.«

»Rad bi popolno potrditev, saj me razumeš, Uri.«

»Seveda te razumem.«

»Še nekaj: ko že sediš tam, vprašaj Maksima za črve. Niti zdaleč ne vem, kaj in kakšni so črvi.«

Med vklapljanjem vstavnega kanala Uri ugotavlja, da je Rafa prepričal laže, kot je mislil. Pravzaprav sploh ni pričakoval, da ga bo prepričal. Kar verjeti ne more, da je ta logosintsko preudarni mož tako hitro popustil. Čeprav je obstoj lesa na nad-svetlobniku res izredno dejstvo. Če bo v lesu še črv, ne bo nobenega dvoma več, da je dobil stik z razumom, ki prekaša človeškega. Temu razumu se bo treba ukloniti.

:DAJ MI OPIS ČRVOV: odtipka nalog logosintu.

Maksim kmalu posreduje zahtevano:

:ČRVI: DVOBOČNE SOMERNE ŽIVALI S PODOLGOVATIM TRUPOM: VEČINOMA ZAJEDAVCI: ŽIVELI PRED MRČEM:

V pravem napadu zehanja Raf komaj razbere svetlopis. Ubogi Maksim, s čim ga obremenjujejo ta čas, ko ima pomembnejša opravila pri načrtovanju spusta na Evo. Črvi — popolna neumnost. Tudi če je res les na Iksionu, ne more biti v njem črva!

»Naroči mu še slikovni oris črva,« se trudi Raf, da bi bil prepričljiv.

Kmalu se na zaslonu izpisnika izostri podoba črva, valjaste živali, katere trup je izobročkan in presojen kot nepredušna, napihnjena odetev, ki jo uporabljajo ljudje v neozračenih in s plini zastrupljenih prostorih.

Vsi trije molče opazujejo žival, ki je še nikoli niso videli. Celo Eva je odtrgala pogled od zvezd in se zazrla v črva.

»To je torej,« ugotovi Raf.

»To. Čudna žival. Majhna. Tu je primerjava črva s človeško roko.«

»Res ni velik. Poiskati ga bo treba. Bojim se, da to ne bo preveč lahko.«

»Morda bi poskusili s presevalnikom, če ne bo šlo drugače,« predlaga Uri.

»Najprej moraš v skladišče po les,« pripomni Raf.

»Takoj grem.«

»Odpiral ti bom prehod za prehodom. Javi se mi pri vsakem prehodu.«

»Bom.«

Uri pohiti, da bi čim prej imel končni dokaz, da njegova zveza ni nobena blodnja in izmišljotina, da Mirujoči res obstajajo in da njihovo željo po odmiku iz te lege le kaže upoštevati.

Takoj ko je senzor zunaj, si Raf globoko oddahne in vklopi na tipkovnici pregledovanje hodnika v skladiščni oddelek. Opazuje na zaslonu, kako Uri speši skozi hodnik in se ustavi pri prvih pregradnih vratih.

»Odpiram ti prvi prehod,« mu sporoči po ozvočenju in s pritiskom na tipko odmakne krili zasuna.

»Hvala, skozi sem,« odgovarja Uri.

Z izrazom olajšanja zapre Raf zasun.

»Zdaj si pri drugem prehodu,« sporoča Uriju. »Odpiram. Imam te na pregledniku... Tretji. Kar naprej, vse je v redu, Uri... Četrti...«

»Nisem vedel, da je ta hodnik tako dolg.« reče Uri.

»Odprl sem ti peti prehod ... Šestega ... Na cilju si: zdaj si prestopil v sedmi predel. Poišči tisti zaboj. Ko ga boš našel, se mi oglasi, da te bom spustil nazaj. Vso srečo s črvom.«

Raf izklopi preglednik in še enkrat preveri, če so vsi prehodi zaprti. Znova si globoko oddahne in z olajšanjem reče Evi:

»Tako. Znebila sva se ga.«

»Kako to misliš?« presenečeno vpraša Eva.

»Nisi opazila, da je nor?«

»Ne. Zdel se mi je ves čas normalen.«

»Normalen? Mirujoči. Les. Črv. Je to normalno?«

»Kaj bi bilo nenormalnega?«

»Vse skupaj, Eva. To se jim zgodi. Senzorji so dovzetni za umobolnost.«

»In zdaj je zaprt...«

»Za sedmimi zasuni, Eva. Sprijazniti se morava z dejstvom, da imava norca na krovu. Ampak zaradi tega poslanstvo ne sme trpeti. Zdaj bom zaspal, ne morem več... Potem se spustimo na Evo. Tam se odločiva, kaj bova z njim. Morda ga bo treba na blag način ukiniti. Tak, kakršen je, nama ne bo koristil pri poslanstvu. Vem, skupaj smo bili več kot leto, navezali smo se, tudi meni je prirastel k srcu... Verjemi, Eva. Toda Uri je norec. Vsak hip lahko naredi kaj nepredvidenega. Iztiri nadsvetlob-nik. Ga uniči. Ne smemo zaupati senzorjem. Zlasti ne umobolnemu ... Eva, reci vendar kaj. Eva, midva morava držati skupaj ... Zaspal bom. Prevzemi stražno izmeno ...«

Komaj premika jezik in ga valja po ustih, kot da je iz brezoblične gmote. Oči se mu zapirajo. Zadnje, kar še vidi, je Evin skrivnostni, nedoumljivi pogled, ki ga neprijetno pospremi v top, brezčuten spanec.

Sesti prostorski izsek

Zgradba živnega infuzorja je sestavljena iz neštetih prekatov, ki so med seboj ločeni s prozornimi kristalovinastimi stenami, povezani pa s pretočnim ocevjem, po katerem se pretaka živna tekočina; velikanski prostor je osvetljen z razpršeno svetlobo, v kateri se posamezne ploskve kristalovine svetlikajo in tako ustvarjajo videz presojnega satja, polnega ljudi, ki nepremično ležijo v svojih predelih kot ličinke nekaterih vrst žuželk iz predmrčevske dobe. Tu pa tam se med tem satovjem prižigajo raznobarvne znamenjske luči, ki z utripanjem opozarjajo na posamezne stopnje živne infuzije in prikličejo v bele pletenine oblečene opravnike, kadar je vta-kanje živovine končano in je treba posameznika odklopiti od infuzorja.

Senzor Sumar leži v čakalnem predelu in opazuje prozorno zgradbo, ki se razteza nad njegovo ravnino in pod njo. V pripravnem oddelku so ga razbolečinili, ga pregledali in mu vstavili vtočne cevke v ožilje, mezgovnice in možganski vodovod; zdaj je nared za življenjsko prenovo, ki ga bo ohranila čilega in jedrega za naslednja leta.

Najprej se je hotel odreči živni infuziji.

Morda samo zato, da bi videl, kaj se bo zgodilo. Ni se oglasil na poziv, ki ga je razglasila bionetična služba po osrednjem občilnem kanalu.

Kdor se ne priglasi, se pač odloči za smrt, in ponavadi mu nihče ne krati te pravice.

Ponj pa so prišli opravniki infuzijske službe in so ga poučili, da je živno infuzijo dolžan opraviti. Pomeni, da ga še vedno imajo na seznamu ljudi, ki so za javna opravila nepogrešljivi. Zveza z Iksio-nom torej le ni odpisana. Dokler se to ne zgodi, mu ne bodo pustili umreti. Kot ne dovolijo umreti primusu sveta; kdo ve, kako dolgo ga že ohranjajo pri življenju, koliko živnih infuzij je že prestal? Saj je bil starec že ob nastopu velikega mrča, s staranjem pa so infuzije vse bolj pogostne. Nikoli ga ne pokažejo, nikoli se ne oglasi po osrednjem občilnem kanalu, kot se oglašajo decimusi, sovladarji sveta. Nobenega slikovnega zapisa ni o njem, nobenega sporočila. Vse pa počno v njegovem imenu.

Če sploh kaj počno.

Nemara pa človeštvo v resnici sploh nič več ne počne in je vse skupaj samo igra prividov.

Sumar gleda živni infuzor pred seboj in spreleti ga spoznanje, da v vseh teh celicah ležijo mrliči: brez umetnega vzdrževanja bi že zdavnaj preminili in se zničili, tako pa so še vedno tu, natakajo se z umetno življenjsko tekočino, v resnici pa so mrtvi.

Povsod naokrog torej hodijo mrliči: mrliči se premikajo po prehodih, mrliči bivajo v bivalnikih, mrliči se parijo in opravljajo naročena opravila, mrliči vodijo ta mrtvi, mrliški svet, zlagani, umetni svet, svet, ki je ena sama samcata prikazovalnica.

Tudi sam je mrlič, prikazen v tej vesoljni pri-kazovalnici. Čaka na umetno podaljšanje življenja, ki sploh ni več življenje ...

O, blaga smrt, pomisli Sumar, kje si, da odrešiš prikazen njenega prikazovanja, igre življenja, igre velikega mrča! Navideznega mrča, ki je zagrnil planet Zemljo; ker ta mrč je v mrtvih ljudeh, ki naseljujejo to žalostno oblo, v človeških lupinah se je naselil.

O, blaga smrt, pridi, čeprav se te bojim, čeprav ne vem, če ne bom s teboj zdrsnil v naslednjo pri-kazovalnico, v naslednji igralni krog ...

Predmrčevci so vedeli, predmrčevci so to dobro vedeli, zato so se vsi po vrsti odrekli živni infuziji. Vse je zlagano, je vpil mož, ki so ga odpeljali v osa-milnico. Kaj vse je vedel, čeprav so ga razglasili za umobolnega? Morda resnico, pravo resnico, če taka resnica sploh je... Če ni vse to prebivanje sestavljeno iz samih neskončno kratkih zdaj in zato nikoli ni resnično, saj nima trdne zdajšnje točke.

»E dvaindvajset gre v postopek,« zasliši po ozvočenju glas opravnika, ki premakne njegovo ležalno ploskev na tekoči trak, ta pa ga odnese med prekate živnega infuzorja.

Mimo njega drsijo obrazi ljudi, ki ležijo za prozornimi stenami: nekateri sprejemajo postopek vtakanja z zaprtimi očmi, drugi brezizrazno strmijo v prazno. Vsi so omrtvičeni in razbolečinjeni, v nobenem pogledu ni iskre življenja. Res so sami mrliči; kako to, da tega ni že prej opazil? Drsi med dvo-redom mrliških krink, tudi sam najbrž mrtvak.

Spreleti ga zagatna groza in raje zapre oči. Ne more več gledati mimodrsa teh obrazov. Brezčutni so: če bi mimo polzel človek, ki bi ga mučili in sekali na koščke, se ti obrazi najbrž ne bi spremenili: brezčutno, samozadostno bi še naprej sprejemali ži-vovino, črpali bi umetno življenje in se ne bi zmenili za stvari, ki se dogajajo zunaj njihovih prekatov.

Ležalna ploskev se ustavi in Sumar odpre oči: odstavljen je s tekočega traku v prazen prekat. Postava v beli odetvi mu z vajenimi kretnjami spaja vtočne cevke s pretočnim ocevjem infuzorja.

»E dvaindvajset pripravljen za postopek,« sporoči opravnik upravi infuzorja in zapusti prekat.

»Bodi miren, E dvaindvajset,« zasliši Sumar navodila uprave postopka. »Kar najmanj se premikaj. Začenja se izčrpovalno vtočni krog. Obveščali te bomo o poteku.«

S tem, ko so mu v pripravi ukinili bolečino, so tudi vsa druga čutenja ohromili in tako začetka infuzije sploh ne zaznamuje. Gleda pa žilo na zapestju, ki splahneva in se spet polni, in tako spremlja vta-kanje živne tekočine v ožilje. Pri tem se počuti kot lupina, ki jo polnijo s pogonovino: brez pritekajoče živovine bi se namreč njegovo telo ustavilo, celičevje bi razpadlo, obtočila odpovedala, utrip bi zastal in kmalu bi nastopila smrt, ki jo živna infuzija spet za določen čas odloži.

»Prehajamo na vtočno fazo,« se mu oglašajo po ozvočenju. »Vse poteka v naj lepšem redu. Predvajali ti bomo malce slušnega razvedrila, ker bo postopek še nekaj časa trajal.«

Celico napolnijo zvoki, ki se najprej še ubrano prepletajo, nato se iztirijo in ločujejo v mnogoterih odtenkih, na koncu pa se spet ujamejo v visokih, za človeško uho še komaj zaznavnih slušnih odtenkih. Na vrhu tega visokega sozvočja se skladje nenadoma poruši in zvokovnost zdrsne na najnižjo lestvico, ki bučeče odmeva po prekatu. Sumar ju se zdi, da kri-stalovinasti zidovi drhtijo, da se trese ležalna ploskev in z njo tudi njegovo telo.

Včasih si je poklical v slušnik glasbene zapise iz predmrčevskih časov. Bili so nekaj drugega: njih slušni razpon je bil manjši, veliko bolj so bili preprosti, vendar blagodejni za njegova ušesa. Zdajšnja slušna razvedrila hočejo posredovati kar največ, ves slišni razpon zvokov, vse prekucije, soslišanja in raz-slišanja. Pri vseh stvareh je tako. Tudi če pokliče na zaslon pobarvanke; stare podobe še zdaleč ne dosežejo barvne lestvice zdajšnjih pobarvank, vendar mu pomenijo veliko več.

Lahko da je to senzorski odklon od splošnih mer in okusa. Ljudje pač hočejo užiti vse, kar je možno, užiti do zadnje skrajnosti. Tako kot uživajo življenje s pomočjo živne infuzije. Tako kot Brinda uživa čutno naslado tako daleč, da se sreča z bolečino.

»E dvaindvajset.«

Slušno razvedrilo se utišuje in spet se oglasi poziv:

»E dvaindvajset!«

Šele čez čas se Sumar zave, da klic velja njemu in da je E dvaindvajset njegovo označilo pri postopku.

»Poslušam,« odvrne in lastni glas se mu zdi preglasen v tesnini celice.

»Poslušaj, E dvaindvajset. Po infuziji te pričakujejo v poveljstvu vesoljskih premikov.«

Že spet, pomisli Sumar. Po vsej sili hočejo zvezo z Iksionom. Ne verjame zgodbi o napačno vstavljenih pojemkih. Tega si osrednik ne privošči. Ne bi mu ušlo. Osrednji logosintski sklop je vendar potomec računalniške veje, katere začetki segajo daleč tja v predmrčevsko davnino.

Agar si je napačne pojemke izmislil, ker ga hoče prisiliti, da obnovi zvezo z nadsvetlobnikom.

»Poslušaj, E dvaindvajset. Po infuziji te pričakujejo v poveljstvu vesoljskih premikov.«

»Slišim.«

»Postopek poteka popolnoma običajno. Izčrpek je pregledan: tvoje življenjske zmogljivosti so na zavidanja vredni stopnji. Bionetično si brezhiben. Kdaj pa si bil zadnjič na psihonetičnem pregledu?«

»V prvem pozivnem roku,« reče Sumar.

»Potem je vse v redu. Nadaljujemo s postopkom. Prehajamo na obtočilni vtok. Si še želiš slušno razvedrilo?«

»Raje ne.«

»Kakor hočeš. Obvestili te bomo, ko bo postopek pri kraju.«

Sumar se oddahne, ko ukinejo ozvočenje. Motilo ga je. Ne prenese slušnega razvedrila, ki se običajno konča s popačenimi nasladnimi vzdihi in kriki na taki zvokovni ravnini, da parajo bobniče. Brindi je to všeč. Brinda si te zvočne zapise vrača in jih ponavlja v različnih časovnih potekih: podaljšane ali pa pospešene.

Zamolčal jim je, da ima psihonetične težave in da bi se moral priglasiti k izrednemu pregledu. O vsem že dvomi. Kaj pa, če ima Iksionov logosint res vstavljene napačne pojemke in bo premičnik treščil na planet, on pa bo kriv za to, ker je izgubil zvezo? Če bodo trije ljudje umrli zaradi senzorske napake...

Pa kaj je sploh življenje? Upravnik Iksiona in senzor sta že v obdobju živnih infuzij. Ne moreta izgubiti nečesa, česar nimata več. Njuno življenje je le umeten podaljšek. Drugače je z matico, ki še živi svoje resnično prebivanje. Videl je njen slikovni zapis; čudna ženska, nekako drugačna od drugih. Lepa? Ne ve, če bi temu lahko rekel lepa. Ima pa vendar nekak čar, ki ga druge ženske nimajo. Ne želi ji žalostnega konca na tistem planetu, kamor jih bo treščil logosint, če ima res napačno vstavljene pojemke.

Kako so mogli tako odločilno povelje vstaviti z napako?

Saj je vendar vse neštetokrat preizkušeno in pregledano. Nadsvetlobni premičniki gredo skozi vrsto preverjal, preden jih odpošljejo v vesolje. Težko verjame, da se jim je kaj takega res primerilo.

Veliko vprašanj je. Kot slepi izhod v njegovem bivalniku. Kam pelje, čemu je zakovičen?

Že precej daleč je z brušenjem zakovic, čeprav je njih zlitina trda kot kristal. Še malo, pa bo tudi glava zadnje zakovice odžagana in bo lahko odprl izhod.

Pravi mu izhod. Lahko tudi ni izhod in se bo pred njim pojavila nova ovira. Vendar mora poskušati. Spoznati hoče resnico o velikem mrču, pa čeprav bi ga to stalo življenje. Če je zunaj res mrč, brezzračje in smrtosevje, potem ga bo ugonobilo.

Ne boji se tega tveganja. Tako ali tako se je hotel odreči živni infuziji. Primorali so ga k postopku. In tu, v prozorni lupini infuzorja, se je prvič popolnoma jasno zavedel, da je nemrtev mrlič in da živi umetno življenje. Zato mu ne bo težko odpreti poklop in pogledati v ozunje, pa naj ga doleti, karkoli že je.

Iksion pa bo treščil na površje novega sveta, ki ga je odkril v daljnem osvetju.

Treščil bo, ali pa tudi ne.

Če je vse skupaj zlagano, potem tudi premičniki ne iščejo novih svetov, ne prebijajo zidu časa, ne izčasujejo se in ne včasujejo, kar stojijo nekje na stojni točki in vse, kar se dogaja in kaže na vidniku posadkam, je prikazovalnica. Ker če ni mrča, potem tudi ni nuje, da bi se človeštvo reševalo na kak drug podoben planet.

»E dvaindvajset.«

Sumar se zdrzne v svojih mislih; občutek ima, da so ga zalotili pri nedopustnem mislenju. Morda pa imajo senzorje, ki lahko nadzorujejo miselne tokove.

Ni možnosti: senzorski stik je možen samo pri uigranem paru ... Ali pa nočejo, ne pustijo, da bi bilo senzorsko občen j e večstransko. Potem bi se lahko povezovali vsevprek in nihče ne bi mogel nadzorovati senzorskih zvez. Tega pa vlada sveta ne bo nikoli dopustila.

»E dvaindvajset, sprejemaš?«

»Sprejemam,« odgovori Sumar.

»Postopek gre h koncu.«

»Me veseli.«

»Vtočili smo ti živovino za naslednje živno obdobje.«

»Navili mrtvaka,« se zareče Sumarju in mu je takoj žal.

Ne sme izzivati. Lahko mu škoduje.

»Kaj si rekel?«

»Sam ne vem, kaj. Po infuzijah sem vedno nekoliko omotičen.«

»Ja, to se dogaja. Zlasti senzorjem. Saj si senzor, E dvaindvajset?«

»Senzor.«

»Z vami so težave. Priporočamo ti čimprejšnji psihonetični pregled.«

»Upošteval bom.«

»Zdaj končujemo s postopkom. Opravnik te bo odklopil. V popostopni čakalnici ostani nekoliko dlje, da ne bo kaj narobe. In ne pozabi se potem nemudoma zglasiti v poveljstvu vesoljskih premikov. Želimo ti vse najboljše v novem živnem obdobju!«

»Zahvaljujem se za dobre želje,« odvrne Sumar in pomisli, kakšno dobro ga lahko čaka.

Navito truplo je. Prikazen. Umetna senca. To igro bo treba končati.

V prekat vstopi opravnik in ga odklopi od pretočnega ocevja. Odstrani mu vtočne cevčice in prelepi z umetno kožo vbodna mesta. Nato premakne ležalno ploskev iz prekata spet na trak, ki Sumar j a odstavi v čakalnico.

V vrsti ležečih teles, ki čakajo, da mine vpliv razbolečinjenja, se Sumar jeva ležalna ploskev počasi pomika k izhodu iz infuzorja. Vsi strmijo v krista-lovinasti obok nad seboj in opazujejo igro prese-valnih luči pri zadnjih preveritvah. Posameznike, pri katerih živna infuzija ni popolnoma uspela, izločajo.

Možakar s sosednje ležalne ploskve se obrne k Sumar ju in ga nekaj časa gleda. Potem mu reče:

»Pa smo skozi.«

»Ja,« odvrne Sumar in se čudi, da je to telo sploh spregovorilo.

»Kolikič že?«

»Kaj ?«

»Si bil v postopku?«

»Sedemindvaj setič.«

»Mlad si še. Meni je to petdeseta infuzija. Petdesetkrat so mi podaljšali življenje.«

»Pa ti ni nikdar prišlo na misel, da bi se odrekel?« vpraša Sumar.

»Odrekel?« se začudi sobesednik. »Misliš življenju?«

»Da.«

»Mi ne pride na misel. Zadovoljen sem s položajem nadzornika območne geotermične fuzije. Še vedno uživam pri občevanju, čeprav moram uporabljati spodbudnike. Ne vem, zakaj bi se vsemu temu odrekel. Imaš morda ti takšne misli?«

»Ne,« odgovori Sumar in sklene, da bo raje molčal.

Nikomur ne more zaupati. Možakar bi ga lahko prijavil in spravil v roke psihonetikov. 2e tako ga preiskujoče in dvomljivo opazuje.

»Kakšno delo ti je zaupano?« vpraša po daljšem premolku.

»Senzor sem,« odvrne Sumar.

Nadzornik območne geotermične fuzije takoj odmakne pogled in se zazre v obok čakalnice, na katerem se še vedno dogaja lučna igra presevalnih naprav. Nič ne reče, nič ne vpraša. Naredi se, kot da Sumarja ni več zraven.

Podobnega obnašanja je Sumar vajen. Mnogi ljudje se zakrknejo, takoj ko zvedo, da je senzor, umaknejo pogled in ne občijo več z njim. Druge pa žene samo še radovednost in postanejo nadležni s svojimi vprašanji. Skoraj vsi pa se ga bojijo; med ljudmi so o senzorjih razširjene čudne zgodbe: da lahko vplivajo na misli drugih in da jih lahko samo s pogledom zasvojijo, da obvladajo skrivnosti magije in podobne marnje. Kar pa vse skupaj ni res. Senzorji nimajo nobene posebne zmožnosti, razen občenja na velike daljave s posredovanjem misli. Nič drugega. To pa ne more nikomur škoditi.

Naj mislijo, kar hočejo. Kadar pove, da je senzor, ima običajno vsaj mir, kot ga ima pred tem nadzornikom geotermične fuzije. Najbrž spet figu-rant, ki nadzoruje energetski postopek, na katerega pa ne more prav nič vplivati. Pa vendar je zadovoljen s tem svojim položajem, občutek ima, da je zelo potreben, da bi brez njega stvari ne šle tako, kot gredo. Nemrtev mrlič. Nepotreben. Celo čutnih užitkov ne more več doseči brez spodbudnikov.

Spet začenja čutiti ude, lahko jih premika; telo, ki mu je z razbolečinjenjem nekako izhlapelo, se vrača v svojo lupino. Počasi se dvigne z ležalne ploskve in premaguje vrtoglavico, ki ga obhaja.

Počaka še nekaj časa, da ta slabost poneha, potem pa se dvigne in odide iz prostorov infuzorja. Nadzornik območne geotermične fuzije hiti pred njim, gleda v tla in izgine na prvem križišču javnih prehodov.

Najbrž bi rad brez pretresov dočakal svojo stoto infuzijo. Naj mrtvači, če mu je všeč. Naj figurira.

Sumar zavije proti poveljstvu vesoljskih premikov. Pred rumeno oranžnim vhodom vklopi razpoznavno kodo in spet se mu začno odpirati vrata v notranjost.

»Senzor Sumar,« ga vodi glas po ozvočenju, »pojdi naprej po prehodu. Vstopil boš pri vhodu sedemnajst B. Sedemnajst B. Naprej.«

Stopa po prehodu in si ogleduje vhode na vsaki strani hodnika: kaj je za njimi? Ljudje, naprave? Logosintski sklop, ki načrtuje premike?

Nikogar še ni videl na teh hodnikih. Kot izumrli so. Ni nobenega šuma, samo kovinski glas po ozvočenju. Bleda svetloba odseva s kristalovinastih sten.

Kaj je za tistimi vrati na koncu hodnika, ki imajo rdeče znamenje neprehodnosti? Peljejo ven, v ozunje, v naročje mrča ali kam drugam?

»Pred vhodom sedemnajst B si,« ga opozori glas. »Vstopi.«

Odpro se vrata in spet se sreča z Agarjem. Zdi se mu, da je vodja vesoljskih premikov v tem kratkem času bolj osivel ali pa je luč drugačna. Košate sive obrvi se mu spuščajo na oči, v katerih opazi Sumar zaskrbljenost.

»Dobro, da si prišel. Vsak čas bo trenutek za redno zvezo z Iksionom,« reče Sumarju.

»Res bo,« ugotovi Sumar, potem ko pogleda na zapestni izpisnik. »Oprosti, vodja. Bil sem na živni infuziji in zdi se mi, da je razbolečinjenje krivo, da sem na zvezo popolnoma pozabil.«

»Že dobro, Sumar. Lahko oddajaš kar v teh prostorih?«

»Lahko.«

»Morda so v tvojem bivalniku kakšne motnje ...«

»Ne da bi vedel.«

»Nimamo več veliko časa,« resno reče Agar. »Logosint na Iksionu bo v kratkem samodejno sprožil postopek spusta, povedal pa sem ti, da so v programski blok vstavljeni napačni pojemki. Si si zaznamoval kodo za izvenprogramsko krmiljenje, ki jim jo moraš posredovati?«

»SEM 771 M 02.«

»Pravilno. Oddaj kodo. Sporoči jim, naj nemudoma preidejo na samostojno vodenje premičnika. Drugače se bodo razbili.«

»Poskusil bom.«

»Poskusi, Sumar. Svet ti bo hvaležen, če se ti posreči. Ni rečeno, da ti ne bodo v ogradi večnih postavili kristalovinastega odlitka in da se ne boš pridružil nesmrtnim zaslužnikom za rešitev človeškega rodu.«

»Ne potegujem se za zaslužništvo,« odvrne Sumar.

»Pa vendar.«

»Nekako pri srcu so mi.«

»Kako pri srcu?«

»Navezan sem na Iksion.«

»Vsi smo navezani nanj, Sumar.«

»Morda to kot senzor čutim drugače.«

»2e mogoče. Ti bodo ti prostori ustrezali ali boš oddajal kje drugje?«

»Ustrezali mi bodo.«

»Se naj umaknem?«

»Za popolno zbranost potrebujem samoto.«

»Prav. Grem. Ko boš nehal, me pokliči. Tipka A na tipkovnici. Želim ti uspešno zvezo.«

»Hvala.«

Vodja premikov zapusti prostor, Sumar pa sede in si položi dlani na čelo. Poskuša se umiriti, odmisliti vse drugo in se pripraviti na oddajo.

Če senzor na Iksionu pričakuje stik, se morata ujeti. Najprej mu bo sporočil kodo in ga obvestil o položaju, v katerem so. Potem mu bo zaupal še svoje dvome. Ostalo bo med njima, Uri ga ne more prijaviti. Odkril mu bo, da je najbrž vse skupaj le slepilna igra, prikazovalništvo, in da nihče s svojim početjem ničesar zares ne počne; da so tudi oni na Iksionu figuranti, ki si samo domišljajo, da vodijo premik.

Premik... Če sploh obstaja kakšen premik, če ne čemijo v nepremični prikazovalnici...

Spet se ozre na zapestni izpisnik. Svetlobna pika se približuje časovni točki.

Zdaj! Zdaj je napočil trenutek za stik z Urijem.

Zbere se in odpošlje miselni snop v prostor:

(: Uri, kličem te! Uri... Uri...

V bivalniških predelih naselbine začne pojemati osvetlitev.

Brinda sedi pri tipkovnici in ukinja odtenke svetlobe. Še zadnji dotik in ozre se na ležišče, kjer jo z nasmeškom čaka zlatolas fant izredno bele polti in skoraj dekliške postave.

Po epežnem dnevu je odslovila Astero in najela fanta. J 1 prenesla dekletove neposlušnosti, ni ji odpustila, Ja jo je prikrajšala za užitek sladobolja.

Rami je mladenič, ki še ni v obdobju živne infuzije. Izbrala si ga je, ker je odkrila na njem nekaj dvospolnega: povsem razvit moški je, pa vendar ima dekliško nežno kožo, ni preveč dlakav, njegove zla-taste dlačice se v polni luči iskrijo kot tančica po vsem telesu. Pravi užitek je božati njegovo skladno telo. Presenečena je ugotovila, da ima izredno občutljive prsne bradavice; kadar jih je dražila s prsti ali ustnicami, se je začel zvijati kot kakšno dekle, in to ji je skoraj popolnoma nadomestilo Asterine grudi, v katere je bila naravnost zatrapana.

Fant ji je popolnoma vdan in ubogljiv, čeprav so njegove občevalne zmožnosti omejene. Tudi s spodbudniki ne more doseči pogostnih otrditev, brez tega pa si težko pomaga z njim; v tem ga je Astera prekašala: vedno znova je bila pripravljena na zelo dolga in večkratna ljubovanja.

Brinda si popravi pramene srebrnih las s čela in vstane izza tipkovnice. Med tem razmišljanjem se je spet razvnela. Zadnje čase je vse bolj in bolj zasvojena s čutnostjo. Skoraj nenehoma tli v njej poželenje, ki jo žene v nove in nove uživaške orgije. Pred kratkim se je spustila v skupinsko občevalno igro v telovadnici in nenasitno sprejemala ljubkovanja vseh navzočih, pa še je odšla nekako nezadoščena. Sama ne ve, kam jo bo vse to pripeljalo. Morda se bo morala priglasiti k psihonetičnemu pregledu, da ji bodo malce umirili središče za čutno vzburjanje. Ker ta nenasitna sla postaja že mučna.

Opazuje Rami ja in že spet se je polašča čutna vročica. Hlepeče, s skaljenimi očmi si ogleduje mlado telo, ki jo čaka na ležišču. Še prej ko je morala zmanjšati luč v naselbini, jo je mladenič poslušno gnetel in božal.

»Rami, kako se ti zdi večerna luč?« g vpraša s čutno ohripelim glasom.

»Čudo večera,« brez posebnega navdušenja odgovori mladenič.

»Mislim, da sem izbrala pravšnje pojemke luči.«

»Dan in noč iz tvojih rok sta čudovita.«

»Se ne šališ, Rami?«

»Zakaj bi se šalil, gospodarica?«

»Ne reci mi gospodarica.«

»Pozabil sem.«

»Reci mi Brinda,«

»Seveda, Brinda.«

»Ko že omenjaš gospodarico: bi bil malce moj gospodar?«

»Nisem izurjen za to opravilo.«

»Saj ni opravilo, Rami,« vzdihne Brinda in pristopi k ležišču. »Želim si, da bi bil včasih gospodovalen z menoj.«

»Povej, kako, pa bom.«

»Saj to je tisto. Moral bi si sam izmisliti. Ukaži mi kaj.«

Rami ne ve, kaj bi. Tako zahtevne gospodarice še ni imel. Kaj bi sploh rada?

»Pridi sem,« z negotovostjo reče Rami in Brinda poslušno sede k njemu.

»Moraš govoriti strožje,« ga poučuje. »Moraš me poniževati.«

»Kako, Brinda?«

»Reci mi: kurba, bi se že spet rada porivala ...«

»Ne vem, kaj je kurba.«

»Ne bom te izobraževala, Rami,« nejevoljno sikne Brinda. »Reci, kar ti rečem.«

»Kurba, bi se že spet rada porivala!« krikne Rami.

»Tako,« šepne Brinda in občuti ugodje. »Zdaj mi primaži klofuto. Močno ...«

Ramija so naučili ubogljivosti: brez posebnega pomisleka jo oklofuta, Brinda pa mu medtem hiti poljubljati in lizati roke.

»Brcni me na tla ...« šepne.

Mladenič jo z nogo sune z ležišča in Brinda obleži na tleh.

»Reci mi, da se naj zadovoljim sama... prosim,« mu tiho prigovarja Brinda in se ob svoji domislici razvname do skrajnosti.

»Zadovolji se sama!« ukaže Rami.

»Bom, čeprav me je sram... Ali res moram?« hlini sramežljivost, s šepetom pa ukaže: »Reci, da moram.«

»Moraš!«

Brinda to komaj dočaka: brez sramu razmakne kolena in se začne pred mladeničem mrzlično igrati s svojim mednožjem.

»Je tako prav?« zasoplo vprašuje, in ker Rami ne ve, kaj naj reče, mu prišepne: »Reci, da moram hitreje. Da jih bom drugače dobila po lenih prstih. Ponižuj me, žali!«

»Daj hitreje!« reče Rami in si zaman prizadeva, da bi odkril, kaj pomeni poniževanje. O tem mu res niso ničesar povedali. »Drugače jih boš dobila po lenih prstih!«

Poneumljena od slasti se Brinda približuje vrhu užitka.

»Ne dovoli, da mi pride ...« mrzlično šepeče. »Primi me za roke ... lomi mi prste ... muči me, lepo te prosim ...«

Rami se je pravkar namenil opraviti naročilo gospodarice, ko začne nad vhodnim vrati utripati klicna luč, katere utripe spremljajo tudi zvočna znamenja.

V hipu se Brinda dvigne s tal.

Zapahnila je vrata. Najbrž se je vrnil Sumar z živne infuzije. Igra z Ramijem je pretrgana. Pa tako nasladno je bilo, čeprav fant res ni preveč domiseln; njegove umske zmožnosti se še primerjati ne dajo s Sumarjevimi.

Poskuša si urediti razkuštrane lase in stopi k tipkovnici. Sprosti zapiralni mehanizem vhodnih vrat, krili se razmakneta in pred vhodom res stoji Sumar: zamišljen je in nekoliko zbegan.

Brinda se mu nasmehne.

»Vstopi, moj dragi,« ga povabi.

»Sem vaju zmotil?« je še vedno v zadregi Sumar.

»Nikakor. Ti me nikoli ne moreš zmotiti...«

»Če res ne.«

»Res, Sumar. Z Ramijem sva imela neumne igrice, ki niso vredne omembe.«

»Nadaljujta. Ne bom vama v nadlego, v svoj bivalnik grem.«

»Počakaj,« ga ustavi Brinda, ko hoče mimo nje. »Kako naj ti dopovem, da mi nisi v nadlego?«

Povleče ga k sebi in se na vso moč privije k njemu. Nasloni mu glavo na rame in tiho vpraša:

»Je bilo kaj narobe pri živni infuziji?«

»Ne. Vse je potekalo v najlepšem redu.«

»Zakaj si potem mračen, dragi?«

Sumarjevi prsti začešejo v Brindino srebrno la-sovje: rad ima njene lase, čeprav so umetno pobarvani s flumidijevim srebrilom; tako mehki, voljni in lesketajoči se so. Ji naj zaupa? Jo bodo zanimale njegove skrbi? Vonja po razvneti ženski, po znoju sladostrastja, zasopla je, žile ji še vedno utripajo; naj je imela s fantom še tako neumne igrice, zanesljivo so bile čutne in najbrž bi jih zdaj rada nadaljevala v troje.

»Ne vem, če te res zanima ...«

»Me. Že spet kakšni strahovi? Da je primus mrtev? Da mrča ni?«

»Niso strahovi. Z Iksionom je konec, Brinda.«

»Končno,« se razveseli Brinda; res je bila jezna na ta premičnik, ki ji je skoraj popolnoma odtegnil Sumarja.

»Nisem mogel dobiti ponovne redne zveze z njim ...«

»In kaj potem?«

»Nisem jim mogel posredovati kode za prevzem krmiljenja. Zdaj jih bo logosint, v katerega so vstavljeni napačni pojemki, treščil na tuj planet...«

»Pa zakaj se zdaj trapiš s tem, Sumar?« ga hoče potolažiti Brinda. »Tveganje spada k njihovi opra-vilnosti. Saj so vendar vedeli, v kaj gredo.«

»Niso vedeli. Saj to je tisto. Ves čas so prepričani, da krmarijo Iksion, pa so samo figuranti. Umrli bodo za prazen nič ...«

»Sumar, Sumar, s čim si greniš lučni večer,« vzdihne Brinda in ga obzirno potisne na ležišče, kjer sedi Rami in brez zanimanja posluša njun pogovor. »Raje se okleni življenja.«

Naposled ima Brinda prav. Pozabiti. Vzeti stvari take, kot so, pa čeprav tudi ne bi bile zares. Sprejeti igro igre. Brinda to zna: iz vsakega hipa si sestavlja užitek, pa naj je to pri jedi, pri iztrebljanju, pri ustvarjanju dneva in noči, pri ljubovanju.

Pogleda ji v vročične oči; vedno je v njih nekakšen lesk blodnosti, lesk, ki meji že na obsedenost, uročenost. Ena med redkimi je, ki nikoli ne umakne pogleda, če se ji zagleda v oči.

Brindine vlažne ustnice se dvignejo k njegovim in se, mehke, tople in lepljive, prisesajo. S to svojo neizmerno blodnostjo ga vedno znova osvoji in potegne za seboj.

»Okleni se me,« mu šepeče.

»Kaj je življenje?« vpraša bolj sam sebe kot Brindo.

»Vzemiva si dečka,« šepeče med poljubljanjem. »Privoščiva si ga. Ni še v obdobju živne infuzije ...«

Sumar jo debelo pogleda.

Res je obsedena, njena domišljija pri uživaštvu je skoraj neomejena. V hlastanju za užitki nima nobene mere ne meje. In to počne zares, tako strašansko zares, da ga vedno znova potegne iz zlaganega sveta v svojo blodno resnico.

»Kako to misliš?« jo vpraša.

Najprej mu z vdanostnim poljubom izkaže hvaležnost, da je sploh pokazal zanimanje za njen predlog. Potem potegne z njega pletenino in takoj poseže po nabrekajoči moškosti.

»Všeč ti bo ...«

»Ne vem.«

»Bo, Sumar. Boš videl, nekaj dekliškega je na njem. Saj si ga še nisi dobro ogledal.«

Brinda ima prav. Ramija si še ni natanko ogledal, čeprav je pri Brindi že nekaj lučnih dni. Sploh pa mu ni prišlo na um, da bi kaj imel z njim. Moški ga nikoli niso mikali. Tudi to je najbrž posledica senzorstva; vsi senzorji, kar jih je poznal, so bili izrazito usmerjeni k ženskemu spolu. Pri drugih pa so meje med spoloma skoraj popolnoma zabrisane in spolno občujejo vsevprek.

Gleda, kako Brinda počasi sleče tudi mladeniča, ki je še vedno neprizadet, le nekakšen ustrežljiv nasmešek krivi kotičke njegovih ustnic.

»Lezi na trebuh,« mu reče Brinda, ko je popolnoma nag.

»Ja, gospodar... Oprosti, Brinda,« se mu zareče, ko se zlekne, kot mu je ukazala.

»Poglej,« se obrne Brinda k Sumar ju in razporedi fantove zlate kodre po ramenih, »kaj ni kot kakšno nekoliko bolj tršato dekle?«

»Težko si predstavljam ...«

»Poskušaj. Pridi bliže, Sumar,« vabi Brinda, se skloni čez mladeniča in prime Sumarja za roko.

»Otipaj te boke in si predstavljaj, da so ženski, če ne gre drugače.«

Pripelje mu roko na mladeničevo kožo; Sumar je presenečen nad tem, kako mehka in topla je. Na ledjih je prekrita z zlatastimi dlačicami, po katerih se igrajo Brindini nohti. Res bi si lahko predstavljal, da na postelji leži dekle ...

Samo zakaj bi se slepil? Zakaj bi si domišljal, da je ta zlatolasi mladenič dekle, ko je vendar tu Brinda, ki ga bolj in bolj privlači s svojo ženskostjo in strastjo?

Nenadoma pa ga prešine sunkovito vzburjenje ob pomisli, da se iščeta z Brindo s posredništvom tega mladega, svežega telesa, da je nekakšen prenosnik in obenem spodbudnik njune naslade. Še živ mladenič, ne prikazen ...

Roka mu pohlepno zdrsne po Ramijevem hrbtu in prsti se zasadijo v zadnjične obline. Brindi se zasvetlikajo oči, ko opazi, da začenja Sumar sodelovati.

»Daj,« nemirno šepeče, »otipaj, primi... Ti je všeč?«

»Je...«

»Vzburiti ga morava ...«

Brindine ustnice se prilepijo na fantov hrbet in začno polzeti navzdol. Sumar sledi sled njene sline, se včasih odmakne s poljubovalnega tira in zaokroži po svoje, pa se spet sreča z Brindo, katere oči pobli-skujejo v poltemi kot dve nadzorni logosintski lučki.

Za kratek čas se zarotniško poljubita, nato spet zdrsneta na mladeničevo kožo, kakor da bi si na njej pridobivala nove moči in slasti za sladostrastje.

Sumar nič več ne razmišlja o tem, da je telo, ki ga ljubkuje, moški; razvneta sla ga peha v vse bolj razvratna dejanja, ki presenetijo celo Brindo. Mladenič se začne zvijati in pospešeno dihati.

»Rami,« reče Brinda, »zdaj se obrni.«

Z vzdihom se Rami prevali na hrbet. Tako Brinda kot Sumar se zadaj zastrmita v njegovo štrlečo moževino, ki se ponosno dviguje nad telesom. Sumar ni nikoli mislil, da ga bo kdaj moška nabreklina tako očarala in vzburila.

»Kako je strumen ...« dahne Brinda.

»Res ...« pritrdi Sumar.

»Počakaj. Nič se nama ne mudi... Saj boš še malo vzdržal, Rami?«

»Bom,« odvrne mladenič skozi stisnjene zobe.

»Nekoliko ga bom še utrjevala,« se pohotno nasmehne Brinda.

Zlekne se k Ramiju, poišče njegove ustnice in se sklene z njim v pohlepnem poljubu, ki mu ni in ni konca. Sumar se počuti nekako odrinjenega, saj se ona dva previjata, gneteta in uživata kar sama zase.

Kakor da je uganila, kaj misli, se Brinda odtrga od poljuba z mladeničem in se umakne.

»Tvoj je,« zašepeta.

V zagonu slepe strasti se Sumar naravnost zagrize v voljne in podajne ustnice, kakor da so izvir resničnosti, izvir življenja in življenjske moči. In sploh ne ve natanko, ali poljubuje mladeniča ali Brindo ali oba skupaj; trese se v še neobčuteni nasladi in se stiska k mlademu telesu. Občuti, da ga boža neka roka — je njena ali njegova? — neka roka, vseeno, katera.

Razneslo me bo, pomisli, končal bom kar tako, v prazno ...

Roka ga vleče stran, odtrga ga od mladeničevih ust; Brindina je. Sklonjena nad fantovimi prsmi začne poljubovati bradavice, ki so oslinjene videti kot rjavkasta, svetlikajoča se kristalovina.

Brez besed se sporazumeta in že delita nežnosti vsak svoji strani prsi. To spravlja Ramija res v ekstazo: vzpenja se kot lok na ležišču in videti je, da se bo njegova moškost vsak hip razpočila od silovite nabreklosti. Presunljivo stoka in momlja nerazumljive besede.

Tudi Sumar je poneumljen od napetosti.

»Pojdi nanj!« krikne Brindi.

»Bi me rad gledal?« vpraša s skrivnostnim nasmeškom in se zasesa v bradavico.

»Ja...«

»Ne bom, čeprav me mika. Kar penim se...«

»Potem ga pojahaj,« spet prosi Sumar.

»Ne,« šepeta Brinda. »Želim drugače. Hočem gledati ta izliv... ta pljunek življenja... Skupaj bova gledala, Sumar...«

Sumar se komaj še zadržuje, da ne konča. Ve, da bo vse pokvarjeno, če se mu to primeri. Zato stisne zobe, obmiruje in gleda, kako Brindina roka poseže po mladeničevi štrlini in kako se je njeni dolgi, gibčni prsti oklenejo in začno stiskati.

Nezadržna nuja mu izproži roko, ki se znajde ob Brindini. Otipuje trdoto uda, utrip krvi v njem, valovanje slasti in pridruži se divjemu gnetežu, ki jemlje mladeniču sapo.

»Zdaj zdaj bo ...« sikne Brinda s široko razprtimi očmi; s skaljenim, pogoltnim pogledom strmi v moževino, ki jo vse hitreje obdeluje.

Rami zajame zrak, se vzboči kot lok in ko sunkovito, s krikom izpusti sapo, izbrizga živovino: enkrat pa še enkrat; belkasta sluz se pocedi po trebuhu, potem pa vse skupaj zagrne srebrnina Brin-dinih dolgih las ...

Tema pade Sumarju na oči; sliši še Brindino presunljivo ječanje in mladeničevo hropenje, nato pa se mu občutja zmedejo, pomešajo in postanejo neustavljiva. Znenada se znajde z Brindo v lepljivem, pekočem poljubu in ta poljub je požrtno goltanje, sla po življenju, pravem, resničnem življenju, življenju v njegovi enkratnosti in dvojnosti, življenju, ki je v hipu tudi smrt, na tisoče smrti, življenju, ki je minevanje, premena, zavest in nezavest, vse in nič.

Nenadoma, ne da bi vedel, kako, je tudi popolnoma združen z družico: mladenič se je izkolesil iz kroga; njegova potna koža se zdaj lepi ob njeno kožo, v divjem valovanju se Sumar potaplja vanjo, drsi, polzi v njeno odprtino, izgineva v njej, dobesedno izgineva; krčevito se oklepa njenih ramen, grabi za njene lase, vendar se ne more obdržati — zazdi se mu, da ves potone vanjo in da v njeni no-trini poči in se razlije.

Ne ve, kako dolgo je trajalo to zmedeno občutenje in izpraznjenje. Ko se spet zavede svojega telesa in obstoja zunaj Brinde, leži na njej in še vedno sunkovito diha. Brindino telo je kakor ohromelo in tudi obraz je tak: ustnice ima odprte, oči zaprte, razmršeni lasje so se ji posvaljkali v štrene; ne gane se, kot mrtva je.

Takoj ko v Sumarju ugasne slepa sla, se mu povrne razsodnost. In še bolj kot prej, med živno infuzijo, začuti mrtvost vsega svojega početja; to je bilo hlastanje po življenju, od katerega je nasilno odtrgan in s katerim se ne more nikoli več srečati. Mrtvak je in tudi Brinda je mrtvakinja, čeprav lahko gledata, govorita, mislita in se parita. Nobena ženska v obdobju živne infuzije ni sposobna za oploditev. Zanosijo in rodijo otroke samo matice, ki še niso podvržene vzdrževanju z živovino.

Občutek lastnega in Brindinega mrtvoživja mu /budi ostudo, sram in praznoto. Ugotovi, da je njegov splahneli ud še vedno v Brindi in da je bilo v njunem ljubovanju nekaj mrtvoskrunskega.

Odmakne se in njegov premik zdrami Brindo iz odrevenelosti. Poskuša ga zadržati ob sebi.

»Počakaj, dragi, tako lepo mi je,« utrujeno vzdihne.

»Vse skupaj je laž, Brinda,« trdo in trezno reče Sumar.

»Na kaj misliš?«

»Na vse. Na najino parjenje. Na mrč, ki nas obdaja. Na tvoj lučni dan in noč ...«

»Joj, skoraj si me premotil,« poskoči Brinda in se zazre v izpisnik na zapestju. »Narediti moram noč.«

V hipu se Sumar odloči: zadržal jo bo. Ne bo ji pustil k tipkovnici. Naj noč zamudi, naj pride pozneje, če Brinda res upravlja luč in temo. Drugače ...

Prime jo za komolce in zadrži na ležišču.

»Spusti me!« presenečeno vzklikne Brinda in se hoče izviti. »K tipkovnici moram. Slišiš, spusti me!«

»Ne bom te spustil.«

»Sumar, kaj je s tabo? Pusti me, da opravim svojo dolžnost!«

»Naj tvoja noč zamudi,« odločno reče in jo še močneje stisne.

»Ne nori!« krikne Brinda in se onemoglo otepa primeža Sumarjevih rok. »Velika nadzornica dneva in noči sem, moram ob določenem času ugasiti luč dneva ...«

»Če si res velika nadzornica, lahko tudi zamudiš.«

»Vzeli mi bodo nadzorništvo, Sumar. Hočeš, da ostanem brez opravila, da me kot nekoristno ukinejo? Hočeš to?«

»Hočem samo vedeti, če res delaš dan in noč.«

»Ti si nor. Morala te bom prijaviti.«

»Prijavi, Brinda. Popolnoma vseeno mi je, če me ukinejo. Že dolgo sem mrtev.«

»Rami,« se obrne Brinda z zadnjim upanjem na mladeniča, ki sedi na robu ležišča in nebogljeno sklepa roke na kolenih, »pomagaj mi. Noče me spustiti.«

»Nimam napotkov,« odsotno reče fant.

»Pokliči upraviteljstvo! Me slišiš, Rami? Tvoja gospodarica sem!«

»Nimam napotkov,« ponovi Rami.

Brinda vidi, da se začenja na izpisniku kazati svetlopis:

:FAZA TRI: SLEDI ČASOVNO TOČKO: FAZA DVE:

Zdaj bi morala biti pri tipkovnici in ko se časovna točka ustavi, sprožiti ukinjanje še preostale luči. Z zadnjimi močmi se hoče otresti Sumarja in ker se ji to ne posreči, ga v jezi ugrizne v roko.

V bivalniku pa začenja pojemati večerna svetloba. Počasi se kristalovinaste stene popolnoma stemnijo in samo na stropu ostane soj modrikaste svetlobe.

S temo pa se začne Sumar na ves glas smejati in njegov krohot votlo odmeva po bivalniku. Spusti Brindo, ki ob spoznanju, da je nastopila noč brez njenega posredovanja, obnemi in občemi na ležišču. Sumar pa se smeje in smeje. Ne more se zadržati, čeprav ve, da je Brindo in Ramija strah: ne poznajo te vrste smeha, tudi sproščen krohot je človeška ostalina, ki jo premorejo samo še senzorji, drugim pa povzroča neprijetno občutje. Tako so se najbrž predmrčevci bali rjovenja zveri, dokler so se še oglašale iz posebnih rezervatov.

Sčasoma le premaga smeh in spregovori:

»Si videla, Brinda. Znočilo se je.«

Ne odgovori mu. Brindi se je podrl svet, ki si ga je ves čas gradila. Noč je prišla brez njenega ukaza. Tako bi prišlo tudi jutro in poldan; vsa igra luči, ki jo igra na tipkovnici, je brez pomena.

»Zakaj si mi to storil, Sumar?« pobito vpraša.

»Da bi spoznala zlaganijo našega bivanja.«

»Ni mi do tega spoznanja.«

»Morda ti res ni. Prijavi me, Brinda. Povej, da sem te onemogočil. Ne bodo ti odvzeli nadzomištva. Še naprej boš lahko delala dan in noč v naselbini.«

»Nikoli več ne bo tako, kot je bilo,« trpko reče Brinda. »Zdaj vem, da ne delam dneva in noči...«

»Brinda, nekdo ali nekaj se grdo igra z nami,« zaupno šepne Sumar in ji stisne roko.

»Nočem o tem misliti.«

»Rad bi vedel, zakaj?« se vprašuje Sumar. »Zakaj vse to? Kdo nas je spravil v prikazovalnico?«

»Ne vem, Sumar, ne vem in nočem vedeti.«

»Moraš me prijaviti.«

»Ne vem, če te bom ... Nič se ne bo spremenilo.«

»Res ne. So morda krivi logosinti?«

»Ničesar nočem vedeti, Sumar.«

»Nas imajo v rokah robotavri? Ali pa je to eno in isto: logosinti in robotavri. Predmrčevci so vedeli, Brinda...«

»Nočem vedeti. Dovolj je, da si mi vzel dan in noč.«

»Nikoli nisi imela dneva in noči, Brinda.«

»Mislila sem vsaj, da ga imam, da sem stvaritelj ica svetlobe...«

»Stvariteljica svetlobe. Smešno. Zdaj vem, Brinda.«

»Molči, dragi.«

»Zdaj vem, da mrča sploh ni. Da je zunaj svetloba.«

»Ne govori, ker me je strah. V temi me je strah, v temi se mi zdi, da postanem čisto majhna ...«

»To hočejo. Da bi se bali teme, da bi bili čisto majhni. Rami, me slišiš?«

»Ja, slišim,« se oglasi mladenič iz temnega kota.

»Se tudi ti bojiš teme?« vpraša Sumar.

»Ja. V temi je tako, kot da me ni.«

»Pustili so vam strah pred temo. Zakaj so vam ga pustili?«

»Ne vem, gospodar.«

»Nisem tvoj gospodar. Nikomur ne gospodujem. Reci mi Sumar. Zakaj mi praviš gospodar?«

»Pusti ga, Sumar,« se vmeša Brinda.

»Vseeno, rad bi vedel, Rami, zakaj mi praviš gospodar?«

»Take napotke imam.«

»Kdo ti je dal te napotke?«

»Upravitelj stvo najema.«

»Pridi bliže, Rami.«

Mladenič se približa iz teme in Sumar mu položi roko na rame. Z drugo roko objame Brindo.

»Vaju je še strah mraka?« vpraša.

»Ne vem,« reče Brinda.

»Bolje je tako,« se oglasi Rami.

»Ne bojta se,« tiho reče Sumar in ju stisne k sebi. »Zunaj je svetloba. Treba je samo stopiti ven.«

»Kaj je to, ven?« vpraša Rami.

SEDMI PROSTORSKI IZSEK

Sedmi skladiščni predel je velik podolgovat prostor, v katerem so na vsaki strani skladovniki z zaboji. Uri je presenečen nad razsežnostmi Iksiona. Vedno se mu je zdelo, da je premičnik manjši in da ga v glavnem sestavljajo bivalni prostori in krmni krov. O velikanskih skladiščih se mu še sanjalo ni. Kaže, da so res temeljito otovorjeni z vsemi rečmi, ki bi jih potreboval novi rod na Evi.

Počasi gre skozi predel, ki ga osvetljuje močna bela svetloba, in išče skladovnik številka dve. Najde ga skoraj na koncu prostora in začne pregledovati zaboje, označene s kodnimi znamenji.

Brez Maksima ne bi nikoli našel lesa; saj niti ne ve, kakšna tvarina je to. Čudno, da je upravnik Raf tako hitro popustil in mu dovolil poiskati les. To nekako ni v Rafovi naravnanosti, ki ne priznava neotipljivih stvari. Morda pa hoče imeti trden dokaz.

Les in črva v njem. Šele potem bo verjel, da so se oglasili Mirujoči in da zahtevajo odmik s tega tira.

Naposled zagleda zaboj GU 8, ki je med najmanjšimi v skladovniku. Poseže po njem in ga nestrpno odpre: v mehko oblogo je vložen okrogel, podolgovat predmet iz rjavkaste, neenakomerno obarvane tvari, ki je najbrž les. V predmet so izvrtane okrogle odprtine, skozi vso podolžno os pa večja luknja.

Radovedno se dotakne predmeta in ga vzame iz obloge. Na otip je hrapav in nima gladkosti krista-lovine ali neobrabnih zlitin, iz katerih so izdelane stvari, ki jih pozna. Kaže, da je predmet star, da so ga izdelali pred mrčem in da ima neki poseben namen.

Iz izpisnika, ki je priložen, se pouči, da je predmet piščal, lesena piščal, ročno izdelana v prvem stoletju pred mrčem, da je namenjena izvabljanju piskajočih zvokov, ki v določenem sosledju sestavljajo enostavne napeve. Na slikovnem prerezu se seznani z notranjo zgradbo piščali: tu je prikazan pretok zraka, njegove sosmemice in protismerja, ki s prstnim odpiranjem ali zapiranjem lukenj pripeljejo do te ali one glasovnosti.

Ves zaverovan v piščal pozabi Uri na vse drugo; pristavi ustnik na ustnice, zajame zrak in ga vpihne v piščal. Po skladiščnem predelu se razleže pisk, ki mu z odpiranjem in zapiranjem odprtin spreminja višino. Presenečen je nad napevom, ki ga izvabljajo njegovi prsti: nič ni namreč podoben glasbi, kakršno predvajajo za slušno razvedrilo; nekaj popolnoma samosvojega je in človeka kar prevzame.

Med igranjem na piščal se spomni črva. Sam les še ni dovolj. V njem bi moral biti črv, drugače Raf ne bo verjel, da obstajajo Mirujoči in da se je Iksion vrinil v njih čas in prostor.

Preneha z igranjem in si začne pozorno ogledovati piščal: obrača jo, otipuje in pregleduje. Kje bi lahko bil črv?

Tedaj se usuje iz majhne luknjice rumenkast prah. Uri je presenečen, da se je to zgodilo. V opisu in navodilu namreč ni omenjena ta odprtina, čeprav so zaznamovane vse druge nadrobnosti. Celo posamezne grče in lesne letnice.

Vnovič vklopi izpisnik in še enkrat vse podrobno pregleda. Ni prezrl. Luknjica na spodnjem delu piščali, iz katere se je usul prah, ni omenjena. Natančnost, s katero je sestavljen opis piščali, ne dovoljuje takšnega spregleda. Pomeni, da je luknjica nastala pozneje, da jo je izdolbel črv, ki se je zalezel v les in ga niso opazili pri vlaganju piščali v zaboj. Tako je zdaj tu popolnoma nepredvideno.

Pogledati bo treba piščal še pod presevalnikom, da ne bo nobenega dvoma več. Čeprav je Uri prepričan, da je v rovčku črv. Srce mu spet živahneje utripa in po hrbtu ga spreletava mrzel srh ob potrditvi, da stik z Mirujočimi ni bil primislek, ne njegova blodnja.

»Raf!« pokliče upravnika. »Našel sem les. Mislim, da je v njem tudi črv ... Me slišiš, Raf?«

Uri misli, da so vklopljeni glasovni posredniki in da prenašajo njegovo govorico na krmni krov.

»Pogledati bova morala še pod presevalnikom, vendar je tu notri zanesljivo črv. Hej, Raf! Kaj je z zvezo?«

Upravnik se ne oglasi.

Pa ne, da je že spet zaposlen z Evo ... Uriju se je vendar zdelo, da mu je matica naklonjena: prišla je v njegov bivalnik, dotikala sta se, imel je občutek, da bi se mu tudi podala ... Sicer pa si ne sme ničesar domišljati. Matice so svojevrstna bitja: izurjene so za parjenje in ploditev in nič drugega.

Samo dozdeva se mu, da ji res kaj pomeni; o ljubezni Eva ničesar ne ve in prav podobno bi ji bilo, da se je takoj spet zapletla z Rafom. Najbrž občujeta in sta gluha za njegove klice.

Cas pa teče. Naglo bi morali kaj ukreniti, saj ne morejo časiti in prostoriti v času in prostoru, ki ni njihov; Mirujoči so to jasno povedali, kot so tudi jasno povedali, da je na Iksionu črv.

Le kako se jim je to posrečilo, kakšne pregled-niške zmožnosti imajo?

Nič več ne more čakati. Potisne prazni zaboj nazaj na njegov mesto in se s piščaljo v roki odpravi iz sedmega skladiščnega predela.

Pri izstopnih vratih pa opazi, da sta krili za-sunjeni. Zaman se ozira in gleda, kje bi bil odpiralni mehanizem. Vrata so zaprta in kaže, da jih lahko odpre samo Raf s krmnega krova.

Prešine ga osupljujoče spoznanje, da ga je Raf zaprl.

»Raf!« zakriči. »Nimaš pravice! Odpri mi izhod!«

Razjarjen začne udrihati po vratih, ki votlo bobnijo, vendar se ne razmaknejo.

»Nisem nor!« vpije Uri, prepričan, da ga Raf posluša. »Tu imam les in v lesu je črv; pomeni, da si nisem izmislil stika z njimi... Raf, sporočili so nam, da moramo proč. Premisli to. Proč moramo. Drugače nas lahko zadene vse mogoče. Kdo ve, kakšne zmožnosti še imajo ... Raf, me slišiš? Odpri prehod!«

Vse je zaman: ali je izklopil glasovni prenos ali pa mu sploh noče odgovoriti.

Preveč slepo mu je zaupal, ko ga je poslal po les na konec premičnika. Moral bi podvomiti, saj vse skupaj ni bilo Rafu podobno. Prehitro se je strinjal, da zadevo preiščeta, in tako se ga je znebil, ga osamil in onemogočil. Zdaj bo lahko neovirano izpeljal spust na Evo.

»Vse skupaj boš zavozil!« onemoglo vpije Uri in obdeluje vrata. »Prevzemi ročno krmiljenje in se iztiri iz krožnice okrog Sep time Ore!«

Zaman. Ne bo ga poslušal, tudi če ga sliši. Z logosintsko natančnostjo bo opravil, kar si je zastavil. Nič več ga ne more prepričati, da nima prav. Tudi če bi prišel z Zemlje ukaz za odmik s tira, ne bi ubogal. Sprožil je čas Eve in zanj ni več poti nazaj. Čudno, da že ne izvaja premika. Ali pa ga?

Ne, premik bi občutil. Kljub gravitacijskim blažilnikom, ki jih premore Iksion, človek vendar občuti premik iz mirovanja.

Nemirno bega Uri po skladiščnem predelu.

Kaj naj naredi? Naj odda senzorsko sporočilo in obvesti Mirujoče? Morda to.

Poskuša se umiriti in zbrati. Potem odpošlje misel v prostor.

(: Onemogočen sem. Upravnik Iksion bo pristal na Evi. Ne morem mu tega preprečiti. Poslušajte, kdorkoli in karkoli ste: onemogočen sem. Ne morem vplivati na odločitve upravnika. Oglasite se, če me sprejemate.

Preneha z oddajo in nestrpno pričakuje odmev. Vendar se na valovnosti njegovih misli prav nič ne zgane. Nobenega podneta, nobene zveze ni. Popolna gluhota in to ga še bolj vznemiri. Počuti se skrajno osamljenega in nezmožnega v tej neumni zaprtiji.

Poskuša lahko še z zvezo z Zemljo. Nemara pa bo Sumar le sprejel njegovo sporočilo. Morda pa sploh že ves čas sprejema in je napaka v oddaji z Zemlje.

Ponovno si uredi misli in odda:

(: Iksion Zemlji! Ujeli smo stik z neznanim bivanjem. Razumno občijo z nami po senzorski zvezi. Želijo, da se odstranimo s tega tira. Upravnik Raf ne upošteva tega in izvaja samoodločitveni spust na planet Evo. Onemogočil me je, osamil. Če me sprejemate, zaznamujte in obvestite druge nadsvetlob-nike: možen je stik s sorazumom. Nismo sami. Ponavljam: imamo zanesljive dokaze, da nismo sami.

Zaman. Nihče ne odgovarja.

Pa čeprav bi sprejemali, bi tudi na Zemlji vzeli njegovo sporočilo kot senzorsko blodnjo. Ne bodo vendar razveljavili ene temeljnih resnic, vstavljene v pomnilnik osrednjega logosintskega sklopa, da je človeški razum enkratnost stvarstva. Temeljne resnice so nedotakljive. Verjeti, da obstaja kje še drugo razumno življenje, pomeni isto kot trditev, da Zemlja ni okrogla, da ne kroži okrog Sonca in da ni zašla v oblak kozmičnega prahu ...

Nič ne more narediti. Zaprt je med skladovniki, sam, brez možnosti, da kaj ukrene. V obupu se še enkrat loti vrat, vendar čez čas odneha, ker ga začno boleti dlani.

Potem se v zadnjem upu oklene misli na Evo.

Kaj, ko bi poskusil posredovati misel njej?

(: Eva, odpri mi... odpošlje mislenje in se zastrmi v zaprta vrata.

Na krmnem krovu gleda Eva, kako Raf spi. Zleknjen v svojem sedežu je videti kot brez zavesti: ustnice ima polodprte, njegovo dihanje je globoko in upočasnjeno. Na licih mu leži top, okamnel izraz. Gleda ga in nenadoma ji je ta človek popolnoma tuj; ne more si misliti, da je z njim legala v posteljo in občevala, da se je je ta tujinec dotikal, jo poljubljal in bil ob njej in v njej.

Kar zmrazi jo, če to pomisli. Kako se je mogla spuščati v odnose s človekom, ki nima v snu nič človeškega na sebi, ki izraža hlad, brezčutje in že kar logosintsko tujstvo.

Ni še imela priložnosti za tako natančno opazovanje upravnika ali pa ga ni gledala tako, kot ga gleda zdaj. Srečevala sta se samo zaradi občevanja in če dobro premisli, mu je pri tem vselej šlo samo za nabijanje, natikanje, za suvanje vanjo in za nič drugega. Popolnoma vseeno mu je bilo, kam, samo da je bila odprtina; najbrž bi prav tako vneto obdeloval napihnjenko, umetno žensko.

Ne more pozabiti, kako jo je pred kratkim v telovadnici privezal z rokami na prečnico — rekel ji je, da bosta imela majhno igrico — jo namazal s spodbudnim mazilom in jo tako privezano začel natepavati v zadnjico. Čeprav so jo v matičnjaku navajali tudi na to vrsto občevanja, se ji je vendar nekam upiralo in bilo ji je prej boleče kot prijetno.

Priznal ji je, da si občevalne lege, ki jih je vedno znova spreminjal, izmišlja s pomočjo logosinta, v katerega so vstavljeni tudi tovrstni podatki. Nobene lastne domišljije nima. Še za prvinske človeške gone potrebuje Maksima.

Čedalje bolj se v Evi razrašča občutek odvratnosti, ki ga do zdaj skoraj ni poznala. Ni mislila, da se ji bo kdaj kakšen moški tako priskutil, kot se ji je zdaj Raf. Začudeno ugotovi, da bi ga najbrž lahko brez posebnih težav ukinila: odvzela bi mu kisik ali pa bi mu prerezala vrat. Glavo ima nagnjeno nazaj in vrat je tako lepo napet...

Nenadoma se v njeni notranjosti sproži privzgojeni varnostni branik, ki odvrača ljudi od nasilnih in drugih nevarnih dejanj.

Le kako je mogla razmišljati o usmrtitvi Raf a! Kaj se dogaja zadnje čase z njo, da jo obsedajo nevarna in nedopustna občutja in misli? Ubiti Rafa ... Saj to je grozno! Upravnika je vendar treba dosledno ubogati, on vodi poslanstvo, on odloča o vsem in njegove odločitve so nedotakljive.

Čeprav ne bi smel zapreti Urija. Tega res ne bi smel.

Senzor ni naredil nič takega, kar bi opravičevalo Rafov sklep. Samo dokazati hoče, da je imel stik z neznanim razumom. Zaradi tega še ni nor.

Rafovi sklepi so dokončni. Ne more se vtikati vanje.

Pa vendar ne bi smel zapreti senzorja. Kaj pa, če je res našel črva v lesu? Potem je njegov stik nekaj dejanskega in ga je treba upoštevati.

Taka sklepanja so nedopustna. Nobene možnosti ni, da bi bil kjerkoli še kakšen drug razum razen človeškega. To je dokončno dokazano in ugotovljeno.

In če je?

Eva resda zelo malo ve o vsem tem. Pozna sicer temeljne resnice, kaj več pa že ni v njeni naravnanosti. Izurjena je za popolnoma določeno poslanstvo, za rojevanje novega rodu, ne pa za razglabljanje o smislu tega početja.

Raf ji je ukazal, da prevzame stražno izmeno. Uri namreč lahko iztiri premičnik. Ne kaže zaupati senzorjem. Držati mora s sebi podobnim človekom, in to je Raf. Uri je posebnež. Sploh pa je najbrž on kriv vse te njene zmedenosti in čustvene razglaše-nosti. Da pada iz ene skrajnosti v drugo. Da je pomislila na uboj Rafa ... Držati mora vendar s sebi podobnim ...

Pogleda spečo mrtvino v sedežu in se zgrozi: ni mogoče, da je podobna Rafu. Popolna tujca sta si, nič je ne veže z njim.

V hipu sklene: pomagati mora Uriju.

Z njim mora držati.

Mu odpreti prehode, da se vrne na krmni krov.

Previdno se zmuzne mimo spečega Rafa k tipkovnici in vklopi preglednik v sedmem skladiščnem predelu: zagleda Uri j a, ki čepi pred zaprtimi vrati in stiska glavo med dlanmi. Zasmili se ji tako sključen in nebogljen. Vklopi glasovnost in mu tiho reče:

»Uri, kaj delaš?«

Senzor poskoči in se ozre v slikovni posrednik. Njegove oči proseče gledajo Evo.

»Odpri mi,« šepne.

»Ne bi smela ...«

»Kje je Raf?«

»Spi kot ubit.«

»Potem mi odpri.«

»Ukazal mi je, da prevzamem stražno izmeno. Prepričan je, da si znorel.«

»Eva, našel sem les,« ji kaže piščal.

»Res?«

»Našel sem tudi črva. Nisem nor. Prepričan sem, da so se mi res oglasili. In moram ven. Odpri mi, Eva.«

»In kaj boš naredil, če ti odprem?«

»Moram se prepričati še s presevalnikom, ali je res črv v lesu.«

»In če je?«

»Potem se ne smemo spustiti na Evo.«

»Rada bi vedela, kako boš to preprečil?«

»Poskušal bom iztiriti premičnik in se premakniti drugam.«

»Raf ve, da nameravaš iztiriti premičnik. Zato te je zaprl.«

»Raf je zadrt, njegova pamet je logosintska ... Eva, pomagaj mi. Hitro odpri.«

Še enkrat se v Evi sprožijo privzgojene varnostne zapore: to je odpoved upravnikove zapovedi, to je zarota in prevrat. Oviranje poslanstva.

In kaj potem? Potegnila bo s tistim, ki ji je bliže. Uri pa ji je veliko bliže kot speči upravnik.

»Odpiram ti prehod,« sporoči Uriju in pritisne na odpiralno tipko.

»Hvala, Eva.«

»Ne vem, kaj bi rekel Raf, ampak odločila sem se po svoje.«

»Ne skrbi za Rafa.«

»Odpiram ti šesti prehod. Misliš upravnika zapreti?«

»Zapreti? Zakaj bi ga zapiral?«

»Tako kot je on tebe.«

»Ne. Raf bo naposled spoznal, da sem ravnal prav.«

»Tiho. Tiše govori. Čeprav spi kot omamljen, bi se utegnil prebuditi in to ne bi bilo dobro za naju ... Kje si zdaj?«

»V petem predelku.«

»Odpiram ti prehod.«

»Zakaj pravzaprav delaš to zame?«

Evi se razleze nasmešek po obrazu.

»Sama ne vem, zakaj,« reče.

»Ne bi smela zaupati senzorju.«

»Pa ti zaupam. Zdaj imaš prost prehod do krmnega krova.«

Neslišno se odmaknejo krila vrat in Uri vstopi. Eva izklopi preglednik in se mu previdno približa.

»Kaj bova zdaj ?« šepne.

»Najprej se hočem prepričati, ali imam prav. Tole reč bom dal v presevalnik.«

»Kaj je to?«

»Zvokovna naprava. Piščal. Izdelana iz lesa. Ročna obdelava.«

»Pokaži,« zaprosi Eva in otipa in potehta piščal. »Zanimivo. Še nikoli nisem imela v rokah lesa.«

»Čudovito glasovnost ima. Škoda, da ti ne morem zapiskati.«

»Res. Lahko bi ga zbudil,« reče Eva in mu vrne piščal.

Uri se loti dela hitro, vendar premišljeno. Sede k presevalniku in vstavi piščal v pregledniški predel naprave. Vklopi žarčenje in na zaslonu se prikaže presojna slika predmeta, na kateri pa zaman išče črva. Zato sproži še toplopis. Kmalu se v zgornjem, odebeljenem koncu piščali izoblikuje svetlejša lisa, ki čez čas dobi obliko črva. Uri vbliža sliko. Zdaj ni nobenega dvoma več. Popolnoma se sklada s slikovnim orisom, ki ga je posredoval Maksim in ki je predstavljal črva.

»Pridi sem,« razburjeno šepne Evi.

Matica se približa in si ogleda črva na zaslonu presevalnika.

»To je,« zmagoslavno reče Uri.

»Črv.«

»Ja, Eva. Črv. Imeli so prav. Zraven nas treh je na Iksionu še eno živo bitje. Svojo toploto ima, toplopis to potrjuje. Živi. Mirujoči ali kar so že imajo neverjetno zmožnost, da zasledijo sleherno obliko življenja. Še misliš, da sem nor, da sem imel primi-sleke?«

»Tega sploh nisem mislila, Uri. Drugače ti ne bi odprla vrat.«

»Zdaj moram pohiteti. Upam, da se mi bo posrečilo.«

S previdnim koraki se Uri splazi Rafu za hrbet. Doseči mora krmilni tipkovni sklop, ki ga s svojim telesom zakriva speči upravnik. Skloni se čezenj in najprej ukine samodejno pregledovanje ter odpre čelno vidno polje.

Mora si izbrati točko, po kateri se bo ravnal, ko bo prevzel krmiljenje Iksiona. V levem kotu žari modrikasta zvezda, ki je kot nalašč za znajdenje. Še dobro, da so ga izurili v premičništvu. Vse to je neštetokrat opravljal v simulatorju.

Izklopi avtomatično vodenje. Na izpisniku dobiva potrdilo za vsako opravilo. Nanagloma preveri krmilni in pogonski sklop.

Srce mu nemirno utripa, čeprav mu roke delajo mirno in natančno: nastavi čelni premik in prestavi znajdniško vodilo na modrikasto zvezdo.

Vse je pripravljeno. Dotakniti se mora samo še tipke za premik in Iksion bo šinil s tira okrog Sep-time Ore v vesoljske širjave. Nič več ne bo vrinek v času in prostoru neke druge biti, drugega uma in zavedanja.

»Eva, gremo,« tiho reče in se dotakne tipke za pogon.

Po krmnem krovu se nenadoma oglasi predirno zavijanje svarilne zvočne naprave, ki para ušesa, na izpisniku pa se prižiga in ugaša svetlopisno sporočilo:

:ZAPORA VSEH SKLOPOV: DAJ KODO: ZAPORA VSEH SKLOPOV: DAJ KODO:

Raf je v hipu buden in takoj posreduje: odtrga Urija od tipkovnice in izklopi pogon. To naredi samogibno.

Takoj nato začne sklepati:

Najprej onemogočiti senzorja.

Norec ne sme prevzeti upravljanja.

Kakor natančen borilni stroj se zažene v Urija in ga podre na tla.

Uri se sploh ne brani. Nenadoma mu je bilo vse skupaj jasno: Iksiona ne vodijo in ga ne morejo voditi. Vse je v Maksimovih rokah. In ko ga zgrabijo upravnikove roke kot magnetni primež, si ne more kaj, da ne bi bruhnil v obešenjaški krohot.

»Nehaj!« krikne Raf in ga udari po ustih.

»Raf, vse skupaj ...« hoče Uri premagati napad smeha, ki spravlja upravnika iz tira.

»Norec!« kriči Raf. »Ubil te bom, če še enkrat kaj poskusiš. Zadavim te!«

Eva plane med moža in poskuša zavarovati Urija, ki mu sicer curlja kri iz ust, se pa še vedno duši v smehu.

»Pusti ga,« odločno reče Rafu. »Jaz sem kriva. Jaz sem ga spustila na krmni krov.«

»Oba sta nora!« vpije Raf. »Skoraj sta uničila naše poslanstvo.«

Izpusti Urija in se umakne h krmilnemu sklopu. Srepo ju gleda in zasleduje vsak gib, ki ga naredita.

»Naj se mi nihče več ne približa!« zamolklo reče. »Zapustita krmni krov! Razglašam ga za nedotakljivo območje. Sprožil bom varovalno zaporo. Ven, sem ukazal!«

»Raf, vse to nima nobenega smisla,« mu prigovarja Uri in se še vedno ne more zresniti. »Ničesar ne moremo narediti. Iksiona ni mogoče premakniti s tira ...«

Predirno strmi Raf v senzorja. Na Urijevih krvavih ustnicah še vedno bega nasmešek. Smeh pa ga moti, kot ga moti jok ali kakšno drugo nenadzorovano čustveno obnašanje.

Nikomur ne sme več zaupati.

Cimprej ju mora odstraniti.

Zavarovati krmilni sklop.

Izpeljati spust na Evo.

»Ukazal sem, da zapustita krmni krov,« mračno ponovi. »Ne bom dovolil, da bi me ovirala pri spustu na Evo.«

»Ne moreš se spustiti na Evo, Raf,« mu poskuša pojasniti Uri. »Krmilni sklop je v zapori. Pogon ne deluje. Ves čas ti že hočem to povedati, pa me ne poslušaš. Za premik bi potreboval kodo, ki je nimaš ...«

Raf je še vedno na preži. Ne bo ga pretental. Ne bo ga premamil s svojo zmedenostjo. Nor je. Drugače se ne bi poskušal polastiti upravljanja. Če mu je Eva nasedla, prav. On mu ne bo. Škoda, da nima oborožitve. Poveljstvo vesoljskih premikov je popolnoma odpisalo možnost, da se posadka upravniku upre. Zato so ukinili oborožitev. Nič zato. Spravil ga bo s krmnega krova, pa če bi ga moral pobiti z golimi rokami.

Grozeče se začne bližati Uriju in Evi, ki skupaj stojita pri odprtem izhodu.

»Ne silita me k nasilju,« ju opozori. »Umaknita se s krmnega krova!«

»Raf, ampak ...«

»Nič ampak. Ven! Potem se bomo pogovorili. Zdaj bom izpeljal svojo odločitev.«

»Pa vso srečo!« se nasmehne Uri in z Evo odide.

Drugače bi ga Raf še enkrat udaril, ker smeha res ne more prenašati. Vrne se k tipkovnici in sproži zaporo vhoda na krmni krov.

Moral bi sicer poskrbeti za Evo. Pri vsakem premiku se je dolžna umakniti v svoj bivalnik, kjer je zavarovana pred vsemi možnimi nevšečnostmi: pogubnimi žarki, magnetnimi motnjami in gravitacijskimi premenami.

Bo že prebila. Po vseh teh nepredvidenih dogodkih se ne misli ukvarjati še z njo. Najprej mora zagotoviti osnovno stopnjo poslanstva. Se pri-taliti na Evi. Potem bo razmislil, kako naprej in kaj bo z Urijem. Čeprav si tega prav nič ne želi, ga bo morda treba ukiniti. Blago. Plinomorstvo ali pa strup. Raje sicer tega ne bi naredil. Vendar si z norcem ne more pomagati. Vsak hip lahko naredi kaj nepričakovanega. Kot prej, ko je hotel prevzeti upravljanje nadsvetlobnika. Kam je sploh hotel? Obsedli so ga primisleki, najbrž bi iztiril Iksion. Lepa reč. Nikoli več ne bi našli Septime Ore. Izgubili bi se v brezcilju.

Pristopi h krmilnemu tipkovnemu sklopu.

Čas Eve teče. Znajdnik je nastavljen na Evine pole. Zunanji zaznavniki delujejo. Kraj pristanka vstavljen. Urija ...

Smešno, matična celina novega sveta se bo imenovala po norcu. Precej neprimerno za bodoče rodove, če bi zvedeli.

Krmilni sklop je brezhiben.

Rad bi vedel, kaj je Uri mislil s tem, da je v zapori. In da potrebuje kodo. Kakšno kodo?

Dotaknil se je napačne tipke in sprožil poplah. Senzorji niso izvedeni v premičništvu. Tehnika jim nikoli ni šla od rok. Še sreča. Drugače bi res še iztiril in izčasil Iksion.

Uri je nevaren.

Uriju ne kaže zaupati.

Stik z neznanim. Les. Črv. Vse skupaj je hudo umobolje.

Raf se zatopi v pripravo spusta. Vse lepo po vrsti, kot so ga urili z dolgotrajnimi vadbami. Napočil je trenutek, ki ga bodo slavila še mnoga poko-lenja Evianov, trenutek, ko bo sprožil pogon za spust na novo Zemljo. Veliko dejanje, čeprav se je treba samo dotakniti tipke za pogon in premik.

Zazre se skozi vidnik na Evo tam spodaj.

Ne morem reči spodaj, pomisli. Lahko je tudi zgoraj. Moral bo določiti Evi severni in južni tečaj. Premeriti bo treba, kar še ni premerjeno. Zaznamovati in poimenovati. Maksim bo imel veliko dela. Izdelati bo moral narise, določiti bo treba temeljno naselje in predvideti širjenje.

Ne ve, zakaj se pravzaprav obotavlja. O vsem tem bo premislil po spustu. Zdaj se je treba premakniti. Čas teče.

»Dajmo,« reče naglas, kot bi si hotel dati poguma. »Obljudimo ta novi svet.«

In pritisne na pogonsko in premično tipko.

Oglušujoč glasovni poplah.

Na izpisniku začne utripati svetlopisno sporočilo:

:ZAPORA VSEH SKLOPOV: DAJ KODO: ZAPORA VSEH SKLOPOV:

Iksion se ne premakne.

Nobeno vodilo ne uboga upravnika.

Rafu se zmrači čelo, sive oči se srepeč zazro v svetlopis. Kakšno kodo hoče? Nihče mu ni povedal, da potrebuje za samostojen premik kakšno kodo.

Prekliče vse vstavke in pokliče Maksimov pomnilnik:

:SEZNANI ME: ZAKAJ NE DELUJE SAMOSTOJNI PREMIK:

Brez daljšega časovnega obdelovanja podatkov mu logosint odpiše:

:NOBEN NEPREDVIDEN PREMIK NI M02EN BREZ KODE:

:VPRAŠANJE: tipka Raf, KDO IMA KODO: •.POVELJSTVO VESOLJSKIH PREMIKOV:

:VPRAŠANJE: ZAKAJ SO ME POTEGNILI:

:VPRAŠANJE NIMA LOGIČNEGA KORENA: OBLIKUJ GA DRUGAČE:

Upravnik Raf ugasne izpisnik in se zaloti, da se na ves glas smeji. Še malo prej se je počutil kot stvaritelj novega sveta, zdaj pa vidi, da je le beden privesek, samo prikazen upravnika. Ves čas je zavzeto upravljal že upravljano stvar. Premikajo ga po vesoljskih širjavah, prestavljajo ga iz prostora v prostor in iz časa v čas kot zadnji delec te premič-niške zgradbe.

Izurili so ga za naglo in nezgrešljivo sklepanje. Včasih delujejo njegovi možgani že kar logo-sintsko. Tako v hipu dojame svoj resnični položaj po neuspelem premiku v vsej neizrečni bednosti in smešnosti. Zato se tudi krohota kot kakšen senzor. Do tega trenutka ni vedel, kaj je smeh, smeh, ki je lahko hujši kot vsak drug izraz obupa.

Vklopi glasovne posrednike po vsem premičniku in še vedno med smehom pokliče:

»Vse živo na krmni krov! Tudi črv!«

Uri in Eva se kmalu prikažeta pri odprtem vhodu.

S kancem zaskrbljenosti gleda Uri krohotajočega se Rafa: je upravnika neprijetno spoznanje morda preveč zadelo? Se je v njegovi logosintski pameti dogodil prehud zasuk in se zdaj ne more več obvladovati?

Vendar mu Raf prostodušno in prijazno pomežikne:

»Pridi bliže, ne boj se. Ni me iztirilo.«

»Ne gre, kaj?« se nasmehne Uri in pride h krmilnemu sklopu.

»Ne gre,« se krohoče Raf in ga prijateljsko udari po ramenu.

»Niti za ped?« se hahlja Uri.

»Niti za ped!«

»Vse skupaj en sam drek.«

»Vse.«

»Zdaj veš.«

»Vem. Dobro vem, Uri.«

»Tako je pač.«

»Ja. Eva, pridi še ti sem.«

»Pridi, Eva. Mi štirje bomo odslej držali skupaj ...«

»Misliš tudi črva, Uri?«

»Tudi črva. Nič manj ni pomemben od nas. Vsi skupaj smo na istem: luknjice na piščali...«

»Kje?«

»Na Diščali. Na tei leseni elasodelnici.«

»Imenitno,« se obešenjaško smeji Raf. »Zadnje luknjice. Luknje. Nič ...«

»Kaj bomo zdaj?« vpraša Uri in zapiska na piščal.

»Mene vprašuješ?« se začudi Raf.

»Ti si vendar upravnik.«

»Upravnik...« se duši v smehu Raf. »Jaz, upravnik. Saj najbrž niti svojega kurca ne upravljam. Drugi mi ga dvigajo ...«

»Počil bom.«

»Jaz tudi.«

»Eva, zakaj si resna?« vpraša Uri matico, ki mirno opazuje izbruh obešenjaštva pri obeh moških.

»Ne vem. Ne zdi se mi smešno.«

»Da ni smešno?« vprašuje Raf. »Da ni smešno? Joj, konec me bo od smeha. Eva, mi nimamo in nismo nikoli imeli možnosti, da bi vplivali na to poslanstvo. Gre, kot se zljubi Maksimu.«

»Nisem odvisna od Maksima,« mirno reče Eva.

»Kako nisi?« se začudi Uri.

»Lahko začnem s ploditvijo ali pa ne ...«

»Tako ali tako je brez pomena, če nas bo Maksim vrtel okoli Septime Ore v nedogled,« pripomni Raf in se končno le n zha smejati. »Eva, vsi skupaj nič ne moremo. Zato bomo izpregli.«

»Kaj bomo?« se zanima Uri.

»Izpregli. Ne bomo se več ukvarjali s to samo-dejniško škatlo. In bomo prijazni drug do drugega. Bomo?«

»Pa če se mi oglasijo Mirujoči?«

»Lepo jih pozdravi, Uri. Povej, da smo brez moči. Naj se povežejo z logosintom ...«

»Z Maksimom?«

»Ja, z Maksimom. Če praviš, da so našli črva, bodo najbrž tudi Maksima.«

»Ti še vedno dvomiš, Raf.«

»Kaj ni vseeno? Naj verjamem ali ne, iz tira ne moremo. Lahko smo le prijazni drug z drugim.«

»To je res,« prizna Uri.

»Velja tudi zate, Eva. Lahko si prijazna z menoj in z Urijem.«

»Saj sem ves čas prijazna,« se nasmehne Eva. »Mi lahko kaj očitaš? Da nisem bila prijazna?«

»Ne, ne. Nobenih očitkov nimam. Zlata si, Eva.« Raf počasi vstane izza upravne tipkovnice in se pretegne. »Zapuščam upravniško mesto. Kaj praviš, Uri, bi proslavili ta trenutek?«

»Kakšen trenutek?«

»Spoznanja.«

»Tvojega spoznanja.«

»Prav. Mojega, Uri. V to čast bom razdelil mamilo: zaupano mi je v posebno varstvo za primer hudih razmer v času poslanstva. Mislim, da so razmere zrele. Vzeli bomo mamilo in si priredili slavnostno večerjo.«

»Kako, večerjo? Kdo pa pravi, da je večer?« se nasmehne Uri.

»Po Evinem času je večer,« zamišljeno reče Raf.

»Prav. Naj bo po kateremkoli času, če smo vsi trije za večerjo, bo slavnostna večerja. Smo, Eva?« se obrne Uri k matici.

»Seveda smo,« pritrdi Eva.

Rafa obide ganjenost, občutek, za katerega je bil doslej popolnoma nedovzeten. Čudno, kako ga v kratkem času preplavljajo neka nova občutja, kakor da se je v njem podrla nekakšna pregrada. Oči ga zaskelijo in v njegovo začudenje se mu zasolzijo.

Tako prijazna sta z njim. Lahko bi ga v njegovi stiski zapustila; nič kaj prijazno ni ravnal z njima kot upravnik; bil je prepričan, da mu je zaupana uprava nad ljudmi in stvarmi v Iksionu. Res sta prijazna. Še posebej Uri.

Nagne se k njemu in ga objame okrog ramen. Komaj zadrži ihtenje.

»Oprosti mi,« skrušeno reče.

»Kaj naj ti oprostim?« se začudi Uri.

»Zaprl sem te... Razmišljal sem celo o tem, da bi te ukinil.«

»Tako si moral razmišljati, tako so te izurili. Bil si upravnik,« spravljivo reče Uri.

»Tudi jaz sem razmišljala o tem, da te ukinem,« nenadoma spregovori Eva.

Oba moška se ozre ta k matici z nemajhnim presenečenjem. Nekaj časa jo gledata, nato pa Uri izdavi vprašanje:

»Mene?«

»Ne. Rafa,« odkritosrčno prizna. »Rafa sem nameravala ukiniti.«

»Mene?« se prisiljeno zasmeji Raf. »Zakaj pa?«

»Prej, ko si spal... Priskutil si se mi, ne vem, zdel si se mi tujinec ...«

»Uri, koga pa si ti nameraval ukiniti?« vpraša Raf senzorja. »Kaže, da je malo manjkalo, pa bi se pobili...«

»Nikogar nisem mislil ukiniti.«

»Ti si dober človek, senzor,« je spet ganjen Raf.

»Kot so me naravnali,« zamahne z roko Uri. »Bomo zdaj priredili večerjo?«

»Bomo. Vzel bom mamilo, nekje v predalniku je ... Pripraviti bi moral tudi jedilnik.«

»Kaj, ko bi ga za spremembo sestavil brez Maksima?«

»Ne mam brez Maksima...« skrušeno prizna Raf in začne iskati pravšen predal na velikem predalniku ob steni.

»Maksim nam sestavlja pošastne jedilnike: na kozlanje mi gre, če samo pomislim na vse mogoče inačice umetne hrane. Lahko poskusim, če dovo-liš ...«

»Ne vprašuj me, ali dovolim. Nič več ne dovoljujem in nič več ne prepovedujem v tej škatli.«

Uri gleda Rafa in čedalje bolj se mu smili: s tresočimi se rokami se upravnik ubada z odpiralno kodo, a se mu noče in noče posrečiti, čeprav jo očitno ima poklicano na osebnem izpisniku. Prava razvalina. Hudo ga je prizadelo spoznanje, da v tem poslanstvu nima nobene vloge. Ni lepo od poveljstva vesoljskih premikov, da si privoščijo take šale z upravniki: izurijo jih za upravljanje, za odločanje, skoraj logosintizirajo jih, naposled pa to. Uri sede k tipkovnici in pokliče prehranjevalni odsek.

Sestavil bo jedilnik. Pa če se Maksimu zmeša pri pripravi.

Ukine nekaj jedilnikov, ki mu jih posreduje odsek, in vstavi poseben zahtevek:

:GOSJA PAŠTETA S PREPECENCEM: OLIVE: ROSTBIF S ŠAMPINJONI V TATARSKI OMAKI: BALKANSKA BAKLAVA: VINO BELO PENEČE SE:

Z zanimanjem opazuje Eva izpis in se nasmehne Uri ju.

»Videti je predmrčevsko,« ugotovi.

»Da. Čeprav je vse nepravo. Z izjemo šampinjonov. Šampinjone še gojijo v velikanskih gobiščih pod zemljo.«

»Vsi skupaj smo nekakšne podzemeljske gobe,« ugotovi Eva.

: DOSTAVA V PREDEL 1 A:

Po tem naročilu Uri izklopi tipkovnico in prime Evo za roko.

»Eva,« ji tiho reče in opazuje Rafa, ki se še vedno ukvarja z odpiranjem predala, v katerem naj bi bila mamila, »Rafa je zelo prizadelo.«

»Vidim.«

»Poskusiva mu pomagati, da to prebrodi... Ne bi mu smela povedati, da si ga hotela ukiniti.«

»Kar ušlo mi je... Spoznala sem, da spadam k tebi, Uri, da ne morem držati z njim, pa mi je prišlo na misel... Saj najbrž ne bi mogla.«

»Prošnjo imam,« še vedno šepetaje reče Uri.

»Kar reci.«

»Bi se nališpala za večerjo?«

»Kako nališpala? Ne razumem ...«

»Predmrčevsko. Mati mi je pripovedovala, da so se ženske ogrinjale z ogrinjali, da so imele svetlikajoče se obeske okrog vratu in zapestij.«

»Ne vem, če bom znala.«

»Znala boš. Naredila nama boš veliko veselje.«

Brez besede odide Eva v svoj bivalni prostor.

Po nekaj neuspehih se Rafu vendar posreči sestaviti odpiralno kodo in odpreti predal s stisnjen-kami, v katerih so pod pritiskom odmerki mamila.

S tresočimi se rokami si zavihne rokav pletenine, vzame stisnjenko, nastavi izbojno šobo na žilo in sproži: v hipu in brez bolečine mu odmerek mamila prodre v krvni obtok.

Kar kmalu se mu roke umirijo, po telesu se mu razleze prijetna toplota in odplavi vso čemernost, brezup in potrtost. Nenadoma se mu stvari zazdijo preproste, gibi mu postanejo lahkotni in zdi se mu, da bi lahko kar zaplaval po prostoru.

»Imenitno deluje,« reče Uriju.

»Res? In kaj sploh je?«

»Encefalin. Za lahke težke čase. Kam pa ie šla Eva?«

»Nališpala se bo za večerjo.«

»Ni mogoče. Kako bo to naredila?«

»Bo že, saj je ženska. Sestavil sem jedilnik.«

»Brez Maksima?«

»Brez. Za predjed bo gosja pašteta s prepečencem in olivami. Kot glavno jed sem naročil rostbif s šampinjoni v tatarski omaki, za posladek balkansko baklavo in za žejo peneče se belo vino.«

»Uri, ti si prava banka domišljije. Nikoli se ne bi spomnil kaj takega. Bo Maksim zmogel?«

»Bo. Če zmore vse drugo, bo sestavil tudi slavnostno večerjo. Ne ženi si k srcu, Raf.«

»Saj si ne. Je že dobro. Encefalin dela. Hočeš tudi ti? Vzemi, ne bo ti žal, to je prava odrešitev.«

Uri vzame ponujeno stisnjenko z mamilom in si jo radovedno ogleduje.

Škoditi ne more. Dobra volja ni nikoli odveč, še posebej, če se ponuja.

Nastavi izbojno šobo na žilo in si vtisne mamilo v žilo.

V svojem bivalnem prostoru si Eva sleče pletenino in stopi v umivalnico. Pod curki prhe razmišlja, kako naj ugodi Uriju. V matičnjaku so jih izvežbali za vse mogoče telesne spretnosti; zelo malo ali pa skoraj nič jim niso povedali o lišpanju. Če bi ji rekel, da naj pride na večerjo zapeljiva, bi se prikazala na krovu naga, nadišavljena s kakšnim spodbujevalnim vonjem, tako pa ne ve, kaj bi.

Vendar mu želi ustreči. Vse bi naredila, samo da bi mu bila všeč. Tako zelo si želi njegovega objema, tako srčno rada bi se mu podala, da je že kar zmedena. 2e nekaj časa se drug drugemu približujeta, na meji ljubovanja sta, do združitve pa ne pride. Občutek ima, da se je Uri boji, da ga je strah pred tem končnim dejanjem. Držita se za roke, gledata se in dobro ve, da si jo Uri želi, da tudi njega prevzema silovita želja, vendar odločilnega koraka ne naredi.

Bi morala ona? V vsakem drugem primeru bi to naredila; če za kaj, potem je izvežbana za to. Vendar ne naredi, ker je tudi sama negotova. Boji se, da bi zaradi nepremišljenosti izgubila Urija za vselej.

Curki toplega zraka ji sušijo telo. Stopi iz umivalnice in se začne ozirati po kakšnem ogrinjalu. Pri tem se ji pogled ustavi na semeniku, na urejenih vrstah tulcev s semenom.

Nenadoma se v njej dvigne gnus, ki ga mrščeče občuti prav v maternici. Naprava s konserviranimi semenčicami vrhnjega sloja človeštva, ki jo je še pred kratkim navdajala s samoljubnim ponosom, se ji zdaj zdi ogabna. Saj vendar njeno telo ni posoda za vbrizgavanje semena. Koža se ji naježi ob pomisli, da bi se pocejala vanjo vsa ta konservirana sluz, te semenčice neznanih moških; kdo ve, kaj vse so ji lahko podtaknili; prav nič ne more vedeti, če ni vmes tudi seme spridkov, shiranih starcev, ki jim nobena živna infuzija ne more več nadomestiti mladosti.

Ne, nič je ne bo prisililo v to studljivo početje.

Zdaj razume, zakaj so matice pri vadbi navajali na najrazličnejša vbrizgavanja v rodila: zatreti so jim hoteli občutek, ki se je zdaj oglasil v njej.

Eva si začne ogledovati svoje telo s popolnoma drugimi očmi; nič več je ne vznemirja jedrost prsi in oblost bokov, ne zamika je samoljubovanje kot ponavadi; nenadoma gleda to telo kot stroj, kot napravo za rojevanje, strogo in natančno naravnano napravo: trenutno izklopljeno, ker ima maternični vstavek, ki preprečuje plodnost. Ob pristanku na novi planet bi morala odstraniti vstavek in plodit-veni stroj bi se sprožil in začel delovati.

Nič ne bo s tem. Ne more. Ni ji več vseeno, katero seme bo sprejela, ne bo vbrizgavala tuje sluzi vase, ne bo kotišče značrtovanega rodu veljakov in pametnikov.

Dobro je poučena, kako je treba to narediti. Stopi k zasebnemu predalniku, v katerem je magnetna prijemka, ki si jo je treba vpeljati v maternico in izvleči vstavek.

Mirno, zanesljivo opravi to operacijo.

Odvrže vstavek v odmetnik in se zmagoslavno nasmehne.

Ne bo šlo po načrtu; naj jih Maksim vrti, kolikor hoče, naj jih spusti na novo Zemljo ali ne — ploditev, temeljni cilj poslanstva, se ne bo začela tako, kot so hoteli načrtovalci.

Plodila se bo, kadar se bo hotela in s komer se bo hotela. To telo je njeno telo, ne plodilna naprava, vržena na drug svet, da bi ga obljudila.

Zdi se ji, da laže diha, da se je izlevila iz tesne opone, v katero so jo vklenili z dolgotrajno vadbo in privajanjem.

Oči se ji orosijo ob tem sproščujočem občutku.

Zahvaljena, ljubezen, da si me odrešila, pomisli; da si me iz tope samodejnosti in logosintizma pripeljala v očlovečenje; mi odkrila radost in bolečino, hrepenenje in hotenje; mi odprla oči in me odrešila prikazovalništva; zahvaljena, ljubezen.

Eva pretaka solze sreče in bivalnik se ji zazdi skozi zasolzene oči drugačen: kristalovinaste stene se iskrijo, vse je nekako večje, prostranejše, oblike se razblinjajo v mavrični tančici.

Opazi lesketajoči se svitek kromvanadijeve sta-njenke, pripravljen za primer, da bi odpovedalo notranje ogrevanje ali da bi nastale kakšne druge neobičajne razmere v bivalniku. Stanjenka je mehka in lahka kakor najmehkejša pletenina, vendar veliko bolj varuje pred mrazom, toploto in tudi pred žar-čenjem.

Razvije svitek in si začne ovijati stanjenko okrog telesa. Čeprav se še nikoli ni oblačila na tak način, ji vendar gre to še kar od rok.

V lesketajoči se nabrani srebrnini se postavi pred ogledalo in si zatakne robove stanjenke za pas. Razpusti si valovite temne lase, počeše se in jih posuje z zlatastim prahom.

Med osebnimi predmeti najde niz pisanih kroglic ženaha in si jih ovije okrog vratu in zapestij. Spet ji obraz prešine nasmešek: ne bo več uporabljala spodbujevalca poltenosti, niso ji več potrebne kroglice želje na hip, ne njej ne komu drugemu. Želja je v njej sami, globoko zasajena želja, želja po združitvi z njim, ki je njen ljubljeni in ki mu hiti naproti.

Na krmnem krovu sta Raf in Uri pripravila jedilno omizje: mešanice hranil so že v jedilnih posodah, v rokah imata kozarca penine in čakata na Evo.

Dekle vstopi in moža ostrmita. Tako sta očarana, da ne prideta do besede.

»Saj si kot kraljična iz davnih, predmrčevskih časov,« naposled vzneseno izreče Raf.

»Kaj kraljična, vila si, Eva!« vzklikne Uri, ki mu je mamilo spodbudilo govorne sposobnosti.

»Kaj je to, vila?« vpraša Raf.

»Ne vem, kako bi ti pojasnil. Saj še sam dobro ne vem. Vprašaj Maksima.«

»Mi ne pride na misel. Z Maksimom sem opravil. Edino, kar še lahko naredim, je, da mu pretrgam vezje in mu ustavim logosintsko umovanje in delovanje.«

»To si pa hudo užaljen, Raf. Saj mu ne moreš blizu.«

»Našel bi pot. Bolje poznam premičnik kot ti, Uri... Samo recita, pa ga bom ...«

»Pusti, zdaj bomo večerjali. Prisedi, Eva.«

Matica sede za mizo in gleda moška, ki se nekako čudno obnašata. Njune oči se svetijo, zenice imata razširjene, njune kretnje pa so počasne in nezanesljive.

»Sta vzela mamilo?« vpraša.

»Hočeš tudi ti?« pohiti Raf in ji ponudi stis-njenko. »Za lahke težke čase ... Boš videla, kako hitro deluje.«

»Ne potrebujem mamila. Meni ni težko; nikoli mi ni bilo laže kot zdaj ...«

»Za šalo,« ji prigovarja tudi Uri. »Res je prijetno. Nobenih skrbi več, nobenih zapor.«

»Vse je preprosto. Ta prekleta škatla postane znosna. Vzemi, Eva,« vztraja Raf.

»Res ne bom. Ne silita me,« ne popusti Eva.

»Potem pač ne,« reče Raf in spravi stisnjenko. »Zdaj bomo jedli. Bilo bi prav, da bi imel nagovor, ker je to slavnostna večerja, morda sploh naša zadnja večerja, ker nič ne vemo, kako in kaj bo z nami. Potreben bi bil nagovor.«

»Kar govori, Raf. Ti si najbolj poklican za to,« predlaga Uri.

»Za nič nisem poklican,« se obešanjaško smehlja Raf. »Vse, kar lahko rečem, je, da vama želim prijeten okus jedi. Nič več ni namreč pravo, samo okus je še ostal... Če je sploh še tak, kakršen je bil, če niso pokuševalci že zdavnaj odpovedali. To je vse, kar lahko rečem.«

»Lepo si povedal,« ga pohvali Uri. »Odvzel bi nekaj svetlobe.«

»Odvzemi.«

»Vklopimo si čelno vidno polje. Naj nam sveti Septima Ora, zvezda obljubljena, zvezda, ki ni z mrčem obdana.«

»Vklopi, Uri. Iz te škatle delaš čarobno prika-zovalnico ali pa se mi tako zdi zaradi encefalina,« se navdušuje Raf.

Svetloba na krmnem krovu je zmanjšana. Uri ustali čelno vidno polje na vidniku in tako padajo skozenj mavrični žarki Septime Ore. Na robu vidnega polja visi Eva, vsa sinja in z belo tančico ob-vita. V ozadju vsega pa se razgrinja temna vesoljska prostornina z roji iskrečih se zvezd.

Vsi trije molčijo, zagledani v ta veličastni prizor.

Svetloba zvezde igra lučno igro na srebrni sta-njenki, s katero je ogrnjena Eva. Mavrični lesket mrgolinči po gubah in pregibih, v temnih laseh pa zdaj pa zdaj vnema zlataste iskre lepotičnega prahu.

Potem se molče lotijo jedi. Eva ves čas čuti, kako jo moška gledata. Ima neprijeten občutek, da je zanju nekakšna sojed, in zapolnilna zmes z okusom gosje paštete ji nekako ne gre v slast.

Šele rostbif v omaki ji nekoliko bolj tekne. Sladice pa se komaj dotakne, čeprav se Uri in Raf z njo še posebej oblizujeta.

Na koncu Raf natoči v kozarce vino.

»Čudovito je bilo,« reče in dvigne čašo. »Uri je pravi čarodej za jedilnik.«

»Hvala, Raf. Na zdravje!«

»Na zdravje!«

Tudi Eva trči z njima in napravi požirek penine, ki je ni vajena. Uri jo že ves čas gleda in tako zdaj ne ve, ali ji povzroča lahno omotico pijača ali njegov pogled.

»Lepa si, Eva,« šepne Uri in ji položi dlan na hrbet.

Evo spreleti topel val in hrbet se ji upogne pod dotiki senzorjevih prstov. Skloni se k njej in se z ustnicami dotika njenih ušes, ko nadaljuje:

»Tudi oni so rekli, da si lepa ...«

Samo vprašujoče ga pogleda.

»Mislim na neznano zavest, ki se mi je oglasila. Nekajkrat so ponovili, da je Eva lepa. In ko sem hotel vedeti, če mislijo planet ali tebe, so sporočili, da Eva nima dvojnosti. Imeli so prav. Ti ne moreš imeti dvojnice po lepoti. Je res, Raf?«

»Res je. Čeprav le malo vem o lepoti. Izurjen sem za to, da stvari ločujem po koristnosti in nekoristnosti. Mislim pa, da je Eva lepa.«

Zdaj se Eva spet jasno zave Rafove navzočnosti; pozabila je že, da je tu. Zanjo je obstajal samo njen ljubljeni, po katerem hrepeni in si ga želi bolj kot vse drugo. Rafova govorica jo moti: zakaj je še tu, zakaj ne gre in ju ne pusti samih?

»Morda se je zato ne bojim,« pravi Raf.

»Koga?« zanima Urija.

»Lepote. Tebe pa, kot kaže, je Evina lepota popolnoma zbegala. Videl sem vaju, saj se sploh ne upata malo dlje ... Priznaj, Uri, da te je strah.«

»Morda imaš prav.«

»In čemur se najbolj čudim, tudi Eva se ne opogumi. Vendar je nocoj tak večer ... Vse pregraje se podirajo, vse postaja jasno: poigrali so se z nami, figuranti smo, zato moramo držati skupaj ... Poslušaj me, Uri, ne boj se je, Eva ti je naklonjena bolj, kot misliš, bolj, kot so jo izurili v matičnja-ku ... Ne boj se je ... Hočeš, da ti pokažem, kako moraš?«

Brez obotavljanja se Raf skloni k Evi in poišče njene ustnice.

Preveč presenečena je, da bi se branila; zdaj jo Rafov čutni poljub neprijetno vrže iz tira naklonie-nosti do Urija. Njeno čutenje je zmedeno. Pa si je tolikokrat v mislih umišljala prav to: da jo ljubkujeta oba, da se valja v razbrzdanem objemu z obema, da se naslaja do onemoglosti, do nezavesti.. .

Kaj je narobe z njo, da zdaj ne gre?

»Poskusi še ti,« hripavo šepne Raf in spusti Evo iz objema. »Brez skrbi, nič se ne boj. Kaj ne, Eva?«

Vsa zmedena pokima in proseče pogleda Urija.

Daj, ga prosi z očmi, ne boj se, poljubi me, ljubljeni.

Ko se Uri opogumi, sprejme njegove ustnice z močjo magnetnega priklepa: zasesa se vanje in čuti, kako se odplavlja tisti neprijetni mršč Rafovega poljuba, kako srka iz Urijevih ust žar ljubezenskega razvnetja, kako se ji vsa čutila burijo v nezadržni želji, ki je že dolgo, predolgo nagnetena globoko v njeni notranjosti.

»Počakaj, Uri,« jo zmoti v popolni predanosti Uriju Rafov glas. »Vidiš, da gre. Ne hiti preveč. Poglej, kako to gre ...«

Vsa Evina koža se naježi, ko ji slinaste Rafove ustnice zdrsnejo po vratu na razgaljena ramena. Slast se začenja umikati hladni ogabi, stisne zobe, da ne bi jeknila od muke, ki jo pesti med Rafovim ljubkovanjem.

Tedaj pa se z druge strani pridruži Uri: zvesto posnema Rafa in pokriva Evino kožo s poljubko-vanjem.

Tako ji je, kakor da bi bila v mlinu nasprotujočih si občutij: polovica njenega telesa željno vpija Urijeve dotike, druga polovica se krči v mukah, ki ji jih povzročajo Rafove ustnice. Za vsak užitek, za vsako toliko želeno nežnost plačuje s trpljenjem. Najraje bi zakričala, naj nehata, ker tega ne more več prenašati, ker jo bo zlomilo in se bo vse skupaj sprevrglo v eno samo nevzdržno bolečino.

Vendar spet stisne zobe. Morda pa je to res edina pot, da se najde z Urijem, če ga je res strah in bo ta strah lahko premagal le z Rafovo pomočjo?

Zapre oči in se prepusti ustnicam in rokam obeh moških. Čuti, kako jo dvigata izza mize in ji začneta odpletati kromvanadijevo stanjenko s telesa; velikokrat si jo je ovila in to odmotavanje traja še in še; naposled je razgaljena, položena na razvito stanjenko in roke se je vse bolj mrzlično dotikajo in poljubi ji kapljajo povsod po telesu.

Miže hoče vso to dotičnost speljati na en sam tir, hoče se pripraviti na samoprevaro, da je vse to skupaj Uri, Uri s štirimi rokami. Uri z dvojnimi ustnicami... Poskuša, pa to bi pamet morda še sprejela, koža pa ne. Koža kot skrajno občutljiv za-znavnik popolnoma in ostro ločuje dotike enega in drugega moškega; vsak Rafov dotik in prijem zaznava kot energetski stresljaj, kot udar. Ve, da so se njegovi prsti zarili v njene zadnjične obline, pozna ta nasilni, grabežljivi prijem; zledeni jo prst, ki sili vanjo, kapljice znoja ji posujejo čelo v naporu, da bi se obvladala.

Odpre oči in vidi, da Uri in Raf klečita ob njej. Kdove kdaj sta slekla pletenini in tako z grozo opazi, da si jo oba želita, noro želita, saj jima moškost naravnost odreveneva, poželenje jima pači lica, oči so jima blodne in osteklenele.

Vsa zaripla in zasopla se ji zasesata v dojke.

Včasih bi Eva samo od tega skoprnela, zdaj ji pa spet seva dvojni občutek skozi bradavice v najglobljo notranjost njene ženskosti. To ni več znosno in presunljivo krikne.

Njen krik sta razumela napak in oba jo hkrati popadeta. Občutek ima, da jo bosta zmlela, ko se klobčič teles začne prevračati. Spet zapre oči, čeprav

to nič ne pomaga. Oklepa se Urija in odriva Rafa, vendar se Raf vedno znova prilepi na njo.

Nora sta, mamilo ju je najbrž zblodilo, drugače bi morala videti, da trpi pri tem pobesnelem valjanju na čedalje bolj zmečkani kromvanadijevi sta-njenki.

Prosi ju z očmi, pa je ne vidita.

»Ne morem ... Sram me je ...« zaprosi na glas, pa je ne slišita.

Slepa in gluha sta v svoji sli: rineta, suvata vanjo in Eva joče, solze jo oblivajo, neme brezdanje solze; ne more se več upirati, topo in brezčutno se prepušča temu srhljivemu posilstvu, posilstvu, pri katerem sodeluje njen ljubljeni, edini ljubljeni, ljubljeni, ki ji je dal ljubezen, da se je počlovečila. In zdaj plačuje to počlovečenje.

»Pritisni, saj bo šlo ...« hrope Raf. »Daj hitro, tudi meni se mudi...«

Skozi zaveso solza, vsa otrpla gleda Eva odsotni obraz Urija, ki se sklanja nad njo, in čaka, da bo prodrl vanjo.

Tedaj pa jo nekaj dvigne, jo iztrga iz Urijevega objema in sune v zadnjo pregrado krmnega krova, kjer se oprime dvižne ročice.

Prepadena gleda po prostoru: Urija in Rafa je prav tako vrglo vsaksebi; po zraku mahedra srebrna stanjenka, plešejo ostanki hrane, posodje, vse, kar ni pritrjeno, je izgubilo težo.

Pomeni, da je Iksion v nenadnem premiku.

Zvezde, ki počasi drsijo mimo vidnika, to potrjujejo.

In vidi Rafa, ki se nag nerodno plazi ob steni, da bi dosegel upravno tipkovnico.

OSMI P ROSTORSKI IZSEK

Pospešeno, v enakomernem sosledju, vleče Su-mar elborovo žago in žaga zadnjo izmed devetih zakovic na slepem izhodu iz bivalnika.

Veliko časa je minilo, odkar je zažagal v glavo prve zakovice. Takrat niti ni vedel natanko, kaj hoče; lotil se je dela, ker ni našel pravega zadovoljstva v posredovanem slušnem in vidnem razvedrilu. Žago je pozabil v bivalniku nadzornik prehodov, ki je občasno pregledoval zapiralne sklope, čeprav ti niso nikoli odpovedali. Na žagi ni bilo sledov uporabe in nadzornik je najbrž sploh ni pogrešil. Sumar jo je preizkusil na zakovici: počasi se je trda kovina zajedla v zlitino zakovice. Brez posebnega cilja je potem strugal naprej.

Šele pri delu je začel razglabljati o namembnosti tega zaprtega izhoda. Vsekakor je na drugi strani nekaj. In čedalje bolj je bil prepričan, da se za tem izhodom skriva odgovor na vprašanja, ki so ga začela pekliti: je zunaj res mrč, ki obdaja svet? Je v rešilni naselbini ali v samodejni osamilnici? Dalj kot je bil z žaganjem zakovic, bolj se mu je jasnil cilj: odpreti mora slepi izhod in pogledati, kaj je na drugi strani.

Bili so časi, ko ga je razjedalo malodušje. Strah ga je bilo, da bo poklop izhoda popustil in da bo prišlo do vzbuha, če je zunaj brezzračje in breztlačje. Bal se je, da ga bodo zasačili nadzorniki upravitelj-stva naselbine in da bo ves njegov trud zaman. Ko je odžagal prvo zakovico, je zalepil glavico nazaj, tako da ni nihče mogel opaziti njegovega početja. Pa vendar se je bal. Za lep čas je prenehal z žaganjem. Potem ga je spet potegnilo in se je lotil zakovic s še večjim zanosom.

Zdaj se ne boji ničesar več. To žaganje zakovic, to njegovo delo je edino zaresno delo, ki ga je kdaj opravljal. Vse drugo je bilo in je puhlina, navidezno nadziranje in upravljanje že nadzorovanih in vodenih postopkov. Tako, kot je navidezno Brindino delanje dneva in noči v naselbini.

Potem ko je Brinda spoznala, da tudi brez njenega posredovanja nastopi lučna premena, se je nekako zaprla vase. Še vedno pa ob določenem času sede za tipkovnico in igra svoje lučne igre: prižiga zoro in dan, mrači in temni kristalovinaste stene, vendar tega ne počne več z ustvarjalnim žarom, kot je to delala včasih. Nič več se ne opaja z lepoto juter, mrtve so njene oči, čedalje bolj se osamlja z najetim fantom in se do onemoglosti predaja čutnim slastem.

Ni prijavila Sumarja upraviteljstvu, da ji je preprečil opravljanje nadzorniške dolžnosti. Vendar je tudi niso ničesar vprašali, nihče ni posredoval, ker ni opravila svoje dolžnosti.

Prav to skrbi Sumarja. Pričakoval je, da obstaja nadzorstvo nad nadzorstvom, da bo Brinda odgovarjala za vnemarnost, pa ni bilo nič. Vse gre naprej tako, kot je šlo, nič se ni spremenilo.

Sumar malce predahne med delom in si obriše čelo. Hiti z žaganjem zakovice, da ga ne bi prehiteli. Vsak hip se lahko zgodi, da v bivalnik ne bodo več dovajali kisika, da bo zadušen, ker jim ni več potreben. Dokončno je izgubil senzorsko zvezo z Iksio-nom, odpovedal je, za nobeno rabo ni več. Čudno, da ga že niso ukinili.

Mora prežagati še to zakovico: ko mu bodo odvzeli kisik, bo izbil pokrov slepega izhoda in kar bo, pač bo.

Nekje v globinah zavesti pa se mu poraja še ena bojazen: kaj, če je tudi ta izhod slepilo, ki so mu ga nastavili in ki ne pelje nikamor, se sploh ne odpira in je bil ves njegov trud z žaganjem zakovic jalovo opravilo? Tudi to je možno v tem prikazoval-niškem svetu; da ni nobene oprijemljive stvari, da se vse spreminja v zlagani j o in obseno.

Ne bo pa odnehal. Šel bo do konca in če konca ni, ga bo naredil sam. Ker je igre dovolj, ker je utrujen od vsega tega; njegova zavest je razbičana, razklana, zmrcvarjena in samo smrtna nezavest jo lahko odreši.

S podvojenimi močmi zažaga v zadnjo zakovico. Še kratek čas in tudi ta bo odletela. Tedaj bo treba samo suniti in bo zunaj.

Težko se je prižagal do tod. Velika je bila njegova volja odpreti izhod, da ni odnehal.

V dostavni niši ga čaka hrana. Zanimivo, še vedno ga redno prehranjujejo ... Čuti sicer lakoto, vendar ne odneha z delom. Dokončati mora. Iz zareze prši droben kovinski prah in se mu usipa na roko, s katero žaga. Samo nekaj drobnih razdelkov je še.

Sumar se s pravo ihto nasloni na žago. Ves napet je, zato se ob klicnem znamenju iz zapestnega izpisnika zdrzne in obnemi.

Vse drugo je pričakoval, samo tega poziva ne. Agar ga je vendar odpustil iz poveljstva vesoljskih premikov, rekoč, da ni več potreben in da je Iksion izgubljen.

Na izpisniku se začne obračati svetlopisno sporočilo:

: SENZOR S: POZIV IZ PVP: TAKOJŠNJA PRIGLASITEV:

Srce mu začne razbijati. Zakaj? Zakaj ga spet kličejo v poveljstvo? Ničesar več ne pričakujejo od njega. Lahko ga kličejo samo še zato, da ga ukinejo.

Moralo bi mu biti vseeno — tu ali tam. Pa vendar se ga loteva tesnoba. Tu ima vsaj možnost ... Ni pa še pri koncu z delom. Žaganje bo še nekaj časa trajalo. Če se ne zglasi v poveljstvu, bodo prišli ponj in lahko odkrijejo njegovo početje. Potem ne bo nikoli odprl izhoda. Če se priglasi, ima še nekaj možnosti.

Tvegati mora.

Hitro skrije žago in počisti kovinski prah. Potem se napoti ven skozi Brindin bivalnik; prazen je, Brinda se najbrž ukvarja z obtego v telovadnici.

S hitrimi koraki ubere znano pot do poveljstva vesoljskih premikov. Ljudje, ki jih srečuje na prehodih, se mu zdijo kot prikazni: nemi, s povešenimi pogledi stopajo po svojih poteh.

Sumar si jih ogleduje: ali pomislijo kdaj, kje sploh so, v čem so, zakaj so tu, kdo jim odmerja in umerja bivanje? Najbrž ne. Preživljajo okrutne preizkušnje in slepo poslušajo govore decimusov, v glavnem pa strežejo svojemu uživaštvu. To so jim bionetiki pustili, celo okrepili so jim zaznavanje čutnih užitkov. In jim vcepili strah pred temo.

Domisli se, da je v tem zanesljiva povezava: med zgodbo o velikem mrču, ki obdaja Zemljo, in strahom pred mrakobo. Tako nikomur ne pride na misel, da bi se poskušal prepričati, kaj je zares zunaj, in raje ostaja v dozdevni resničnosti, izpolnjeni s slepilnimi opravili, uživanjem in občasnim trpinčenjem v imenu utrjevanja človeškega rodu za velike naloge in poslanstva.

Vse to je Sumarju jasno, vse je pretuhtal, povezal in dognal. Naj pa še tako napenja možgane, ne more najti temeljnega vzroka za to stanje človeškega rodu: kdo ali kaj in zakaj se igra z ljudmi? Komu ali čemu vse to koristi?

Predmrčevec, ki je vpil, da je vse skupaj laž in da so ljudi zaprli v bivalnike robotavri, pol ljudje pol stroji, je morda res kaj vedel. On pa, tudi če izbije poklop slepega izhoda, najbrž ne bo ničesar zvedel...

Sicer pa, ga bo sploh izbil? Ni tudi v njem samem zakoreninjen strah pred spoznanjem, kaj je na drugi strani varnega oklepa bivalnikov? Zato tudi slepo sledi ukazu iz poveljstva vesoljskih premikov, namesto da bi dokončal delo in si odprl izhod. Mar ne slepi tudi samega sebe?

Pred vhodom v poveljstvo Sumar pošto ji in še enkrat tehta, ali naj vstopi ali ne. Vendar se krili vhodnih vrat kar sami razmakneta. Pomeni, da je njegova razpoznavna koda še veljavna, da še ni odpisan in odrejen za ukinitev.

Tokrat ga glasovni posrednik vodi po hodniku do nekega drugega vhoda, skozi katerega še nikoli ni šel. Odpre se mu in Sumar vstopi v razsežen prostor, najmanj tako velik kot prikazovalnica. Prvo, kar uzre, sta dva enaka zaslona na steni, na katerih se razvrščajo svetlobna znamenja.

Iz mračnega kota zasliši Agar jev glas:

»Poklical sem te, da vidiš, Sumar. Posrečilo se nam je.«

Sumarjeve oči se privajajo temi in počasi razloči obris Agarjeve postave, ki stoji ob steni. Približa se mu in tuhta, zakaj je poklical prav njega.

»Ne vem, zakaj sem poklical prav tebe,« spregovori Agar in Sumar se zdrzne; videti je, kot da mu je prebral misli. »Nekako naklonjen sem ti, senzor Sumar. Veš, naklonjen sem tudi majhnim črnim hroščem, ki so se zalegli v pomnilniku logo-sintskega sklopa in se hranijo z organskimi oblogami pomnilnih svitkov. Lahko bi že zdavnaj dal nalog za izčiščenje in pokončanje teh čudnih živalic, vendar tega ne naredim. Občudujem njihovo prilagodljivost in trdovratnost, s katero se oklepajo obstoja. Včasih kakšen prileze na mojo opravilno mizo in me opazuje. Dvigne se na zadnje nožiče in strmi vame. Zdi se mi, da me zaznava, da me gleda ...«

»Nobene zveze nimam s hrošči,« pretrga Sumar Agarjevo besedovanje.

»Nimaš, res ne. Občutek imam, da te drobcene živalice skozi nemirne tipalke dojemajo moj obstoj, ne vedo pa za mojo naklonjenost ne za možnost, da jih v hipu iztrebim... Ne primerjam te z nizko razvitimi organizmi, Sumar. Nimam te za hrošča ali gobo v gobišču. Vem, da veliko veš ...«

Vsa Sumarjeva zavest je na preži: koliko ve, da ve? In kakšne posledice lahko ima vednost o stvareh, ki so drugim še prikrite?

»Poglej, tam na zaslonih se dogaja eden največjih dosežkov človeštva po preboju svetlobnega zidu. Sumar, opazujeva občenje z Iksionom.«

»Nemogoče,« uide Sumarju.

»Pa je vendar mogoče. Ves zapleteni postroj relejnih posrednikov, ki smo jih pošiljali za premič-nikom, ves ta relejni vlak je zdaj zapolnjen in — deluje. Posrečilo se nam je zadnji hip: to, kar gledaš na zaslonih, so kodna znamenja, s katerimi popravljamo ukaze o pojemkih, ki so vstavljeni v logo-sintski pomnilnik na Iksionu. Ne bodo torej treščili na novo Zemljo, ne bodo se razbili na koščke koščka-ste, ne bo od vsega skupaj ostala sama polomnina. Dosegli bodo novi svet.«

Veliko ponosa in zadoščenja je v Agarjevem glasu. Sumar pa se nasmiha. Nova slepilnica, nova obsena. Ne bo ga pretental. Ta zaslona, ta svetlo-pisna igra, vse skupaj je še vedno lahko prikazoval-nica in tudi je prikazovalnica. Nobene oprijemljive točke ni, ki bi dokazovala, da zveza z Iksionom res obstaja.

»Ne misli, da sem te poklical zaradi zmagoslavja nad senzorstvom. Čeprav je res, da to, kar migota na obeh zaslonih, pomeni konec senzorstva, konec moči človeške misli, ki je doslej edina premoščala čas in prostor. Vidiš tehnični izhodni in povratni signal, ki nadomešča senzorsko zvezo.«

»Čestitam k uspehu, vodja,« pikro reče Sumar.

»Ne verjameš, kaj?«

»Mar ni vseeno, ali verjamem ali ne?«

»Res je vseeno. Ne mislim te prepričevati.«

»Saj ni treba.«

»Mislil sem, da te bo zanimalo, kaj bo zdaj z vami.«

»Zdi se mi, da vem. Ukinitev ali pa prenarav-nava.«

»Zelo logično sklepaš, Sumar.«

»Saj vendar živim v logosintskem svetu, ali ne?«

»Res je. Senzorji so postali nepotrebni.«

Sumar naredi še korak bliže. Zase že dolgo ve, da ga čaka ukinitev. Nič novega ni zvedel. In ničesar več ne more zgubiti ne pridobiti, če je odkrit z Agarjem. Naj ne misli, da ima opravka z nezavednim hroščem.

»Pa je kdo na tem svetu sploh še potreben?« mirno vpraša.

»Kaj misliš reči?« zagrabi Agar in pride iz teme v soj svetlobe, ki pada z zaslonov. V trepetavi svetlobi se njegove oči od časa do časa poiskrujejo, kot da so sestavni del občilne tehnike.

»Da smo vsi skupaj figuranti... Potrebni prav toliko, kot je potrebna moja družica Brinda, velika nadzornica dneva in noči v naselbini, ki pritiska na tipkovnico, vse skupaj pa gre tudi brez tega. Ali pa posadka Iksiona, ki je prepričana, da krmari nad-svetlobnik skozi prostor in čas, v resnici pa se gre samo igro upravljanja in je popolnoma v rokah logo-sinta.«

Agarjeve oči se svetlikajo; precej dolgo molči, kakor da mu je vzelo besedo.

»Več veš, kot sem si mislil,« naposled tiho spregovori. »Menda si res najboljši senzor med senzorji. Rekel bi, da je to vzrok za mojo naklonjenost. Dobro opažaš, dobro sklepaš, celosten človek si. Res je, kar ugotavljaš.«

»Vse skupaj je ena sama zlaganija ...«

»Ne vse, Sumar. Ohraniti moramo določeno število ljudi, potrebujemo jih za naloge, ki so pred nami. In moramo jim dati opravila, vsaj navidezna opravila, da se popolnoma ne spridijo v brezdelju. Brez ljudi ni mogoče premagati pogube velikega mrča. Zdaj skoraj vse veš. Škoda ...«

»Zakaj škoda?«

»Da toliko veš.«

»Počemu bi bila škoda?«

»Več kot veš, huje je.«

»Potem je tebi, vodja, zelo hudo,« zamišljeno reče Sumar.

»Morda, morda mi je res hudo. Si kdaj pomislil, Sumar, da ti nekaterih reči ne bi smel povedati?«

»Sem.«

»Zato pravim, da je škoda... Ne bom te mogel izvzeti...«

Agar pomolči in se ozre na dvojni zaslon, na katerem so se svetlopisna znamenja zamenjala v drugačne kodne oblike. V tej bliskavici se v njegovih očeh zazrcali kanec otožnosti.

»Želiš, da ti dekodiram naslednje sporočilo oziroma ukaz, ki ga pošiljamo upravniku Iksiona?«

Podaljšati čas pred ukinitvijo, pomisli Sumar. Prežagal bi rad še zadnjo zakovico in pogledal pred smrtjo ven. Oditi vsaj z dokončnim zvedenjem, pa čeprav je konec koncev vseeno, kaj je zunaj.

»Pa mi dekodiraj,« reče Agarju.

Vodja premikov se dotakne ročne tipkovnice in na enem zaslonov se kodna znamenja začno spreminjati v črkovno sosledje:

:OPUŠCAMO SENZORSKE ZVEZE IN ODPRAVLJAMO SENZORJE : TO JE POSEBEN NEPREKLICEN UKAZ POVELJSTVA VESOLJSKIH PREMIKOV: NEMUDOMA UKINI SENZORJA NA IKSIONU: UPORABI BREZBOLECINSKI SERUM AX 77: POROČAJ O IZVRŠITVI UKAZA PO POSEBNI ZVEZI:

S pritiskom na tipko spremeni Agar zapis spet v kodna znamenja.

Sumar se ugrizne v ustnico: čeprav je nekaj takega pričakoval, ni mislil, da bo šlo tako hitro. Na Urija je bil navezan, kolikor lahko govori o navezanosti na človeka, ki ga je le nekajkrat videl.

»Zelo ste pohiteli,« hripavo reče Agarju.

»Morali smo. Iksion pristaja na novi Zemlji in nikakor si ne moremo privoščiti spodrsljaja v programu obljuditve tega planeta. Senzor bi nam lahko popolnoma zmešal genetske niti novega rodu ...«

»Mi lahko poveš, kdaj ?«

»Ne vem, kaj misliš?«

»Kdaj bom jaz na vrsti?«

»Mi ni znano. Zagotovim ti lahko samo, da ne boš vedel in da ne bo bolelo.«

»Ni me strah bolečin. Kdaj torej ?«

»Ni v moji pristojnosti. Nekaj pa je vendar. Izpolnim ti lahko željo ... Po nekih davninskih šegah so imeli obsojeni na smrt pravico do zadnje želje. Seveda v mejah možnosti. Bil si najboljši senzor, Sumar. Zaslužiš si to. Kaj si želiš?«

»Rad bi videl primusa,« brez pomisleka reče Sumar.

»Primusa?« se začudi Agar. »Bil sem prepričan, da boš hotel pogledati v ozunje. Te želje ti res ne bi mogel izpolniti. Kot nalašč pa je primus sveta nastanjen v bližini. Poskusil bom, morda se bo dalo urediti.«

Vodja Agar se zatopi v zapestni izpisnik, s katerim se z nekom poveže. Po živahnem občenju se obrne k Sumarju in mu sporoči:

»Odobreno je. Videl boš primusa.«

Tega Sumar ni pričakoval. Ves čas je bil prepričan, da je primus že zdavnaj mrtev in da je samo še slepilo, s katerim zavajajo ljudi. Zdaj pa mu ga bodo pokazali. Čemu? Kaj imajo za bregom? Menda ga pred ukinitvijo ne prepričujejo o temeljnih resnicah, na katerih stoji celotna človeška ureditev? Bilo bi skrajno nesmiselno. Računajo na njegovo spreobrnitev? Da ga bo pogled na primusa prepričal o smotrnosti vseh drugih zlaganih početij ?

Ta igra je čedalje bolj čudna. Kaj, če vedo, da je nažagal zakovice slepega izhoda in da misli ven?

»Zakaj ga nikoli prej nisem videl?« vpraša Agarja.

»Kmalu boš vedel, zakaj. Pogled nanj ni preveč spodbuden. Greva. Nadeti ti bom moral slepnice. Nihče ne sme videti poti, ki pelje v primusov stan. Tudi sam poznam le del proge, ki jo naredi prevozni modul do tja.«

V dostavni niši pri izhodu vzame Agar črne naočnike in jih nadene Sumar ju. Potem ga pelje v modul, ki se začne premikati takoj, kakor hitro vstopita.

Zaman si skuša Sumar predstavljati, kam se peljeta. Občuti, da se smeri menjajo, da se dvigata in spet spuščata in na koncu počasi ustavita.

Vodja popelje za roko Sumarja iz modula in mu sname slepilne naočnike. Stojita v temačnem prekatu s kukalnico na pregradni steni.

»Poglej tu skozi,« reče Agar Sumarju.

Ta se približa kukalnici in pogleda skoznjo. Najprej ga zaslepi svetloba na drugi strani stene. Ko se privadi, zagleda presojen obok, ki se boči nad podstavkom, na katerem je nameščena človeška glava. Sumarja spreletita srh in ostuda, ko jo bolje pogleda: koža na licih je suha, zgubančena in rjavkasta, s temena se usipajo redki srebrnkasto sivi lasje, nad očmi se košatijo temnejše obrvi, močna brada štrli nekoliko naprej, ustnice so upognjene navznoter, ker v čeljustih očitno ni zobovja; rdeče veke brez trepalnic so zaprte, vse skupaj je kot mrtvina na robu razpadanja.

Sumar zmaje z glavo. Ne more biti živ. Glava sama ni sposobna živeti, čeprav je, kot kaže, vsajena v nekakšno vzdrževalno napravo.

Nad podstavkom pa se razpenja obok krožne prikazovalnice: po sinjem oboku plovejo oblaki, na obzorni črti se dvigujejo hribi, razprostirajo se polja, zelene trate, kažejo se obrisi predmrčevskih mest; kakor da bi bil okrog in okrog razporejen ves nekdanji svet, primusova glava pa je njegovo središče.

»Saj primus ne živi...« ugotovi Sumar.

Kakor da ga je slišal in hoče dokazati nasprotno, se na doslej negibnem obrazu primusa zganejo mišice: zlagoma se dvigne ena pa druga veka in v Sumarja se zazro živahne oči, iz katerih seva hudomušnost, pa tudi kanec hudobije.

Preseneti ga živost primusovega pogleda, ki mu zbudi čudno nelagodnost. Premaknejo se tudi kotički brezzobih ustnic, ki se poskušajo usločiti v popačen nasmeh. Sumar ima občutek, da bo koža na primusovem obrazu zaradi tega smehljaja razpadla in se odluščila od lobanje. Vendar nasmešek ostane, veka na enem očesu pa se za hip zapre in spet odpre.

»Pomežiknil ti je,« reče Agar, ki opazuje primusa skozi drugo kukalnico. »Pomeni, da je živ.«

»Saj nima več telesa ...«

»Dokler misli in opazuje, je živ. Zdaj ga bodo malce sukali.«

Res se začne podstavek s primusovo glavo počasi obračati in njegov pogled polzi po obzorju prikazovalnice. Zamakne se v navidezno pokrajino, v nebo, v oblake nad sabo. Nasmeh mu je okrepenel na ustnicah, samo oči se mu premikajo in se pasejo po globinski sliki.

»Zakaj ga imate v prikazovalnici?« zgroženo vpraša Sumar.

»Primus je zamaknjen v nekdanji svet,« mu tiho pojasnjuje Agar. »V svet pred mrčem. Ljubil je sinje nebo in planine. Vidiš bele proge na nebu? To so izpuhi starinskih zrakoplovov. Imel je rad tudi polja, polja, ki so jih ljudje obdelovali. Zato mu prikazujemo njivo z oratarjem, ki orje zemljo. Navduševal ga je napredek, rad je gledal, kako so rastla mesta. Prikazujemo mu obrise nekdanjih velemest. Vse, kar je imel rad, mu kažemo. Od časa do časa plešejo pred njim belo oblečene, še nedorasle deklice. Mahajo mu in mečejo cvetje, umetno sicer, vendar natančen posnetek rož, ki so svoj čas rastle na tem, zdaj mrtvičnem planetu. Skrbimo za pašo njegovih oči. In sam vidiš, kako mu godi.«

»Pa saj je vse skupaj samo obsena, zlaganija,« se zgrozi Sumar.

»Naj vidi to, kar hoče videti, kar mu prinaša radost.«

»In ta bedna glava vodi svet?«

»Ta glava ničesar več ne vodi. Životari v pred-mrčevskem svetu, ki ga že zdavnaj ni več,« odgovori Agar in zapre kukalnico.

»Kdo potem vodi svet?« hlastno vpraša Sumar.

»Deseterij. Pametniki. Ti, jaz.«

»Vse se vendar dogaja v primusovem imenu.«

»V nekem imenu se mora dogajati.«

»Nas imajo v pesti robotavri ali logosinti?«

»Sumar, Sumar,« se začudi Agar, »nisem si mislil, da si pri vsem, kar veš, naiven. Robotavre uporabljamo za določena opravila v ozunju, kjer vladajo za ljudi nevzdržne razmere. Tudi logosinti nam samo služijo. Nihče nas nima v pesti. V pesti se imamo... Ne vidiš, da je vse obrnjeno k enemu cilju: preživeti katastrofo, ki nas je zadela, in rešiti človeško zavest, ki je zavest stvarstva. Vseeno je, kdo nas vodi, glavno je, da smo usmerjeni k pravemu cilju.«

»Premagati veliki mrč,« pikro reče Sumar.

»Natanko to.«

»In če mrča ni?« se opogumi Sumar. Zdaj je tako ali tako vseeno. Ukinili ga bodo.

»Za ta dvom bi se moral prijaviti psihonetični službi, Sumar. Mrč je temeljna resnica.«

»Če obstajajo majhna slepila, potem je možno tudi temeljno. Če Brinda ne prižiga dneva in noči, če Iksiona ne upravljajo ljudje, če primus ne vodi sveta, potem je lahko tudi mrč slepilo.«

Agar gleda nekaj časa Sumar j a s prizanesljivo dobrohotnostjo. Potem ga prime za roko in odpelje iz opazovalnice.

»Izpolnil sem ti željo, Sumar. Videl si primusa,« reče in mu spet nadene slepnice na oči. »Ne vem J zakaj se sploh toliko ukvarjam s teboj. Odslužen senzor si, nepotreben za temeljni cilj. Pa vendar sem bil odkrit s teboj. Komu pa bi koristilo, če bi si izmislili mrč?«

»Saj, komu?«

»Mrč je, verjemi mi.«

»Moral bi videti.«

»Bili so ljudje, ki so hoteli videti. Odhajali so v ozunje.«

»In?«

»Nobeden se ni vrnil. Pokosilo jih je smrto-sevje.«

»Pomeni, da ne vemo, kaj je zunaj.«

»Verjamem toplopisu,« odločno reče Agar.

»In če je tudi toplopis prikazovalnica?«

Zaradi slepnic Sumar ne more videti vodje, ki umolkne. Samo čuti ga, kako sedi zraven v prevoznem modulu, ki se premika nazaj na izhodiščno točko. Spet gor in dol in sem in tja.

Čemu vse to, pomisli Sumar, čemu ti varnostni ukrepi, ko je vendar tudi primus samo prikazen, pošastna prikazen in nič drugega. Smešno, več kot ve, več kot spoznava, manj mu je vse skupaj razumljivo. Prej ga bodo ukinili, kot bo prišel stvari do dna.

Prevozni modul se ustavi. Agar mu sname slep-nice in molče se vrneta v prostore poveljstva vesoljskih premikov. Vodja bi ga lahko poslal do izhoda samega: zaznavniki bi mu sami odpirali prehode. Vendar gre z njim po hodniku, kakor da se ne more ločiti.

Sumar ga preiskujoče gleda: je to zaresna naklonjenost in navezanost ali samo odnos do hrošča?

Pred glavnim izhodom obstaneta.

»Tako, Sumar, mislim, da se ne bova več videla,« spregovori Agar, obvladujoč svoj glas.

»Hvala za vse, vodja,« mu reče Sumar.

»Bilo je prijetno delati s teboj, kljub nevšečnostim, ki sva jih imela. Tehnično občenje ne bo imelo več tega čara. Čeprav je nujno. Izhod je odprt. Pojdi, Sumar.«

Res so krila izhodnih vrat razprta. Sumar pa še vedno stoji. Občutek ima, da bi si morala še nekaj povedati, da bi ga moral nekaj vprašati, vendar se ne more spomniti, kaj.

»Obljubljam ti, da res ne bo boleče,« reče Agar in tudi on čaka.

»Saj ni to, sploh ne, vodja.«

»Reci mi Agar.«

»Ni to, Agar.«

Sumar prestopi pragovno črto in vratna krila se začno počasi zapirati za njim. Ozre se in vidi Agarja, ki še vedno stoji na drugi strani in dviga roko v pozdrav. V njegovem nedoumljivem pogledu je kanec otožnosti. Tudi Sumar dvigne rok v pozdrav in zdaj se mu posveti, kaj ga je hotel vprašati. Vedel bi rad, če je tudi Agar senzor. Drugi ljudje niso zmožni čustvovanj, ki jih je zaslutil pri Agarju. Je torej vodja vesoljskih premikov celosten človek?

Žal ga ne more več vprašati, ker sta se krili vrat staknili, odpiralne kode pa nima več in tako je zanj vhod neprepustno zaprt.

Čuden človek, ta Agar. Sicer pa ni videl nikogar drugega v poveljstvu vesoljskih premikov. Kakor da je Agar v vseh teh prostorih edino živo bitje, vse drugo pa opravljajo logosinti in robotavri. Ni mu povedal vsega, zanesljivo ne. Veliko več ve o svetu in njegovi ureditvi.

Zamišljeno stopa Sumar po javnem prehodu proti svojemu bivalniku.

Prostori telovadnice v južnem kvadratu naselbine so skoraj prazni. Nekaj ljudi plava v bazenu, na vadbenem kolesu pa se utruja mlajši moški, ki mu pot curlja po čelu in licih.

Brinda leži na gnetilni mizi in se prepušča gnetenju zajetne ženske. Gnetilni stroj je ni nikoli pripravil do pravega užitka. Raje ima roke gnetilje, ki dobro pozna sleherno mišico, živčni vozel in maščobno tkivo.

»Močneje,« zaprosi gnetiljo in opazuje moškega na vadbenem kolesu, kako kot obseden poganja sto-’ palnike. Z odprtimi usti lovi sapo in obraz ima spačen od silnega napora.

V njegovem početju je nekaj samomučilnega in to pritegne Brindo kot magnet. Ne more si pomagati. Iz lučnega dneva v lučni dan se pripravlja, da se bo zglasila na psihonetiki, kajti čutna vzdraženost ji skoraj ne ponehuje več. Nobena zadostitev ji ne zaleže več; doživlja sicer vrsto orgazmov, ki pa je ne odrešijo in je dokončno ne sprostijo. Edino bolečina, katero povzroča ali pa jo sprejema, ji lahko vsaj za kratek čas pogasi bolestno čutno slo.

Po tistem, ko je spoznala nesmiselnost svojega nadzorništva nad dnevom in nočjo, ko je izgubila vse veselje nad prižiganjem in ugašanjem luči v na-

selbini, je postalo vse skupaj še hujše. Čutnost ji je postala edino zadovoljstvo, ki se ga krčevito oklepa, čeprav se ji vrhunsko nasladje pogosto razblinja in zaman lovi odrešitev končne sprostitve.

Pod pritiskanjem močnih rok gnetilje in ob opazovanju moškega, ki se muči na kolesu, se v Brindi nenadoma razvname vedno tleča razdraženost. Takoj se pohlepno spusti v uživanje in sprejema dotike gnetilje kot dražljaje, ki ji razburkajo kri in sapo.

Moški pospešeno pritiska stopalnike in opazi Brindin čutni pogled. Kakor da je preskočila iskra poltenosti tudi nanj, strmi s kalnimi očmi v Brindo in ker je pri vadbi gol, ne more skriti svoje nenadne vzdraženosti.

S prešernim nasmeškom sprejme Brinda ta dokaz čutnega stika med njima. Razvnema jo smešni in ponižujoči položaj moškega, ki se poti, lovi zrak in obsedeno poganja stopalnika, otrdeli ud pa se mu dviguje med mencajočimi stegni; štrlina se giblje v nekakšnem lastnem gibalnem krogu, kot da ne spada k telesu.

»Še močneje...« zasoplo moleduje Brinda gnetiljo.

»Bolelo bo,« jo neprizadeto opozori ženska.

»Naj boli,« iztisne skozi zobe Brinda.

Zavzdihne v nasladi, ko se ji gnetiljini prsti na vso moč zarijejo v zadnjične obline. Silakinja jo naravnost zabija v oblazinjeno mizo, Brinda pa stokajoč uživa in se še naprej spogleduje s poganjalcem kolesa, ki si oblizuje suhe ustnice.

»Hodi po meni,« zahteva Brinda.

Gnetilja je izurjena, da streže in ustreže tistim, ki si po telovadbi zaželijo gnetenja. Tudi hoja po gnetencu spada k temu. Brez besede zleze na mizo in z vso težo stopi na krhko Brindino telo. Njena stopala pritiskujejo po hrbtu, zadnjici, ramenih, videti je, kot bi plesala divji ples na zvijajoči se žrtvi pod sabo.

Brinda je presenečena nad silovitostjo užitka, ki ji ga povzročata hoja gnetilje po telesu in opazovanje muk in naslade moškega na drugi strani. Kaže, da se je kolesar privrtel do konice sladostrastja, saj se mu nenadoma utrga rezek krik, oči zaobrne pod strop, vzpne se na vadbenem kolesu in takoj spet omahne nanj kot pokošen. Samo spodnji del telesa mu trza v nasladnih krčih.

Ogledovanje samozadostitve neznanega moškega pripelje tudi Brindo v vrtinec vrhunskega uživanja; zajame jo tako močno kot že dolgo ne. Drhti in pogoltno sprejema pretakanje bolečine in slasti v en sam nasladni val, ki jo preplavlja od peta do temena. Zdi se ji, da se ji bo naposled posrečilo, da se končno sprošča in se osvobaja nenehne čutne napetosti.

Kriči, hrope v gnetilno mizo, grize si ustnice, iz notranjosti pa ji polje nakopičena spolna moč. Vendar odrešujoče sprostitve ne doseže. Z grozo občuti, da njena notranjost hlepi po novih užitkih, po novem naslajanju.

Izmakne se gnetiljinim nogam, poklekne in ji objame mišičasta stegna. Nasloni ji lice na potno kožo in prosi:

»Sčipaj me ... Bij me!«

Z odločno kretnjo se gnetilja osvobodi objema in skoči z gnetilne mize. Strogo, s kancem prezira gleda obsedeno gnetenko.

»To ni v gnetilnem sporedu,« odločno reče. »Najti boš morala koga drugega za svoje čudne želje.« *

Osramočena, upehana in nezadovoljena zleze Brinda na tla in se opoteče k moškemu, ki še vedno leži na vadbenem kolesu. Odsotno, topo jo gleda in Brinda ugotovi, da tudi z njim ne bo nič. Poiskati bo morala uteho pri Ramiju. Edini je, ki zvesto streže njenim nezajezljivim željam. Pomaga si z umetnim trdilcem spolovila, samo da je ne razočara. Pretepe jo do krvi, če le zahteva. Zbada, davi, samo da ji ustreže. Zlat zlatolasi fant. Tako se reče, čeprav zlato nima nobene veljave več. Imelo jo je. Res mora k Ramiju.

Prej bo še stopila v bazen. Da pride k sebi po vsem tem mečkanju, da izmije znoj in izločke s kože.

Spusti se v vodo in počasi zaplava. Tedaj se nekje na oboku stropa vklopijo glasovni posredniki in Brinda zasliši opozorilo javnega obvestilnega kanala:

»Vsem Zemljanom! Ne pozabite: danes je redni preizkusni dan. Čez pol ure se bo začela preizkušnja. Bodite vsi pri komunikatorjih in prisluhnite deci-musu, ki bo vodil preizkušnjo. Konec sporočila.«

Glas votlo odmeva po telovadnici. Ljudje takoj opuščajo vadbo in oblačijo pletenine. Tudi Brinda se podviza iz vode, se zbriše in obleče. Globoko v njej je vtisnjen čut dolžnosti: za nič na svetu ne sme zamuditi preizkušnje. In še nekaj je: kakor so ji bile včasih te preizkušnje hude in se jih je bala, tako zdaj vedno bolj voljno sprejema ta vsesplošna mučenja in samomučenja.

Zato s hitrimi koraki zapusti telovadnico.

Pred vhodom v bivalnik Sumar pošto ji in se ozre. Ne, nihče mu ni sledil. Nihče ni sprožil uboj-nika nanj, neovirano je prišel do svojega bivališča. Čeprav lahko ubijalec preži nanj kjerkoli. Agar je rekel, da ne bo vedel in da ne bo bolelo. Pa vendar mu lahko odtegnejo kisik in ga počasi zadušijo...

S kodnim znamenjem odpre vhodna krila in hitro stopi v notranjost. V Brindinem predelu ni nikogar. Vse pogosteje je zunaj. Sicer pa je bolje, da je ni. Ne bo mu treba odgovarjati, kje je bil in kaj je bilo. Čeprav ima občutek, da Brinde nič več ne zanima in da ga ogovarja samo še iz navade.

Kaj bo z njo, ko ga ne bo več? Bo šla v par s kom drugim?

Prava reč, kaj bo, ko ga ne bo. Na Brindo je po svoje sicer navezan. Nemara jo ima celo rad. Žalostno je samo to, da ona ne more vrednotiti ljubezni, ker je sama ne pozna. Vse, kar premore, je spolno zbliževanje, in tu ji ne more ustreči. Čedalje bolj lakomna je.

Pohiti v svoj bivalnik in zapre vrata za seboj. Tako, tu bo imel mir. Mrzlično poseže po elborovi žagi in nadaljuje pretrgano delo.

Če ga bodo pustili samo še malo živeti, bo odžagal zadnjo zakovico in odprl izhod. Bilo bi strašno, če bi ga ukinili zdaj, ko je samo še nekaj mikronov do spoznanja, do rešitve zadnje uganke.

Seveda, če je rešitev res za tem slepim izhodom. Tega ne bo zvedel prej, preden ne bo izbil pokrova. Popustiti mora samo še zadnja zakovica...

Ostrina žage se zajeda vse globlje v zakovico. Pridobil si je nekaj spretnosti v žaganju. V začetku je šlo težko in veliko počasneje.

Smešno, vse skupaj visi na tej zakovici. Vse ali pa nič ...

Glava zakovice odleti in pade na tla.

Sumar zadrži dih in čaka.

Nič. Nobene eksplozije. Tudi ne implozije. Pokrov izhoda ostaja na svojem mestu. Pomeni, da med to in ono stranjo ni nobene tlačne spremembe. Če bi bilo na drugi strani res brezzračno in breztlačno ozunje, potem bi moral poklop odleteti navzven.

Sumarju razbija srce in roke se mu tresejo. Še vedno čaka, da se bo kaj zgodilo, se premaknilo. Vendar se nič ne spremeni.

Nalahno se s prsti dotakne pokrova in otipuje rob. Odstrani glave zakovic, ki jih je zalepil nazaj, da bi prikril sledove svojega početja.

Tako, zdaj bi moral močno pritisniti pokrov.

Vendar tega ne naredi.

Toliko je delal, toliko je čakal na ta trenutek, zdaj pa ne more zbrati poguma, da bi dokončno odprl izhod in pogledal, če v ozunju res vlada veliki mrč ali ne.

Spet se samo nalahno dotakne kristalovinaste površine. Kaj pa, če za vsem tem ni ničesar. Nova stena. Prazen prehod. Če je bil ves njegov trud zaman ...

Ni rečeno, da mu niso nastavili pasti in zdaj opazujejo, kaj bo naredil.

Nehote se ozre po bivalniku.

Če ni vse skupaj preizkus, do kod bo šel.

Prekleta reva sem, si reče. Beden bojazljivec. Nikamor ne bom prišel, ker so pustili v meni strah, strah pred nedoumljivim, strah pred vrati, ki se odpirajo v neznano. Klical sem že blagodejno smrt, želel sem si jo, zdaj pa vem, da se je pravzaprav bojim. Ker odpreti ta izhod lahko pomeni tudi smrt.

Premakni se, šleva šlevasta! Zberi moč, odpri si vrata, katera si si izžagal z nezaslišano muko in potrpežl j ivost j o!

Zakaj, zakaj ne morem?

Sumar občuti, kako mu polzijo solze po licih. Krčevito steguje roke k poklopu odprtine, vendar se ga ne dotakne. Kakor da bi bil pred izhodom neviden zaporni zid.

Joče Sumar nad svojo nemočjo in človeško bednostjo.

Ne bo se pretolkel do spoznanja. Ukinili ga bodo kot hrošča v nevednosti in nezavednosti. Izčistili kot nadležno žuželko. Bil je v kolesju nekega uredja, deloval je v njem, odslužil in nikoli ne bo zvedel, pri čem je sodeloval.

Pa bi najbrž moral samo izbiti ta prekleti poklop in pogledati, kaj je zunaj ...

Hlipa in občuti, da mu zmanjkuje zraka.

Najprej se mu zdi, da ga duši v prsih lastni strah in nemoč.

Potem pa, ko se zaduha še kar naprej povečuje, ga spreleti mrzel srh: odvzemajo mu kisik!

Prime se za grlo in začne hlastati za zrakom. Pa vdihuje izdihanino, ki jo občuti v pljučih kot puhlo pezo. Prišel je torej čas ukinitve. Še malo, pa bo po njem. Zadušili ga bodo.

Izhod!

V smrtni grozi plane Sumar k slepemu izhodu in se z vso močjo upre vanj.

Ne bi bilo treba. Poklop se lahkotno odpre: v bivalnik vdre močna, nenavadna svetloba, ki presvetli notranjo osvetlitev. In svež zrak.

Oslepljen od neznane svetlobe Sumar pohlepno vdihuje odrešilno sapo. Ničesar ne vidi, samo globoko diha in občuti, da zrak vonja po neznanih vonjavah.

Potem se mu oči počasi navadijo na novo svetlobo in pred njim se iz luči in barv izoblikuje po-vsodna pokrajina.

Očaran gleda preprogo zelene trave, ki raste pred izhodom, cvetlice, ki so vtkane med njo v živih barvah; naprej čez travnik je drevo, drevo košato, obli-stano z listjem in obloženo z okroglimi plodovi; potok teče in žubori, ptičji ščebet mu curi v ušesa. Zelena ravan se v dalji preliva v pobočja, poraščena s temnimi gozdovi, nad vsem tem pa se vzpenjajo sive skalnate gmote gora, ki kronajo obzorje s svojimi zasneženimi vrhovi. In nebes je moder, moder kot najbolj modra presojna kristalovina.

Strmi Sumar v prizor pred sabo in začne samo-gibno iskati v desnem kotu obzorja izpis, ki bi mu povedal, kaj predstavlja slika, ki se mu prikazuje.

Vendar ne odkrije svetlopisnega črkovja. Zave se, da to ni prikazovalnica. Prikazovalnica kljub vsej izpopolnjenosti ne premore takšne globine, ne take sončne svetlobe, ne barv, ki jih gleda.

»To je pravi svet,« glasno ugotovi in se zdrzne ob lastnem glasu, tako je zaverovan v prizor pred sabo.

Nikakršnega velikega mrča ni, ne brezzračja, ne smrtosevja. Zemlja torej ni v oblaku vesoljskega prahu in ne zamira. Pred njim je svet, ki živi: veter veje in maje travo, nosi semenje po zraku, nešteto kodeljic plahuta mimo, ptiči se spreletavajo, žuželke brenče; sonce sije in razsipa svojo blagodejno žarkov j e skozi ozračje. Neznani vonji, ki jih sapa prinaša v bivalnik, so najbrž vonjave cvetja, trave in bujnega rastlinja v okolici.

Uščipne se, dotakne se lic in vek: buden je, veke ima odprte, to niso sanje, ni prikazovalnica. Nihče ne more tega ponarediti. Zdaj razume pred-mrčevce, da jim nobena globinska slika ni mogla nadomestiti zunanjega sveta in da so vsi po vrsti odklonili živno infuzijo in pomrli.

Ker pravi svet je nenadomestljiv. Samo en sam samcat pogled v to prostornino, v to prostrano prostost, v svetlobo pravega sveta je dovolj, da si očaran in začaran.

Globoko vdihuje pravi zrak, kri mu polje po žilah in v sebi občuti tako srečo, da je je kar preveč samo zanj.

Poklicati mora Brindo. Naj družica vidi luč sveta, naj vidi jutro v vsej jutranji lepoti; ker to, kar gleda, je čas jutra, ki se preveša v dan: sonce še ni visoko, sence so poševne in svetloba ima poseben lesk. Dobro si je zapomnil jutra, ki si jih je predvajal v prikazovalnici. Čeprav so bila le senca tega, kar vidi zdaj, so mu vendar pripomogla, da razpozna pravo jutro.

Res mora po Brindo. Da bo videla, kako bomo svetlobno skalo premore osrednji logosintski sklop. Barve in svetloba v ozunju se ne morejo niti primerjati z umetno lučjo v bivalnikih.

Odtrga se od odprtine in gre k vratom v Brindin bivalnik. Morda si nekje globoko v sebi pa le želi potrditev svojega videnja. Morda le ne verjame popolnoma svojim očem. Pričakoval je, da zunaj ne bo našel mrča, pa ga je vendar presenetilo. In ne more razumeti, čemu vse to? Čemu slepenje ljudi, da Zemlja umira?

Pritisne na odpiralno tipko in vrata se odpro.

Mora se spet navaditi na bivalniško luč, ki prevladuje v Brindinem predelu.

Potem zagleda svojo družico golo in razkrečeno na ležišču, nanjo pa nalega Rami in jo med občevanjem stiska za vrat. Oba sta zaripla, dušita se in vse kaže, da je tudi njima zmanjkovalo kisika, dokler ni odprl vrat. -, JuSK3 'Hjlznlca PtUJ

Z grenkobo se nasmehne: pozabil je, da je danes preizkusni dan in da jih najbrž preizkušajo z zaduho. In Brinda izrablja preizkušnjo za svojo bolestno naslado, kajti očitajoče ga pogleduje.

»Motiš me, Sumar,« nejevoljno reče. »In odkod svež zrak, ko preizkušnja še ni preklicana?«

»Brinda, moram ti nekaj pokazati,« zavzeto reče Sumar.

»Pa ne moreš malo počakati? Ne vidiš, da me Rami nateguje?«

»Vidim, vendar mislim, da te bo kot veliko nadzornico dneva in noči zanimalo.«

»Sumar, nisem še končala. In pokvaril si mi občevanje. Pravkar mi je prihajalo, igrala sva se, da me Rami davi, ti pa vstopiš in mi spustiš v bivalnik svež zrak.«

»Oprosti, nisem vedel...«

»Kaj nisi vedel! Potem si zapomni: kadar je preizkušnja z dušenjem, se z Ramijem igrava davljenje. Zmotil si me. In kakšna čudna svetloba prihaja iz tvojega prekata ...«

»Saj to ti hočem pokazati. Res te nisem imel namena motiti.«

»Zdaj je vse pokvarjeno,« vzdihne Brinda. »Kaj praviš, Rami, bi nehala?«

»Kakor hočeš,« zasoplo odgovori mladec in še naprej vztrajno obdeluje Brindo.

»Zaradi mene kar nadaljujta. Pa pridi pozneje,« v zadregi reče Sumar in se hoče umakniti.

»Počakaj!« ga zadrži Brinda. »Boš kar tako šel? Te nič ne rnoti, da uživam z drugim?«

»Ne vem ...«

»Slišala sem, da ste senzorji občutljivi na te stvari, da poznate celo ljubosumnost...«

»Lagal bi, če bi rekel, da mi je vseeno,« prizna Sumar.

Res mu je grenko v notrini, ko gleda svojo družico v objemu drugega. Samo pokazati tega ne sme, ker to ni dostojno. Zato bo najbolje, da gre. Kdo pa pravi, da bo Brindo pogled v ozunje sploh zanimal?

»Ne hodi, Sumar,« zaprosi Brinda. »Potemtakem te moje občevanje žalosti?«

»Me.«

»Pridi bliže,« nenadoma oživi Brinda in njeno telo začne spet plati v nasladi. »Ubogi moj dragi, pa ne, da trpiš?«

Sumar ne odgovori. Pride k ležišču in se ustavi pri zglavju. Brinda ga gleda s kalnimi, od strasti široko razprtimi očmi. Obenem se krčevito oklepa Rami j a in se mu daje s čedalje večjim žarom.

»Pridi, pridi, dragi,« s šepetom vabi Sumarja. »Ne smeš trpeti, če je meni lepo. Joj, kako prodira vame, kako ga čutim v drobovju... Joj, Rami, še! Ah! Oh! Saj ne trpiš, dragi moj ... Reci, reci, da ne...«

Sumarju pa je jasno, da bi ga, prav narobe, rada trpinčila in se ob njegovi bolečini naslajala. In če hoče, da bo kmalu šla z njim gledat ozunje, se mora podrediti njeni igri.

»Trpim,« z grenkobo reče.

»Oh, ne,« vzdihne Brinda in začne z divjimi sunki odgovarjati Ramiju. »Povej mi, kako trpiš?«

»Vsak tvoj gib me zareže v želodec, kot ost z nešteto zasaditvenimi kavlji, ki ne dopustijo, da bi jo izdrl. Z vsakim Ramijevim porivom se ta ost globlje zariva vame in me mesari. Vsak tvoj nasladni krik mi para ušesa in polni glavo z odmevajočo bolečino ...«

»Joj,« krikne Brinda. »Oh! Nočem te trpinčiti, Sumar. Poljubi me, prosim... Oh! Daj, Rami, porini, porivaj!«

Kot obsedena Brinda hrope, zapre oči in trza z glavo na to in ono stran. V kotičkih ustnic se ji nabirajo pene. Sumar se skloni nadnjo, zarije prste v srebrnkaste slapove njenih las in ji umiri glavo. Njegove ustnice se srečajo z vročim dihom, se prisesajo na usta družice in zadušijo njeno nasladno stokanje.

Lepljiva slina, mehak, prilagodljiv jezik, ugriz.

»Zdaj...« vročično šepeče Brinda. »Zdaj bom...«

Oklene se Rami j a in sesa Sumar jev jezik; nekaj časa je kot otrpla in brez diha, nato pa se začne premetavati v božjastnem napadu sladostrastja.

Cez nekaj časa odsune najetega fanta in se vrže v objem Sumarju, kjer se končno le umiri.

»Oprosti mi...« šepeče.

»Nič hudega,« tolaži Sumar.

»Bila sem grda s teboj ...«

»Pozabi, Brinda.«

Oklepa se ga, kot da išče zavetje v njegovem naročju. Slepa za vse okoli sebe ne vidi, kako se Rami poklapano umakne v svoje prostore. Tudi vklopitve zaslona osrednjega občilnega kanala ne opazi.

Sumar pa gleda decimusa Solusa, ki nekaj časa resnobno strmi v središčno točko, tako da na koncu že škili. Potem počasi s premislekom spregovori po ozvočenju:

»Preizkušnja je ukinjena. Bivalnike spet ozra-čujemo z zadostnimi količinami kisika. Bilo je zagatno, mnogi ste že na robu nezavesti, ampak prestali ste. Po vsaki preizkušnji ste močnejši, odpornejši, sposobnejši za preživetje v težavnih razmerah.«

»Rada te imam,« šepeče Brinda. »Čeprav se te nekoliko tudi bojim.«

»Ne boj se, Brinda. Pojdi z menoj.«

»Nekateri se morda sprašujete, če se vse to izplača. Ce se izplača iskati novi svet in nadaljevati življenje. Ce ni zoper vesoljski red in zakonitosti, da prenesemo iskro življenja s smrti zapisane Zemlje na novi planet.«

»Laže,« šepne Sumar Brindi. »Zemlja ni zapisana smrti. Zemlja živi, videla boš.«

»Stisni me k sebi,« prosi Brinda.

»Vprašanje ni odveč. Ali smemo spreminjati uredje osvetij in sosvetij, ali smemo kar na svojo roko presajati življenje v drugo prostorje?«

»Vedno me je bilo strah pred tabo, Sumar ...«

»Kaj bo zdaj natvezel ta mrkež.«

»Zemljani! Pravim vam, da smemo! Dolžni smo to sebi, dolžni naturi! Če bi po osvetju in sosvetjih mrgolelo življenje, če bi zavest prevevala tvar v vseh oblikah, potem bi lahko rekli: ena Zemlja več ali manj, in bi se uklonili neizogibnemu koncu našega planeta. Ker pa vse naše iskanje ni odkrilo niti enega znamenja, da še kje obstaja zavestno bivanje, pomeni, da smo sami, da smo samo mi tisti vrh, ki ga je zgradila materija, da bi se zavedela sama sebe. In če imamo moč in možnost, da ohranimo zavest, da ohranimo milijardnoletna zapomnila pred razpadom v nič in nezavest, potem smo to dolžni storiti!«

Sumar stiska k sebi Brindo in gleda in posluša Solusa, ki dobiva čedalje bolj slovesen izraz. Ve, da decimus laže, ampak ne ve, zakaj laže. Tokratni njegov premolk kaže, da bo povedal nekaj usodnega. Roko prisloni na srčno stran in naposled zmagoslavno vzklikne:

»In storili smo! Naš nadsvetlobni premičnik Iksion pristaja na novi Zemlji. Zgubili smo z njim stik, ker sta odpovedala človeka — senzorja, zdaj pa je ta stik spet navezan po tehnični poti. To je velika zmaga tehničnega uma, ki bo imela neslutene posledice. Ukazali smo Iksionu, naj zaplodi nov rod na novem svetu! Oni sami, primus sveta, so dali ta ukaz. Veselimo se, Zemljani! Tudi če ta hip razpade naše osončje v nič, če se raztvari vse osvetje, je tam iskra naše zavesti, ki se bo razrastla in ohranila luč človeške vednosti v neskončnost. Premagali smo katastrofo, ki nas je doletela, premagali smo veliki mrč! Naj živi svetloba! 2iv, primus!«

»Ničesar nismo premagali,« se trpko nasmehne Sumar. »Mrča ni. Slišiš, Brinda, zunaj ni teme. Naj ti pokažem.«

»Bojim se, Sumar,« spet reče Brinda, ko jo Sumar v naročju ponese k vratom.

V njegovem bivalniku je še vedno svetloba dneva, ki se usipa skozi odprtino slepega izhoda. Brinda zapre oči in se ga še trdneje oklene.

Prinese jo k odprtini in ji začne prigovarjati:

»Odpri oči, Brinda. Poglej ven. Ne boj se, nič se ti ne bo zgodilo.«

Previdno, vsa preplašena odpre Brinda oči in presenečena vzklikne.

»Kaj vidiš?« hlastno vpraša Sumar.

»Sumar,« je osupla Brinda, »saj si si izdelal prikazovalnico...«

»Ni prikazovalnica,« jo prepričuje Sumar in stegne roko skozi odprtino. »Poglej, ni prikazovalnica. Ni stene. Odprl sem si izhod v ozunje. Lahko stopiva ven.«

»Ne, nikar,« proseče reče Brinda. »Ne ven. Zunaj je mrč, zunaj je smrt...«

»Neumnica, saj vidiš, da sije sonce, da prepevajo ptiči. Ponesel te bom v pravi svet, Brinda.«

Krčevito se Brinda upre. Izmuzne se Sumarju iz naročja in se začne ritensko umikati v svoj bivalnik. Njeno nago telo drhti v strahu, iz oči ji seva groza.

Zunaj je tema in teme jo je strah. Sumar čara, dela ji prikazni in jo hoče zvabiti v nepovrat. Ker zunaj ne more biti drugega kot veliki mrč, ki je zavil planet v temotni plašč. Zunaj ne more biti sonca, pa naj je ta svetloba, ki jo je pričaral Sumar, še tako čudna in nenavadna.

Ne sme zaupati senzorju. Tudi če živiš s senzorjem, če skleneš družnost z njim, če ga ljubiš, mu do konca le ne smeš zaupati. Drugačni so, nenaravni, čudne zmožnosti imajo. Vrniti se mora v svoj bivalnik in poklicati nad-zorništvo naselbine. Mora prijaviti Sumarja. Dolgo se pripravlja, pa jo zmeraj premaga neka svojevrstna naklonjenost. Ali pa je to začaranost. Priglasila se bo tudi psihonetični službi. Naj ji izbrišejo vso to moro, naj ga pozabi za vse čase časovne. Naj ji prenaravnajo zbolene čute in ji dajo kakšno drugo opravilo. Noče več delati dneva in noči, uničil ji je vse veselje, začaral jo je, ji preprečil opravljanje javne služnosti... 2e takrat bi ga morala prijaviti; sveta vendar ni mogoče prekopicevati na glavo, to ne gre, to je pogubno in nedopustno.

»Pusti me, Sumar, ne hodi za mano,« mrzlično zašepeče, ko se ji hoče približati.

»Želel sem ti samo pokazati, da je zunaj dan,« z žalostjo v glasu reče Sumar. »Sama si videla.«

»Ničesar nisem videla, nič ne vem, Sumar. Prav nič...«

»Ne moreš vendar reči, da ne vidiš s soncem obsijane pokrajine skozi to odprtino!« vzklikne Sumar.

»Ne vidim, nobene reči ne vidim, Sumar. Zunaj je tema, smrtosevje. Ne verjamem tvojemu čaranju, prikazni mi delaš, vem.«

»Prikazni so to, v čemer živimo, Brinda. Vse skupaj je ena sama pošastna prikazovalnica, slepil-nica ljudi, povsodna obsena. Ne vem sicer, zakaj, ampak tako je. Brinda, ti nočeš videti pravega sveta ...«

»Pusti me, nazaj hočem. Odpri mi vrata v moj bivalnik, v moj svet... Tu me je strah, Sumar. Prosim...«

Grenkobna kepa se zgnete v Sumarjevem grlu. Brinda noče videti resnice. In če bi zdaj poklical vse ljudi iz naselbine in bi jim pokazal pravi svet, bi ga ne hoteli videti, postalo bi jih strah in vrnili bi se v objem zlaganije.

»Ne morem te prisiliti, da greš z menoj ven,« z žalostjo reče družici.

»Nobenega ven ni, Sumar. Pusti me. Strah me je tu. Odpri mi že vrata.«

Sumar vklopi odpiralni sklop. Krili se razpreta in Brinda se začne še vedno zadenjski umikati v svoje prostore. Nema groza se ji zrcali na obrazu in v očeh.

Njen prestrašeni, zmedeni pogled je zadnje, kar Sumar vidi, ko se zapreta krili vrat. Brinda se je torej umaknila nazaj v oklepljeno celico naselbine. In bo delala dan in noč, slepila se bo še naprej in živela bo kot prikazen med prikaznimi.

No, ja, pač ni zmožna sprejeti resnice.

Sam bo stopil ven in pogledal, kako in kaj. Nekoliko se bo razgledal, kje pravzaprav je.

Brez težav zleze skozi odprtino in stopi v travo, ki se mu nežno ovija okrog gležnjev.

Poklekne in se zbliza zagleda v drobno življenje, ki vrvi med rastlinjem: tam leze gosenica, mravlje ubirajo svoje poti, kobilice skačejo in okoli čela mu plahuta živobarven metulj; obad pribrenči, drobne zelene uši se kobacajo po robovih listov. Vse to je za Sumar j a tako novo in neverjetno, da bi še in še opazoval utrip življenja med travo.

Vendar mora naprej, če hoče do drevesa košatega, oblistanega in obloženega s sočnimi plodovi. Nekako vleče ga to drevo: tako mogočno in samotno je sredi travnika, kakor da bi nekoga čakalo.

Vstane in odločno zakoraka proti drevesu, da bi videl, kakšen sad zori na njem.

Tedaj se spomni, da se pravzaprav še ni ozrl in da ni pogledal, odkod je prišel.

Obrne se in v začudenju odpre usta.

Vidi mrko, motno črno gmoto, ki se razprostira daleč naokrog. Mislil je, da bo zagledal zunanje stene

bivalnikov in prehodov v naselbini, pa je pred njim samo črna motnina, ki se pregiba in valovi kot nekakšna živa tvar. Dvigajo se zbokline, potujejo in usihajo, vsa ta temačna opna polje in utripa, kakor da bi dihala.

Ne more odvrniti pogleda od te čudne prikazni, ki mu zbuja ogabo in nedopovedljivo tesnobo. Ne more ugotoviti, ali je gmota umetna ali živa, ali je naprava ali žival ali kakšen orjaški notranji organ: najbolj je vse skupaj podobno velikanskemu črnemu vampu, ki prebavlja in melje hrano.

Tedaj se precej daleč od njega dvigne zboklina tako visoko, da se kot kaplja spodaj stanjša in potem ta pecelj poči.

Sumar nenadoma spozna vso reč in popade ga nezadržen krohot.

Smejočega se na ves glas ga zadene izstrelek ubojnika v tilnik in ga usmrti.

lil ."'V*

DEVETI PROSTORSKI IZSEK

V Iksionovo čelno vidno polje se pretaka ozunje: videti je, kakor da drsijo vanj ozvezdja, in vrtoglavo se bliža Eva, ki s svojo modrikasto oblo zavzema čedajle več vidnika. Raf, čeprav vajen mnogo večjih hitrosti, ob katerih se ves prostor spreminja v privide, vendarle zamiži, ko spolzne Iksion skozi roj meteoritov; gravitronsko zaščitno polje jih sicer pred premičnikom razpira na vse strani, vendar se zdi, da bodo vsak hip treščili obenj. Švigajo nasproti in kaže, da so sestavljeni iz ledu, saj se mavrično iskrijo in spreminjajo barvno lestvico v svetlobi Sep-time Ore. In ni jim videti konca.

Na vso moč se Raf trudi, da bi se zbral in stvari spravil v red. Ker če bo šlo tako naprej, jih bo zbezljani nadsvetlobnik treščil na Evo, saj so pojemki po začetnem pospešku skoraj neopazni.

Najprej si mora zagotoviti težnostno polje. Kaže, da je pri samodejnem premiku prišlo do izključitve težnosti v premičniku in zdaj jih nosi po krmnem krovu kot predmrčevske vesoljeplovce, ki so se premikali po vesolju v škatlah brez težnostnega polja.

Končno se le prigrabi do upravne tipkovnice in izda ukaz Maksimu, da spet razporedi težnostno polje.

Logosint mu poroča:

:TEŽNOST SPET V NORMALI: OKVARA OB SPROŽITVI POGONA:

Spet občuti trdna tla pod nogami, njegovo telo dobi težo in gibi so bolj zanesljivi. Veliko laže odtipka logosintu:

:VPRAŠANJE: KDO JE DAL UKAZ ZA PREMIK:

: PREMIK JE PROGRAMIRAN V AVTOMATIČNEM SPOREDU:

:PREKLICUJEM TA SPORED:

: SPORED JE BREZ PREKLICNE KODE NEPREKLICEN:

:VPRAŠANJE: KAKŠNI SO POJEMKI:

:7/ 0:

: POVEČAJ:

: SPORED JE BREZ PREKLICNE KODE NEPREKLICEN:

Raf se obrne k Uriju in Evi, ki se previdno približujeta upravni tipkovnici.

»Ta norec nas bo pogubil,« tiho reče, kakor da bi ga logosint lahko slišal. »Kaže, da je napačno nastavljen.

»In?« vpraša. Uri.

»Pri tej hitrosti in teh pojemkih ne bo ostalo od nas niti praška ... Raztreščili se bomo na Evi...«

Vsi trije se nekaj časa molče gledajo. Goli, z razmršenimi lasmi, so videti še bolj nebogljeni in ranljivi. Čeprav še vedno pod vplivom encefalina, Uri popolnoma dojame položaj.

»Koliko časa še imamo?« vpraša Rafa.

»V glavnem malo. Takoj bi morali kaj storiti, drugače je konec neizogiben.«

Sinji planet na vidniku se nezadržno približuje. Roj ledenih skal je mimo in spet se gledalcu zdi, da premičnik požira prostor pred seboj, ko hlasta proti planetu.

Eva poišče Urijevo roko in jo molče stisne.

»Imamo kakšno možnost?« pretrga moreči molk Uri.

»Premika ne moremo preklicati. Lahko samo mehanično izklopim programski blok.«

»Ne boš se vendar poskušal približati logosint-skemu sklopu, Raf. Zavarovan je. Poleg tega sploh ne veš, kje izklopiti.«

»To bom takoj zvedel. Maksim ima šibko točko: odkritosrčen je. Samo poglej ...«

:DAJ MI NARIS LOGOSINTSKEGA SKLOPA: natipka Raf ukaz.

Na zaslonu se takoj prikaže svetlopisna podoba vseh Maksimovih sklopov. Raf se zatopi v podrobnosti in si približuje posamezne dele. Postavlja vprašanja o preklopih, posrednikih in osrednjem vezju. Logosint mu s svetlobnimi pikami označuje vse točke, ki ga zanimajo. Posreduje mu tudi podatke

o varovalnih pasovih, ki so razporejeni okrog pomnilnega in opravilnega sklopa.

Raf dela naglo in natančno. Nekatere nadrobnosti si presname, jih primerja in ureja. Dolgotrajna vadba v poveljstvu vesoljskih premikov ni bila zaman.

Maksim se je pred njim tako rekoč raztelesil, pokazal se mu je skoraj do zadnje niti svojega mehaničnega uma. Kljub temu pa Raf ne more najti poti, po kateri bi se mu približal do tistih sklopov, kjer bi lahko onemogočil njegov avtomatično nastavljeni spored. Varovalni pasovi so postavljeni tako natančno in pretehtano, da živo bitje sploh ne more blizu.

Čeprav Raf dela zlagoma in mirno, vseskozi zaznava, kako mineva čas in kako se vztrajno približujejo Evi. Moral se bo odločiti, ker bo čez čas vsako posredovanje zaman.

Kanček možnosti je.

Odvzem energije. Izkoristiti delček časa, preden se vklopi nadomestni vir. Prestopiti v varovalno območje in izklopiti izhodnik programskega bloka.

Možnost uspeha: ena proti tisoč.

V trezni presoji je tveganje skoraj nesmiselno.

Vendar bo poskusil. Tako ali tako so obsojeni

na pogin.

Raf izklopi naris in se obrne k Uriju in Evi.

»Šel bom v predel logosinta,« odločno reče in vstane.

»Ne nori,« ga svari Uri. »Ubilo te bo.«

»To je moja dolžnost,« reče Raf. »Ne morem sedeti in čakati, da nas Maksim ubije. Zdaj se spet počutim kot upravnik, Uri. Res upravnik, ne figu-rant, kot sem bil doslej. Uredil bom to reč z logo-sintom.«

V njegovih sivih očeh, ki so še vedno nekoliko kalne zaradi vpliva encefalina, se zrcali takšna odločenost, da Uri ve, da mu ne bo mogel preprečiti odhoda v logosintov predel. Kakor da je Raf nenadoma odkril svoj smisel v tej nesmiselni uprav-niški igri.

»Skoraj nobene možnosti nimaš,« ga še enkrat opozori.

»Ena proti tisoč,« se trpko nasmehne Raf. »Pomagati mi boš moral. Spremljaj me na zaslonu. Pred varovalnim pasom ti bom dal znak. Tedaj moraš odvzeti energijo logosintskemu sklopu. Dobro si zapomni. Glej, tipka ECP.«

»Prav. In kaj nameravaš?«

»Preden se bo vklopil nadomestni energetski vir, bom poskusil prestopiti varovalni pas in se približati programskemu bloku.«

»Skoraj nemogoče bo, Raf.«

»Vem. Vendar imamo vsaj trohico možnosti, da preživimo. Grem, mudi se.«

»Vso srečo.«

»Hvala. Pazi na znak, Uri.«

»Pazil bom.«

Raf, ki si je medtem oblekel pletenino, na hitro objame Urija in ga poljubi. Potem stopi še k Evi in jo stisne k sebi.

»Lepo je bilo s teboj,« reče.

Odmakne ji razkuštrane lase s čela in se ga dotakne z ustnicami. Potem si odpre prehod v logosint-ski sklop in izgine za krili vrat.

»Ne bo se mu posrečilo,« meni Eva.

»Morda pa le,« reče Uri in vklopi spremljanje Rafa na zaslonu.

Vidi ga, kako hitro, vendar previdno stopa po prehodu in pregleduje kodne oznake na vsaki strani. Še vedno je na njegovem obrazu odločenost, da gre do konca.

»Spremljam te,« mu sporoči po ozvočenju.

»Prav,« odgovori Raf in njegov glas je slišati, kot da prihaja zelo od daleč. »Kmalu bom pri varovalnem pasu.«

Tudi Eva se približa k zaslonu in gleda Rafovo početje: kaže, da je res prišel v nevarno območje, saj se giblje s skrajno previdnostjo in preverja označbe na vsakem koraku.

Nenadoma se skloni in nekaj zavzeto opazuje.

»Neverjetno,« se oglasi po ozvočenju. »Odkril sem hrošča.«

»Hrošča?« se začudi Uri.

»Natanko to. Črnega hrošča. Prilezel je iz programskega bloka in, kot kaže, se varovalni sistem ne zmeni zanj.«

»Čudno ...« je še vedno presenečen Uri.

»Zdi se mi, da je Iksion poln žuželk. Ti si odkril lesnega črva, jaz hrošča. In to v logosintskem sklopu! Ne gre mi v glavo, s čim se hrani... Zdaj sem tu, Uri. Naprej ne smem več. Si pripravljen?«

»Pripravljen.«

»Tipka ECP.«

»Ja, ECP.«

»Ko ti dam znak z roko.«

»V redu, Raf.«

»Nekoliko se bom odahnil in zbral. Potreben je bliskovit skok.«

»Kar oddahni si.«

»Malo časa je ...«

»Pa vendar, Raf.«

»Imaš prav. Od tega skoka je vse odvisno. Še vedno me zanima, odkod hrošč ... Glej, še eden. Prilezel je iz vezja in zdaj se dviguje na zadnje noge: kakor da me je prišel pogledat. Rekel bi, da je te zalege še in še ... Uri, si pripravljen?«

»Sem.«

Raf se pripravi za skok čez črto varovalnega pasu. Vendar se še vedno ne more odločiti. Srepeče gleda na drugo stran, kjer se začenja območje programskega bloka.

Odloči se nenadoma.

»7.Hai!« vzklikne in rlvipne rnkn

Uri pritisne na tipko in zaslon za hip potemni, tako da izgubi sliko Rafa. Čuti, kako se mu Evini prsti zasadijo v ramena.

Zaslon se skoraj v hipu spet razsvetli in Uri uzre Rafa na tleh pred črto varovalnega pasu. Sploh ni preskočil ali pa ga je vrglo nazaj.

»Saj sem rekla,« šepne Eva.

»Raf, me slišiš?« kliče Uri in ne dobi odgovora.

Rafovo telo je nepremično, zvito v klobčič.

»Ponj grem,« reče Uri Evi.

»Sledila ti bom,« odvrne in se ga krčevito oprime.

Na tipkovnici odpre vse prehode v logosintski sklop, nato pa z Evo pohiti skozi hodnik do programskega bloka. Previdno povleče Rafovo telo iz nevarnega območja in ga spravi v ležeč položaj. Nasloni uho na prsi, da bi ugotovil, če mu srce še deluje. Pa ga preseneti samo nekakšno tiho žužnjanje, kakor da v Rafovih prsih utripa mehansko srce.

»Prisluhni,« hlastno reče Evi.

Tudi Eva se skloni nad Rafovim telesom in posluša.

»Pojema,« ugotovi.

»Ampak to ni srce.«

»Ne.«

Še enkrat Uri prisluhne, žužnjanje je popolnoma prenehalo.

»Mrtev je,« ugotovi Eva.

Uri dvigne upravnikovo truplo v naročje in ga nese na krmni krov. Eva mu molče sledi in zapira vrata posameznih območij.

Ves zadihan odloži mrtveca na upravniški sedež: nasloni mu glavo na mehak zaglavnik, roke položi na področnike; Raf zdaj nepremično sedi in nje-eove osteklenele oči sreDiio v vidnik. kakor da ie ves zaverovan v približevanje neznanega planeta, ki zdaj pokriva skoraj že vse čelno vidno polje.

Uriju se zdi, da bo vsak hip spregovoril in se zganil. Kar ne more verjeti, da Rafa ni več. Še nikoli v življenju ni videl mrtvega človeka. Tiste, ki so se odpovedali živni infuziji, je upraviteljstvo naselbine premestilo v posebne bivalnike, njihova trupla pa so po smrti raztvarili in tako so le redki ljudje prišli v stik s smrtjo.

Tesnoba ga spreletava pred tem neznanim stanjem. Poleg tega šele zdaj vidi, da je bil vendar navezan na upravnika. On pa sedi v svojem sedežu negiben, nedovzeten za vse, kar se dogaja, ves je še tu in nič več ga ni. Žalostno, da človek tako ugasne.

Nalahno se dotakne Rafove roke in občuti, da je hladna. Žalost mu izvablja solze v oči.

Hotel je njiju dva z Evo rešiti smrti in je to plačal z življenjem. Bil je do konca zgleden upravnik. Žrtvoval se je za posadko.

Tisti šum v prsih ...

Ne, ni bil napravek. Robotaver nima človeških vzgibov. Raf jih je imel. Čeprav je včasih res deloval kot logosint in je skoraj logosintsko prihajal do sklepov, je bilo marsikaj, posebno še potem, ko je odkril svoje figurantstvo, človeško.

»Misliš, da je bil morda Raf umeten človek?« vpraša Evo, ki prav tako molče strmi v mrtveca.

»Zakaj bi bil umeten?« zašepeta Eva, kot da ju upravnik še vedno lahko sliši.

»Saj si slišala, da je imel nekakšno napravo v prsih...«

»Lahko je bil srčni spodbujevalnik ali kaj podobnega.«

»Najbrž res.«

»Kai bo zdai z nama, Uri?«

Uri se ozre skozi vidnik. Iksion še vedno drvi na Evo. Nič ne bo ustavilo te pobesnele škatle. Ne bo dolgo, ko se bosta tudi ona dva pridružila Ra-fovemu stanju. To spoznanje ga zmrazi in navda s smrtnim strahom.

»Razbila se bova tam spodaj ali zgoraj,« poskuša odgovoriti z mirnim glasom.

»Nimava več nobene možnosti?« šepne Eva in se na vso moč privije k Uriju.

»Žal, nimava.«

»Nese naju v smrt.«

»V smrt, Eva.«

»Koliko časa še imava?«

»Ne vem. Ne veliko.«

»Strah me je,« čez čas reče Eva.

Kaj naj ji reče? Kako naj jo ohrabri? Morda bi morala oba vzeti encefalin, dvojno mero encefa-lina in dočakati smrt v omami.

Kdo ve, če je boleče? Najbrž ne. Zgodilo se bo tako hitro, da sploh ne bosta vedela. Če... Če se čas ne raztegne. Poznal je trenutke, ko se mu je čas razpotegnil in so hipi postajali dolga časovna obdobja. Ali pa narobe: da se je čas krajšal in so mu dnevi brzeli kot trenutki.

To je senzorski odmik. Običajni ljudje čutijo čas ves čas natanko uravnano.

Kljub vsemu ne bi bilo prijetno doživeti raz-treščenje na Evi v upočasnjenem toku.

Katera sila je potisnila Iksion v to brezglavo dirko? So bili Mirujoči? Jim je presedlo časenje in prostorjenje Iksiona v njihovi legi, pa so ga frcnili na novi svet, kjer se bo razpršil v prah in pepel?

Poskušati mora navezati stik. Morda pa lahko pomagajo.

Zbere se in odda miselni snop v prostor:

(:Vi, ki ste se oglasili, kličem vas! V stiski smo. Premičnik se je premaknil s tira in zdaj brzi na Evo. Na planet Evo. Razbili se bomo. Če morete, pomagajte. Ustavite ta pobezljani stroj.

Konča oddajo in se prestavi na sprejem. Tenko, ostro prisluškuje, če se mu bodo oglasili. Pa ne ujame prav ničesar. Kaže, da imajo omejeno stičnost, ki je možna le v določenih časovnih razmikih, ali pa se nočejo oglasiti.

Navsezadnje jih morda sploh ni. Lesni črv je lahko tudi njegova lastna vidovitost. Kot vse kaže, je Iksion poln žužkov. Saj je Raf odkril v logosint-skem sklopu hrošče.

»Uri,« ga zmoti v premišljevanju Eva. »O čem tuhtaš?«

Prestavila ga je v resničnost. V tem položaju vse skupaj nima več nobenega pomena. Če obstajajo Mirujoči ali ne, če je dobil stik z neznano zavestjo ali ne, vse to bo v kratkem popolnoma vseeno. S smrtjo se najbrž vsa vprašanja zničijo, vse se sprevrže v neskončno nevednost in nezavednost. Lahko je tudi nasprotno: da se nenadoma vse razjasni in razkrije...

Spet prazno razglabljanje.

»Ugotavljam, da nič več nima smisla ...«

To reče in kar naenkrat njegova koža zazna Evino kožo: njeno toploto, mehkobo in ujemljivost, ko se vsa prestrašena stiska k njemu. Nosnice se mu razpro, ker začne željno vdihovati njen vonj. V strahu se namreč Eva znoji.

Hrepeneče se je zdaj tudi on oklene in jo začne božati. Odmakne ji lase z obraza in se ji zagleda v temne oči, v katerih čemi groza pred smrtjo.

Potem se ji nasmehne in ta nasmeh se kot v zrcalu odsmehne na Evinem licu.

Oba si globoko oddahneta; kakor da sta izdahnila iz sebe grozo in tesnobo osamljenosti in našla odrešitev v objemu. Nasmihata se drug drugemu, odmakneta se za hip in pogledata, če sta to res ona dva, ona dva sama samcata.

»Eva,« tiho reče Uri in jo spet stisne k sebi.

»Ja,« odvrne Eva.

»Sama sva ...«

»Zdaj sva res sama.«

»Ne vem, ali sem ti že povedal...«

»Tudi jaz ne vem, Uri...«

»Zaljubljen sem vate. Rad te imam.«

»Rada te imam.«

»In kar nenadoma se ne bojim več ...«

»Smrti?«

»Ne. Tebe, Eva.«

»Tudi mene ni več strah. Ne pred smrtjo in ne pred tabo ...«

»Si se me tudi ti bala?«

»Tudi.«

»Zakaj sva se bala drug drugega?«

»Ne vprašujva se, Uri. Zakaj bi se vpraševala?«

»Imaš prav. Toliko ti hočem povedati.«

»In jaz tebi. Pa ne najdem besed ...«

Poljubita se in njune ustnice se nočejo in nočejo več razkleniti. Tako nezadržno ju je žejalo po tem poljubu, s katerim si izražata vso svojo privrženost.

Med poljubljanjem se začneta objeta počasi obračati, kot da ju je poljub povlekel v vrtinec ljubezenskega plesa. Ničesar več ne vidita okrog sebe in tako zadeneta sprostitveno tipko upravniškega sedeža, ki se zavrti skupaj z Rafovim truplom.

In Eva v čelnem vidnem polju je že tako blizu, da je videti tančico oblakov, ki obdajajo njeno oblo, in začenjajo se razpoznavati tudi druge barve, ne samo sinjina ozračja, ki odseva z voda oceanov in morij. Zarisujejo se kopnine v rjavkastih, rumenih in zelenih odtenkih, pravo razkošje barv se preliva po površju planeta, na katerega drvi Iksion.

Vsega tega Uri in Eva ne vidita, saj sta kot začarana v plesu ljubezni. Strmita si v oči, pijeta si poglede, oddaljujeta se in spet približujeta, njuno zbli-žanje poteka počasi, kot da imata na voljo še in še časa, kot da je čas sploh izklopljen in jima ni le skopo odmerjen.

Zelja, ki napolni in otrdi Urijevo moškost, je tako močna, da še njega preseneti. Še nikoli si ni tako močno zaželel kakšne ženske. Kakor odsev se tudi v Evi razbohoti ljubezensko vzburjenje: vsa njena notranjost se odpira v želji, da bi sprejela vase ta del Urijevega telesa.

»Ljubi,« vročično šepne, »postoj, ne premakni se.«

Ugodi ji in Eva spolzne ob njem na kolena in se približa moškosti z usti. Čeprav so jo urili za tovrstno ljubkovanje, poljubi ud skoraj nerodno, vendar s tolikšno hvaležnostjo, da s tem nadomesti vso pretkano tehniko, ki se je je naučila v matič-njaku.

»Ljuba,« jo zaprosi Uri, »vstani...«

Zdaj se spusti on na kolena in se zahvali njenemu mednožju, ki ga željno pričakuje.

Tako se zahvaljujeta drug drugemu in poklekata in vstajata, smehljata se, zahvalni poljubi pa dežujejo tudi po drugih delih telesa, čedalje bolj vroči in pogostni so; niso več samo izraz zahvale, ampak tudi globoke vdanosti, vdanosti misli in telesa, vdanosti v ljubezni ljubeznivi.

Naposled se znajdeta oba na kolenih, spet v poljubu usta na usta, slepa in gluha, nedovzetna za čas in prostor, sama sebi zadostna; on in ona kot vsemirje, kot počelo vsega. Prevešata se zdaj na njeno, zdaj na njegovo stran, kakor da se tehtata v premoči, vendar ni videti, da bi pri tem hotel kateri drugega premagati, ampak je to želja po vdajanju, ki ne pozna močnejšega.

Njun splet se končno prevesi na Urijevo stran: še vedno na kolenih se vboči nazaj, Eva pa ga okobali in tako oblepi na njem. Z nalahnim kroženjem bokov usmerja Urijev ud vse bližje k razvnetemu mednožju in ko je na pravem mestu, se z vzdihom posede nanj.

Do krvi se ugrizne v ustnice, s tolikšno slastjo jo napolni združitev z ljubljenim. Poučevali so jo v spretnosti uživanja, pa česa takega še ni doživela. Čudi se razbrzdanosti, s katero se ljubuje, užitku, ki ga doživlja, in ob vsem tem veličastnemu ljubezenskemu občutju, ki daje smisel vsemu temu početju.

»Dvigni se, ljubi,« zaprosi Uri j a.

Uri se zravna in spet je z njim iz oči v oči, spet se utaplja v zelenini njegovih šarenic; bedasto, včasih je mislila, da jo hoče začarati, ji vsiliti svoje misli, se je polastiti, zdaj pa vidi, da je to ljubezen, da ljubezen žari iz teh senzorskih oči.

Obmiruje in premaga slo po čedalje hitrejšem in divjem ljubovanju.

»Šepeči mi lepe besede,« si zaželi in obenem pomisli, da bi tudi najhujše opolzkosti bile zanjo lepe besede, le če bi bile njegove.

»Tvoje oči so kot temni zvezdi v beli svetlobi,« ji šepne na uho Uri.

»Ljubim te, ljubi,« vzdihne.

»Rad bi se pasel na tvojih dojkah, ki sta vsaka zase kot polobla čudovitega sveta.«

»Pasi se, željne so tvojih vročih ustnic ...«

»Bradavice imaš podobne rdečim kraterjem, ki smo jih videli na Tomiju.«

»Povej mi, če ti je lepo z menoj, Uri.«

»Nikoli mi ni bilo lepše. Moja želja je v tebi nestrpna in se hoče razpočiti...«

»Čutim to. Oklepam se tvoje želje in čakam. Nisem ti povedala, da sem zaplodna ... Odstranila sem si varovalni vstavek. Zate.«

»Ne najdem več pravih besed, Eva. Tako skromno je naše leporečje.«

»Saj niso važne besede. Tvoj glas rada poslušam.«

»Jemlješ mi dih z utripom, ki ga čutim ...«

»Vsa drhtim v pričakovanju, da se tvoja želja pretoči vame in me oplodi.«

»Tebe sem čakal. Zdaj vem. Samo tebe, Eva.«

»Tudi jaz. Vse drugo je bilo le bedna senca. Namenjena sva si.«

»Menda sva si res namenjena. Nič naju ne more ločiti. Niti smrt...«

»Smrt postaja prijazna v ljubezni. Ni več strašna ...« šepeta Eva.

»Nobenega strahu ni več. Tudi če se zgodi zdaj, sva vse doživela.«

»Daj, daj mi zdaj svojo željo, ljubi!« vzklikne Eva, v kateri slast prekipeva.

Sunkovito se njun objem prevesi na Evino stran. Njeno telo se voljno usloči nazaj in lasje se ji razsujejo po tleh. Uri občuti, kako se mu odpira do skrajnosti, z udom se dotika najskrivnejših globin njene ženskosti in v modih se mu začne s krči zbirati živovina.

Potem mu krona naslade stisne ves spodnji del telesa in sunkovito potisne seme na pot k Evi.

In čas se mu razvleče: vsak gib traja in traja, slast se boči v čedalje večjem loku, vse zastaja in občutek ima, da se bo ustavilo pred vrhom vrha.

»Eva ...« dahne.

cas pa se vcunu aiuj*.

Je privid ali je res?

V hipu najvišje slasti odpre oči in zagleda skozi vidnik čudovit ognjemet ledenih kristalov, prelivajočih se v mavričnih barvnih odtenkih, ko jih gra-vitronsko polje pred Iksionom uklanja na vse strani. Curek ledenega drobirja pa je vse počasnejši in se nenadoma ustavi.

Krik se utrga Uriju skupaj z izlivom.

Občutek ima, da se bo ves pretočil v Evino notranjost. Kakor da se del njega izteka v drugo osvetje, v nasprotni prostor in čas, kakor da ga je vsrkala črna luknja ... Njegov drugi del pa se začne dvigati in zalebdi v prostoru, zdi se mu, da ga bo odtrgalo od Eve in odneslo v breztežje, v ničnost.

In čas začne spet delovati.

Presenečen opazi, da objet z Evo res lebdi v zgornjem delu krmnega krova. Mimo se počasi, dostojanstveno premika Rafovo truplo, ki ga je breztežje vrglo s sedeža in zdaj v sedečem položaju blodi po prostoru.

Na čelnem vidnem polju je roj stoječih lede-njakov, iskrečih se kot biserovina, in izza te zavese se kaže rahlo zaobljeno obzorje planeta Eve. Pomeni, da se je Iksion ustavil zadnji hip, prav na spustni točki.

Eva je še vedno v njegovem naročju; tudi izguba težnosti ju ni razklenila. Še vedno je v njej in še vedno ga stresajo krči naslade. Eva pa ihti, joče in kaplje solza lebdijo okrog v breztežnosti, podobne ledovini v ozunju.

»Kaj se je zgodilo?« naposled izdavi Eva.

»Ne vem. Čudež. Ustavilo se je ...«

»Sva ga midva ustavila?« ihti Eva. »Sva ga ustavila z ljubeznijo in zdaj ne bo treščil?«

»Ne bo treščil.«

»Ustavila sva ga.«

»Nekaj ga je res ustavilo. Zadnji hip.«

»Ostani v meni, Uri,« reče Eva in še vedno ne more krotiti solza. »Samo tebe čutim.«

Privije jo k sebi in njegov gib ju počasi pomakne nad upravniško tipkovnico, pred vidnik, in tako imata občutek, da lebdita v prostoru skupaj z ledenim drobirjem. Poljubi Evo na oko in okuša slanost solza.

»Zakaj jočeš?« jo vpraša.

»Sreča me je presunila, Uri. Vse se je sprostilo v meni, tudi solze.«

Pobira ji s poljubi solzo za solzo, odmika ji lase z obraza, izliže ji kri z okrvavljenih ustnic; jo je zgrizel on ali se je sama?

»Pojedel bi te,« reče z nasmehom.

»Pustila bi se ti pojesti,« se mu odsmehne Eva.

»Kje naj bi začel?«

»Kjerkoli...«

Smešno, ampak Uri res čuti željo, da bi jo pojedel. Le odkod se mu je to prispomnilo. Je njegova ljubezen tako silovita, da hoče uničiti ljubljeno?

Še vedno je globoko v njej, želja mu ni uplahnila in ljubujeta se še kar naprej. Eva ima prav: v breztežju sta samo ona dva, ničesar drugega ni; ni tal, ni teže, ni stojnosti, res sta popolnoma sama sklenjena v objemu.

Mimo spet prijadra sedeči Raf. Naj je še tako žalostno, da je storil konec, ampak v tej svoji okre-peneli sedečnosti in s strogim, upravniškim pogledom je smešen, ko ga tako nosi po prostoru.

Uri se začne smejati, ne more se več zadržati; je to posmeh smrti, pred katero ga je bilo še pred kratkim neznansko strah? Ali Rafu, ki najbrž sploh ni vedel, kaj je ljubezen?

Grd si, si reče Uri. Privoščljiv, obešenjaški in ljudožerski.

Ker ga še vedno mika, da bi se z zobmi polotil ljube, ki jo stiska v objemu.

Samo da Maksim samodejno ne vklopi težnosti v Iksionu ... Na tipkovnici se namreč nekaj dogaja: prižigajo se posamezne nadzorne svetlice, na izpis-niku pa se krivuljijo neka čudna znamenja, ki jih še nikoli ni videl. Vse kaže, da ima Maksim nekakšne samogovore in da se mrzlično ukvarja s samodejav-nostmi.

Zunanjost pljuska v Urijevo zavest samo po delcih; čedalje bolj se spet osamlja z Evo; le njo vidi in čuti in nič drugega. Njegove ustnice zdrsijo po vratu in ramenu in se približajo jedri dojki.

Takih dojk nematice nimajo več, ker jih tudi ne potrebujejo. Emina je imela namesto prsi samo rahle izbokline z velikanskimi bradavicami, ki so ji takrat, kadar je bila razdražena, še bolj nabreknile in otrdile. Sama je pravila, da lahko z bradavico zadovoljivo poobčuje žensko ...

Odkod se mu je priklatil spomin na Emino, s katero je včasih drugoval? In to med ljubovanjem z edino ljubljeno ... Je kriv encefalin?

Kakor bi potegnil zastor, se osami pred spomini. Kot senzor to zna. Pred njim ostane samo napeta obla Evine dojke, dojke, ki je kot pol sveta, pol zvezde, vrh katere je nagubančen krater... Tomij, čuden planet, ki so si ga vbližali nekje sredi premika, je imel vse polno kraterjev, rdečih kraterjev z nekakšnimi izrastki...

Eva je lepa. Eva je čudež čudežev. Eva obljuba obljub. Eva ljubezen ljubezni.

Jesti. Piti.

Piti Evo. Piti iz Eve.

Uri se zasesa v dojko, katero mu Eva ponuja z obema rokama: oklene se bradavice z ustnicami in začne stiskati z jezikom; zdi se mu, da bo potegnil vso oblo v usta in Evini prsti mu pri tem pomagajo. Bradavico splošča ob nebnice. Spet se mu odpro neka neznana spominska polja in občutki: ves majhen, vendar varen je pri Evinih prsih in ve, da mora sesati, sesati, kolikor more.

Ustno votlino mu napolni lepka, sladkasta tekočina, katere okus ni podoben nobenemu okusu iz živežnega programa in presega vse, kar je kdaj okušal. Sladka je, a ne sladkobna, gren ima, a ne greni, tudi kiselkasta je, a ne cika — kakor mana je.

Mana. Že spet se mu utrinjajo novorečja, ki morda sploh niso novorečja, ampak davnorečja.

Pije iz Eve, sesa mano življenja in ona smehljaje se iztiska dojko. Potem ponudi drugo, polnejšo. Urija prežema do zadnjega vlakna takšno ugodje, da se v njem spet nezadržno dvigne iz globin živovina, ki skozi ud izbruhne v Evina rodila.

Tokrat se mu čas ne ustavi, ampak se zavrti hitreje: zdi se mu ali pa je res, da s vsakim pospešenim srkom mane iz Evine dojke izbrizgne vanjo seme, da sta se ujela v ponorelo kolo jemanja in dajanja, kolo, ki se vrti vse hitreje, dokler nista srk in izbrizg en sam krčevit krč.

Potem ko ni več kaj jemati in dajati, ko sta oba do konca izpraznjena in izžeta, ostaneta v nekakšni otrplici ob zadnji pregradi krmnega krova, z zaprtimi očmi, zadihana in skrajno zadovoljna.

Prvo, kar zazna Uri po popolni odsotnosti, o kateri ne ve, kako dolgo je trajala, je težnost. Z Evo ležita na mehkih tleh razmaknjena, samo za roke se še držita.

Še vedno z zaprtimi očmi se ji približa in poišče z ustnicami njeno ušesno školjko.

»Jedel sem te ...« šepne.

»Vem. Hranila sem te.«

»Je bila mana?«

»Mleko je bilo. Maticam v času zaplodnosti začno predčasno delovati mlečne žleze. Programirane smo za dojenje ...«

»Eva, ti nisi za nič več programirana,« šepeče Uri in jo poljubi za uho.

»Menda res ne... To med nama je bilo mimo, čisto mimo programa. Zaljubila sem se in si zaželela tvojega semena, ljubi...«

»Dobila si ga.«

»In nobenega drugega nočem. Če se srečno spustiva na novo Zemljo, želim roditi samo tvoj zarod, Uri. Me slišiš?«

»Slišim.«

»Želim si, da se srečno spustiva na ta planet.«

Eva odpre oči in pogleda skozi vidnik: kristali ledu se spet počasi premikajo, dostojanstveno po-bliskujejo mimo Iksiona.

»Uri, poglej!« vzklikne Eva. »To je neverjetno. Spuščava se. Zaželela sem si in že se je zgodilo ...«

Sedaj se začne na krmnem krovu oglašati zvočni klicni znak, ki spravi Urija na noge. Obide Rafovo okrepenelo truplo, ki še vedno v nenaravni sedežni legi leži na tleh, in se približa upravni tipkovnici.

Kdo je sprožil klicni mehanizem?

Čudna, izkrivljena znamenja še vedno trepečejo na izpisniku. Videti je, kakor da bi se hotela uobli-čiti v črkopisje, vendar se jim to ne posreči.

Uri strmi v igro znakov brez pomena in še vedno ne more ugotoviti, kdo je vse to sprožil. Ker Maksim mora dobiti podnet, nekdo mu mora dati energetski signal, da začne delovati.

Se je spet vmešala moč neznanega porekla in so Mirujoči, kot jim pravi, posegli vmes?

Naposled se znamenja le začno oblikovati v pisavo; uklanja se sicer v to ali ono stran, vendar lahko razbere svetlopisno sporočilo:

:ZEMLJA IKSIONU: NADEJAMO SE, DA NAS SPREJEMATE: PREIZKUSITE POVRATNI SIGNAL: VKLOPITE BLOK ARTI 8: SPOROČITE, ČE NAS SPREJEMATE:

Senzor Uri ne more verjeti očem. Kakšna šala pa je zdaj to? Kako naj se oglaša Zemlja, če so v drugem osvetju, kamor ne seže noben tehnični signal?

Najprej pomisli, da ne bi šel v to igro, pa naj prihaja sporočilo od koder koli že. Potem pa ga le premaga zvedavost in vklopi naročeni blok in odtipka:

:SPREJEMAMO VAS:

:ODLIČNO: TOREJ SE NAM JE POSREČILO: PREŠLI SMO NA TEHNIČNO PRENAŠANJE SPOROČIL NA VELIKE DALJAVE: UKINJAMO NEZANESLJIVE SENZORSKE ZVEZE:

»Glej, no,« se začudi Uri.

:V PROGRAMSKEM BLOKU STE IMELI NA-I PAKO: POPRAVILI SMO NAPAČNO VSTAVLJENE

POJEMKE: LOGOSINT VAS ZDAJ VARNO SPUŠČA NA PLANET ONI ZPP 1: TAKO SMO GA POIMENOVALI:

Lahko ga poimenujete, kakor hočete, pomisli Uri. Ta planet bo ostal Eva, kot ga je imenoval mrtvi upravnik Raf. Naj po primusu sveta, ki ga tako vztrajno onikajo, krstijo druge svetove. Eva pa bo Eva.

Na izpisniku spet teko črke, ki so se za nekaj časa razblinile in izpotegnile v svetlobne lise:

: POSEBNO SPOROČILO UPRAVNIKU IKSIO-NA: PREIDI NA ZASEBNI IZPISNIK: IZLOČI

MOŽNOST PODVAJANJA: JAVI, KO BOS PRIPRAVLJEN ZA SPREJEM:

Čudna slutnja obide Urija. Zakaj drugi ne bi smeli vedeti za to sporočilo? Kaj nameravajo naročiti upravniku?

Zvedel bo.

Napoti se k Rafovemu truplu in ga preobrne tako, da doseže njegov zapestni izpisnik. Vklopi ga v osrednjo zvezo, izloči podvajanje in odtipka:

:UPRAVNIK RAF ELZOR NA ZASEBNEM IZPISU:

Kmalu zamigota svetlopis in Uri začne prebirati sporočilo z Zemlje:

: OPUŠČAMO SENZORSKE ZVEZE IN ODPRAVLJAMO SENZORJE: TO JE POSEBEN, NEPREKLICEN UKAZ POVELJSTVA VESOLJSKIH PREMIKOV: NEMUDOMA UKINI SENZORJA NA IKSIONU: UPORABI BREZBOLEČINSKI SERUM AX 77: POROČAJ O IZVRŠITVI UKAZA PO POSEBNI ZVEZI:

»Eva!« presenečeno vzklikne Uri. »Pridi, preberi to...«

Eva se približa in je zaprepadena, ko prebere. »Naročajo, naj te ubije,« ogorčeno ugotovi.

»Res je,« pritrdi Uri, »in skoraj bi verjel, da ta signal prihaja z Zemlje. Senzorjev ne potrebujejo več in jih bodo pobili... Nikoli jim nismo bili preveč povšeči. Kot bi nosili v sebi kugo ...«

»Kaj boš naredil?« ga še vedno vznemirjena vpraša Eva.

»Ne bom jih obvestil, da Raf ni več živ in da je prišlo to sporočilo do mene. Naj mislijo, da gre vse po sporedu. Drugače bi lahko ustavili spust.« Mimo odtipka na Rafovem izpisniku:

:OPRAVIL UKAZANO: SENZOR UBIT:

:ZDAJ LAHKO PREIDEŠ SPET NA GLAVNI IZPIS:

Uri preklopi in svetlopisno sporočilo z Zemlje se nadaljuje na glavnem izpisniku:

:PRISTANEK PROGRAMIRAN ČEZ 15.50 SEKUNDE: Z MATICO SE PRIPRAVITA NA IZVEDBO POSLANSTVA: TAKOJ PO PRISTANKU SE BO IZKLOPIL PROGRAMSKI BLOK IN LOGOSINT VAMA BO POPOLNOMA NA VOLJO: POJDITA NA TA SVET IN ZAPLODITA NOVI ROD:

Migotanje na izpisniku je čedalje močnejše. Komaj še prebereta zadnji del sporočila:

: RELEJNI VLAK SE IZTEKA IN ZAČASNO BOMO IZGUBILI ZVEZO: REŠILA BOSTA ŽIVLJENJE: PRIMUS SVETA IN ZEMLJANI SE VAMA ZAHVALJUJEMO: VSO SREČO:

Svetlopisna znamenja izpadejo in izpisnik potemni. Na vidniku pa se čelno polje prevesi v zelenilo in ta premik je komaj še opazen. Potem vse skupaj obmiruje.

Iksion se je torej dotaknil tal nove Zemlje.

»Pristala sva!« vzklikne Eva.

Uri jo objame in razposajeno zarajata po krmnem krovu.

»Ko se bo izklopil še programski blok, bova svobodna,« se veseli Uri.

»Bova šla ven?«

»Šla bova ven, Eva. Počela bova, kar se nama bo zljubilo.«

»Zljubilo se mi bo še in še ljubiti se s tabo,« mu nagajivo šepne Eva.

»Tudi meni se bo zljubilo,« odgovori Uri in jo med plesom dvigne v zrak.

Še kar naprej se vrtita in vrtita, dokler se ne spotakneta ob Rafovo truplo.

»Ubogi Raf,« se nenadoma zresni Uri. »Škoda, da ni tega dočakal. Ni mislil, da se bomo naposled spustili na ta planet kot na mehko ležišče... Poskrbeti morava zanj.«

»Kako poskrbeti?«

»Zasluži si konservacijo. Bil je dober upravnik. Žrtvoval se je za naju. Najprej ga postaviva nazaj v upravniški sedež. Tam je njegovo pravo mesto.«

Uri prime mrtveca pod pazduhami, Eva mu pomaga pri nogah in tako preneseta truplo na sedež.

V bližnjem predalniku poišče Uri stisnjenko s tekočo kristalovino; eno da Evi, drugo pa vklopi in začne pršiti po Rafu snov, ki se strjuje in ga prekriva s presojno in nepredušno plastjo.

Tudi Eva začne pomagati pri konserviranju in kmalu je Raf ves prekrit s kristalovinasto prevleko. Sedi na upravniškem sedežu, zazrt v tipkovnico z ostrim, predirnim pogledom, kakor da še vedno vodi nadsvetlobni premičnik skozi čas in prostor.

Ko opravita konservacijo, odtipka Uri logosintu:

:DAJ POLOŽAJ:

:PRITALJENI PO SPOREDU IN NA PREDVIDENI TOČKI: SEDMI VZPOREDNIK: DVAINTRIDESETI VZDOLZNIK: CELINA URIJA: ZNAJDNIK NASTAVLJEN NA MAGNETNI POL EVE:

Uri tipka:

:DAJ STANJE PROGRAMSKEGA BLOKA:

:BLOK IZKLOPLJEN: SAMOVODENJE USTAVLJENO:

:UNICI PROGRAMSKI BLOK:

:SPREJETO: PROGRAMSKI BLOK UNIČEN:

:UNICI BLOK ARTI 8:

:BLOK ARTI 8 UNIČEN:

»Zemlja ne bo poslala nobenega ukaza več,« se nasmehne Uri. »Nikoli več ne bo klepetala z nama.«

»Uri, mi prepustiš tipkovnico?« vpraša Eva in oči se ji zasvetijo.

»Seveda.«

»Tudi jaz moram nekaj urediti,« reče in prisede. Nekoliko pomisli, nakar odtipka logosintu:

:DAJ MI STANJE SEMENIKA:

:STANJE PO SPOREDU: PODTLAK: MINUS 196 STOPINJ: SEMENSKE KAPSULE SO V POSEBNEM VARNOSTNEM RE2IMU:

:DAJ SLIKO:

Na zaslonu se prikažejo prozorni tulci, napolnjeni s semensko sluzjo, ki ima globoko zmrznjena belkasto modrikast odtenek. Kukalo se pomika mimo znamenj na tulcih, ki označujejo poreklo semena in vrstni red uporabe.

S prešernim nasmeškom objame Eva z eno roko Uri j a, z drugo pa da ukaz Maksimu:

:PREIDI NA MINUS 100 STOPINJ: :SPREJETO: MINUS 100 STOPINJ:

:MINUS 50:

:SPREJETO: MINUS 50:

:PREIDI NA NIČLO:

:SPREJETO: NIČLA: ODMRZOVANJE:

»Zakaj tako počasi?« vpraša Uri.

»Ne vem. Morda sem maščevalna. Spoznala sem vso gnusnost poslanstva, ki so mi ga naložili. Uživam, ko jim počasi podiram programirano piramido novega rodu: novega primusa, novih decimusov, veljakov in pametnikov ...«

»Če te veseli, kar daj,« se nasmehne Uri.

Eva pa ukaže logosintu:

:POVIŠAJ NA PLUS 20:

:SPREJETO: PLUS 20:

:POVIŠAJ NA PLUS 50:

:VARNOSTNA ZAPORA: VPRAŠANJE: JE UKAZ NEPREKLICEN:

:UKAZ JE NEPREKLICEN:

:SPREJETO: PLUS 50:

»Glej, Uri, kako se topi za dvesto let spravljeno seme. Kmalu bo nastopila koagulacija in se bo skrk-nilo...«

»Pa si res maščevalna, Eva.«

»Šele ko sem se zaljubila vate, sem spoznala, da so me vklopili v program kot rodilni kanal, nič drugega. Vse svoje rodno obdobje bi se morala natakati s programiranim semenom ... Ostudno, na bruhanje mi gre ...«

Premolkne in natipka ukaz:

:PLUS 100 IN SOMERNO ZVIŠUJ: NEPREKLICNO:

:SPREJETO: PLUS 100: SOMERNO ZVIŠEVANJE:

Logosint poslušno uničuje semenik. V posameznih tulcih se že skrkuje seme, cvre se in beli, se začne frkati in počasi ogleneti.

»Spražila sem vse te zemeljske veljake, Uri,« z zadoščenjem reče Eva. »Veleume. Mojstre. Silnike in nasilnike. Vso vrhnjo plast, ki se je mislila skozi mojo maternico preliti v novi svet. Ogaba. Sploh veš, kako so jemali to seme?«

»Ne vem,« odvrne Uri.

»Matice so uporabljali kot molžarice. Bili so večinoma staruhi, ki jim ni in ni prišlo ... Mnogim smo jemale seme. Ne samo za Iksion. Tudi za druge premičnike. Ne vprašuj, kaj vse smo morale početi, da so izcedili svojo ogabno, smrdečo spermo! Zato zdaj uživam, ko jo pražim ... Tako.«

Izklopi sliko semenika, v katerem od vročine pokajo tulci in se vse spreminja v dim in polomnino.

»Srečna sem, da nosim v sebi samo tvojo željo,« reče Eva.

»Srečen sem, da sem te srečal,« je ganjen Uri in poljubi Evo.

»Zdaj bom uničila še umetno maternico,« odločno reče Eva.

»Strinjam se,« pritrdi Uri.

Eva ukaže logosintu:

:POROČAJ O STANJU BLOKA UMMA:

:BLOK UMMA KONSERVIRAN: NOBENIH SPREMEMB:

:UNICI TA BLOK:

:POTREBEN JE DOLOČNEJŠI UKAZ:

:UNICI BLOK UMMA: NEPREKLICNO:

:SPREJETO: BLOK UMMA UNIČEN:

»Tako,« si oddahne Eva.

»Kaj, ko bi naročila Maksimu, naj se v celoti samouniči?« šegavo vpraša Uri.

»Kakor ti hočeš,« reče Eva.

Urijeve ustnice se ukrivijo v zmagoslaven na-[ smešek. Smešno, ampak res je: lahko bi naročil lo

gosintu samouničenje. In ubogal bi. Še pred kratkim pa je imel vse v rokah.

»Najprej nama mora odpreti vrata. Rad bi šel i ven. Ti ne, Eva?«

»Šla bom s teboj, kamor hočeš. Čeprav ne vem, kaj je to biti zunaj ...«

»Tudi jaz ne. Nekoč, še pred mrčem, so bili ljudje zunaj.«

»Potem pojdiva tudi midva.«

»Šla bova. Imeli so prav ...«

»Kdo?«

»Moji Mirujoči.«

»Kaj so rekli?«

»So rekli, da bom prišel ven.«

»So to res rekli?«

»So. Šaljivci, kaj? Vnaprej so vedeli, da bom

nrito čb-otla /,

Nagne se k tipkovnici in odtipka logosintu:

:MAKSIM: RADA BI ŠLA VEN:

:UKAZ NI DOVOLJ NATANČEN:

:SEVEDA NE: SPOZABIL SEM SE IN SEM ZAČEL OBCITI S TEBOJ PO ČLOVEŠKO: ODPRI VRATA: PREKLIC: NAJPREJ PREVERI IN MI POROČAJ O STANJU OZUNJA:

Cez nekaj časa se na izpisniku prikaže svetlo-pisno sporočilo:

:PLANET IMA VSE BIVANJSKE MOŽNOSTI: NI VEČJIH ODSTOPANJ OD PREJŠNJIH MERITEV: 0,2300 VEC KISIKA V OZRAČJU:

: ODPRI VRATA V OZUNJE:

:SPREJETO: VRATA ODPRTA:

Na stranski steni krmnega krova se počasi razmakneta odpiralni loputi in ves prostor se napolni z zunanjo svetlobo. Uri in Eva potrebujeta nekaj časa, da se privadita temu novemu svetlobnemu viru, ki ni razpršen kot notranja osvetlitev, ampak pada v notranjost enosmerno, tako da vse stvari dobijo svoje sence.

Z zvočnim znamenjem opozori logosint na iz-pisnik, kjer se pojavi svetlopis:

: VPRAŠAN JE: NAJ RAZPOSTAVIM VARNOSTNO POLJE:

Dobro, da ga je spomnil. Nikoli ne veš, kaj te lahko čaka na neznanem planetu. Gravitronski ščit je skoraj nujen: ne živo bitje ne mrtva tvarina ne more skozenj.

:NE BI BILO SLABO: HOČEM RECI: BRIŠI: RAZPOSTAVI VARNOSTNO POLJE:

:SPREJETO: VARNOSTNO POLJE RAZPOSTAVLJENO:

»Morda bi bilo tudi dobro, da greva ven oblečena,« se spomni Uri.

IBrez besed poišče Eva pletenini in oba se oblečeta.

Potem stopi Uri k izhodu.

»Pa poglejva, kakšen je ta svet,« reče in pomoli najprej glavo skozi vrata.

Ozre se navzgor: sinje nebo, ki vleče že na temno modro, beli oblaki drsijo po njem, veter jih nosi čez nebes in s svojo tenčico od časa do časa zastirajo oslepljujočo oblo Septime Ore. Uriju se zazdi, da so oblaki nenadoma obstali in da začenja nebo drseti; zvrti se mu v glavi, čeprav je navajen celo nadsvetlobnih prikazni na vidniku. Vendar je ta prizor drugačen: kakor da se mu je odprlo neko novo vidno polje z novo razsežnostjo in se njegovi možgani napolnjujejo s prostranstvom zaresnega prostora.

Obrne glavo na levo stran: gošča igličastih dreves, temno zelena, povzročajoča čuden šelest, ko upogiba veter vrhove in struja skozi gosto igličevje.

Rekel bi, da je to gozd. Smrekov gozd.

Mati mu je kazala v prikazovalnici na Zemlji gozdove in ga učila, kakšna drevesa jih sestavljajo; tole, kar se razgrinja na levi, je zatrdno smrekova hosta.

Še na desno pogleda: ravan, dolina med gozdovi in na obzorju venec visokih gora. Jezero, v katerem valovi voda, voda v prostem stanju, podobna tekoči kristalovini, na njem pa kot v zrcalu odsevajo nebo in oblaki; ti se ob pišu vetra, ki valovi gladino, spreminjajo v trepetavo podobo svetlobe in barv. Kakor motnja na vidniku, čeprav to dvoje ni primerljivo — vidnik je prava revščina v primerjavi z resničnim prizorom sveta.

Naposled pogleda še predse: spodaj se razgrinja trava, gosta trava; koliko mu je mati pripovedovala

o travi, travi zeleni, dišeči, mehki in s travniškim cvetjem pretkani.

Zahvaljena, mati, pomisli Uri, zahvaljena, da si me to naučila. Vsaj vem, da je pred menoj travnik.

Kar vabi ga, da zakorači v mehko travospletje in med pisane cvetlice.

Tam naprej pa stoji drevo košato, oblistano z listi in obloženo z rdeče rumenimi sadeži.

Uri zavriska, prime za roko Evo in jo potegne za sabo, ko skoči iz Iksiona na piano.

Njegov sestop na tla nove Zemlje ni najbolj zanesljiv: zgrešil je sestopnice in se prekopicnil v travo, pa še Eva je pogrnila za njim.

Obležita vznak na mehki travnati preprogi in zagledata nad sabo Iksion, iz katerega sta se sko-balila.

Iz dna trebuha se utrga Uriju nezaslišen krohot. Tudi Eva se začne na ves glas smejati. Do onemoglosti, do solza in hlipanja se krohočeta tej stvari, tej prikazni, ki ju je pripeljala na novi svet.

»Poglej,« se duši v smehu Uri, »poglej, Eva, v čem sva prišla... Ves čas sem mislil, da je škatla ...«

Od tu spodaj je pogled na čudno mo to vilo res smešen: Iksion je kot nekakšen balon, katerega zunanja opna iz motno bele tvarine ni dovolj napihnjena in zato mahedra v vetru in spreminja obliko iz krogle v jajčasto; odprtina, skozi katero sta prišla, pa je podobna ustnicam, ki se pripravljajo in šobijo za izpljunek. Mahedralo ima celo nekakšen rep, svedrast repič, ki se izvija iz gubančastega trupa in opleta sem in tja.

»Saj je podobno semenčici,« med smehom ugotovi Eva.

»Zelo izmozgani semenčici,« pritrdi Uri in se drži za trebuh. »Počil bom, Eva. Pričakoval sem tehnično čudo, zdaj pa tole!«

»Tujek je v tej pokrajini,« reče Eva, ki se dvigne in začne razgledovati naokrog.

Tudi njo očara svet, v katerem se je znašla. Gleda gozd, jezero, drevo.

»Lepo je ...«

»Tako lepo, da sploh ne verjamem, če sva kje drugje ...« se zresni Uri in tudi on vstane.

»Kje pa?«

»To je Zemlja, Eva. O vsem tem mi je mati pripovedovala, vse to mi je kazala v prikazovalnici. To je Zemlja, naša rodna Zemlja.«

»Misliš, da se nismo nikamor premaknili?«

»Ne vem. Vse skupaj je nemara šala ...«

»Zemlja je vendar v velikem mrču, Uri. Na Zemlji je le mrakoba, pušča in smrtosevje.«

»Kaj pa veš, če je to res. Saj nismo nikoli bili zunaj.«

»Prav imaš, Uri,« zamišljeno reče Eva, »zunaj pa res nismo bili.«

»Sicer pa je vseeno, kje sva. Tako lepo je, da ne bi hotel biti nikjer drugje. Ali pa mi je zaradi tebe postal ta svet tako prečudovit...«

Uri hoče poljubiti Evo, pa mu zbeži po travniku. Požene se za njo, skače, se prekopicuje in na ves glas vriska.

Eva teče k drevesu košatemu, on pa za njo. Mimo jezera, mimo gozda, vse bliže drevesu, gosto oblistanemu in z vabljivimi sadeži obloženemu.

Pod drevesom se Eva ustavi.

Uriju se utrne v spominu, da bi to utegnila biti jablana.

Lahen veter jima hladi razgreta lica, listje nad njima šelesti, oblaki odkrijejo sonce — odslej bo

Septima Ora zanju Sonce — in njegovi žarki se prebijajo skozi listje, migljajoč kot trepetave lučce s srečo in ljubeznijo na Evinem obrazu.

In Eva stegne roko in si odtrga sadež z drevesa košatega; najprej ga ovoha, potem okuša z jezikom, naposled pa zagrizne vanj.

»Pokusi, Uri, užitno je,« reče.

Prvi hip Uri pomisli, da bi bilo morda dobro dati sadež v preiskavo Maksimu, potem pa brezskrbno zagrizne v zreli, slastni plod.

»Pa je res užitno,« reče Evi. »Imenovala ga bova jabolko.«

»Prav. Naj bo jabolko ...«

Potem jesta v senci sadeže drevesa košatega in se gledata sredi čudovitega stvarstva in počasi se njune oči sklenejo v spogledju ne vidita nič drugega več: samo on njo in ona njega.

Nato Eva potegne zapenjavko pletenine in se sleče.

»Zljubilo se mi je ljubiti se, ljubi...« reče.

Nato se gola ponovno združita v ljubezni.

O KNJIGI

Remčev Iksion spretno upodablja vrsto osnovnih eksistencialnih položajev sodobnega človeka in človeka sploh. Temeljna je misel o počlovečeni prihodnosti hu-manoidne civilizacije, ki bo znala ohraniti osnovne moralne in etične kategorije resničnega humanizma. Te so namreč v svetu, kjer vladajo goli razum, mehanizacija življenja in fiziološka čutnost brez kakršnekoli poduhovljenosti, v veliki nevarnosti. Človek kot orodje logičnega računalniškega uma in sredstvo za zadovoljevanje spolnega nagona je kratkovidna manipulacija vsake anti-utopične družbe, kakršna je tudi Remčeva pomrčevska družba. V velikih svetovnih utopijah se tak poskus junakovega upora navadno konča tragično. Remec je našel izhod iz antiutopične more v nekakšnem utopističnem raju človeške ljubezni, s katerim se roman konča. Vprašanje človeške prihodnosti pa slejkoprej ostaja odprto, saj je utopična naravnanost le delna, velja le za oba glavna junaka, za preostalo človeštvo pa je vprašljiva. Ljubezen Urija in Eve je bolj trenutna duhovna svoboda posameznikov kot pa resnična bivanjska odrešitev kolektiva. Remčev protest zoper avtomatizacijo sveta je moralne narave, bolj idejni podton kot pa resnična vera in dejanski prikaz človeškega paradiža na Zemlji. Prav zaradi tega odlikuje roman umetniška prepričljivost, kakršno poznajo svetovne antiutopije.

Pisanje Iksiona je terjalo od avtorja tudi izjemen jezikovni napor. Opisi zemeljske narave pred katastrofo bi na videz lahko bili iz kateregakoli realističnega proznega dela; v novi osvetljavi znanstvenofantastičnega žanra pa dobijo te skrbno izdelane deskripcije pomen simbolov, nekakšnih odrešujočih emblemov, ki vodijo misel in omogočajo akcijo junakov. Pisatelj je znal optiko realistične proze spremeniti v ustvarjalni postopek moderne literature, ki se ne ogiba verbalnega eksperimenta, ob tem pa ohranja humanistično idejno naravnanost.

Iksion, roman o črni človeški prihodnosti, je tako roman o sedanjosti in preteklosti. Poteze Remčevih junakov so namreč splošne poteze človeka in pogosto celo prehajajo v arhetipske lastnosti, o čemer priča simbolni pomen in etimološki doseg imen (Eva, Iksion). Iksion je nedvomni Remčev ustvarjalni vrh zadnjih let in zanimiv dosežek sodobne slovenske proze in antiutopičnega romana sploh.

(Iz ocene Draga Bajta)

Pisatelj je v tem romanu izredno nazorno opisal razčlovečenje ljudi v tehnično do skrajnosti izpopolnjeni družbi. Misel, da so prav vsi protagonisti romana le fi-guranti, ves njihov svet pa le velikanska prikazovalnica, v kateri opravljajo navidezna opravila, ki z njihovim izkustvenim svetom nimajo nič skupnega, lahko znova in znova apliciramo na objektivno realnost in na nesmiselnost posameznih opravil v svetu ... Kje se neha objektivna realnost in se pričenja svet prikazovalnic in iluzij lažnega sveta? Ali je mogoče človeka tako izničiti, da se svoje človečnosti ne bo nikoli več zavedel? Pisatelj je prepričan, da ... človeškega upora proti zasužnjeva-nju ne bo mogla nikoli izbrisati še tako popolna tehnologija ... Eva, ki se v enem najbolj prepričljivo opisanih prizorov zaljubi v senzorja, pa dokaže, da človečnosti v njej niso zatrli še tako natančni genetski posegi... Slovenska znanstvena fantastika je dobila delo, na katero je lahko ponosna.

(Iz ocene Žiga Leskovška)