HOTEL SEM PRIJETI

SONCE

Tone Partljič

O pisatelju, ki je „hotel prijeti sonce”

Mačka v bloku

Tetka, jaz sem te zdaj prišla

Otroci razumejo nekatere stvari šele, ko odrastejo

Otroci razumejo nekatere stvari šele, ko odrastejo. Pa še res je

Naš bicikel ali kolo

Moj vozniški poskus s kravo

Nakup čevljev

Zizek

Prvi sladoled

Črni kruh ob progi

Za vodo

Hotel sem prijeti sonce

Ali veš, koga so danes pokopali? je vprašal Domen osorno

Balada o kozi

Uvod o kozi

Koza Meka je prišla k hiši.

Kako sva z bratom Mekico h kozlu peljala

Nenavadna kozja smrt

O pisatelju, ki je „hotel prijeti sonce”

Zgodbe, ki ste jih pravkar prebrali, je napisal 40-letni pisatelj Tone Partljič. Odrasli ga poznajo kot pripovednika, dramatika, dramaturga v Drami Slovenskega narodnega gledališča v Mariboru in priljubljenega humorista. Čisto neznan Tone Partljič tudi vam, mladi bralci, ne more biti, saj je objavil nekaj črtic za vas v Kurirčku, naslovna zgodba v tej knjigi »Hotel sem prijeti sonce« pa je natisnjena tudi v zborniku Spomini na otroštvo (Mladinska knjiga 1977). Morebiti ste celo videli katero od Partljičevih televizijskih iger, če ne celo samega pisatelja, ki ga zaradi njegove prostodušne zgovornosti in prisrčnega nastopa radi povabijo pred televizijske kamere. Ni pa tudi malo šol po Sloveniji, na katerih je Partljič nastopil ob podelitvi bralnih značk.

V tej spremni besedi ne bomo na široko razgrinjali Partljičevega življenjepisa, saj si ga je napisal pisatelj sam v teh zgodbah. Pisateljsko pripovedovani spomini iz otroštva so najbrž bolj zanimivi kot v običajnih besedah spisan življenjepis. Najnujnejše o pisatelju pa vseeno moramo povedati, ker vam to utegne priti prav za še boljše doumevanje zgodb. Tone Partljič seje rodil leta 1940 v Mariboru. Otroštvo je preživljal v Pesnici pri Mariboru v družini očeta železničarja in matere gospodinje in kmečke delavke. V družini so imeli tri otroke, dva fanta in dekle. Oče, mati in vsi trije otroci »nastopajo« tudi v zgodbah. Tone je bil po starosti drugi otrok. V osnovno šolo je hodil v domači Pesnici, na učiteljišče in pedagoško akademijo pa v Mariboru. Ko je diplomiral iz angleškega jezika in slovenščine, je učil na nekaterih šolah v okolici Maribora, nazadnje na Sladkem vrhu, odkoder je odšel v mariborsko gledališče, kjer je dramaturg in plodovit pisec zlasti gledaliških del, ki veljajo za satirična in humorna. Pri občinstvu imajo — bodisi izvajana na odru ali na televiziji — lep odziv, saj veste, da Slovenci nimamo ravno veliko satirikov in komediografov. Za svoje gledališke komedije je Tone Partljič letos dobil nagrado Prešernovega sklada. Velja omeniti, da je Partljič napisal tudi filmski scenarij za film »Vdovstvo Karoline Žašler«. In to bo menda iz življenjepisa za silo dovolj.

In sedaj k literarnemu »življenjepisu«, ki si ga je napisal Tone Partljič sam v zgodbah »Hotel sem prijeti sonce«. Seveda ste takoj opazili, da sodijo te zgodbe v zvrst literarnih življenjepisov, se pravi spominov iz lastnega življenja, kar v literarni vedi imenujemo avtobiografska proza. Oblika in zgradba tega pripovedništva sta narejeni kot krajše ali daljše črtice. Njihova avtobiografičnost je nedvomna in je avtor tudi nikjer ne skriva — to vidimo že na prvi pogled, saj so napisane v prvi osebi, kraji in ljudje pa so očitno imenovani z resničnimi imeni. Tudi čas dogajanja zgodb ni izmišljen oziroma poljuben, ampak je prav določen in sega iz pisateljevega zgodnjega otroštva (npr. v zgodbi »Hotel sem prijeti sonce«) do današnjih dni (v zgodbi »Mačka v bloku«). V pisateljevem otroštvu se godi torej poglavitno, sicer pa avtor rad vnaša v zgodbe dvojni čas. Najrajši naredi tako, da zgodbo začne z »današnjim«, odraslim Partljičem, ki kakšno stvar uvodno pomodruje ali opiše, nato pa se v mislih oziroma v pripovedi preseli nazaj v otroštvo. Včasih se »današnji« Partljič oziroma sedanji čas lahko pojavi tudi kje sredi zgodbe, ali pa se z njim črtica zaključi. To si boste sami nadrobneje ogledali v vsaki zgodbi posebej.

Način, kako pripovedovalec-pisatelj vstopi v pripoved (rekli smo: vselej v prvi osebi), in čas dogajanja zgodb smo torej ugotovili, zdaj nas pa zanimajo nekoliko bolj zamotane značilnosti Partljičevega pripovedništva. Če porečete, zakaj bi nas to zanimalo, vam odgovorim takole: vseeno je, ali boste prej prebrali zgodbe in potem skupaj s to spremno besedo o njih razmišljali ali pa boste ubrali nasprotno pot in se boste želeli najprej seznaniti s pisateljem in nekaterimi posebnostmi njegovega pisanja, zatem pa se boste lotili branja. Potrebno in koristno se mi zdi pač oboje, zakaj pri prvem branju se boste najbrž prepustili kar toku pripovedi in čustvom, ki vas bodo ob tem navdajala. Ko pa boste vnovič brali in o prebranem tudi premišljevali, boste odkrili marsikaj, kar ste prej najbrž prezrli. Zanimalo vas bo, na primer, kako so zgodbe napisane, kako so zgrajene, kako so orisane osebe, živali, predmeti in dogodki, pa zakaj tako, ne pa kako drugače. Kot bralci se boste zdaj spremenili tudi v raziskovalce in premišljevalce, ki jih živo zanimajo različne prvine, iz katerih je stkana pripoved. Poglobili se boste lahko v posamezne osebe, ki so opisane v zgodbah, in tehtali boste najbrž njihova dejanja in ravnanje in se vpraševali o vzrokih in posle dicah dogajanja in o razmerjih med opisanimi osebami, stvarmi in dogodki. Tako raziskovanje književnega dela je včasih prav zanimiva »pustolovščina«, ki nam odgrinja tudi tisto, kar je mogoče »brati« za črkami, besedami in stavki. In ko boste Partljičevo vam namenjeno knjigo tako tehtali, pretresali in o njej premišljevali, boste spoznali pisatelja, druge osebe, stvari in dogodke, ki jih popisuje, marsikaj pa boste dognali tudi o življenju, svetu, času, o ljudeh nasploh in — o sebi.

Pri tistem branju, ko se boste prepustili prvim vtisom in čustvom in vas bo najbolj zanimalo, kako zgodba teče, vas ta spremna beseda ne želi motiti. Toda pozneje, ko boste o prebranem premišljevali, bi se vam rad pridružil in vas opozoril na to in ono. Najprej, recimo, na tole. Če berete veliko pesmi in zgodb, uvidite, da so si pač tako različne, kolikor je pisateljev, ki sojih napisali. Književnost je kot pisan travnik, kjer cveti veliko rož in vsaka ima svoj vonj, barvo in obliko. To je pri literarnih stvaritvah najlepše, da niso vse narejene po enem kopitu. Nekateri pisatelji in pesniki radi neverjetno umetelno sučejo besede, tako da nastanejo pravcate čarovne igre, ki so lepe tako rekoč same po sebi, ne da bi ne vem kaj izrecno dopovedovale. Kar povejo, je skrito v igri jezika. Drugi avtorji se ne znajo, ne želijo ali nočejo predvsem igrati z jezikom, marveč radi čimbolj naravnost izpovejo, kar jim leži na duši. Tone Partljič bi sodil, se mi zdi, med te. Precej naravnost in preprosto pove, kar bi rad izpovedal, ne išče posebno umetelnih besed in besednih zvez, da bi vanje zamotal svoje sporočilo. Vseeno pa tudi njegovo pripovedovanje ni vsakdanji jezik, v kakršnem bi se izražal kdorkoli in kakorkoli. To bi bilo pač navadno pripovedovanje, ne pa književno delo, ki mora biti narejeno po zakonih besednega ustvarjanja in ki mora biti vselej izvirno in enkratno. Izvirnost in svojost doseže Partljič že s tem, kar vsakokrat odbere za pripoved. V otroštvu je doživljal vsemogoče, seveda pa vsega ni mogel stlačiti v zgodbe, ampak je izbral le tisto, kar se mu je zdelo posebej zanimivo, pomenljivo, čustveno bogato, smešno ali pretresljivo. To je gotovo predvsem tisto, kar se je otroku najgloblje vrezalo v spomin (npr. ata, mama, sestra, brat, domača koza in krava, bicikel, sonce, ki ga ni mogoče prijeti, umirajoča ribica, utopljen človek, zavržen domač kruh in rdeče meso iz tunke, ki mu ga je dala mati na pot, silovito čustvo ob snidenju mame in ateja, ki je prišel iz vojne itd.). Ko pisatelj upodablja odnose med ljudmi in med ljudmi pa stvarmi ali živalmi, jih izbere in postavi tako, da ustvarjajo doživljajsko moč dogajanja oziroma pripovedi, izražajo lepa ali bridka doživetja in razkrivajo resnico o ljudeh ip življenju. Kaj ni v tem bistvo pisateljske veščine: ko pisatelj izpoveduje sebe, svoja spoznanja, doživljanje in čustvovanje, pove veliko o ljudeh in svetu sploh. Pove pa to, kot rečeno, na njemu lasten način.

Bolj kot v slogu — v smislu nenavadnih besed in njih rabe v stavku in pripovednem tkivu in posebne zgradbe zgodb — je Partljič izviren v tem, kako gleda na ljudi, svet, dogodke. S tem si obenem ustvari svoj slog, ki je značilen tudi za njegovo prozo in igre za odrasle. Posebna značilnost Partljičevega pisateljstva je predvsem prcžetost smešnega, hudomušnega, grobega, ali recimo raje možato iskrenega, predvsem pa grotesknega (rekli bi celo »pesniško pretiranega«) z žalostnim, bridkim, tragičnim, nežnim in ranljivim v življenju. To prežetost boste odkrili prav v vseh zgodbah, in čeprav bi se vam utegnilo kdaj zazdeti, da ste Partljičevim podobne spomine na otroštvo že kje brali (npr. v Cankarjevih črticah, Prežihovih Solzicah, v knjigi Spomini na otroštvo ali celo v mojem Srakaču), boste po skrbnem premisleku in primerjanju nazadnje razločno spoznali, kako in po čem so si tudi zgodbe iz podobne zvrsti in motivike (v našem primeru spominske črtice iz otroštva) različne. V tej mnogoliki različnosti boste našli tudi posebne značilnosti in izvirne prvine Partljičevih zgodb.

V Mariboru, 10. aprila 1980. France Forstnerič

Mačka v bloku

Ne bom natančneje razlagal, kako smo prišli s podeželja v mesto in kako smo prišli do stanovanja v bloku. Kar nekam gosposko smo se počutili, ko smo se peljali z dvigalom v peto, to je zadnje nadstropje. Kamorkoli pogledaš, vidiš le sosednji blok in okna z ljudmi za njimi. Zelo so si podobni, tako zelo, da sem nekajkrat, ko sem se pozno vračal domov, zašel v drug blok in tam pozvonil. Šele ko so me tuji ljudje začudeni pogledali, sem se opravičil in odšel.

Z ženo še nekako živiva v teh betonskih škatlah, le hčerkica dostikrat joka in si želi nazaj na deželo, kjer je imela prijateljice, travo, kostanj v jeseni in gobe, pa sosedovega Rolfija in drugo. Med bloki je samo asfalt in malo trave, na katero pa ne smeš stopiti. Rada bi imela psa in muco, da bi se igrala. Seveda ne moremo ustreči njenim željam; imeti živali v tem majhnem stanovanju, je res hudir.

Sicer pa zdaj tudi ne sili več z živalmi, ko vidi, kakšna je usoda edine mačke, ki je v našem bloku. Nihče prav ne ve, kdo je privlekel tisto mačko v blok. Najbrž katera od strank, potem pa jo je nagnala, ker ji je žival delala zgago. Tako je vsaj trdila hišnica. Mogoče pa se je sama odkod zavlekla v naš blok. Nenadoma pač ni imela več

doma. Mačka se je drla po stopnicah, ponesnažila kakšen predpražnik in vsi smo jo preganjali in tepli. Mogoče jo je hotel kdaj pobožati kak otrok, a se je le prestrašila in skrila v kak kot ali v klet, če je bila odprta. Mislim pa, da so jo kmalu preganjali tudi otroci, po zgledu odraslih pač. Neko noč nas je zbudil strašen ropot v sosednjem stanovanju. Skozi stene se vse sliši. Tudi če kdo potegne vodo v stranišču. Ker stanujemo na vrhu bloka, sem najprej mislil, da se na strehi kaj dogaja. Mogoče se kdo pretepa na hodniku, slišali so se samo udarci.

Slišiš? me je vprašala žena, ki se je tudi zbudila.

Slišim.

Kaj je?

Ne vem.

Se tepejo?

Saj ti pravim, da ne vem. Poslušajva!

Pri sosedih je.

Res, iz predsobe v sosednjem stanovanju so prihajale kletve in udarci, nekdo je z nekakšnim predmetom usekal tudi po steni naše sobe. Žena je vstala, prižgala luč in previdno odprla vrata na hodnik. Tudi sosedovi so prav takrat odprli vrata in vrgli na hodnik pretepeno mače, ki se je potem tiho nekam odplazilo.

Naslednji dan sem se vračal iz službe. Bilo je že popoldne. V veži v pritličju je ždela mačka. Bele barve je in ima nekakšne rumene in črne lise. Ko je najprej zaslutila, potem pa zagledala človeka, je stekla v prvo nadstropje in se skrila v kot. Ker je bilo dvigalo pokvarjeno, sem šel peš v peto nadstropje. Ko je mačka slišala, da prihajam v prvo nadstropje, je hitro zbežala v drugo in iskala, kam bi se lahko skrila. Toda v takem bloku ni skrivališča. Jaz v tretje nadstropje, mače v strahu teče v četrto. Išče kako luknjo, pa je ni. Vsa vrata, za katerimi zdaj ljudje kosijo in poslušajo želje po radiu, so zaprta. Mače ne zbere korajže, da bi se pognalo mimo mene ali pa mi med nogami smuknilo navzdol. Pobriše jo v peto nadstropje, ko prisopiham v četrto. Pokličem »muca«, pa mi ne zaupa. Je že v petem nadstropju, išče skrivališče v kotu vrat. Toda vse je golo, tudi rož ni na hodniku, ker bi v temi poginile. Stiska se v kot, jaz pa prihajam v peto nadstropje. Skrči se, da bi bila manjša. Pravzaprav so jo samo velike, prestrašene oči. Pripognem se, da bi jo pobožal, potem pa vidim, kako nenadoma zapiha in zbeži mimo mene navzdol po stopnicah. Ne ustavi se v četrtem, tretjem, drugem, prvem nadstropju, marveč zdirja ven na asfalt. Kaj bo tam, ne vem.

Zvečer dolgo nisem mogel zaspati. Na sosednji postelji je hitro in sunkovito dihala hčerkica. Mogoče se ji je kaj hudega sanjalo. Mislil sem na mačko. Ubogo mače, kdo te je privlekel v ta blok in kaj imaš od življenja, zakaj ne pobegneš kam vstran? Toda kam? Tu je nevarnost, ki -jo poznaš, drugod bi te bilo še bolj strah. Kdo te je privlekel in potem nagnal? Kaj delaš tu, zakaj nisi kje zunaj in ne loviš miši, kar ti je v naravi? V bloku te vsi tepejo. Zakaj nisi kje zunaj in ne ležiš leno na soncu in ne predeš? Toda potem vprašam sebe, kaj pa jaz delam tu sredi teh sivih betonskih škatel? Si nisva podobna, prestrašeno mače... ? In ali nisem sam pripeljal hčerkice v blok, kakor je nekdo pomotoma pripeljal tebe? Ali bo lahko njeno otroštvo sredi teh blokov tako žalostno in tako veselo, kakor je bilo moje ali otroštvo moje mame?

Ni lahko biti mačka v bloku.

Tetka, jaz sem te zdaj prišla

Deklica Micika in njena mama sta živeli pri kmetu. Odstopil jima je sobo v zadnjem delu velike kmečke hiše. V veliki veži je bilo četvero vrat. Ena so vodila v kuhinjo, druga v veliko sobo (iz te velike sobe so šla vrata v kmetovo spalnico in druge sobe, kamor Micikina noga ni nikoli stopila), tretja vrata so vodila k stopnicam v klet, četrta so bila vrata v njuno sobico. Za to sobo sta morali obe delati. Mama na njivi, travniku, v hlevu, kuhinji, vinogradu; Micika je pasla živino, čeravno je bila stara šele pet let. Očeta ni bilo.

Mama ji je nekoč, ko sta bili v trgu, pokazala moškega:

To je tvoj ata, Micika! — Moški je stal pred pekarno. Micika je hotela steči k njemu, pa jo je mama zadržala:

Ne, zdaj ne moreš k njemu; ni rekel, da smeva in mogoče bi bil jezen! — Potem je k tistemu moškemu stopila neka ženska s fantkom in vsi trije so odšli čez trg. Micika je hotela mamo nekaj vprašati, ko pa je videla, da ji tečejo solze po licih, je tudi sama umolknila z občutkom, da je nekaj narobe, da sta z mamo za nekaj prikrajšani. To, da nista kakor drugi ljudje, da sta nekaj manj, je občutila od malega in zdelo se ji je, da ne more biti drugače. Zadnji sta smeli sesti k mizi, prvi vstati.

Če je Micika hotela jabolko, je morala mama najprej vprašati kmeta; njegovi in drugi otroci pa so lahko jemali jabolka, kadar so hoteli, še obmetavali so se z njimi.

Mama je bila dostikrat zgarana in slabe volje. Celo objokana. Ko je bila Micika stara šele kaka tri leta, jo je mama jemala s seboj na njive. Kadar je bilo vroče, je bila Micika sitna in je klicala mamo, ki se dolgo ni hotela oglasiti, potem pa se je le zravnala in rekla, kaj hoče in naj bo tiho. Sicer pa je deklica na vročini navadno zaspala in je lepo spala na zari, mama pa je z drugimi ženskami delala. Mama ji je kasneje povedala, da so ji ženske taki triletni dajale pijačo, da bi bila omotična in bi zaspala, pa ne bi motila mame za vsako figo. Mama ni smela narediti manj kot druge.

Ko pa ji je bilo pet let, je začela pasti, najprej s starejšimi kmetovimi otroki, potem sama. Najprej je bila zelo srečna, saj je lahko bila na paši sama in se ji ni bilo treba bati, da bo kdo kričal nanjo ali jo ošinil s tenko palico. Sedela je na zari in nabirala rože in dostikrat mislila na angele v nebesih, ki imajo vsega dovolj. In če imajo vsega dovolj, potem imajo zagotovo tudi ateje. Zato si je želela biti angel. Po nebesih hodi z atejem in nekje igra glasba.

Toda živina ji je večkrat uhajala v škodo. Micika je morala tekati za štirimi kravami in telico. Včasih so bile krave prav pridne, včasih pa zelo muhaste, da otroče ni vedelo kaj početi. Nekoč sta se spopadli Šeka in Liška. Bogve zakaj sta se začeli pufati z rogovi. Šeka je bila ko pobesnela, Liška se je umikala, Šeka pa kar naprej vanjo z glavo, z rogovi naprej... Takrat se je zgodilo nekaj hudega, počilo je in Šeka je Liski zlomila rog. Zlomila ji ga je ravno na meji, kjer se začne »živi« rog, tako da se je pokazala kri... Micika je gnala zvečer krave domov in trepetala, kaj ji bo rekel gospodar. Jokala je od strahu, čeravno je vedela, da ni kriva, saj je pobesneli kravi sploh nista poslušali. Prignala je domov, že na dvorišču pa je okrvavljeni štrcelj roga videl gospodar, ki je z družino malical kruh z zaseko, kar je Micika kljub strahu videla.

Kaj si delal, prekleti otrok! Zakaj ne paziš...

Stepli sta se, nisem mogla pomagati...

Seveda je ni nihče poslušal, ampak so tekli k Liški, si ogledovali preostali del roga, ga povezali s kosom raztrgane rjuhe... Ko je gospodar prišel iz hleva, je poklical Miciko k sebi, roko pa je držal skrito za hrbtom.

Poklekni! je ukazal. Ko je deklica pokleknila, je potegnil izza hrbta bič, jo s tenkim bičem pretepel, da je tulila, cvilila in skoraj izgubila glas in zavest... Ko je to slišala njena mama, je pritekla z njive, jo potegnila k sebi in rekla kmetu:

Saj vidite, da je še premajhna za pašo! Jo boste ja ubili! Mene dajte, če je že treba, ne pa otroka, saj se ni sam rodil!

Obe bom nagnal! Jesti vama dajem, streho nad

glavo imata, vračata pa mi tako!

Saj delava, se je uprla mama.

Delata, delata! Vraga! je rekel kmet in odšel.

Micika je imela rdeče lise po hrbtu, rokah, obrazu,

kamor jo je zadel bič... Strašno je bilo, toda sredi solz, hlipanja, bolečine je bila hvaležna in ponosna na mamo, ki jo je zaščitila pred gospodarjem. Mama seje postavila zanjo, ni pustila, da bi jo tepli. Mama, mamica!

Ko sta zvečer legli, so mami tekle solze, Micika pa ji je pravila:

Mama, ne joči zaradi mene, saj nič več ne boli.

Zakaj sva ravno medve tako nesrečni! je rekla mama.

Bili sta sami, toda imeli sta druga drugo.

Poti na pašo pa se je Micika prav veselila. Pred njo so šle štiri krave, ena je imela obvezan rog, telica pa je tekala med kravami, za njimi pa bosopeta Micika, sama, drobna, petletna... z bičem (tistim!) v roki. Ljudje so se ji smejali, ko je tako majhna tako naglas priganjala krave.

Kam zdaj, Šeka? Bodi pametna! Perga, stopi, no...

In ko je šla mimo zadnje hiše v vasi, tam pred gmajno, je navadno stala na vrtu prijazna mlada ženska in se je smejala Miciki.

Takega otrokeca pa bi hotela tudi jaz imeti, je vedno rekla ta prijazna ženska in sklenila roki na velikem trebuhu, ki se ji je dvigal pod predpasnikom. Prijazna tetica je klicala moža in skupaj sta gledala Miciko, ki je priganjala krave, in se ji prijazno smejala. Ja, tudi njen mož je pohvalno pomahal mali bosopetki. Micika je pazila, da bi si krave kaj ne naredile. Če so bile pametne, je bilo lepo pasti; včasih pa so bile sitne, jezljive, posebno kadar je bilo vroče in so pikali obadi. Takrat je imela veliko dela, toda pufale se niso več, zdaj je znala to že vnaprej preprečiti. Komaj je čakala, da so se krave napasle, da se jim je koža pod hrbtenico lepo napela in potem je gnala domov. Bila je glavna in pri tisti hiši s prijazno tetico jim je še posebno glasno prigovarjala, da bi ženska s prijaznim obrazom in trebuhom pod predpasnikom res prišla ven in rekla svoj:

Takega otrokeca bi pa jaz rada imela!

Ta njena hoja za kravami ji je bila v naj večje veselje. Site krave so bile na poti domov mirne in ona jih je priganjala samo zaradi lepšega, samo zato, da so jo videli in slišali, kako pomembna je ta petletna boso- petka. Ko pa se je bližala domu, če lahko rečemo sobici v kmetovi hiši dom, ji je bilo tesno pri srcu, saj ni nikdar vedela, če ne bo brez vzroka kregana, če že ne tepena, če se ne bo mama spet ponoči jokala in pravila: — Zakaj sva ravno medve, Micika, tako nesrečni!... Ni šla rada domov. Lepo je bilo samo na cesti...

Nekega dne so ji sitne krave spet zbežale na njivo, kjer je rasla koruza. Obžrle so več stebel koruze in načele tudi mlade koruzne storže... To je zelo nevarno, lahko se tak storž zaleti kravi v sapnik in jo zaduši... K sreči se ni nič podobnega zgodilo, le lep kos koruzne njive je bil popasen. Ko jih je spet spravila na ozaro, se je pripeljal s kolesom gospodar in hodil po njivi, nekaj opazoval in meril. Ni ji privoščil pogleda, dalj časa se je zadrževal tam, kjer je bila koruza popasena, potem pa je sedel na kolo in se odpeljal brez besed. Že to je bilo slabo znamenje.

Ko je zvečer gnala domov, jo je bilo strah, kaj bo. Zato je v sebi od strahu tiho jokala in ječala, brez kričanja je tekala za kravami. Na vrtu je bila spet tista ženska in rekla: — Takega otrokeca bi pa tudi jaz rada imela!

Micika je slišala tople besede in si jih zapomnila, vendar ni nič odgovorila, ampak je gnala domov. Domov? Na dvorišču je bila mama, ki ji je rekla: — Kaj pa si spet naredila, da si tako razjezila gospodarja?

Odgnala je krave v hlev in čakala, da jih je gospodar privezal z verigami za jasli. Nič ni rekel, tudi ona ne. Šele ko je vse opravil, ji je ukazal: — Tu počakaj! Še sije dal opravka z živino, potem pa je vzel bič... Tepel jo je povsod. Med tuljenjem ni mislila na bolečino, ne na gospodarja, ampak na to, ali bo prišla mama in se postavila prednjo. Ampak mame ni bilo.

Bila je že tema, ko se je Micika jokala v mamini sobi in si tiščala kisov obkladek na lice, kjer jo je pekel udarec biča... Ni-razumela, da zaradi nekaj koruznih stebel zasluži tako hudo kazen. Mama je bila jezna in ji je rekla: — Še naju bojo nagnali zaradi tebe, nebodigatreba! Ni prav razumela besede nebodigatreba, čutila pa je, da je tudi mama jezna nanjo, in je bila osupla. Po vroči glavi so ji bežale misli, kako nima očeta, kako je niti mama ne brani in ne potrebuje, kako je vsem v napoto, kako je nima nihče rad, kako je sama in zapuščena na vsem božjem svetu. Mama je že zaspala, njo pa je lice še vedno peklo. Peklo jo je tudi v drobnih prsih, ko se je nenadoma spomnila edinega prijaznega stavka, ki ga je ta dan slišala — Takega otrokeca bi pa tudi jaz rada imela — in se je hvaležno nasmehnila prijazni tetici, kiji ni vedela imena... In seje odločila... Pomislila je na mamo, ki je zdaj že spala utrujena od dela. Zakaj je ni danes branila, zakaj se ni vsaj zvečer razjokala in rekla svoje tožbe: — Zakaj sva ravno medve, Micika, tako nesrečni... Ne, tudi mama jo je pozabila... Samo tista ženska jo ima rada, jo spoštuje, samo tisto žensko bi ona lahko imela rada... tudi njen mož je prijazen. In ko je bila trda tema, ko je že tudi gospodar ugasil luč, je Micika vzela svojo edino oblekico in si jo v temi oblekla, previdno je odprla vrata in tipala po veži, tipala vse do velikega zapaha vhodnih vrat, jih odpahnila in stopila v temo! Pes je pritekel k njej, jo spoznal in zacvilil. Pobožala ga je! Tudi on je bil sam to noč. Nekje je zapel čuk. Nekdo je umrl, je pomislila. Potem pa se je spustila v dir po temni cesti. Vse hitreje je tekla, vse bolj jo je bilo strah temne noči... Naj se zgodi karkoli, naj se od nekod pojavi velik črn pes, ki ne bo tako privezan kot kmetov Pazi, naj ji zarenči nasproti, nič je ne bo ustavilo. Naj stopi nenadoma na cesto bela smrt s koso na rami, naj se pojavi hudič z žarečim jezikom... Micika mora nocoj priti do hiše z vrtom, kjer si prijazna žena želi takega otroka, kot je ona.

Pritekla je pred njeno hišo... Še sem živa, ji je šlo po glavi. Zdaj sem rešena... Tolkla je po vratih... Pojavila seje ženska v beli spalni srajci s svečo in odprla vrata.

Tetica, jaz sem te zdaj prišla!

Jezus, deklinca, kaj pa ti je... se je začudila žena v beli spalni srajci; čez čas je stopil mož za njo na prag.

Saj ste rekli, da bi radi imeli takega otroka, kot sem jaz... Bom pasla.

Kaj boš pri meni, ljubi otrok? Saj še krave nimava. Seveda bi rada takega otroka, kot si ti, samo mislila sem tega tu notri... In se je pobožala po trebuhu. — No, slopi notri, jutri se bomo zmenili s tvojo mamo.

Jaz ne grem več tja, rajši v Dravo! je rekla Micika, Jenska pa jo je pobožala po glavi in rekla: — Česa takega ne smeš nikdar več reči...

Bogve kaj so delali z otrokom, da tako govori, je rekel mož.

So te tepli?

Ja.

Ženska jo je položila na klop ob peči.

Tu spi.

In Micika je ostala pri tetici. Pasla je telička, ki ga je mož pripeljal s sejma. Pazila je otroka, ki je kmalu po njenem prihodu privekal na ta svet. Potem je pazila še na drugega in tretjega otroka... Tetici je potem pravila botra... Dostikrat je, kasneje, ko je iz Micike postala Micka, rekla: — Moja prava mama je botra in boter so moj ata. Ostala je pri njima, dokler ni zrasla in si šla sama služit kruh. Potem je spoznala manjšega moškega, ki je bil tudi brez staršev, ker so mu še kot otroku umrli, in je tudi živel pri tujih ljudeh. Njima smo se rodili sestra, brat in jaz. Še sam komaj verjamem, da je bila moja mama tista objokana Micika, ki je tekla skozi noč in se pred tujimi vrati ponudila z besedami:

Tetica, jaz sem te zdaj prišla.

Otroci razumejo nekatere stvari šele, ko odrastejo

Rodil sem se, ko se je v Evropi že začela druga svetovna vojna; ko mi je bilo eno leto, je vojna prihrumela že tudi k nam.

Ata je bil v službi na železnici, zato ga Nemci niso odpeljali na fronto. Nekaj malega se spominjam iz vojnih časov, vendar so to le nametani drobci, brez pravega reda.

Spominjam pa se dneva, ko je moral ata vseeno na fronto. Nemcem so takrat že pojemale sile, zato so vpoklicali tudi take, ki so jim prej prizanesli. Hiša, v kateri smo stanovali, je stala na vrhu hriba, na drugi strani je bil tudi hrib, v sredini pa se je videla ozka dolinica. Tam je peljala železnica in lahko smo videli vlak, ki se je za hip pokazal, a že izginil za drugim hribom. Ne spominjam se, kako se je ata poslavljal, vem pa, da smo stali z mamo za hišo in mahali, mama pa je jokala. Mi otroci seveda nismo razumeli, zakaj joče.

Veliko bolje se spominjam dneva, ko se je ata vrnil domov. Vem, da smo predtem poslušali mamo, ko nam je brala njegova pisma. V njih je bilo vedno na koncu napisano, naj poljubi vse otroke. Potem so pisma prenehala prihajati. V zadnjem nam je sporoiil, da bo po begnil k Rusom. To pismo, potem pa nič več. Mama nam je razlagala, da je bil morda nepreviden, ker je to napisal. Pripovedovala nam je, kaj vse sc je lahko zgodilo. So ga Rusi vtaknili v ujetništvo? Se je boril na njihovi strani? Mu je sploh uspelo pobegniti? Ga niso kje ustrelili? To so bila vprašanja, ki so takrat visela nad siromašno hišico na vrhu brega.

Potem je prišel konec vojne. Nekateri očetje so se že vrnili. Sestri je bilo osem, meni pet, bratu pa štiri leta. Ker smo bili blizu meje, smo zelo pozno videli partizane. Vem, da so nekoč po zmagi korakali ob robu gozda in potem mimo naše hiše. Bili so zelo utrujeni, raztrgani in bosi, nosili pa so veliko zastavo in peli. Mama je rekla: — Samo ti so se v tej vojni res borili za nas, otroci. Glejte, kako so utrujeni!

Očeta še vedno ni bilo, tudi glasu o njem ne. Z mamo smo otroci gledali vsak vlak z našega hriba in ,ga spremljali tistih nekaj trenutkov, ko je peljal med dvema hriboma. Prav na sredi te kratke poti je bil viadukt. Gledali smo, če morda ne maha z belo cunjo, kaj drugega se namreč ne bi videlo tako daleč. Ateja pa ni in ni bilo. Mama je morala na delo, hodila je na dnino. Bila je že pozna pomlad in na njivah so okopavali koruzo. Takrat je mama pomagala na njivi na nasprotnem bregu. Mamo in druge delavke smo videli na pobočju kot drobne pike.

Otroci smo bili doma, sedeli smo na pragu in se otroško resno pomenkovali. Vem, da nismo tekali po dvorišču, da se nismo igrali, ampak smo se pomenkovali o ateju. Mislim, da se ga je spominjala samo še sestra in nam pravila, kakšen je.

Kar prideta po zari proti hiši dva moška in se ustavita na dvorišču.

Kje je mama, otroci? vpraša eden.

Na njivi, je odvrnila sestra in nama z bratom šepnila: — Mislim, da je to naš ata.

Nismo ga poznali, poleg tega je imel brke. Tedaj je vzkliknil: — Moji ljubi otroci, in nas vse dvigoval, poljubljal in jokal. Mi seveda nismo vedeli, zakaj joče, saj se je vendar vrnil.

Moški, ki je bil z njim, je rekel: — Adijo, Franc, pa glej, da se še kaj srečava!

Danes moraš prespati pri nas, naš gost boš! ga je vabil ata. — Moraš videti mojo ženo.

Daleč še moram iti in tudi jaz imam družino, je rekel moški in šel naprej. Bil je utrujen in umazan od poti, gotovo tudi lačen in žejen, a je takoj nadaljeval pot. Nismo mogli razumeti, zakaj ni hotel videti niti naše mame, zakaj se mu je tako mudilo in zakaj ni šel spat, če je bil tako zmučen.

Potem smo šli z atejem, le sestra si ga je upala držati za roko, in mu pokazali breg, kjer je delala mama. Bil je prav na drugi strani. Ne vem, če smo bili otroci veseli, da se je vrnil ata, čeravno smo o tem trenutku z mamo toliko govorili. Mislim, da sva se ga z bratom celo bala.

Ata je dal dlani k ustom, tako da je naredil celo čašo, in zaklical: — Mama!

Ena izmed pik na njivi se je zravnala. Bilo je nekaj časa vse tiho, potem pa se je z drugega hriba oglasil divji krik: — Franček! Franček, si doma! Bila je naša mama.

In potem se je zgodilo nekaj, česar otroci nismo pričakovali in ne razumeli. Kolikor se spominjam, kolikor smo videli kasneje, lahko rečem, da sta bila ata in mama vedno nekam udržana in resna. Takrat pa sta se oba spustila navzdol, vsak s svojega brega, se klicala in tekla drug proti drugemu. Mislil sem si, zakaj le tečeta, saj bo zdaj vendar ata ostal za zmerom doma in se torej ne mudi. Ko je začul mamin krik, se je ata zagnal po hribu, preskakoval zare kot kak deček, se izogibal grudam in samo tekel in tekel. Mi smo tekli za njim in nam je bilo smešno. Pika na nasprotni strani je postajala vse večja, ata in mama sta se med potjo klicala po imenih. V dolini sta se srečala in objela. Ko smo pritekli blizu, smo videli, kako jočeta. Bili smo presenečeni in skoraj malo užaljeni, saj smo mislili, da se bomo zdaj samo smejali, ko bo ata doma.

Prav te dni bom dopolnil trideset let. Ne vem, zakaj sem se ravno zdaj spomnil na atejevo vrnitev. Sedaj imam že sam ženo in hčerko. Zdaj vem, zakaj je ata takrat tako tekel, zakaj sta jokala in gaje mama klicala po imenu. Zdaj tudi razumem, zakaj se je tistemu človeku tako mudilo domov. In strah me je, če pomislim, da bi lahko spet bila vojna. Morda bi takrat jokala tudi midva z ženo, hčerka pa ne bi in ne bi razumela. Otroci razumejo nekatere stvari šele, ko odrastejo.

Otroci razumejo nekatere stvari šele, ko odrastejo. Pa še res je

Ko je bil ata že nekaj časa doma, nam je kar naprej pripovedoval, kako je pobegnil od Nemcev in potem deset dni iskal Ruse, kako več kot sedem dni ni imel ničesar drugega v ustih kot sneg, da je gasil žejo, kako je bil prepričan, da ga bo konec. Mi smo ga poslušali z odprtimi usti in smo mislili, da nam pripoveduje pravljice, kakor nam jih je pred spanjem pripovedovala mama; namreč neverjetne, daljne, tuje — s srečnim koncem. Nad malo hišico na vrhu hriba je takrat kar naprej sijalo sonce. Šele kasneje so prišle prve skrbi in prve sence.

Ja, najprej je bilo vse v redu. Skoro bi postali bogati. Od nove ljudske oblasti smo namreč dobivali kar precej zemlje. To je povzročila agrarna reforma in tistima dvema njivama in sadovnjaku smo kar rekli — naše agrarno. Takrat so povsod visela različna gesla. Tako je pisalo na šoli: »ZEMLJO TISTEMU, KI JO OBDELUJE!« — Viš, zaradi te parole smo dobili agrarno, mi je pravil ata. — Dve njivi in sadovnjak. Imeli smo svoje drevje, svoja jabolka in slive.

Otroci smo komaj čakali, da bo to drevje dalo sad, da bomo jedli naše slive in naša jabolka. To zemljo je imel prej nemški veleposestnik Pilz, ki pa je pred koncem vojne pobegnil. Ata je hodil po našem agrarnem ko kak petelin. Res je bil bolj malo doma, saj so delali na železnici vsak drugi dan štiriindvajset ur. Kljub temu pa je poleti vse zoral, zbranal, pokosil seno in otavo in potem v jeseni spravljal prve naše pridelke. Obenem je na moč hvalil našo državo in novo ljudsko oblast, ki je bila prva oblast, ki jo je poznal, da je uresničila to, kar je obljubljala. Naj^1 pa kar takoj povem, da so nam po dveh letih vse spet vzeli, ko so ustanovili državno kolektivno kmetijsko posestvo po sovjetskem vzoru. Kaj je ata takrat govoril o novi ljudski oblasti, boljše, da ne zapišem. Res pa je tudi, da se tisto kolektivno državno posestvo ni kaj prida obneslo in je imelo same izgube, mogoče ravno zato, ker je bilo po sovjetskem vzorcu.

Ampak to, o čemer bom zdaj pisal, se je zgodilo, ko smo bili še ponosni na naše agrarno. Ob robu sadovnjaka je rasla jablana. Zagotovo vem, da je imela korenine in deblo na naši strani, le zgornji del debla z vejami je bil nagnjen čez mejo na Klaričevo. Saj smo imeli več dreves, ampak tista niso bila tako imenitna kot to mejno drevo. Klarička je bila gosposka kmetica, zelo samosvoja in nepristopna. Pred vojno je živela v mestu in se je samo vozila v Pesnico gledat, kako drugi delajo zanjo. Zdaj so ji hišo v mestu vzeli in vanjo vselili družine brez strehe nad glavo, Klaričeva pa se je preselila na kmetijo v Pesnico. Do spora je prišlo jeseni, ko je jablana rodila. Otroci smo kar s palicami klatili drobne sadeže. Bili so sladki in sočni! Meso teh jabolk je bilo belo, zeleno belo. Ker so bila jabolka majhna in sladka, smo jim pravili sladkice. In res so bila najslajša na vsem našem agrarnem. Ko smo tako tolkli jabolka z drevesa, je Klarička zagnala krik in vik in nas je pregnala s palico. Bila je jezna na ves svet in tudi na otroke.

Mar ne vidite, barabe lakotne, da so ti sadeži na moji strani, da to ni vaše. Pred vojno še vedeli niste, kaj je to zemlja in kaj mejni kamni, zdaj pa bi se vsega polakomnili! Saj bo tudi to državo vzel hudič, če daje zemljo nekdanjim hlapcem...

Razočarani in jezni smo tekli domov in vse povedali ateju. Ata je vzel večjo košaro in se napotil k drevesu s sladkicami.

Ji bom že dal, babi hudičevi, kulakinji! Je pozabila, da imamo zdaj pri nas socializem!

Toda na jablani je že bil Frasov Franček, sosedov fant, ki ga je Klarička poklicala, mu dala nekaj dinarjev in mu naročila, naj čimprej obere vse sadje z drevesa, čeravno še ni bilo čisto zrelo.

Pojdi dol! — se je zadrl ata.

Gospa Klarič so rekli...

Nič niso rekli! Ona nima kaj govoriti! —je potrdil samega sebe ata. Medtem pa je od svoje hiše pritekla Klarička, vreščala je in z atejem sta se začela kregati, glasno, tako da so tudi drugi imeli kaj od tega.

To je agrarna jablana!

To je moje drevo! Pred vojno je bilo naše, pred sto leti je bilo naše, pred tisoč leti je bilo naše.

Glej jo, babo mestno, kaj misliš, da tako skrivenčeno drevo raste sto let. Prav je, da so vam vzeli, še več bi vam morali!

O, ti lakota hudičeva! Stran od mojega, pritepenci, hlapci, lakotniki... Saj ne bo dolgo vaše, bojo prišli

še drugi časi, spet se bosta vrnila red in pravica tudi v našo državo...

Ata je začutil, da je začela zmerjati novo oblast. Začutil pa je tudi, da je življenje na hribu utihnilo, da so ljudje prisluhnili in da stojijo za hišami in poslušajo, kako se bo to končalo. In čeravno si je vedno politiko predstavljal zelo po svoje, se mu je zazdelo, da je to pravi trenutek, da kaj popolitizira.

Ne boš nam več pravila lakotniki in hlapci, ti kulakinja in kapitalistka. Zdaj so drugi časi; misliš, da jaz ne vem, kaj je socializem in internacionala. Saj zato pa .je zdaj socializem, da imamo vsi drevesa, ne pa samo nekateri. Zemljo tistemu, ki jo obdeluje! — seje zmagoslavno zadrl ata, ki se je samemu sebi čudil, kako dobro je vse to speljal.

Tudi mi otroci smo poslušali in bili navdušeni, da se ata bolj dere kot Klarička. In kake besede uporablja! Internacionala, socializem, kulakinja... saj je pravi učenjak, naš ata. Mama pa ni bila tako navdušena.

Kaj se mu splača zaradi štiridesetih zelenih jabolk! In po vseh bregih poslušajo!

Tam pa je tekel prepir naprej; na eni strani si slišal zmerjanje siromakov, nove države, sklicevanje na stare dobre čase, na drugi pa besede, kot kulaki frdamani, socializem in sladkice, enakost in dol z gospodo. In kaj še vse! Oba sta se tudi drla, saj sta vedela, da imata poslušalce.

Potem pa je Klarička rekla nekaj, s čimer je tako ranila ateja, da je takoj umolknil, in kar nam je potem še dolgo grenilo življenje.

Kaj boš ti! Ko si bil ti na fronti, so pa okoli tvoje hiše postopali Nemci in tvoja žena jim je dala, kar so hoteli imeti... Rajši glej, da boš imel doma poštenje, druge pa pusti na miru...

Ata je prišel domov; mame, ki mu je nekaj dopovedovala, sploh ni poslušal. Bil je čisto poparjen in sploh ni prišel iz drvarnice, kamor se je zaprl. Ko je zvečer odhajal v službo, ni rekel nikomur niti besede, tudi mami, ki mu je solzna zatrjevala, kako nič ni res, ne. Mi smo videli, da je nekaj zelo narobe, pa nismo prav vedeli kaj.

Dva dni kasneje je bil ata spet podnevi prost. Rekel mi je, naj grem z njim in da bova malo stopila po našem agrarnem. Vendar ni imel ne z zemljo ne z drevjem nobenega veselja več. Zato se tudi nisva ustavila na naših njivah, ampak sva šla naprej; znašla sva se ob gozdu, šla še naprej, potem je ata sedel na neke hlode. Nič se ni šalil z mano kot ponavadi. Potem je spregovoril, vendar je s kalnimi očmi gledal nekam vstran. Vprašal me je, ali so nemški vojaki, ki so imeli postojanko v dolini pri Pilzu, dostikrat hodili k naši hiši... Tega se nisem spominjal, vem pa, da so potem, ko se je že bližal konec vojne in so bežali, večkrat prosili našo mamo, naj jim da vodo, ker so žejni. Izpili so, potem pa hiteli naprej proti meji. Mama jim je vedno potegnila svežo vodo s tisto rdečo, malo obtolčeno kanglico na vrvi. Nam otrokom pa je rekla:

Naj pijejo! Mogoče pa zdaj naš ata kje po Nemčiji prosi za vodo! Vojaki se niso zadrževali, ampak se jim je mudilo. Ko so ti iz doline odšli, so po našem bregu bežali drugi, ki so prišli od daleč. Spet so prosili za vodo, včasih tudi jesti. Mama jim je dala vodo in kruh, če smo ga ravno imeli.

Naj pijejo in jejo! Mogoče pa naš ata ravno zdaj kje v Nemčiji prosi za vodo, če je le še živ...

Od ateja takrat že več ko pol leta nismo dobili nobene pošte. Rekel je, da bo pobegnil k Rusom... Mama je izvedela, da je nekje blizu Maribora neki vojak, ki se je ranjen vrnil s fronte in ki baje nekaj ve o našem ateju. Vzela je sestro in šli sta več ur daleč iskat tistega ranjenca. Nama z bratom je naročila, naj ostaneva zaklenjena v hiši in naj nikomur ne odpreva. Zvečer se je vrnila vesela in tudi zaskrbljena. Našla je ranjenega moškega, ki ji je povedal, da je bil res z atejem skupaj v četi, da so Rusi prodirali in streljali s Stalinovimi orglicami (Orglicami? — sva se čudila z bratom), Nemci pa so se umikali. Ata pa je rekel, da se ne bo umikal in je ponoči izginil. Ga niso zadele granate? Ga niso Nemci kot dezerterja ustrelili? Ga niso morda Rusi zaradi uniforme sami počili? Tega pa moški ni vedel. Mogoče pa lačen in žejen tava po tujini in prosi za kruh in vodo...

Vsakemu vojaku, ki mu je mama dajala vodo ali kruh, je rekla, da ima tudi ona moža v vojski. S tisto vodo in kruhom se je hotela oddolžiti kaki nemški, ruski, madžarski, češki ženi, ki mogoče zdaj, ravno zdaj daje našemu ateju vodo in kruh. To se nam je zdelo lepo od mame; učila nas je, naj bomo usmiljeni z lačnimi in žejnimi... Zdaj je bil tako že blizu konec vojne in nemški vojaki bodo zagotovo premagani... Zato sem mislil, da si mama zasluži vso pohvalo, da bi jo morali sosedje in vsi drugi imeti za zgled, ker je bila tako dobrega srca. Zato sem tudi v odgovorih ateju pretiraval, da bi jo ja povzdignil v njegovih očeh, zlasti zdaj, ko sem slutil, da je nekaj jezen nanjo.

Ali so se ustavljali pri nas nemški vojaki?

Vsak dan, ata.

Je bila mama prijazna z njimi?

Zelo. Rekla je, da bi jim dala vse; vse, tako kot tebi, ker so enaki siromaki kot mogoče ti v Nemčiji.

So bili kdaj v hiši?

hišo navadno niso stopili. Samo Bolgari so bili v hiši, ko so pridivjali ob koncu vojne, da bi nas baje osvobodili. Ne vem, če so nas kaj osvobajali, vem pa, da so pokradli vse, kar se je svetilo; ko srake so bili. Adijo žlice in vilice! Vendar sem hotel poveličati mamo in sem rekel, da jih je vse vabila v hišo.

Ali so kdaj ponoči prespali pri nas?

Vsako noč! sem hotel še bolj pohvaliti mamo, čeravno nisem vedel, ali je kdo spal pri nas. Vendar sem mislil, da želi ata ravno to slišati in da potem ne bo več jezen na mamo, ko bo slišal, kako dobra je.

Samo eden ali več? je vprašal s čudnim glasom.

Več, mnogo, vsako noč...

In je bila prijazna z njimi?

Zelo. In poleg je vedno mislila na tebe...

Vrnila sva se in ata je molčal. Tudi z mamo se ni pogovarjal, čeravno sem jo jaz tako hvalil. Oblekel se je v železničarsko uniformo in šel v nočno. Otroci smo ostali sami in čakali, da nam bo mama prinesla večerjo. Prinesla je kislo mleko in tri kose kruha. Jedli smo, mama pa nas je gledala. Potem sem videl, da joče.

Mama, kaj je? sem vprašal.

Otroci, kateri od vas je pravil ateju, da so pri nas vsako noč spali Nemci, da sem bila jaz prijazna z njimi in da sem jim dala vse, kar bi dala ateju?

Jaz, sem se izprsil!

Mama me je dolgo gledala in potem skozi solze vprašala:

In zakaj bi ti, Tonček, rad, da greva midva z ate- jem narazen?

Nisem je razumel, še manj sem razumel tri leta starejšo sestro, ki se je drla name, mi očitala, da sem hudoben ali pa vsaj nor. Najhuje je bilo, ko mi je rekla, da sem slabši ko Klarička.

No, čez čas se je ata potolažil in sta se z mamo spet menila. Zmenila sta se tako, da je bilo spet vse v redu. Malo pa je bil kriv tudi ata sam, kaj pa je spraševal take stvari petletnega otroka... Ne, največ je bila kriva tista Klarička, ki se je prepirala zaradi sladkic. To, da so nam agrarno potem vzeli, sem pa že tako povedal. Jaz sam se seveda nisem čutil nič krivega za prepir; saj otroci razumejo nekatere stvari šele, ko odrastejo.

Naš bicikel ali kolo

Tudi to je sicer zgodba o naši družini, torej o ateju, mami, sestri, bratu in meni, predvsem pa je zgodba o kolesu, ali bolje biciklu. Je že tako, da včasih nekateri predmeti ali stvari delajo ljudem take preglavice in težave, da se ti naenkrat zazdi, kako imajo svojo voljo, trmo, finte, da ne rečem svojo skrito energijo in življenje. Tako ni rečeno, da smo včasih ravno mi tako nespretni in nerodni, ko se nam kaka stvar polomi, prevrže ali je ne moremo odviti, odpreti, ko nam kar sama pade iz rok; ne, lahko daje ta stvar trmasta, neubogljiva, da je taka, ko da bi imela trmo. Dostikrat sem slišal ateja, ki se je prepiral s kakim vijakom ali žebljem, ki ga za vraga ni hotel ubogati.

Saj se nisi sam naredil, prekleti žebelj!

A prekleti žebelj se je še naprej upiral in ni hotel iz deske, pa če ga je ata še tako spretno prijel s kleščami.

Tako je bilo tudi s kolesom. Ne bi mogel reči, da je bil ta naš bicikel ravno trmast, uporniški, samosvoj... Ne, ampak res je, da z njim nismo imeli niti malo sreče. Vsi smo jo skupili: mama, sestra in brat in nazadnje celo jaz. Le ateju »ni nič naredil«, ker je baje znal ravnati z njim.

Pri nobeni stvari ne gre nič na silo, pri biciklu pa sploh ne, nam je pravil ata.

Ko je ata pripeljal bicikel k hiši, je bil velik dan; najmanj tak, kot če danes po dolgem čakanju dobiš avto. Bil je ženski bicikel, tak brez droga v sredini, da 4 ni bilo treba mami plezati čezenj. Če si imel bicikel, si prišel do Maribora v pol ure ali še manj, peš pa je bilo uro in pol. Kako lepo se je voziti z biciklom po Pesnici, zavijati z njim tako, da s konico sandala ali copata podrsaš po asfaltu in narediš oster ovinek ko kak klen v vodi. Že sem se videl, kako bom pomemben z biciklom.

Toda pri hiši se je znal dobro voziti s kolesom samo ata, mama še kar dobro, sestra je znala skakati poleg bicikla z eno nogo na pedalu, midva z bratom pa nič.

Mislila sva, da se ni treba nič učiti, ampak da samo zajahaš kolo in že je vse v redu. Ata nas je poučil:

Otroci, bicikel ni kar tako. Ne pravijo zastonj, da žene, konja in bicikla ne smeš posoditi niti najboljšemu prijatelju. Z biciklom je treba znati ravnati. Jaz sem s svojim ravnal več ko lepo, pa mi ga je ruski oficir vzel na Semmeringu.

Kaj si imel med vojno bicikel?

Ob koncu vojne, ko sem se vračal domov!

In že si je prižgal cigareto, se naslonil, mi pa smo vedeli, da nam bo zdaj spet povedal nekaj o vojski.

To smo vedno radi poslušali, čeravno je mama trdila, da je vsako stvar že petkrat povedal. Tudi zdaj nas je spodbudila k poslušanju tako, da nismo vedeli, ali misli resno ali se dela norca.

Le poslušajte ateja, otroci, boste vsaj vedeli, kako se svet vrti! Ata pa je pravil:

Kot veste, sem pričakal konec vojne kot ruski kuhar. Ko smo izvedeli, da je konec vojne, smo bili vsi srečni, streljali smo v zrak, skakali, se objemali.

tisti kasarni je bilo veliko kozakov. Ti so se od veselja napili, jokali od veselja, da bojo spet videli neko reko, ki so ji pravili Don, potem so se napili špirita ko živine. Pili so čisti špirit iz neke kahle, ki sojo ukradli v bolnici. Potem so se stepli s sabljami, da so bili krvavi po hrbtu, potem so enega ranili s puško, na koncu pa so se spet/f objemali in poljubljali in si govorili batjuška in golobček! Ja, taki so!

In kaj je z biciklom? je hotela pripoved pognati sestra.

Ja, dolgo me niso pustili domov, tako so me imeli radi. Vabili so me s seboj v stepo. Potem pa mi je njihov oficir, neki kapetan, dal novo kolo in rekel: Pojehaj za Jugoslavijo, Franc! V majkico Rusijo je predaleč z biciklom.

Skočil sem na kolo in se v trenutku odpeljal. Še je kričal za mano, da mi mora dati neke papirje. Jaz pa sem si mislil, le kaj bom zdaj s papirji, ko je konec vojne. In zelo se mi je mudilo, da bi videl vas otroke in mamo. Toda pripeljal sem se komaj kakih pet kilometrov, ko me je že ustavila neka ruska patrulja in odpeljali so me k njihovemu oficirju, ki ga seveda nisem poznal, on pa mene ne. Trdil je, da sem kolo ukradel, da sem dezerter in me vtaknil v neko taborišče, t£ko brez žice in stražarjev, čeravno nisi smel skozi izhod, ker je tam stal vojak in vsakega legitimiral. Jaz pa nisem imel nobenih dokumentov. Dolgo sem čakal, da se mi je ponudila priložnost in sem se pomešal med skupino vojakov, ki so korakali mimo vhoda in potem tekel iskat tistega kapetana, ki mi je dal kolo. Zelo me je skrbelo, če ga bom našel. Pa sem ga. Povedal sem mu, da so me vtaknili v kasarno, ki je podobna taborišču, in da so mi vzeli kolo. Dal mi je neke papirje in rekel, naj jih shranim in pokažem vsakemu, ki bi me oviral na poti domov. Potem je vzel še en papir, na katerega je napisal pismo za tistega oficirja, ki me ni pustil naprej. Seveda nisem vedel, kaj je napisal. Moralo pa je biti zelo važno, ker so mi vrnili kolo in rekli: Zdravstvuj, Franc! Potem sem gonil kolo proti zahodu. Mislil sem, da bom prišel kje čez Madžarsko domov, pa sem se naenkrat znašel na Dunaju. Bicikel sem si vsak večer privezal k nogi, preden sem zaspal, vsako jutro sem mu napolnil gume in potem lepo naprej. Tako sem pazil nanj, kot pazijo kmetje na konje.

Na Dunaju se nisem dolgo mudil, saj sem želel biti čimprej doma. Kolo me je ubogalo, bilo je poslušno, pridno.

Zakaj praviš kolo, saj se reče bicikel? sem vprašal.

Vsaka dobra stvar ima več imen: bicikel, kolo, ja, celo dvokolo. No, z biciklom sem prišel do Semmeringa, do hriba med Dunajem in Grazem. Nekaj ur sem ga porival gor v hrib, pa mi ni bilo težko; vleklo me je domov, pa tudi veselilo me je, ko sem pomislil, kako bojo vsi na Pesnici gledali, da sem se pripeljal naravnost s fronte z biciklom, oziroma kolesom, oziroma dvokolesom ...

Takrat so bili v Avstriji vojaki vseh vrst, največ Angleži pa tudi Rusi. In ruski vojaki so me ustavili na vrhu Semmeringa in spet so me peljali k oficirju. Pokazal sem mu papirje, pa jih ni niti dobro pogledal, gledal je samo moj bicikel.

Ko sem mu rekel, da se peljem v Jugoslavijo, je rekel, naj mu lepo dam kolo, sam pa naj nadaljujem pot z vlakom.

In je pokazal proti postaji, ki je bila poleg nekega tunela. Semmering je poln tunelov, veste. Šel sem na postajo vprašat, kdaj odpelje vlak, bicikel pa sem prislonil k stražarnici. Ko sem izvedel, da bo pripeljal prvi vlak šele čez dvanajst ur, sem se vrnil in hotel vzeti bicikel, oziroma kolo, pa mi tisti oficir ni več pustil.

Zakaj pa si mi ga dal, se je smejal.

Saj ti ga nisem dal! Tu sem ga pustil, ko sem šel vprašat na postajo.

Zdaj se obriši pod nosom!

Ni lepo, da ruski oficir krade.

On pa je potegnil pištolo in rekel, da me bo počil, če bom žalil Rdečo armado. In že se je zavihtel na kolo in se spustil po hribu navzdol po vijugasti cesti. Ja, tam so hudi ovinki na Semmeringu. Ni prišel daleč. Vozil je predivje ali pa se mu je hotel moj bicikel maščevati. Na prvem ovinku je zletel s ceste, letel je po zraku in potem obležal ko hlod, bicikel pa čezenj. Ker se dolgo ni premaknil, sem šel tiho do ovinka in se približal biciklu. Ko pa sem se pripognil, je oficir že stal za mojim hrbtom, spet s pištolo v roki, mi zagrozil, da me ustreli, če takoj ne zginem. Bil je tako divji, da bi me še zares ustrelil. Zato sem hitro odšel na postajo in čakal na vlak.

Tisti vlak, s katerim si se vrnil?

Tisti. Bicikla nisem več videl. Bilo mi je hudo, tako sem se navadil nanj, toliko kilometrov sem prevozil na njem. Zdi se mi, da se je tudi bicikel navadil name in da tistega Rusa ni maral. To vam pravim zato, da boste pametno ravnali z biciklom; kakršni boste vi z njim, tak bo on z vami, je ata končal svoje spomine z vzgojnim naukom.

In lahko rečem, da je bilo nekaj na tem. Ateju naš novi bicikel ni nikdar nagajal, nam pa vsem. Prva jo je skupila mama. Nekoč se ji je mudilo po hribu navzdol v trgovino in ni vzdržala, da bi šla poleg bicikla, ker je hrib prestrm. Raje je sedla nanj in se nerodno z močnim zaviranjem spustila navzdol. Bicikel pa je vseeno dobil svojo brzino, mama je izgubila oblast nad krmilom in že je zaplavala po zraku in zletela v travo, tako kot tisti ruski oficir, ki je ateju vzel kolo. Prestrašili smo se, če seje mami kaj zgodilo in smo med kričanjem: Mama, Jezus, mama, si živa, vstani, mama, jooj! tekli k njej. Toda, ko smo pritekli do mame, se je že pobrala, nam rekla, naj bomo tiho, da ni treba vsem vedeti, kaj se je zgodilo, in si brisala zelene madeže na krilu. Vso travo je povaljala. Hitro se je ozirala okrog, če je drugi niso videli, kako je padla, kot da bi bilo to zdaj najbolj važno. Kolesu k sreči ni bilo nič in mama je nekam zarotniško rekla:

Ateju pa nič ne povejte; bo spet rekel, da je tako vedel, kaj se bo zgodilo.

In res nismo nič rekli. Mama je pobrala prekleti bicikel in potem šla pohlevno poleg njega do doline, kjer je sedla nanj in se odpeljala v trgovino.

Druga, ki je imela kar dvakrat težave z biciklom ali kolesom ali celo dvokolesom, je bila sestra. Neke nedelje je prosila ateja, da ji je dal bicikel in se je lahko šla na staro cesto v dolino vozit, pravzaprav učit vozit. Ponosno je šla poleg bicikla po hribu navzdol, midva z bratom pa sva ga za prtljažnik zadrževala.

Pridita mi spet čez dve uri naproti, da mi ga bosta pomagala porivati nazaj navzgor, je rekla važno in se začela po eni nogi poganjati po ravni cesti, a ni mogla priti daleč, ker še nisva bila dobro doma, pa je že prisopihala objokana sama z biciklom po hribu navzgor. Bala se je tudi, kaj bo ata rekel.

No, kaj si naredila? je vprašal ata, ki je takoj vedel, da je nekaj narobe.

Ne vem, ampak gume so prazne, je rekla.

Ata je zaklel, da bo zdaj moral pikati zračnico in šel ven. In res sta bili prazni obe kolesi.

To se pa res lahko zgodi samo tebi, je rekel. Seveda, če bi se to zgodilo komu drugemu, bi spet rekel, da se lahko to zgodi samo njemu.

Kaj je? sva spraševala z bratom in se motala okoli ateja.

Ja, na neke žeblje ali kaj je naletela, bomo videli. In je obrnil kolo na hrbet, to je na krmilo in sedež, ter odvil kolesi. Nato je z njiju potegnil plašča in zračnici. Rdeči, tanki, nežni gumi.

To je zračnica. Poglejta, kje so luknje!

Nismo videli, pa je zračnici namočil v vodo in ju napihnil. Začel se je delati mehurček, najprej na eni, potem na drugi.

Tuje luknja, vidita!

In potem je začel s smirkovim papirjem drgniti okoli lukenj.

To je kakor rana, vidita!

Brusil je s smirkovim papirjem in brusil, odpihnil prah, potem na tanko namazal z nekim lepilom, narezal iz stare zračnice dva obliža.

Ko za rano, vidita!

In potem je zlepil. Pa še ni bilo končano. Vtaknil je zalepljeno mesto med dve opeki, da se posuši.

Vse potrebuje svoj čas, da se posuši, tudi guma, nama je rekel.

Sestre potem dolgo ni pustil več s kolesom na cesto. Vendar smo se učili voziti po dvorišču, kadar ga ni bilo doma. In res se je sestra prva naučila, ne da bi ata vedel kdaj. Toda potem se ji je zgodila druga, še hujša nesreča. Njej in bratu.

Mama, ata in jaz smo šli v mesto gledat film o štirih mušketirjih in sabljanju. Redko redko smo šli v kino, toda na ta film je ateja opozoril stric, ki se je samo zato pripeljal s kolesom v Pesnico, da bi povedal, kakšen krasen film je v mestu, kako se vitezi sabljajo, skačejo z balkonov na skupine vojakov, kako hudobne ženske nosijo v nedrčkih nož itd.

Ali je tudi za otroke? je vprašal ata.

Seveda, nič takega ni, je navijal stric, ki je želel, da bi tudi mi nekaj vedeli o svetu. On je namreč šel vsako leto enkrat ali dvakrat v kino. In ata in mama sta se dogovorila ter se odločila, da me bosta vzela s seboj v kino. Ne vem, zakaj sem imel kot otrok večkrat izjemen položaj v družini, zlasti ata me je rad cartljal. Naslednjega dne smo se odpeljali v mesto z vlakom. Vlak smo imeli zastonj, ker je ata delal na železnici. Film je bil res napet, krasen, prav tak, kot ga je opisal stric.

Samo ne verjamem, da je vse to lahko res, je trdil ata. Da bi tisti Pardelajn, ali kako se piše, vedno tako zmagoval, ne, to ni mogoče... Saj jih je z enim sunkorp pet prebodel. Ne, to ni mogoče...

Zanimivo, da brat in sestra nista bila nič jezna, ker sem smel jaz v kino gledat štiri mušketirje. Mogoče sta že takrat imela svoj načrt. Vem le to, da sta nas čakala zvečer vsa pokuhana v kuhinji, ko smo se vrnili iz mesta.

Kaj je narobe? je vprašala mama, ki je takoj videla zaskrbljeno sestro in namrgodenega brata.

Nič, nič! je rekla sestra s takim glasom, da si lahko takoj spoznal, da je nekaj zelo zelo narobe.

No, kaj je? je povzel ata.

Ne upava si povedati, je rekla sestra.

Bicikel se je prelomil na dva kosa, je rekel brat.

Kaj?

Bicikel se je prelomil.

Ja, kaj vraga sta delala?

Ko ste se vi odpeljali, je začela sestra, sem vzela bicikel, da bi se s Francijem malo popeljala po Pesnici. Tak dolgčas nama je bil, ko sva bila sama; vi v kinu, vsa Pesnica pa na gasilski veselici, samo midva doma. Saj sva vedela, da ne smeva vzeti kolesa, pa me je premagalo. Hotela sva se peljati mimo gasilskega doma, pa gor do Cirknice in potem okoli na Jarenino in pri Pesniškem dvoru nazaj domov. Tako krožno turo. In v Cirknici se nama je bicikel prelomil...

Kaj sta padla?

Ne, čisto sam od sebe se je prelomil pri pedalih in nabasala sva vsak svoj kos na rame in ga nesla domov. Ti ne veš, kako so se nama smejali tisti na veselici. Rekli so, da bova doma pohvaljena, ker sva šla na pot

z enim biciklom, domov pa neseva dva... Najrajši bi se vdrla v zemljo... Tako je bilo, ata, zdaj pa naredi z mano, kaj češ... Franci tako ni nič kriv.

Oba sva kriva, je prevzel del odgovornosti tudi brat.

Vidiš, tako je, če vzameš kako stvar, ne da bi prej vprašal, je rekel ata in šel po oba dela bicikla in ju prinesel v kuhinjo. Tam je pri luči gledal ohišje bicikla in moral je priznati, da je bil že prej na tem mestu prelomljen in zavarjen in da je pač zdaj spet počil... Prodali so mu ga lepo prepleskanega z barvo... Že zato ni mogel biti preveč jezen na sestro in brata, pa tudi je bilo res, da sta ostala tako sama doma. Malo pa je bil še navdušen od sabljanja in tako sta brat in sestra prav poceni odnesla celo kožo.

Potem je dal bicikel popraviti; spet so ga zavarili in prepleskali. In spet nam je naredil pridigo, da moraš ravnati s kolesom kot z živim bitjem, in nam prav redko dovolil, da smo se vozili. Voziti pa smo se kljub temu vsi počasi naučili.

Zlasti meni ni rad pustil, da bi se vozil, ker sem bil po njegovem največja neroda pri hiši. Mogoče res. Nekoč pa mi je le rekel, naj vzamem bicikel in se odpeljem v Cirknico h kovaču, ki nam je varil neki kos železa, zdi se mi, da nekakšen drog za radijsko anteno. Saj ni rad dovolil, ampak on ni imel časa, moral je biti doma zaradi krave, ki se je pripravljala teliti.

Jaz sem bil seveda čisto iz sebe od zadovoljstva, česar pa nisem hotel pokazati. Prazna asfaltna cesta, bicikel in jaz. Ves svet bo moj, lahko bom dirkal, lahko se bom vozil sem in tja po cesti, Pesničani bojo gledali, kako imenitno gonim pedale, in potem lepo v Cirknico in h kovaču. Ata mi je še dajal zadnje nauke,

naj se vozim lepo po desni, naj pazim, če bo morda pripeljal kak avto. Seveda so šle njegove besede pri drugem ušesu prej ven kakor pri prvem noter.

In res sem se lepo peljal po glavni cesti. Skozi Pesnico lepo zravnano kot pravi gospod. Potem sem krmaril samo z eno roko, drugo pa sem važno vtaknil v žep in se peljal na moč nemarno. Ko je bila vas za mano, sem se odločil, da bom malo dirkal. In že sem bil svetovni prvak, ki hiti proti cilju, nagnil sem glavo nad krmilo in gonil pedale in gonil pedale. Boril sem se za nagrado Pesnice, kaj Pesnice, Maribora, kaj Maribora, Slovenije, kaj Slovenije, Jugoslavije... Saj ni konca, divjal sem proti cilju za nagrado sveta... In naenkrat sem bil pri kovaču.

A ti si... Ja, nimam še gotovo, ko pa sem sam in imam toliko dela... Počakaj kako uro in gotovo bo! Saj imaš čas!

Seveda imam, seveda! sem pohitel in se že spet pognal na kolo, saj je to pomenilo še eno uro uživanja.

Premišljeval sem, kam se naj peljem. Naprej seveda, naprej, saj dlje od Cirknice še nisem bil. Vedel sem, da je naslednje naselje Šentilj in da je tam meja in da se vidi Avstrija. Da je Avstrija celo čisto blizu. Moram videti Avstrijo. So hiše tam enake kot pri nas? Drevesa enaka, enake ceste? Ali psi lajajo enako kot pri nas ali po avstrijsko... ? Polno vprašanj! In sem zajahal kolo, oziroma bicikel, oziroma dvokolo in hajd proti Šentilju. Vozil sem se kake pol ure in že sem zagledal skupino hiš in železniško postajo, na kateri je pisalo Šentilj. Toda, kje je meja? Kamor mi je neslo oko, povsod enaki hribi in sadovnjaki, gozdovi in vinogradi. Meja? Morala bi biti nekje vsaj kakšna žična ograja, če že ne betonsk zid z velikimi vrati, ki se odpro, kadar hoče kdo čez mejo. Če ne drugega, nekje mora biti živa meja, saj drugače ne veš, kje je katera stran. Ob cesti je stal fantič, star morda toliko kot jaz. Ustavil sem kolo poleg njega in ga vprašal, kje je Avstrija.

Tam! je pokazal z roko.

Kje? Nič ne vidim. In kje je meja?

Ja, saj pravim tam! Tista hišica je karavla in ono čez je Avstrija.

In ni nič drugače kot pri nas? sem ga razočarano vprašal.

Kaj bo drugače! seje čudil moji nevednosti.

Sedel sem na bicikel in se hotel odpeljati čisto blizu, ko sem začutil, da se nekdo pelje za mano. Pogledal sem nazaj, za mano sta bila dva miličnika, tudi na kolesih.

Kar naprej, pred nama! sta rekla. Vedel sem, da nekaj ni čisto v redu, vendar me ni preveč skrbelo, saj so miličniki zato na svetu, da nam pomagajo, je pravila mama. Čeravno smo se miličnikov bali in dostikrat smo slišali, da so koga ustrelili na meji...

Stopi s kolesa! sta rekla in tudi onadva sta stopila s koles.

Tu gor! sta pokazala k neki visoki hiši malo vstran od ceste.

Ko smo prišli do hiše, sem videl, da piše na njej Postaja milice Šentilj. Pustili smo bicikle pred hišo in potem sta me porinila po stopnicah navzgor. Nekaj sta govorila z miličnikom, ki je sedel v prvi sobi, potem pa sta me potisnila v drugo sobo ter prišla za mano. Zaprla sta vrata in me gledala.

Tako, zdaj pa povej!

Kaj?

Zakaj si hotel čez mejo?

Jaz? Zakaj bi šel čez mejo?

To midva sprašujeva!

Hotel sem samo videti Avstrijo od blizu.

Zakaj si spraševal, kje je meja, če ne zato, da bi pobegnil.

Hotel sem videti, če so v Avstriji enake hiše, enake ceste, če psi lajajo avstrijsko ali drugače ko pri nas.

A ti bi rad zajebaval, je rekel mlajši miličnik in me sunil na stol, drugi pa je sedel za mizo in začel popisovati vse mogoče o meni: priimek in ime, datum rojstva, kraj, številka hiše, očetovo ime, materino dekliško ime (sploh nisem vedel, da imajo matere še eno dekliško ime), pošto, registrsko številko kolesa (sploh nisem vedel, da ima kolo številko); spraševala sta, zakaj sem se peljal do Šentilja, če je kovač v Cirknici, itd. Ko sem povedal, da sem bil pač vesel, da se lahko vozim z biciklom, sta rekla, da me bosta zaprla za vso noč, če ju bom »zajebaval«. Potem sta me porinila še v neko sobo, pustila vrata odprta, tako da sta lahko od mize kukala, če sem lepo pri miru, potem pa sta telefonirala na miličniško postajo v Košake, ker v Pesnici ni bilo milice. Slišal sem, da miličnik pripoveduje nekakšna mesta, in sicer Tokio, Otavva, Negotin, Erlangen in potem Pariz, Atene, Rim, Titograd, Ljubljana, Jajce, Ivangrad, Čapljina... Poslušal sem, kaj bi to utegnilo pomeniti, ko pa je miličnik pri telefonu ta mesta ponovil, sem ugotovil, da gre za začetnice mojega imena in da tistemu na oni strani telefonske žice črkuje moje ime in priimek. Zdaj sem se res prestrašil; zdaj so namreč

moje ime spravili v nekakšne šifre, mogoče me bojo zaprli za dalj časa, mogoče ustrelili, ker sem se preveč približal meji... Prekleti kovač, ki ni zavaril železa pred eno uro, prekleti bicikel, ki me je čisto prevzel, in prekleto tele Tona, torej jaz! Kaj mi je bilo treba zgubiti pamet na biciklu, kaj mi je bilo treba spraševati tistega fanta, kaj mi je bilo treba raziskovati, ali je Avstrija podobna Sloveniji ali ne... In sem čakal, miličnika pa kakor da sta pozabila name.

Ko sem prosil, naj me spustita, ker bojo doma v skrbeh in ker mi kovač potem ne bo več dal železa, sta rekla, naj bom lepo pri miru in naj se mi nikar nič ne mudi. Zdelo se mi je, daje minilo že dosti časa. Potem je pozvonil telefon in spet so se pogovarjali nekaj, česar nisem razumel. Čez čas sta rekla, naj pridem iz svojega prvega zapora v življenju.

Zdaj lahko greš! In pelji se naravnost domov in ne sprašuj po Avstriji in meji!

Zunaj sem vzel bicikl, s katerim zdaj nisem imel več pravega veselja. Bil sem celo prepričan, daje prav bicikel kriv mojega zapora. Pritiskal sem na pedala, zdaj ne več za nagrado sveta, ampak da bi prišel še pravi čas h kovaču in potem čimprej domov, kjer so najbrž že v velikih skrbeh. Vzel sem železo pri kovaču in se s tesnimi občutki peljal proti domu. Kaj naj rečem ateju in mami, kje sem bil toliko časa? Pa sta že vse vedela. Prišla sta miličnika iz Košakov in spraševala, če sta res poslala sina h kovaču. Ata in mama sta najprej mislila, da sem najmanj mrtev, če ne še kaj več, potem pa sta jima miličnika povedala, da sem zaprt v Šentilju. Ko sta rekla, da nisem hotel pobegniti v Avstrijo, sta oba miličnika (zakaj hodijo miličniki zmerom dva po dva?) spet odšla in potem telefonirala...

Saj sem rekel, da bicikel ni za otroke, je zvečer rekel ata, jaz pa sem bratu potem v sobi razlagal, kako je bilo na milici in kako sem bil Tokio, Otawa, Negotin in Erlangen in daje svoboda največ, kar imamo na svetu. Ja, jaz sem to že lahko rekel, saj sem imel že dve uri zapora za seboj! Z biciklom pa nisem imel več takega veselja. Vsakemu od nas jo je zagodel.

Ampak potem jo je iztaknil tudi bicikel sam. In to od krave. Zvečer sem gnal kravo v hlev, pa ni zavila skozi vrata hleva, ampak jo je mahnila v drvarnico poleg, kije bila odprta. V drvarnici je bil naš bicikel. Slišal sem, kako krava lomasti po njem, pa nisem mogel pomagati, saj se še sama ni mogla prav obrniti med drvmi in štorom. Za hip sem pomislil, da bi ne bilo nič čudnega, če bi se krava pripeljala na kolesu iz drvarnice, saj je bil naš bicikel res ko začaran... Potem sem se zrinil v drvarnico in s strahom opazoval, kako so bila kolesa zvita, špice potrgane, krava krvava in odrgnjena. Nekako se je obrnila, potem pa privlekla iz drvarnice bicikel, ki ga je imela zataknjenega za zadnjo nogo...

Poklical sem mamo, ki je vila roke, preklela kravo, mene in ta frdamani bicikel, s katerim res ni bilo sreče. Kravo smo spravili v hlev, kolo pa je ležalo na dvorišču, zvito, polomljeno... Zvečer smo trepetali, kaj bo rekel ata, ko bo prišel iz službe. Pa niti ni bil tako jezen.

Saj za vas tako ni bicikel, je rekel! Potem smo zložili bicikel kot kakega ranjenca in ga dali Jurančičevemu Jožku, ki je šel z vozom in konji v mesto, naj ga odpelje popravit. Bilo nam je težko, ko da imamo bolnika, ki ga je treba spraviti v bolnico.

In reci, naj ga dobro popravi, je naročal naš ata Jožku, saj se pri nas hoče celo krava voziti z biciklom!

Ko smo potem dobili kolo iz mesta nazaj in ko je ata preklinjal, da ga je popravilo stalo več ko nov bicikel, se ga mi otroci nismo več dotaknili. Verjeli smo, daje ta bicikel trmast, uporen, ko da se je sam naredil. Naj se vozi z njim samo ata, ki zna z njim ravnati, kot je treba!

Ateju pa ga je nekdo pozneje ukradel. Prav mu je! Ne ateju, biciklu!

Moj vozniški poskus s kravo

Ne vem, zakaj sem se ljudem okoli sebe zdel zmerom velika neroda.

Naš Tona je priden, je pravil ata, samo da bi ne bil tak neroden.

Nikdar mi ni dal kose v roke, ne da bi prej povedal, kako si bom porezal prste, če ne cele roke. Ko sem si kupil avto, je ata takoj rekel, da se bom zagotovo ubil, če ne še kaj več; čeravno ne vem, kaj naj bi bilo še kaj več. In ko sem se po dveh letih šofiranja zaletel v drevo, meje ata obiskal vsega obvezanega v bolnici in mi najprej rekel:

Vidiš, da sem imel prav, ko sem trdil, da si neroda in da se boš zaletel.

Da res nisem kaj posebno nadarjen za voznika, se je izkazalo že v otroških letih. Rad pa sem se obešal na vozove, ki jih je bilo tiste čase kar precej. Ko sem bil pri botri na počitnicah, sem bil najbolj srečen, če sva se peljala z vozom, ki ga je vlekla krava. Na Ptujskem polju največkrat vozijo kar s kravami. Toda botra mi ni pustila, da bi sam držal vrv v rokah, saj je od domačih slišala, da sem zelo neroden.

Včasih pa je botra zjutraj zapregla Pergo v voz, vzela motiko ali srp in odpeljala sva se na polje, kjer je ona plela njivo, jaz pa sem pasel na zari. Ko sem začel peti naglas, se je botra zadrla:

Prokleti čehak, kaj se tak dereš, nam bojo vse krave na Hrvaško pobegnile!

In sem umolknil. Okoli enajstih dopoldne sva napregla in se potem odpeljala nazaj v vas. Voz je bil navadno poln trave ali koruznice, ki jo je posekala med okopavanjem. Ni lepšega ko sedeti na vrhu naloženega voza in se peljati nazaj v vas in gledati dol na revčke pastirčke, ki so morali poleg krav bosopeti domov. Najbolj smešno je bilo, kako se je botra spravljala na voz. Imela je kakih sto kil in tako zadnjico, kot jih pač imajo tetice na Ptujskem polju. Ko krušno peč. Okoli pa črn klotast predpasnik. Tarnala je, ker so jo noge komaj še držale, in prosila in klela boga, naj ji da več moči v noge, da bojo laže prenašale tistih sto kil kosti, mesa in masti. Splezala je gor, oziroma zavalila se je na posekano koruznico in najprej za hip obležala, potem pa se je med velikim vzdihovanjem pa tudi kako kletvico vmes nekako pobrala, sedla, vzela v roke vrv in rekla:

Perga, no Perga...!

Perga je znala pot na pamet, tudi korak je imela lepo počasen in navajen: bila je že v letih, ko kravi ne grejo več neumnosti po glavi. V tem so krave kakor ljudje... Dostikrat sem prosil botro, naj mi da vrv, da bom vozil in se bahal pred drugimi, pa mi je rekla:

Ti naju boš še zvrnil, saj mi je ata rekel, kak si neroden.

Nisem mogel razumeti, kako bi prevrgel voz, če pa je Perga šla lepo sama ob desnem robu ceste. Nekoč pa

se je menda botri sami zazdelo, da se na tej ravni cesti ne more nič zgoditi in dala mi je vrv v roke in rekla:

Samo na miru jo drži!

Jaz pa sem začel takoj Pergi nekaj dopovedovati in ji ukazovati.

Gremo, Perga, gremo, bolj živo... Bista, Perga, stopi no, frdamana krava!

Daj mir, prokleti čehak, krava ima svojo pamet, je rekla botra, jaz pa nič, kar naprej sem nekaj ukazoval kravi. Bila mi je prepočasna, hotel sem, da bi tekla. Videl sem jo nekoč, kako je pobegnila botri, ko jo je gnala napajat. Rep gor in adijo, botra pa je sopihala in racala za njo in klela vse krave in vse svetnike... Če je lahko takrat norela po travniku, zakaj bi zdaj ne stopila malo hitreje, zakaj bi zdaj malo ne dirkala... Lahko bi imela z botro posebne kravje dirke. Udaril sem kravo z bičem, da bi pospešila korak.

Bom jaz tebe! se je zadrla botra.

Pa mi je bila še vedno prepočasna ta Perga, začel sem jo cukati z vrvjo. Kravi pa vse skup ni bilo všeč. Mislim, da imajo tudi krave svojo pamet. Najbrž si je mislila, da sem nor, hudoben ali kaj. Če je lahko šla stokrat na leto sama s svojo kravjo pametjo lepo po cesti, zakaj bi bilo ta dan drugače. Začela je hoditi nervozno sem in tja po cesti, jaz sem jo vlačil za vrv, pa sem jo le še bolj zmešal, zapeljala je na rob in voz se je začel počasi nagibati in lesti v jarek ob cesti. Ni se prevrnil, le tako je obvisel, da je sveža koruznica začela drseti postrani z njega, s koruznico vred pa tudi botra in jaz, ki sem še nekako odskočil. Nič nisem mogel pomagati, le gledal sem, kako je botra počasi, toda vztrajno lezla z voza.

Z vso težo je padla v jarek, in sicer na hrbet s koruznico vred. Zaradi teže si ni mogla pomagati.

Prokleti čehak, saj sem ti rekla, nerodnež nerodni, pomagaj mi vsaj vstati!

Prijel sem jo za roke in jo poskušal dvigniti, pa seveda nisem mogel niti premakniti tistih sto kil.

Saj mi je ata rekel, kak si neroden, prokleti Čeh, je tarnala. Ni mogla vstati.

Idi po pomoč! mi je rekla.

Na bližnji njivi so delali sosedovi. Ko sem pritekel do njih, so obstali in se naslonili na motike, da bom povedal, kaj bi rad. Zdi se mi, da so videli voz in kravo in vse, kar se je zgodilo.

Tecite, stric, letite, botra so v jarku, nemrejo vstati, sem prosil.

Tekli smo k cesti.

Kaj je, Gela, si si malo odpočila? je rekel sosed botri in jo postavil na noge. Botra pa ni nič rekla. Ko smo uredili tudi voz, je vzela vrv in šla poleg krave in voza. Sosedu se ni niti zahvalila. Pa ni bil jezen, saj je čez nekaj časa zaklical za nama:

Pa srečno vožnjo, Gela!

Jaz sem šel kakih deset metrov zadaj ko pesek, ki ve, da je naredil nekaj narobe... Nikdar več mi ni pustila voziti.

Ko sem ležal v bolnišnici, me ni mogla več obiskati. Noge so ji skoro že čisto odpovedale. Ata, ki me je obiskal, mi je najprej sponesel svoj:

'— Viš, da sem imel prav, da si neroda in da se boš zaletel, potem pa nadaljeval: — Tudi botra te pozdravlja in rekla je, da si bil že pri njej bolj slab voznik in si jo prevrgel z vozom. Ja, najboljše je, da prodaš avto!

Mene so v bolnici zakrpali, nič mi ni, botra pa je zelo betežna in pisali so nam, da ne more več stopiti na noge.

Nakup čevljev

Nakup čevljev, plašča ali kakega drugega večjega kosa obleke je bil za nas seveda sila pomemben dogodek. Ata in mama sta se dalj časa pripravljala za tak nakup, pa kljub temu je bilo potem kaj narobe: ali so čevlji tiščali ali je plašč držal samo dve zimi, atejev pa je bil dober še po sedmi sezoni, kar nam je vedno dajal za zgled. Mama si je že kak teden pred nakupom v mestu ogledala izložbe s čevlji in priporočila ateju, naj kupi za naju z bratom pri Borovu sive čevlje, nizke, take brez vezalk. — Lahko jih bosta nosila spomladi, poleti in tudi jeseni.

Ata je nekako dvomil, če ne bojo čevlji premoderni. Zlasti mu ni šlo v račun, da so brez vezalk.

Ali bojo vzdržali podeželsko blato in mokroto? je spraševal mamo.

Takrat bosta pač obula visoke čevlje. In zakaj bi najini otroci ne smeli biti obuti tudi malo bolj moderno?

Midva z bratom sva seveda močno držala z mamo, saj so bili čevlji brez vezalk takrat prava novost, pa še sivi so bili povrhu. Tega danes, ko imamo vseh vrst čevljev, niti ne moremo razumeti. Do takrat pa smo poznali v glavnem le nizke ali visoke in črne ali rjave čevlje. Zdaj bova pa dobila sive in še brez vezalk!

No, bom videl, je rekel ata. In posvet je bil končan.

In čez nekaj dni smo se odpeljali ata, brat in jaz z vlakom v mesto. Šli smo naravnost pred trgovino Borovo, ki jo je predlagala mama. Obstali smo pred izložbo in takoj zagledali siv čevelj, lep, nizek, moderen, brez vezalk, z gumo na podplatih.

Ta je, glej! je pokazal brat z roko. Ata je sicer pokimal, vendar je še natančneje opazoval druge čevlje, take z močnimi podplati, ki bi vzdržali tudi vodo in blato.

Gumijaste podplate imajo, sem opozoril ateja, ker se mi je zdelo, da bo prej popustil, saj debelih gumijastih podplatov ne bo mogoče hitro obrabiti.

Pa še to prednost so imeli gumijasti podplati, da nanje ne bo mogoče pribiti jeklenih podkvic, s katerimi so včasih zavarovali usnjene podplate na petah in spredaj. Te podkvice so potem tolkle po asfaltu, da si človeka prej slišal kot videl.

No, gremo noter, bomo že še videli, je rekel ata in vstopili smo. Prodajalka se najprej ni zmenila za nas, potem pa je ata zakašljal in obrnila se je.

PRODAJALKA: Želite?

ATA: Čevlje za oba fanta.

PRODAJALKA: Visoke ali nizke?

ATA: Nizke.

PRODAJALKA: Črne ali rjave?

ATA: Vi kar pokažite, bomo malo izbirali.

PRODAJALKA: (Ji gre srh po telesu.)

JAZ: Dajte nam tiste sive brez vezalk z gumijastimi podplati!

PRODAJALKA: (Nejasno) Kaj zdaj? Ali črne ali rjave ali sive?

ATA: Vi kar dajte, bomo malo izbirali. Saj smo zato prišli. In vi ste zato tu!

PRODAJALKA: Povejte raje, katere številke!

ATA: Za večjega 38, za manjšega pa 37.

PRODAJALKA: Ja, imamo samo 38, 37 pa ne. 36 pa spet imamo.

Seveda je dala samo nekaj čevljev, toda sive je dala obojne. 38 in 36. Z bratom sva najprej sezula visoke čevlje in začela poskušati. Sivi, nizki, brez vezalk itd. čevlji številka 38 so bili kot uliti na mojo nogo. Prej bosa noga v zakrpani nogavici je delovala smešno, podeželsko, štorasto, noga v levem sivem, nizkem, brez vezalk itd. čevlju pa je bila čisto kaj drugega. Porinil sem jo bratu pod nos; toda brat je bil že obupan. Njegov čevelj je imel številko 36 in ni hotel na njegovo nogo.

ATA: Kaj je premajhen?

BRAT: (Z neprepričljivim glasom) Ne!

PRODAJALKA: Čakaj, fant, ti bom dala žlico za čevlje!

ATA: Če bi imeli vezalke, bi šlo. Tako pa...

PRODAJALKA: Saj bo šlo, ko se bojo razhodili...

ATA: Ja, to rečete vi, ampak otrok mora hoditi v njih. No, kje imaš palec?

BRAT: Tu.

Ata je potipal bratovo nogo v čevlju in res je imel palec skrčen, da se je videla piramidasta bunka pod sivim usnjem.

ATA: Teh čevljev ne moreš imeti, saj te bojo žulili. In noga bo vsak dan večja, ne manjša.

BRAT: (Ki je videl in čutil, da so čevlji premajhni.) Potem pa jih tudi Toneju ne kupi, če meni niso prav.

JAZ: Zakaj? Meni so čisto prav. Odlični.

BRAT: Saj je mama rekla, naj imava enake čevlje.

ATA: Toneju bomo vzeli te, zate pa bomo šli iskat še naprej!

Ata je kupil moje čevlje, bratu pa se je zgornja ustnica povečala in povesila, kakor vedno, ko je začel pasti mulo. Šli smo v Peko, toda tam seveda niso imeli takih čevljev kot pri Borovu. Ata je sicer Peko spoštoval dosti bolj kot Borovo, saj je bila to solidna firma že v stari Jugoslaviji, ko so še vedeli, kaj so močni čevlji. Ampak brat ni hotel niti poskusiti. Šli smo še k Astri, pa tudi tam ni bilo sivih čevljev brez vezalk.

Ti bomo pač morali kupiti druge! je rekel ata, brat pa ni niti odgovoril. Ata je bil ves nesrečen. Čeravno je bil včasih strog, ni nikdar vedel, kako bi nam bolj ustregel. Premajhnih čevljev pa ni imelo smisla kupiti, to je vedel. Potem smo se vrnili k Peku in ata je izbral lepe, nizke, rjave čevlje z vezalkami. Precej drage.

ATA: Poskusi! So ti prav?

BRAT: Saj je vseeno.

ATA: Kaj ti niso všeč?

BRAT: Saj je vseeno.

ATA: Ne bodi tak, Franci! Povej, ti niso premajhni?

BRAT: Ne!

ATA: Naj jih vzamem?

BRAT: Ti jih samo kupi!

Ata si je oddahnil, plačal čevlje in vzel v roke zavojček z bratovimi čevlji; jaz sem svoje nosil sam, z veseljem seveda; brat pa se ni zmenil, kakor da je ata kupil čevlje zase.

Potem se je ata ustavil pred slaščičarno in odšel kupit dva sladoleda. To so bili stroški, ki jih je zračunal za ta dan. Brat seje še vedno mulil, meni sploh ni odgovarjal, in ko mu je ata ponudil sladoled, je odkimal, kar je bilo naravnost nerazumljivo.

ATA: Ja, kaj bi rad?

BRAT: (Molči).

ATA: Kaj ti niso všeč čevlji, ki sem ti jih kupil.

BRAT: Kar sam jih imej!

ATA: (Obupan) Saj si rekel, naj jih vzamem. Povej, kaj bi rad!

BRAT: Tiste sive Čevlje, take, kot jih ima on.

In je s povešeno ustnico pokazal name.

Obrnili smo se in šli k Peku vprašat, če vzamejo rjave čevlje nazaj. Ateja so vprašali, če misli, da je na trgu, kjer kupčuje s peteršiljem. To pa je Peko in račun je že blokiran!

Šli smo iz trgovine Peko in se napotili nazaj k Borovu. Pred Borovom se je ata ustavil, vzel iz zadnjega hlačnega žepa denarnico in brskal po njej. Potem smo šli v prodajalno in ista neprijazna prodajalka nam je prodala sive nizke čevlje brez vezalk številka 36. Nikomur ni niti padlo na pamet, da bi Franci še enkrat poskusil.

Le kaj mi bo rekla mama? je žrlo ateja, ki je sam dobro vedel, da bo ta denar še kako krvavo manjkal kje drugje; o tem, da bojo čevlji bratu zagotovo premajhni, raje sploh ni razmišljal. Vdal se je, da bi bil brat potolažen. Pa mislite, da je bil? Vraga, še ves dan se je držal.

Kaj je potem mama doma naštela ateju, boljše, da ne povem. Ata je bil pred njo čisto krotek, kot mi otroci,

kadar smo naredili kaj narobe. Mama je sklenila svojo pridigo:

Kadar imajo osli denar, norci tržijo.

Mama bi zagotovo ne ustregla bratu.

Toda s tem zgodbe o čevljih še ni konec, ampak ima svoj epilog.

Bratu, ki pri Peku ni hotel odgovarjati očetu, tisti prvi nizki rjavi čevlji z vezalkami sploh niso bili prav. Bili so odločno preveliki in dobil sem jih jaz, ki sem tako prišel do dvojnih čevljev. Oni nizki, moderni, sivi brez vezalk so mu bili seveda premajhni in so ga vedno žulili, da jih je obul le nekajkrat. Potem so mu kupili še tretje čevlje, vendar še vedno ni bil potolažen, ker so bili meni sivi kot po meri. Ampak tudi jaz nisem imel sreče s tistimi finimi sivimi nizkimi čevlji. Sam sem jih seveda najvišje cenil in sem jih obul samo ob posebnih priložnostih. In ko sem šel na svoj prvi randi v življenju, sem jih nataknil. Čakala meje Herta. Bil sem ves neroden in je nisem upal kar prvič poljubiti, ampak sem poskušal nekaj pametnega filozofirati. Ko sva se razšla in sem jo spraševal, ali bo prihodnjič prišla, mi je rekla, da bo, ampak naj obujem kake druge čevlje, ne pa teh sivih, ki so vendar ženski. Zardel sem, nisem ji verjel, pa vendar mi je vzela vse veselje do teh modernih čevljev. Res pa je, da so imeli malo višje pete... Naslednjič sem obul one rjave, ki smo jih kupili pri Peku, ampak Herte ni bilo. Po prvem randiju sem izgubil svojo prvo ljubezen. So bili krivi čevlji? Ne vem. Vem le, da ata ni šel potem nikdar več kupovat čevljev za naju.

Zizek

otroštvu so mi večkrat pravili filozof, ker sem tako rad razmišljal naglas in neprestano postavljal taka vprašanja, da sta se ata in mama namučila, preden sta mi lahko na vse odgovorila. Ko sem izvedel, da otrok ne nosijo štorklje, ampak jih naredita kar ata in mama, sem svoje starše neprestano spraševal:

Zakaj sem se rodil ravno vama? Ali Peklarjevi ne bi mogli dobiti ravno mene?

Ne vem, mogoče, je odgovarjal ata.

Pa bi bil jaz potem vseeno prav takšen, kot sem, če bi se rodil Peklarjevim?

Bodi no tiho, filozof!-je končal ata.

Nekaj časa so me klicali tudi kozji filozof, ker sem imel toliko povedati o naši Meki. To me ni tako jezilo, prav trpel pa sem, ko so mi dali vzdevek Zizek. Že to, da so mi pravili Parki in se tako norčevali iz mojega priimka, na katerega sem bil tudi jezen, mi ni bilo vseeno; ampak Parki, kozji filozof, Tonalona, vse to ni bilo nič v primerjavi z vzdevkom, ki se me je prijel zaradi mojega uveljavljanja v šoli.

Kot otrok nisem znal izreči glasu ž. Govoril sem z. Spominjam se dolgih vaj, ki sta jih imela ata in mama

z mano ob večerih, ko sta nadvse razločno in glasno govorila — žaba, žoga, žica, žaga, jaz pa za njima: zaba, zoga, žica, zaga.

Porka zaga, je rekel ata in spet smo začeli od začetka. Potem se je zgodilo, da sem lepo ponovil žaba.

Ja, tako, priden, še enkrat ponovi! sta navdušeno vzkliknila, jaz pa spet zaba.

Porka zaba! je spet rekel ata in je šel od jeze kadit, mama pa je rekla, da se s kletvicami ne da vzgajati.

Te govorne napake nisem čisto odpravil, niti ko sem začel hoditi v šolo. Tovarišica temu ni posvečala prevelike pozornosti, saj je rekla, da se bo samo od sebe popravilo. Jaz se nisem nikdar zavedal, kdaj sem rekel z namesto ž; vedel sem, da je narobe, le potem, ko so sošolci planili v huronski smeh, ko sem rekel, da — zoga skače po travi.

razred je hodil tudi Žižkov Robert, ki je dostikrat manjkal. V četrtem razredu je imel brata Rudija, jaz pa sestro Jožico. Naš Robert Žižek je torej večkrat štircal šolo, kakor smo takrat pravili špricanju. Ko ga tako spet nekoč ni bilo, je tovarišica rekla, naj gre nekdo v četrti razred gledat, če je njegov brat Rudi v šoli in ga naj vpraša, kaj je narobe. Vsi fantje smo dvignili roke, da bi se lahko po tihem, temnem hodniku malo sprehodili in potem stopili v četrti razred in vprašali, če je Žižek tu. Jaz sem si še posebej želel, da bi lahko šel, saj je bila v četrtem razredu moja sestra in naj le vidi, kako pomemben sem, da namesto tovarišice malo kontroliram po šoli, kdo je tu in koga ni. In res je tovarišica izbrala mene. Šel sem na hodnik, od tam pa hitro stekel na stranišče in si zmočil lase ter si jih mokre uredil lepo postrani in potem glasno potrkal, potrkal ko kak nadzornik! Ko sem zaslišal učiteljev: Naprej, sem odprl vrata in sem prav glasno zavpil, kar sem prej na hodniku stokrat ponovil.

Zdravo, je Zizek tu?

Ves četrti razred je planil v razposajen smeh, sestre od zmedenosti sploh nisem videl, bil sem ves rdeč, tudi učitelja sem videl le v nekakšni megli; nisem vedel, zakaj se mi smejijo, saj nisem vedel, da sem spet izgovoril presneti z namesto ž. Obrnil sem se in stekel ven, ves razred pa se je tresel od smeha. Na hodniku sem postal in premišljal, kaj je bilo narobe, da so me tako izsmejali. Pogledal sem svoje kratke hlače, če mi morda moja sramotica ne gleda ven, pa ni bilo nič. Pa še lase sem si zmočil, da bi naredil močnejši vtis, potem pa tak posmeh; dolgo sem stal na hodniku, da sem si opomogel in se vrnil v naš razred.

Kje pa si hodil celo večnost? me je oštela tovarišica. No, kaj, ali je Žižkov brat v šoli ali ni?

Ja, ne vem, sem rekel.

Kaj nisi bil v četrtem razredu?

Bil.

In kaj si vprašal, da zdaj ne veš... ?

Ne vem.

Kaj ne veš?

Kaj sem vprašal...

Tebe kam poslati... je še potarnala tovarišica.

Seveda sem kmalu potem v odmoru zvedel, kaj sem

vprašal, saj se je cel četrti razred drl za mano:

Zdravo, je Zizek tu?

Bil sem osramočen' in nesrečen pa še sestra me je potegnila v kot in se jezno zadrla name.

Prekleti smrkavec, kaj pa hodiš po razredih, če ne znaš reči ž. Potegnila me je za lase.

Še meni delaš sramoto.

Kako leto ali kaj so me klicali ZIZEK. Če bi bil močan, bi jih pretepel. Šele zdaj po mnogih letih vem, da zizek — niti ni kaj tako slabega. Takrat pa sem trpel. Ni čudno, saj ni lahko iti po cesti, pa se vsi za tabo derejo:

Zdravo, je Zizek tu?

Prvi sladoled

Ne vem natančno, kdaj sem prvič slišal za sladoled. Zdi se mi, da sta ata in mama ob neki priložnosti govorila, kako si lahko v stari Jugoslaviji videl trgovske pomočnike na triciklih, ki so prodajali žemlje ali pa poleti sladoled. In kako nista imela niti dinarja, da bi si lahko kaj takega privoščila. Beseda sladoled je kljub temu, da je napovedovala nekaj sladkega, imela v sebi nekaj neprijetnega. Ata in mama sta nas otroke vedno opozarjala pred ledom, nista nas pustila, da bi se drsali niti da bi se mu preveč približali, kajti bratranec Vladko je utonil. Drsal se je, pa se mu je led udrl.

Sestra je bila nekaj dni pri teti Pavli v mestu. Ko seje vrnila iz Maribora, nama je z bratom pripovedovala:

V mestu je stokrat več ljudi ko v Pesnici. Na ulici ne moreš pa tudi ne smeš pozdravljati kakor na deželi. Čudno bi te pogledali. Videla sem več kot dvajset avtov. Teta mi je kupila pet sladoledov. Kak je sladek sladoled, sladek in hladen! Odličen za žejo...

Če ti jih je kupila pet, bi lahko vsaj enega prinesla domov in ga pokazala, pa četudi bi ga potem sama pojedla.

Sladoled se ne je, ampak liže. In od Maribora do Pesnice bi se stokrat stopil.

Malo je pomislila, potem pa še strokovnjaško dodala.

Ja, mogoče bi lahko prinesla tisti škrnicelj, ki pa se tudi poje... Pa saj bosta videla, ko vaju bo teta vzela v mesto za kak dan, ko bosta dovolj velika!

Joj, kako sem si takrat želel, da bi bil večji, starejši. Lahko bi pretepel vse tiste fante, ki so me zafrkavali, da sem parkelj, beloglavec in da imamo kozo, lahko bi nosil dolge hlače, ne pa teh kratkih z naramnicami, lahko bi poskusil sladoled...

Pri naši hiši je ateja zmerom nekam vleklo, mama pa je vedno bila raje doma. Navadno ji je bilo slabo na vlaku in celo, kadar se je vrnila iz sedem kilometrov oddaljenega Maribora, je rada rekla — Ljubo doma, kdor ga ima. Ateju pa je bilo žal, da bi ne izkoristil brezplačnih voženj, ki jih je imel kot železničar. Nekega dne je rekel:

Mama, kaj ko bi šla v Rogaško Slatino? Zakaj bi nam propadale režijske brezplačne karte!

Kaj pa si izgubil v Rogaški Slatini? seje začudila mama.

Ja, tam imajo slatino! In ker imam od vojske in od te frdamane železnice pokvarjen želodec, bi lahko prinesli domov nekaj steklenic te zdravilne slatine.

Kdaj pa bi šla? se je vdala mama.

V nedeljo. Pa katerega od otrok bi lahko vzela zraven!

Dobro. Spekla bom pišeka, da ne bo kaj stalo. Katerega otroka pa bi vzela v Rogaško?

Ja, Toneja, ne! je rekel ata.

Ne vem, kaj sta potem rekla sestri in bratu, zakaj sem spet jaz tisti izbranec, vem le, da smo se v nedeljo peljali z vlakom v Rogaško...

Hodili smo po belih, z drobnim kamenjem posutih poteh, ki so bile speljane po lepih parkih. Od časa do časa smo šli do vodometa in pili slatino.

Napijmo se je, kolikor moremo, saj je zastonj! je pravil ata, medtem ko je polnil dve pletenki. Mene so malo žulili čevlji, saj sem bil doma vedno bos. Potem smo sedli v parku na klop in malicali. Mama je na poseben bel prtič nadevala pohane kose pišeka, narezala paradižnik in papriko in razdelila kruh. Meni je dala perutnico, ateju pa stegno. Lepo smo jedli. Potem sem videl moškega, žensko in dva otroka, kako korakajo mimo nas, držijo v rokah nekakšne majhne štafete in ližejo.

Kaj jejo? sem vprašal.

Ata in mama sta se delala, ko da me ne slišita, pa sem ponovil vprašanje. Spomnil sem se, da je sestra rekla, da se sladoled ne je, ampak liže.

A imajo sladoled? sem vprašal.

Ja, ampak ti raje jej, pišek je stokrat boljši ko sladoled.

In bolj zdrav, je dopolnil ata.

Ata in mama sta morda mislila, da sladoled ni za nas, saj ne morem verjeti, da bi ne imela tistih pet par, kolikor je stal. Res pri hiši navadno ni bilo dovolj denarja in je mama vedela za vsak dinar, kam ga je ali kam ga bo vtaknila, vendar otrokom nista odtegovala. Tudi zdaj sem slišal, da se tiho nekaj posvetujeta.

Da mu ne bo škodilo po vsej tej slatini, je skrbelo ateja.

Ah, daj mu!

In ata mi je dal kovanec ter mi pokazal zeleno utico na koncu parka.

Tja idi in si kupi sladoled!

Šel sem proti utici in nisem prav vedel, kaj naj rečem. Ali naj pozdravim ali moram dobiti kaj denarja nazaj?

utici je stal moški z belo kapo na glavi in v beli natakarski bluzi. Bil sem tako majhen, da nisem niti dobro segel čez pult... Videl pa sem tudi, da ima moški neko krasto na obrazu, tik pod nosom...

A što bi ti htjeo, mali? ali nekaj podobnega je vprašal. Nisem ga razumel, pa sem se obrnil in stekel k ateju.

Poj ti, ata!

Napotila sva se proti zelenemu kiosku in ata je naročil:

En sladoled in dobro nabašite!

Moški v beli kapi in s krasto na zgornji ustnici je segel z roko, v kateri je imel nekakšno zajemalko, nekam v globino in prinesel navzgor trdo kepico, jo položil v nekakšen stožec in izročil ta sladoled ateju, on pa meni. Začel sem hitro lizati.

Počasi, počasi, to se ne je, ampak počasi liže, je rekel ata.

Mrzel, sladek okus se je stopil na jeziku. Okus po malinah. Lizal sem kot kak gospod. Previdno in s spoštovanjem. Jaz, Anton Partljič, po domače Tona, drugo- rojeni sin Franca in Marije, jaz, bog bogova, ližem svoj prvi sladoled v življenju. Ko me ata in mama nista več opazovala, sem hotel na hitro ugrizniti v sladko kroglico. Bila pa je trda in spolzka in skotalila se je s škrniclja- stega držaja, ki mi je ostal prazen v roki. Hitro sem se pripognil, da bi pobral sladko kroglico, pa se mi je iz

muznila mrzla in spolzka, se napila peska in kamenčkov. ..

Ja, kaj si spet naredil, neroda! je rekel ata.

Se ne da rešiti? sem jokaje vprašal.

Konec je, saj vidiš; sam si kriv!

Sladka, lepljiva kepica, ledena kroglica z okusom po malinah se je zdaj umazana topila in kmalu je ostala od mojega sladoleda samo lužica, taka, kot jo naredijo psički, kadar lulajo. Bil sem tako obupan, da bi mogoče lahko od žalosti kar umrl. Tudi želel sem si. K sreči se to ne zgodi tako hitro. Od žalosti pa sploh ne. Začel sem na tiho upati, da mi bosta ata in mama mogoče kupila še en sladoled. Pa ni nič kazalo. S temi izdatki nista računala. Saj si takih izletov ne bi mogli privoščiti, če bi kaj stali. Pa je bil vlak zastonj, pišek zastonj, slatina zastonj... Sladoled pa ne. Vendar sem zbral korajžo:

Kupita mi še en sladoled!

Veš, ne gre samo za denar! Še slabo ti bo, ker slatina in sladoled ne gresta skup, se je izgovarjala mama. Ata pa je povedal:

Kaj nisi videl tistega moškega, ki prodaja sladoled? Kakšno krasto ima. Če jo ima on, ki samo prodaja, kakšne kraste ima šele tisti, ki ga dela. Sladoledarji so vsi umazani in krastavi...

Mama je pogledala ateja po strani, jaz pa sem si dopovedoval, da ima ata najbrž že prav, saj je bila tista krasta pod nosom res nekam neprijetna. In predstavljal sem si veliko kuhinjo, kjer nekdo kuha sladoled in ga mesi kot naša mama kruh, obraz pa ima ves v krastah, samo oči se vidijo... Šli smo proti postaji in moj izlet v Rogaško Slatino je bil pokvarjen. Moj prvi sladoled se je spremenil v pasjo lužico. Sladoledarji so navadni krastavci! Pa vendar, kaj zato, če ima glavo vso v krastah, saj vse polno ljudi kljub temu liže sladoled... Že čisto blizu postaje sem se ustavil in rekel:

Pa kaj potem, če ima celo glavo krastavo, saj ne mesi sladoleda z glavo.

Ata in mama sta se ustavila.

Kdo ima krastavo glavo? seje začudila mama.

Pridi! mi je rekel ata in me prijel za roko. Vrnila sva se k zeleni utici! Kupil mi je nov, moj drugi sladoled!

Zdaj pa pazi!

Lizal sem ga na moč previdno. Dal sem ga pokusiti tudi ateju in mami, čeravno sta se branila. Spet sem bil v devetih nebesih in ves srečen, da prej nisem umrl od žalosti... Ko pa smo se potem peljali z vlakom, sem s strahom gledal po svojih rokah in nogah, ali se mi morda ne delajo kraste od teh sladoledarjev. K sreči ni bilo nič.

Črni kruh ob progi

To so bili časi, ko sem še hodil v šolo, v takratni zadnji razred nižje gimnazije. To je danes osmi razred osnovne šole. Stanovali smo na deželi blizu mesta in v šolo sem se vozil z vlakom. Bil sem torej vozač. Tako so nas imenovali učitelji, ki smo jim tedaj pravili kar profesorji.

Do nas vozačev so imeli mestni otroci poseben odnos. Jaz sem se kar dobro učil, a jim vendar nisem bil nikdar enak. Biti vozač je pomenilo vstati zjutraj ob pol šestih in teči na vlak; to je pomenilo biti vedno blaten in premočen, biti lačen in obedovati šele ob štirih popoldne, ko so bili mestni otroci že siti iger ali pa so že napravili naloge. Biti vozač je pomenilo nositi še dolgo v pomlad visoke blatne čevlje, ker je na deželi blato, pomenilo je biti nekje zadaj, na robu, napoti vsem... biti kmet.

Nekaj časa smo jedli v šolski kuhinji. Tam smo dobili poceni malico. Potem so ceno dvignili, zato se nisem mogel hraniti vsak mesec. Nekateri mestni otroci, ki bi lahko jedli šolsko malico, so se zmrdovali in grizli lepo rumene sendviče s salamo, tisto medlo rdečo salamo, od katere tako diši.

Saj ne bi mogel reči, da bi bili prav revni. Ata je služil sam, pri hiši pa nas je bilo pet. Če bi nas dali v uk, v tovarno ali k obrtniku, bi kar lepo živeli. Toda ata nas je silil v šole, da bi ne bili taki siromaki, kakor je bil sam. Ker smo hoteli več, kakor smo zmogli, smo bili v težavah. Zdelo se je, da za revne ljudi niso šole.

Moja mama je znala delati čudeže. Iz nič je naredila vse. Nikdar nismo bili lačni, nikdar raztrgani, vedno siti in zakrpani. Otroci smo šli lahko na vsak šolski izlet, čeprav pri hiši še za časopis ni bilo denarja.

Nekoč smo šli spet na izlet, nekam v okolico Ptuja smo se peljali. Ni bil obvezen izlet, vendar sta ata in mama rekla, naj grem, saj mi bo koristilo. Tako sta vedno govorila tudi bratu in sestri. Dolgo fta se pogovarjala o denarju za moj izlet, a sta mi na koncu dala petstotak, kar tedaj ni bilo ravno malo. Vedel sem, da bodo imeli nekateri tudi tisočake, nekateri podeželski pa še manj kot jaz.

Za malico mi je mama odrezala štiri kose domačega kruha in lep kos svinjskega mesa iz deže, lepo okusno ribo, kakor pravimo tistemu kosu pri nas. Ko je jemala meso iz deže, si je nemara mislila:

Naj ima sin! Sama nisem hodila na izlete. Za voznika res ne bo več mesa, ko nam bo pripeljal seno za kravo, morala bom kupiti. A naj bo! Naj vsaj sin bolje živi, kot sva z atejem!

Oče je delal na postaji. Ko sem stopil na vlak, me je pobožal in mi dal še dva stotaka.

Na, pa ni treba povedati mami!

Pri tem pa si je nemara mislil:

Naj ima sin! Sam nisem hodil na izlete, naj ima vsaj on, če že midva z mamo nisva imela!

Jaz pa sem potem na vlaku nejevoljno razmišljal:

Že spet imam kmečko južino, tako podeželsko. Sošolci bodo imeli lepe rumene žemlje, vmes pa tanke rezine klobas. Spet bom pravi kmet. Ni dovolj, da se moram v šoli včasih skrivati na dvorišču, ko jem črn kruh s paradižnikom ali z jabolki. Sedaj naj se še na izletu. Pa kako debelo je narezala mama, kako debele kose mesa imam. Salame so narezane tako gosposko tanko. Kaj moja mama res ne zna rezati lepo na tanko? Samo tako podeželsko kot za mlatiče?

Pred predorom sem odprl okno in zagnal malico v praznino, ki je zazijala pred mano in hrupeča zdrvela mimo. Kruh se je raztreščil po nasipu, kosi sočnega rdečega mesa so ležali kot krpe krvi.

mestu sem stopil v bližnjo gostilno, kjer sem vedel, da imajo pod posebno stekleno posodo sendviče. Natakarica me je nejevoljno vprašala, kaj bi rad. Potem mi je dala štiri sendviče. Ko sem jo prosil še za papir, da bi jih lahko zavil, se je zadrla, da je to gostilna in ne papirnica.

Za sendviče sem potrošil polovico denarja.

Ko smo na izletu malicali, sem okusil, kako so žemlje stare, in videl, kako so rezine klobas suhe in tanke, pa še kako tanke. Zdelo se mi je, dajem žagovino.

Eden od sošolcev je tudi imel malico, kakršno sem sam zalučal skozi okno. Ko sojo mestni otroci zagledali, ko so zavohali domač kruh in svinjsko meso, so planili:

Daj mi domač kruh!

Na moj sendvič!

Kupim ti oro, če mi daš kos kruha, samo malo mi daj! In so slastno jedli.

Že prej sem se tiho sramoval, sedaj pa sem bil ves potlačen. Kaj mi morajo res šele drugi pokazati, da je

naš kruh zlat? Natanko sem vedel, da doma ne bo mesa za voznika, da bo imel ata ob košnji samo domačo mast, da ne bo kaj ponuditi, če pride kdo na obisk.

Grizel sem suhe gosposke sendviče, kruh pa je ležal na nasipu in sočno rdeče meso je ležalo tam v kosih kot krpe krvi, ki jih je v sili umirajoča žival iztisnila iz sebe.

Mami si še danes ne upam tega povedati.

Za vodo

Pravijo, da nekatere privlači ogenj, nekatere pa voda. Pri naši hiši smo vsi moški, torej ata, brat in jaz, silili »za vodo«. Voda je res nekaj čudnega. Je skrivnostna, saj nikdar ne veš, kaj se skriva v njej, kje so kače in kje ribe, to moraš lepo raziskovati; voda je nevarna, lahko utoneš, lahko se urežeš na preklani steklenici, lahko te piči kača. Voda je nepredvidljiva, čez noč upade ali naraste, pa ne veš zakaj; postane kalna, pa je deževalo nekje daleč gori v Avstriji... Voda je močna, saj povodenj podira vse pred seboj...

Voda je hujša od ognja, je pravila mama.

Voda: to je bila za nas rečica Pesnica, potok Cirknica, voda so bili poplavljeni travniki spomladi in jeseni. Čisto dovolj. Mnogo kasneje sem izvedel tudi, daje voda lahko H_20 in da dobiš cvek, če tega ne veš.

Marsikaj, kar sva naredila z bratom narobe, je bilo »za vodo«. Ko sta ob deževju Pesnica in Cirknica poplavili travnike med železnico in cesto, sva z bratom ukradla deske in delala splave. Pa so se nama vedno potapljali in sva prihajala domov mokra.

Najbolj sva ga polomila, ko sva se šla s Peklarjevimi fanti kopat v naraslo Cirknico, in to zgodaj spomladi.

Bilo je 4. aprila, še danes se spomnim. Na Pohorju je bil še sneg in pihal je mrzel veter. Toda bilo je sončno, koledarje zatrjeval, daje že pomlad, pa je brat predlagal:

Gremo se kopat, saj je vroče.

Vroče res ni bilo, ampak samo sončno, vendar smo bili takoj za to. Jaz sem edini pomislil naglas:

Kaj bosta rekla ata in mama?

Nič, gremo! Rad bi pokazal, kako sem se lani naučil plavati.

Bratje bil prejšnje leto na morju in seje naučil plavati, mi pa še nismo znali. Meni to seveda ni bilo všeč, ker sem bil starejši od brata, pa še nisem splaval.

Vas bom učil, je rekel brat in že smo se slekli do golega. To ni bilo takrat med nami dečki nič nenavadnega, čeravno si le nisem mogel kaj, da ne bi pogledal Peklarjevih dveh, potem pa še sebe, saj me je skrbelo, ali nimam ravno jaz najmanjšega bingeljca med nogami. Pa smo bili kar enaki Tarzani. Beli goli dečki smo zabredli v ledeno mrzlo vodo. Dobili smo kurjo kožo, tako je bilo mrzlo, saj se je gori v Avstriji takrat najbolj talil sneg in naši potoki so izvirali v Avstriji. Za nami je zlezel v vodo tudi Pazi, naš kuža. Pazi je zaplaval na drugo stran, za njim se je pognal brat. Oba sta plavala enako »po pesje«. Bratje škropil in sopihal in je dosegel nasprotni breg.

Pridite! nas je vabil.

Nismo si upali, pa smo šli malo nižje, kjer je bila voda bolj plitva, in se poganjali z eno nogo po tleh in tulili, da plavamo že zares. In smo prišli na nasprotni breg. Tam smo hoteli ležati na soncu, vendar je bil veter premrzel. Premraženi in plavi smo šklepetali z zobmi.

Stvarce, ki so nam visele od drobnih teles, so se od mraza že čisto skrčile.

Zunaj je še bolj mrzlo, gremo v vodo! je spet komandiral brat, ki bi pretrpel ves mraz, samo da bi lahko plaval pred nami... In res smo šli v vodo, le Pazi ni hotel več, ampak je tekal po travniku in otresal svojo belo dlako. Bredli smo po vodi, čofotali po ledenici in šklepetali z zobmi. Zdelo se mi je, da je padla senca na vodo, in sem pogledal kvišku. Na bregu je stal naš ata, eno roko je imel skrito za hrbtom.

Pridita sem gor!

Pobegnimo, je šepnil Peklarjev Peter in se s svojim bratom pognal na breg, pograbil njune obleke in že sta zbežala s svojima belima ritkama. Midva si nisva upala bežati. Ne vem, kako to, vendar smo tudi doma otroci vedno počakali, če smo si zaslužili kazen. Mogoče smo vedeli, da bi bilo potem še slabše, mogoče smo bili pač take narave. In ata naju je tepel po zadnjici s tenko pekočo šibo. Najbolj je tepel mene:

Toliko si star, pa tako nor! Na! Bolj si star, bolj si nor. Ti bi moral paziti na Francija, pa si najslabši, in vsakikrat me je zapeklo po riti.

Marš domov!

Nisva imela časa pograbiti oblek, ampak sva naga letela čez vso Pesnico. To je bila najhujša sramota mojega otroštva, to, da sem bil tepen in da sem gol s premrzlim drobižekom med nogami tekel skozi vas. Čutil pa sem, daje vse hudo narobe, to, da sva se gola kopala, da je komaj začetek aprila, da je ata tako divji. Doma sva morala takoj v posteljo, ata naju je debelo pokril, nama skuhal čaja, da sva se znojila ko mlatiči poleti.

Še premalo sem vaju nažgal! Bi rada dobila pljučnico? Poglejta, saj sta že čisto potna; ja, zbolela bosta, dobila pljučnico in umrla, če ne še kaj več.

Zlasti ga je jezilo, da se je to zgodilo tak dan, ko je bil on doma in je mama delala na državnem. Nisva vedela, kako nas je odkril, pa nama je bilo potem tudi to jasno, saj je pohvalil Pazija, ki ga je opozoril s svojim tekanjem po travniku.

Še premalo sem vaju natepel, da bi si zapomnila, kdaj sta se 4. aprila kopala in kdaj sta Peklarjevima kazala to, kar ne sme nihče videti...

Saj nisva nič kazala....

Tiho in pokrijta se čez glavo...!

Voda nama je bila potem po svoje še bolj zanimiva. Zaradi nje sva bila edinkrat tako tepena od ateja. Dolgo nisva smela za vodo, potem pa naju je vzel ata spet enkrat s seboj, ko je šel na črno lovit ribe. Skoraj nikdar ni nič ujel, ampak je vedno govoril, koliko velikanskih rib je dobil, ko je bil še deček. Potem je tudi nama naredil trnke iz bucik, jih privezal na dreto in vsi skupaj smo lovili v potoku, bolj redko pa v Pesnici. Tja si nismo upali, tam so lovili pravi ribiči. Ko sva odraščala in sva že hodila v višje razrede osnovne šole, sva že imela prave trnke in silk, kakor smo pravili najlonski vrvici, palice pa sva imela leskove. Takrat sva že tudi ujela kak drobiž, včasih prav lepe rdečeočke in zelenke, kake prave veČkilske ribe pa nisva nikdar ujela. Ko sva bila dovolj velika, nama je ata kupil počitniške ribolovne dovolilnice, saj je rekel, da je bolj pametno, če lepo loviva ribe za vodo, ko da poslušava, kako drugi fantje govorijo nesramnosti in grdobije. Po njegovem sva bila midva drugačna. No ja, medtem ko sva midva lepo lovila ribe s trnki, so Peklarjevi skalili vse tolmune v potoku in v kalni vodi nalovili na košare rib, ki so držale gobčke iz blatne in rjave vode in hlastale po zraku.

Midva pa sva bila športna ribiča. Ata naju je učil, da morava premajhno ribico vreči nazaj v vodo, velike pa tako nisva znala ujeti, saj sva bila prenervozna in prehitra. Takoj ko je cukalo, sva potegnila. Bratu je nekoč padla nazaj v vodo velika belica, menda klen. Kilo in več. Padel mu je na travo in skakal, brat je bil neroden in klen je že dosegel nasip, se zmuznil, brat se je po zadnji plati pognal za njim, toda klen je že odplaval... Franci je bil tako jezen, da je zgrabil palico in z njo mlatil in pretepal vodo, ki mu je spet požrla ribo.

Ti si malo nor, sem mu rekel, saj ni voda nič kriva, pa je usekal še mene čez hrbet z ribiško palico. Ja, večkrat sva se celo stepla ali skregala za vodo, taka strastna ribiča sva bila. Domov pa sva prihajala priliznjeno prijazna drug z drugim, saj naju drugače ata ne bi naslednji dan pustil za vodo, če bi videl, da sva skregana.

Neko jutro sem sam lovil v potoku; ne vem, kje je bil brat. Vabil sem ribice k sebi: — Pridite, ribice, pridite, belice, in se obesite Tončeku pridnemu; kakega lepega črva sem poiskal za vas; povohajte, vas bom potegnil na suho, vas tako lepo očistil in opral, posolil in potem spekel, da boste lepo rjave in trde in hrustljave in vas dal'mami, ki ima tako rada dobro zapečene ribice; pridite, ribice...

Nič ni cukalo, čeravno so mimo plavali leni, vendar zelo previdni kleni. Samo če si se premaknil, so se razbežali, potem pa so se spet vrnili. Kaj bi dal taki ribi, če bi prijela! Že tako sem zadnjič poljubil rdečeoka na gobec, ko se mi je obesil tak, malo večji. Dolgo ni bilo nič, potem pa je pocukalo. Srce mi je zastalo. Kaj če je pocukala kaka velika belica? Vedel sem, da ne smem biti prehiter in prenestrpen, še je cukalo, potopilo plovec in potem začelo vleči. To je pravi trenutek, saj pelje tako, kot vleče prava velika riba. Zategnem in potegnem. Imam! Toda obesila se je ribica, mogoče štiri centimetre dolga! Kako je lahko sploh tak drobižek požrl črva. In kaj me sploh zafrkava, presneta ribica; cuka ti kot kaka velikanka, potem pa se obesi taka pritlikavka, drobižek z očmi čisto pri repu... Snel sem jo jezen, najraje bi jo pregriznil in jo zagnal nazaj v vodo. Nisem je samo vrgel proti vodi, ampak sem jo vrgel visoko v zrak, naj leti malo proti soncu, hudič mali, naj potem tleskne v vodo, da si bo zapomnila, kdaj je imela za norca takega ribiča, kot sem jaz. Res sem jo vrgel visoko, toda premalo proti vodi, tako da je padla na blato poleg vode, tlesknila v mokroto, vendar je bilo do vode še kakega pol metra. Obležala je tik pod menoj, ki sem stal na kake tri metre visokem nasipu. Metala se je v zrak, da bi dosegla vodo, ki jo je menda slutila, čeravno je ni videla. Očitno ni bila nič ranjena od trnka in padca, da se je tako vztrajno premetavala po blatu. Vedel sem, da bi se lahko spustil samo kake tri metre po nasipu navzdol in jo vrgel v vodo, ki si je je tako želela, pa nisem hotel; zakaj pa se je ujela tako majhna, zakaj je potuhnjeno cukala kot velika belica, zakaj me je zafrkavala. Zdaj pa naj čuti posledice, zafrkantka!

Metal sem spet v sredino tolmuna in se silil gledati prebarvan zamašek, pa mi je pogled nehote bežal k ribici. Še je skakala, širila škrgice in iskala zrak, da so se videli drobni rdeči režnji, jaz pa nič. Ne bom se pustil taki ribici! Naj crkne!

Še je skakala, vse se je svetlikalo od njenih srebrnih lusk in kože, jaz pa nič. Kaj me ne gleda z drobnim očescem? Zdaj pa sploh ne grem dol, kaj me pa gleda kot kakega rablja! Potem je omagala in obležala in se mrtvo ter srebrno svetila.

No, viš, zdaj je pa poginila, ko sem ji ravno hotel pomagati, sem se lagal sam sebi. Mrtva je, naj bo, kaj pa je prijela...

Pa ni bila, saj se je čez čas spet začela premetavati po blatu, zdaj se ni več poganjala v zrak. Srebro se je umazalo in zvijalo, potem obmirovalo. Škrgice so prosile vodo. Riba ribica! Toda oko meje gledalo... Vse skup sem pustil in odšel domov. Imel sem slabo vest in občutek, da sem storil nekaj grdega. Sam sebi sem dopovedoval, da si je sama kriva. Saj res, če bi pa bila velika, bi jo odnesel domov in se mi ne bi zdelo nič narobe. Kaj se bom torej mučil s tem?

Si kaj dobil? meje vprašala mama.

Nič.

Kaj te le vleče za vodo, če nikdar nič ne dobiš?

Mislil sem ji povedati o ribici, pa sem si premislil,

ker bi me samo upravičeno ozmerjala. Le kako bi mogla razumeti mojo hudobijo, če je še sam nisem mogel!

Še huje je bilo zvečer, ko sem legel, mama pa je ugasila luč. Vedno, ko sem ostal sam v temi, so se mi začele pred očmi v slikovitih barvah kazati posameznosti tistega dne. Še danes, ko sem velik, je tako. Če podnevi lovim ribe, vidim zvečer rdeč plovec, ki trepeta od cukanja; če sem zraven, ko kje koljejo, vidim po večerih temno rdečo kri, iz katere se kadi... Tisti večer sem takoj, ko je mama ugasila luč, videl pred seboj srebrno ribico. Srebrno seje zasvetilo? Kaj? Jasno, ribica! Meče se po blatu in ne more doseči vode. Meče se... škrge, oči, gobček hlastajo za vodo, jaz pa nič. Nisem več vedel, ali sanjam ali bledem. Rad bi prižgal luč, pa si nisem upal, ker bi se mama jezila. Na silo sem hotel misliti na kaj drugega, ampak na kaj, da bi prekričal vtis, ki ga je zapustila ribica, ki sem jo pustil poginiti. Voda, blato, ribica. Še bolj sem se silil misliti na nekaj čisto drugega. Pa spet voda — in truplo. Pa ne ribje, ampak človeško. Ja, zdaj sem videl prvo človeško truplo spet še enkrat pred očmi. Prav tako ob vodi. Golo belo moško truplo.

To je bilo nekaj let predtem. Neki moški je na vlaku prerezal miličniku z britvijo vrat. Ta ga je hotel legitimirati, moški pa je očitno hotel z vlakom zbežati čez mejo. Bogve kaj je bil; zločinec, ubežnik, dezerter, hudobnež? Moški je skočil z vlaka, drugi miličniki pa za njim. To so bili napeti časi in več miličnikov je spremljalo vlake proti Šentilju, kjer je meja. Moški je tekel ob vlaku, hotel zbežati do vrb ob Cirknici, pa se je zaletel v signalne žice, ki so se stresle in zazvonile. Miličniki so spustili proti tistemu mestu več rafalov s strojnico in tekli tja. Morali so ga raniti, kajti potem so ga dohiteli ob vodi, ko je ravno padel, se poskušal dvigniti in spet padel za zmeraj... Jaz sem šel proti poldnevu tam mimo iz šole. Medtem sem že izvedel, kaj se je zgodilo. Ko sem šel čez most nekaj pred železniško postajo, sem nehote pogledal tjakaj, kjer je ležalo moško truplo, okoli njega pa je stala skupina ljudi. Truplo je bilo golo, belo, trdo. Mogoče so ga slekli zato, da so prešteli krogle v telesu. Ne vem. Hotel sem umakniti oči proč, pa nisem mogel. Samo mi je vleklo pogled k truplu. Mogoče zato, ker je bilo to prvo truplo, ki sem ga videl v svojem življenju. Tam okrog so bili tudi nekateri otroci; zanimivo, daje bil tam tudi Zaver- nikov Hanzi, ki je danes grobar. Hitel sem mimo in tisto noč nisem upal spati sam, ker sem vedel, da bi me ves večer preganjalo belo moško truplo. In zakaj se mi je truplo spet pokazalo v temi nocoj ? Mogoče zaradi ribice. Zdaj nisem hotel več misliti na truplo, želel sem misliti na ribo. Pa se je kakor v filmu menjavalo pred mojimi očmi: ribica — truplo, truplo — ribica, moško truplo — srebrna ribica... Trepetal sem. Hotel sem zaspati. Kakšno zvezo ima moja štiricenti- metrska ribica z moškim truplom... ? Šele čez čas mi je postalo jasno. V grozi sem spoznal, da ni šlo za mojo hudobijo, ker sem odrekel pomoč ribici; ne, šlo je za dosti več. Umoril sem živo bitje. Res je bila to ribica, majhna, nora rdečeočka, toda bila je živo bitje. Spraševal sem se, kako bom lahko živel naprej z občutkom, da sem umoril živo bitje. S tem občutkom sem poskušal zaspati, pa seveda ni šlo. Bila je huda noč.Potem nekaj časa nisem šel za vodo.

Hotel sem prijeti sonce

Stanovali smo na vrhu hriba v hiši, ki ni bila naša, ampak državna. To je bila majhna iz zemlje zbita kajža, ki pa jo je ata vzdrževal in popravljal menda v upanju, da bo nekoč naša. To je bil čas, ko so se vračali zadnji ujetniki iz vojne, ko so začeli z elektriko, ko mi je bilo kakih šest let... Ata je spet delal na železnici, mama na »državnem«, mi, otroci, pa smo bili prosti in sami. Sestra je že hodila v šolo, midva z bratom še ne. Ne spominjam se prav, kako sva preživljala tiste dopoldneve, kar sva bila sama doma. Mama je pritekla opoldne z državnega hitro domov, vsa zasopihana skuhala kosilo, ga nesla ateju na postajo in spet odhitela na njive. Ko je prisopihala po bregu navzgor, je najprej vedno iskala naju z bratom v strahu, da se nama ni kaj zgodilo. Jaz sem baje navadno sedel v travi in nabiral rože. Pravijo, da sem včasih cele dneve nabiral rože. Sedel sem v travi in samo moja belolasa glava se je videla iz visokih bilk. Velik bel knedl je bil med rožami. Ko je mama prišla zvečer domov, sem spet sedel v travi, samo da na drugi strani brega, in z rožami v rokah gledal, kako gre sonce dol.

Najbolj na svetu sem si želel, da bi se lahko dotaknil sonca. Strašno sem zavidal ljudem, ki so živeli v hišah tam na jareninskih hribih, ker so lahko prijeli sonce, ko je vzhajalo, še bolj pa onim na Urbanu, saj je sonce zašlo ravno za njihovo cerkvijo, ki se je videla v daljavi. Pri hiši smo imeli tudi daljnogled, ki ga je ata prinesel s fronte in tako sem z daljnogledom gledal, kako je šlo sonce gor in dol... Kako rad bi prijel sonce, čeravno sem vedel, da bi se najbrž spekel. Toda naj peče, samo da se ga lahko dotaknem... Otrok hoče vse prijeti z rokami, kakor da bi z rokami mislil.Neko jutro sem vstal bolj zgodaj kot mama, ki je vstajala pred peto uro. Mislim, da sem moral lulat na dvorišče... Takrat smo to počeli kar zunaj; zvečer in zjutraj, če te je pritisnilo ponoči, pa kar na dvorišču. Jaz sem v temi od strahu lulal kar s praga. Nekoč, se spomnim, mi je koklja skočila v luleka in sem potem jokal kot nor, vsi pa so zaskrbljeno gledali, če se kaj pozna... Ko sem tisto jutro tako golosrajčen stal na dvorišču, sem zagledal lepo rdeče, joj, kako rdeče, sonce, ki se je ravno začelo dvigovati nad hribi za Jare- nino... Stekel sem v hišo k mami in ji rekel, da grem prijet sonce... Ni me razumela, saj sem jo prebudil iz spanja...

Kakšno sonce?

Poj gledat, mama, zdaj ga lahko primem, komaj je prišlo, poj gledat.Mama je šla z mano ven, pravzaprav sem jo vlekel, pa mi je le rekla:

Norček, ta čas, ko bi ti prišel tja, bi bilo sonce že tako visoko, da bi ga več ne dosegel... Le poj nazaj v posteljo...

Spravila me je v posteljo, nama z bratom nastavila vsakemu svoj lonček mleka in odrezala po kos kruha vsakemu in odšla delat. Kruha si nismo mogli rezati sami, ker ga po vojni ni bilo. Zato gaje mama pravično razdelila med nas otroke in ateja. Sama največkrat ni jedla, rekla je, da nima časa.*.. Jaz pa nisem mislil na kruh in mleko, ampak na to, kako bi prijel sonce. Zgodaj, zgodaj, še v temi bi se moral odpraviti od doma, da bi prišel pravi čas na jareninske hribe, sem vedel...Drugo jutro je bila nedelja, ata in mama sta bila doma. To je bilo takrat pri nas strašno redko, zato smo bili otroci presrečni, četudi je mama ves dan nekaj kuhala, prala, krpala, pomivala... Ko smo šli spat, je zribala pod, da se je nedeljsko svetil... Jaz sem se zbudil pred njo, v trdi temi, rekel sem si, kaka sreča, da še vsi spijo, si oblekel hlače in srajco, ki sem ju zvečer spustil s sebe kar poleg postelje, tiho odprl vrata, ki pa so vseeno zaškripala, da je ata nekaj zahrngolil, potem pa sem se za hišo spustil po bregu navzdol. Tema je bila, strah me je bilo, moral sem skozi gozd dol v Gornikovo grabo. Sicer meje bilo v temi doma v postelji vedno strah, v barvah sem videl hudiče in povodnega moža, ko je mama ugasila luč, zdaj pa sem stisnil zobe in hotel kot mali zarotnik soncu naproti. Vedel sem, da je daleč od tistega hriba nad Jarenino, kamor sem že nekajkrat šel s sestro k maši... Mi otroci smo hodili celo uro in še več... Hitel sem, noge sem imel mokre od rose, drgetal sem od straha in mraza... Toda čakalo me je sonce. Čez kake pol ure me je presenetila svetloba, vedel sem, da je lahko le sonce... Joj, če mi pobegne prej, ko pridem do tistega vrha! Začel sem teči, vedel sem, da moram priti najprej na ta prvi hrib, potem pa še enkrat v dolino, potem pa spet na hrib in tam bom lahko prijel z roko za sonce. Joj, če mi pobegne! Začel sem teči. Tekel sem. Prisopihal sem na prvi breg. Ja, sonce je bilo že celo na nebu, le za kako ped nad onim naslednjim hribom. Sunkoma sem se spustil v dolino, tekel čez cesto, ki pelje k cerkvi, in se zagnal v strmino, kar med vinogradi sem lezel, ne po ozki pešpoti, ki se je vijugala navzgor. Joj, kak je že svetlo... Sapa mi je pohajala. Na jok mi je šlo, ker je bila svetloba že tako močna. Tak, tu je. Prišel sem na pravi vrh... Toda obstal sem kot od strele zadet. Za tem hribom so bili še drugi, mnogo hribov je bilo in tam daleč za zadnjim, ki se je videl, je bilo sonce... Pa tudi tam je bilo že tako visoko, da bi ga ne dosegel s svojo ročico... stokrat prekratko... Čutil sem se prevaranega, strašno prevaranega, do solz ogoljufanega... Zakaj mi ni nihče povedal, da sonce ne vzhaja za jareninskimi hribi, ampak tam daleč za jakobskimi...Šel sem domov. Toda nazaj nisem več tekel, nisem imel za kaj. Ljudje so že hodili k prvi maši, srečevali so me, se čudili, kaj delam tako zgodaj na cesti, me spraševali, se smejali, če sem ostal na rosi, jaz pa sem s sklonjeno glavo šel pimo njih. Šel sem domov, ves nesrečen nisem hotel povedati, da sem zastonj hitel čakat sonce...

Nenadoma sem se vprašal, kako je doma. Ne vem, kako mi je mogla priti v glavo misel, kaj pa, če so doma medtem umrli in sem ostal sam. Za smrt smo takrat dostikrat slišali, saj se jih mnogo ni vrnilo iz vojske... Sosed Gorjup je šel na vojsko, doma mu je medtem umrla žena in štirje otroci so ostali sami. Vrnil se je, baje sedel za mizo in se najprej razjokal, ko je čul za ženino smrt. Babica mu je skuhala jesti, ker ni štiri najst dni nič jedel. Potem je jedel za štirinajst dni skup, se najedel, vzel koso in šel na travnik kosit. Tam so ga našli mrtvega. Baje mu je počil želodec, ker se je preveč najedel. Tudi moj ata se je vrnil s fronte, kaj če se je danes preveč najedel... kaj če sem ostal sam... začel sem teči domov... zaradi sonca ves nesrečen, od neznane tesnobe ves objokan...

Tudi doma je bil jok v hiši, ata in mama sta me ko nora povsod iskala, tudi sestra in brat sta klicala Tonček, Tonček, kam si se skril... Največ so se vrteli okoli studenca, ker so se bali, da sem padel vanj. Ko sem se pricmihal domov, sta ata in mama kriknila od veselja...

Kje si bil? sta me spraševala v solzah.

Šel sem čakat sonce, pa ga ni tam za Jarenino, nekje daleč za Jakobom je... pol pa sem se bal, da ste mi vsi umrli, da sem sam...

Norček, sonca ni mogoče prijeti... če prideš na jareninske hribe, je za jakobskimi, ko prideš do jakobskih, je za vukovskimi, potem za jurovskimi, naprej pa še sam ne vem; vedno novi bregi... vse okoli zemlje, veš... lahko greš za soncem, kamor hočeš, ujel ga nikoli ne boš... mi je dajal ata prve lekcije iz splošne geografije... In, žal, je imel prav.Vendar na tiho upam, da tudi danes otroci hitijo za soncem in spoznavajo, kar sem jaz takrat spoznal, in potem ne poskušajo več, toda za njimi pridejo novi in delajo isto noro stvar in tako gre vse to lepo naprej...

Ali veš, koga so danes pokopali? je vprašal Domen osorno

Pri naši hiši sva najraje brala midva z mamo, precej je brala tudi sestra, ata je v glavnem prebiral časopise, brat pa je bil raje tepen, kot da bi bral kako knjigo. Ni imel potrpljenja. Čeprav bi mama večkrat potrebovala novo bluzo ali nogavice, smo ji otroci radi kupovali za rojstni dan knjige. Večkrat nam je po večerih brala. Spominjam se, da nam je brala Cankarjeve črtice, mi smo spoštljivo poslušali, jaz pa sem nemilo jokal, tako so se mi zdele žalostne.

Bilo mi je deset let, ko sem prebral Jurčičevega Domna. Najprej ga je brala mama, potem pa ga je dala meni. Zelo všeč mi je bila knjiga o ognjevitem, junaškem, preganjanem, dobrem in sploh ubogem Domnu, o njegovi materi, ki jo je zavrgel ljubček, hudobni graščak Sova, Domnov nezakonski oče; všeč mi je bila Jurčeva hči Anica, ki jo je Domen tako lepo ljubil, všeč berač Urh... Odlomek iz knjige sem že prej našel v sestrini čitanki in je imel naslov Možje lovci. To sem bral, ko sem hodil v prvi razred in mi je bila sestrina čitanka bolj zanimiva od moje. Pa nisem prav razumel, spoznal sem le, da so Domna lovili in tudi ulovili in poslali k vojakom in da je bilo vse skupaj hudo narobe. Ko sem pri desetih letih potem prebral vso knjigo, sem si takoj zaželel, da bi bil podoben Domnu. Nič zato, če je bil moj ata prava dobričina in če se je pisal Partljič namesto Sova, jaz bi bil lahko kljub temu Domen!

Zelo sem se jokal, ko sem prišel do prizora smrti Domnove matere in do njenega pogreba. Zapomnil sem si stavek, ki ga je Domen izrekel po njenem pogrebu, ko je srečal na ozki sneženi gazi svojega očeta. — Ali veš, koga so danes pokopali? je vprašal Domen osorno.

Še danes mi poje v ušesih. Zapomnil sem si vse skupaj, premi govor in — je vprašal Domen osorno. Besede osorno nisem razumel, vendar sem čutil, da mora biti nekaj posebnega. Stavek — Ali veš, koga so danes pokopali? je vprašal Domen osorno, —je bil najbolj učen, najbolj globok in sploh najlepši in najbolj umetniški stavek mojega otroštva. Kasneje v mladeniških letih mi je zvenel v ušesih že drug, to je Cankarjev stavek — Ne sovraštva, ljubezni je treba, tople in sočutne, ki je ne more zatemniti nobena žalost! — Toda tja do mojega petnajstega leta ga ni bilo stavka nad — Ali veš, koga so danes pokopali? je vprašal Domen osorno. — Kar videl sem graščaka Sovo, ki se je prestrašen umaknil s poti, videl sem Domna, ki je s srepimi očmi gledal izpod las, srce pa mu je krvavelo od žalosti za materjo in od jeze nad očetom.

Ko so Domna peljali k vojakom, je pobegnil tako, da si je odrezal palec. To, da si je sam odrezal palec, je bilo junaštvo brez primere. Dolgo sem premišljeval, ali bi si vsaj ne urezal, če že ne odrezal palca.

Bila je zima, ko sem se tisto jutro odpravljal v šolo. Do šole sem imel več ko pol ure, najprej po hribih mimo Peklarjevih, Tomažičevih in Mezgečevih, potem pa po gozdu navzdol mimo Dobajev, potem pa čez raztreseno vas ob cesti do nove velike neometane šole. Tisti dan sem se pri zajtrku urezal v prst in prosil sem mamo, naj mi ga na debelo obveže, čeravno se ni skoraj nič poznalo. Ker je bil to ravno palec, mi je že zaradi Domna bilo veliko do tega, da bi imel velik bel ovoj, skozi katerega bi prodirala kri. Žal krvi ni bilo in mama mi skoraj ni hotela zavezati palca. Potem mi ga je le obvezala in se smejala, kako sem občutljiv.

Šel sem po sneženi gazi po hribu. Sonce mi je bleščalo v oči, zanašalo me je v snegu, čevlji so mi žulili ozebline, velika torba na hrbtu meje zanašala. Toda nisem mislil na to. Srepo sem gledal, kdaj mi bo, tako kot v knjigi, prišel po ozki gazi nasproti hudobni graščak Sova. Včasih sem se ustavil, ko daje že pred mano, in rekel:

Ali veš, koga so danes pokopali? je vprašal Domen osorno.

Takrat sem si še pogledal obvezani palec in pri srcu me je zaskelelo. Začutil sem bolečino zaradi izgubljene matere (nič ni pomagalo, da je moja mama medtem doma krmila kure), zaradi hudobnega očeta Sove, zaradi nesrečne ljubezni do Anke... Kake sladke bolečine... Ustavil sem se, pogledal naokrog, če me kdo ne gleda, in kriknil:

Ali veš, koga so danes pokopali? je vprašal Domen osorno.

Tišina, samo kavke so se presedle v snegu. Šel sem naprej in prišel skoro do gozda. Tedaj ga zagledam, moža, ki prihaja nasproti... Je že pri zadnjih drevesih... Seveda, saj to je on, srečala se bova v ozki gazi, graščak Sova! Roko potegnem iz žepa, naj se vidi ovoj, ki gaje prav tako zakrivil hudobni graščak. Nič ne pozdravim, čakam, da pride blizu, in mu rečem z na moč mračnim glasom.

Ali veš, koga so danes pokopali? je vprašal Domen osorno.

Kaj ti pa je? Te trga? je vprašal sosed Tomažič in šel naprej ter se oziral za mano. Jaz pa sem šel v gozd na moč zadovoljen. Povedal sem mu, kar mu gre. Storil sem svojo dolžnost... To mu je bilo potrebno povedati.

Tako je ravnal Domen... Hitel sem v šolo in ves vesel večkrat vzkliknil:

Ali veš, koga so danes pokopali? je vprašal Domen osorno.

Ko sem prišel popoldne domov, mi je pa mama povedala svoje. Kaj da sem pravil Tomažiču, koga so danes pokopali? In zakaj sem imel tak glas, ko da je sosed kaj kriv. Ko me je srečal, je namreč prišel k hiši vprašat, če se je kaj zgodilo ali če je kaj narobe z mano.

Mama mu je rekla, da imam to gotovo od knjig...

Potem sta se s sosedom strinjala, da bo nekoč iz mene ali velik umetnik ali pa velik norec. Žal se ni nič uresničilo. Vsakega imam po malo.

Balada o kozi

Uvod o kozi

Nekatere živali kar same zbujajo spoštovanje. Že ko jih imenujemo, se sami od sebe najdejo pridevki, ki kažejo, kako imenitne so. Brhka srna, mili slavček, srebrna riba, srečna pikapolonica, ponosni orel... o levih pa enostavno rečemo, da so — kralji. No, danes ko ni več dosti kraljev po svetu, bi mogoče lahko rekli: lev — predsednik živali. Nekatere živali pa so že vnaprej obsojene na neprijetne pridevke ali primerjave, ki jih včasih uporabimo tudi za ljudi, kijih ne maramo; saj pravimo, da si nor ko kura, smrdeč ko dihur, napihnjen ko žaba, grd ko krastača... O kači pa sploh ni, da bi govoril. Sumljivo je le, da so največkrat ženske slikali kot kače ali pa jih kako drugače primerjali z njimi. Mogoče so prav zato za moške tako privlačne, ker so nevarne in nekatere strupene; mislim ženske, ne kače. In zdaj h kozi!

»Koze — Caprini. Poddružina sodoprstih kopitarjev z dobro razvitimi rogovi. Samec (kozel) ima brado. Samica (koza) povrže pomladi 1—4 kozliče. Daje mleko, v katerem je več maščob in beljakovin kot v kravjem mleku.« Tako piše na kratko o kozi v leksikonu. Nič pa ne piše o tem, da so v naši državi po vojni prepovedali rejo koz, vsaj v nekaterih predelih, ker preveč rade smukajo listje in tako pustošijo nasade. Ljudje pa so jih kljub prepovedi redili, saj vedno delamo najraje tisto, kar je prepovedano. Res pa je bilo po svoje tudi nerodno, da so po vojni uradno prepovedali najprej koze, kot da so državni sovražniki, kot recimo ustaši in četniki. Kadar hočejo reči o kakem dekletu kaj slabega, rečejo koza. Pa ne vem zakaj, saj tako dekle niti ne po vrže 1—4 kozliče in celo mleka ne daje, v katerem bi bilo toliko maščob in beljakovin, vsaj v tistih letih ne, ko ji radi rečejo koza. Kljub temu je na steni našega bloka nekega jutra pisalo MOJCA KOZA. Ko se je moja hči prišla potožit, da je to napisala tista koza Valerija, sem se odločil, da ji povem nekaj prijaznega o kozah, nekaj, kar jo bo prepričalo, da celo ni nič slabega, če ti kdo reče koza, pa čeravno ne daješ mesa, mleka in kozličev. Če pa se pri tem spomniš na lepo mlado kozico, kakršno smo imeli nekoč mi pri hiši, ti postane ob besedi koza celo lepo pri srcu.

Koza Meka je prišla k hiši.

Koza je bila nekak simbol revščine. Pravi kmetje ali polkmetje so imeli krave, svinje, kokoši... ovco je imel malokdo. Kozo pa so imeli tisti, ki niso mogli imeti krave. Mi smo imeli kravo, včasih celo dve, na one, ki so imeli koze, smo gledali zviška. Nekaj koz so imeli drugi železničarji, ker so smeli pasti po nasipih ali škar- pah, kakor smo pravili tisti strmini ob progi. Krava se tam ni mogla pasti, ker je bilo prestrmo; koza, ki dobro pleza in skače, pa se je tam odlično znašla. Zato so drugi otroci zbadali železničarske otroke, češ da so koze železničarske krave. Celo midva z bratom sva se pridružila tistim, ki so zbadali železničarske otroke zaradi koz.

Potem pa je ata nekega dne rekel, da bi nam Tomažičevi dali mladega kozliča. Nismo bili preveč za to, ker smo si predstavljali dolgo malo sedlasto kozo na preklanih parkljih in z ogromnim vimenom, takim skoraj do tal. Nič kaj simpatična ni za pogled taka ostarela koza. In še sva se bala z bratom, da naju bojo zafrkavali, da je koza železničarska krava.

In še en dogodek mi je ostal v spominu, ki je metal slabo luč že na samo ime — koza. Spominjalo me je na dogodek iz prvega razreda osnovne šole, ko sem nesel tovarišici v šolo šopek šmarnic, pa me je Lojzka pred šolo pretentala, da sem dal šmarnice njej, češ da ima najraje na svetu prav šmarnice. In ker mi je bila Lojzka nekam bolj pri srcu od drugih, sem ji dal šopek. Ona pa ga je potem sama nesla tovarišici k mizi pred tablo, tovarišica jo je pogladila, Lojzka pa ji je zatrjevala, da je šla nabirat šmarnice samo zanjo... Zelo me je prizadelo, ko sem tako prvič spoznal žensko laž; Tomažičev Dani pa mi je, potem ko sem se mu potožil, rekel, naj se nič ne sekiram, saj je Lojzka tako ali tako navadna koza podojena. V odmoru sem kričal za njo najhujšo kletvico, ki sem jo premogel: — Lojzka, koza podojena! Lojzka, koza podojena! Ko je tovarišica to slišala, me je oštela kot še nikdar in rekla, da bo povedala ateju in da je to nesramno govorjenje. — Le kje si slišal take izraze? se je čudila. In tudi sam sem se čudil, zakaj sem vpil, da je Lojzka koza podojena, saj ni bilo nikjer vimena ne zizkov ne gospodinje s čebrom, ki bi jo dojila... Pa vendar mi je ostalo nekaj neprijetnega, kadar sem slišal za kozo.A Saj mi navsezadnje ni bilo vseeno, ko je potem devetletna Lojzka začela »hoditi« z Danijem, ki mi je vse to svetoval... Ja, zgodaj človek občuti prevare življenja...!

Potem pa je ata prinesel domov kozo, kaj kozo, kozico malo, kozličico, mekico... Nekaj majhnega, belega, neznansko lepega, nekaj naivnega. Takoj so odpadli vsi predsodki in pomisleki. Taka mala kozica je nekaj krasnega. Skače kar tako iz veselja; skače in se postavlja zdaj na prednje, zdaj na zadnje noge, nožiče. Kot za šalo ti izpod repka izstreli črne bobike, cel rafal črnih bobik, ki nič ne smrdijo, če pa jih primerjaš z mačjim ali kurjim iztrebkom, pa naravnost dišijo bobike črne, šibre nikomur nevarne, frnikole razposajene; po vsem dvorišču ti jih nastreli! Kozika, ki smo jo krstili za Meko, je tekala za nami ko kak pesek, hodila po mizi v kuhinji, skakala po blazinah na postelji. Ne le mi otroci, tudi ata in mama sta se pootročila ob Meki. Meka, Mekica, zakaj vse v meni zadrhti od mehkih spominov, ko mislim nate?! Sredi neveselega in večkrat osamljenega otroštva je kot izmišljen otok, eno najlepših doživetij — srečanje z mlado Mekico. S kozico, kozličico! Kako je samo skakala, kako je bila prebrisana, kako se je postavljala zdaj na prednje, zdaj na zadnje noge, kako je bila samo bela, razposajena, smešna, ja, smešna, da smo se ji smejali. Če je kaj ušpičila, je pogledala tako naivno nedolžno, da smo se smejali... Mekica, smeh mojega otroštva! Toda! Toda potem sem ravno na Mekici opazoval, kako vse lepote minevajo, kako se spreminjajo, kako so smešni majhni seskeci, zizeki, postali dolgi, nerodni, predolgi... kako se ji je ulecnila hrbtenica, kako je vse postajalo drugačno... Tudi pri deklicah vidim drobne dojke, dojkice, dojčice, prestrašene in neuke; potem pa pri ostarelih ženskah, pri zgaranih materah le napotje in žalosten spomenik mladosti. .. Meka, Mekica, ampak do tvojega staranja je še daleč, prav tako do tvoje nesrečne skoro samomorilne smrti, saj sem še komaj na začetku zgodbe, saj te moram prej še oženiti, narediti mater...

Kako sva z bratom Mekico h kozlu peljala

Da, tako je raslo to kozje otroče! Zaradi tistih črnih bobik mama sčasoma ni več dovolila, da jo vlačimo s seboj v kuhinjo in sobo. Kadar pa mame ni bilo doma, sem še vzel lepo kozico s seboj v sobo, ležala sva na postelji in se cartala. Božal sem ji rožičke, ki so ji začeli rasti. Nekoč se je nenadoma postavila na vse štiri sredi postelje in se presenečeno in tudi divje zastrmela... Pogledal sem, kam bulji. Gledala je ogledalo na psihi, kakor smo pravili tistemu kosu pohištva z ogledalom in policami. V ogledalu seje zagledala. Bila je neznansko vesela. Alije vedela, da vidi sebe? Ne vem. Pripovedoval sem ji: — Meka, to si ti... Pa je skočila pa seje zagnala in bumf z rožički v ogledalo, ki je zažvenketalo in se razbilo. Rožičke je imela krvave. Malo so se ranili, jaz pa sem v strahu trepetal, ne zaradi Mekinih rogov, ampak ker sem se bal, kaj mi bosta naredila ata in mama. Ravno smo dobili novo pohištvo, prvo naše pri mizarju narejeno pohištvo, pa je koza razbila ogledalo. Ogledalo na psihi. Že ime psiha, ki ga ni znal nihče razložiti, je imelo čudežno neznano moč...

Zdaj kozice, koze sploh nismo smeli več vabiti v hišo. Tudi prvotno navdušenje je pri večini minilo. Pri meni ne, čeravno sem s tesnobo opazoval, kako je postajala odrasla, bolj zamišljena, zaprta vase in, joj, kar težko mi je zapisati, manj lepa. Ob koncu zime nama je rekla mama, naj jo z bratom peljeva h kozlu; da bo le tako dobila mladiče, da mora pri tem sodelovati kozel in da ne smeva gledati, ko bojo Slaničevi spustili kozla k Meki, in naj rečeva, da bo že ata naredil račun. Nisva razumela kakšen račun in zakaj. Slaničevi so stanovali kakih šest kilometrov daleč ob glavni cesti. Z bratom sva se toplo oblekla in obula in peljala kozo po zaledeneli cesti. Kmalu so se ji začeli delati na parkljih ledeni koščki, ki so se sprijeli in njeni parkeljčki so postali veliki in smešni kot navzgor zavihani šolni, kakršne vidiš pri plesalcih folklore. Ni rada hodila in menda jo je tudi zeblo. Midva z bratom pa sva razpravljala o kozji ljubezni.

Kakor si moški v določenih letih zaželi žensko, da ga pozimi greje, tako si koza zaželi kozla! sem razlagal bratu. Vedno sem bil neke vrste razlagalec leto mlajšemu bratu in vsi so me klicali filozof, čeravno niso vedeli ne odrasli ne jaz, kaj je to filozof. Menda nekdo, ki rad dosti govori. Ko je potem brat okoli pripovedoval, kako sem mu razlagal o kozji želji po kozlu, so me celo klicali kozji filozof. Meni je bilo to celo všeč, saj dosti vedeti o kozah ni majhna stvar. Vedeti, da se morata kozel in koza vsaj za nekaj časa in vsaj za en košček kozla združiti, da potem pridejo kozliči na svet, ni majhna stvar za tista leta. Srečal naju je sosed, ki se je peljal s sanmi, ki so jih vlekli konji, in se zarežal: — Ali ženeta kozo v svate? To je rekel z nekim pomenljivim, posmehljivim, skoro žaljivim glasom!   Le kaj je narobe, sva ugibala. Ljudje se ženijo (če naj tistemu tako rečemo) celo leto, koza pa le enkrat na leto, in to zato, da bi dobila kozliče, ne le za zabavo, pa se vsi norčujejo...

Ledene cokle so bile že tako velike, da ni mogla več hoditi. Skrbno sva ji očistila parklje, potem pa ji je ledena cesta začela ribati kožo in zribalo jo je do krvi. Do Slaničevih so bili še najmanj trije kilometri, najina koza Meka pa je bila utrujena, premražena (to sva bila tudi midva) in imela je krvave parklje, tako da ni mogla več naprej. Ustavila seje, midva pa sva bila besna nanjo, saj nisva vedela, kaj naj napraviva. Naj jo tiščiva naprej ali se obrneva nazaj? Toda naprej in nazaj je bilo enako daleč, midva pa z utrujeno, krvavo, trmasto kozo sama na cesti. Brcnil sem jo, kaj nama pa dela te skrbi, da ne veva kako in kaj. Jo je moralo ravno zdaj v zimskem nepravem času prijeti? Tisto njeno nagnjenje do kozla je moralo ravno zdaj priti, kaj! Na, koza frdamana! Kaj le ima od tega svojega kozla ali poka, kakor smo pri nas pravili. Smrdela bo ko pok! Kaj se ji je treba spremeniti! Tako lepa je bila kot Mekica, zdaj pa je utrujeno, odraslo, potrebno babše!

Pustil sem brata na cesti s kozo, ki je legla na ledeni sneg in gledala z nesrečnimi izbuljenimi očmi, kot bi se hotela opravičiti, in tekel naprej do Slaničevih, kjer sem si sposodil gare in tekel z garami nazaj po Meko. Naložila sva jo in odpeljala k poku. Tisti dan ni bila sposobna za poroko, pa sva jo pustila čez noč tam, da si opomore.

Kar tu naj ostane, je rekla Slaničeva, noč ima svojo moč, tudi za kozo! in seje smejala. Kdo bi jo razumel!

Kdorkoli naju je srečal s tistimi garami in kozo na njej, se je smejal. In v šoli se je celo tovarišica smejala in norčevala, ko so ji povedali, kako sta Partljičeva vozila kozo v svate. Takrat sem ji precej zameril, mislim kozi, ne tovarišici, in odpustil sem ji šele ob njeni smrti! Takrat pa je bilo že tako prepozno.

Nenavadna kozja smrt

Velika nevarnost za nekatere živali, ki se pasejo, je, da se lahko napihnejo. Kako se temu strokovno reče, ne vem; vem le, da mi je ata vedno, ko sem pasel kravo, zabičal: — Pazi, da ne bo šla v lucerno in se napihnila!  To je bila tedaj naj večja nesreča; to, če je kravo napelo. Detelja je najbolj napenjala. Sosedom je krava zaradi tega poginila in dve leti si niso opomogli in kupili nove. Mi smo na kravo zelo pazili. Tudi na Meko. To moram še povedati, da je nekaj mesecev po tisti krvavi zimski poti v svate k Slaničevim skotila tri lepe kozliče. Zdaj se zanjo ni nihče več menil, vsi so občudovali kozliče. Nihče se ni več spomnil, da je bila pred dobrim letom še sama taka. Zdaj so jo kozliči sesali in nategovali zize, zdaj so se ji z glavami zaletavali v vime, da je samo belo gledala... Ampak zdaj ni bila več važna... Mogoče je tudi prav tako, saj tudi pri ljudeh vidim, kako se vsi zberejo okoli vozička in kujejo v nebo otročička, ki je v njem, ugibajo, komu je podoben, in vzhičeni padajo v nezavest, ker je otrokec tako luštkan, joj, kako luštkan in tako lepo diši in kožico ima zagorelo in poglejte, joj prejoj, plave očke, čisto atekove, da ne govorimo o tem, kako redno kaka... Celo mati se pridruži temu malikovanju, sama še celo najbolj, čeravno je pri tem ona najbolj pozabljena in čeravno ima največ zaslug, da je to čudo prečudo sploh v vozičku... In tudi Meka je ponosna gledala svoje tri kozličke in potrpežljivo pustila, da so jo butali v vime. Zato je tudi potem ves dan žalostno meketala in buljila v prazno, ko je ostala sama in je ata prodal vse tri kozličke...

Kdo bi si mislil, da se da s kozo zaslužiti, je rekla mama, ko je ata zložil papirnat denar na mizo. — Otroci, vsi trije boste dobili sandale, je rekel, ko je potem shranil denar v kredenco pod krožnike. Meka pa je ves dan otožno meketala in nam budila slabo vest. In kadar je človek najbolj kriv, je tudi najbolj hudoben, zato sta ata in mama jezno vzklikala:

Prekleta koza, kako se dere! Saj bo drugo leto spet imela mlade, pa ji bomo enega pustili!

Pa je pozabila na kozliče pa se je vdala in se pasla pozabljena in osamljena. Dajala je mleko, »v katerem je več maščobe in beljakovin kot v kravjem mleku«. Nismo več pazili nanjo. In tako se je pasla tudi v detelji in jo je napelo.

Jezus, koza se je napihnila! je rekla mama ateju, ko sem pripeljal Meko na dvorišče. Bila je kakor sod. Na tistem mestu pod hrbtenico, kjer se pozna, kako se žival napase, je nastala izboklina, balon, sod... Ata jo je pritiskal in phal nazaj... nabreklina, napihnjenost pa je samo rasla. Kozi je jemalo sapo... — Ubij jo, da se ne bo mučila! je rekla mama, ata pa je šel po nož. Toda tudi mama se je skrila v sobo, da ji ne bi bilo treba gledati, kako bo ata zaklal kozo. — Daj rajši skledo, kaj delaš cirkuse! se je razjezil ata, ki ni rad zaklal niti kure. Jaz pa sem se vrgel na Meko in sem prosil: — Ne ubijte je! Rešite jo! Ata je rekel, naj grem vstran in naj ne mislim, da to rad dela. Stekel sem za hišo in jokal: — Oprosti, Meka, ker sem te pozimi brcnil, ker nisem pazil na tebe, ko si postala grda, ker si mi šla na živce! Zatisnil sem si ušesa, da bi ne slišal, kako je hropla, in ateja in mame, ki sta se prepirala, kdo je kriv in kako naj mama drži skledo. Zaprl sem oči in že sem videl velike kalne prestrašene kozje oči... oči, ki ne morejo razumeti, da bo zdaj zdaj vsega konec, tudi muke... tudi napenjanja... konec detelje, trave, vode, kozla, zraka, zraka... zraka...

Zraka ji je zmanjkalo od napenjanja! nama je z bratom potem razlagala mama. Sestre k sreči ni bilo doma, ona bi šele napravila zmedo. Čez kake pol ure sem šel v drvarnico, kjer je ata mesaril. Tam je visela pribita za zadnje noge Meka. Bila je odprta, oskubena, sramotno gola... brez kože. Zdelo se mi je, da vidim nekaj, česar ne bi smel videti... notranjost, čreva, žile, mišice, pljuča, ledvička, jetra... vse to se je kadilo iz škafa. Odrta koža je ležala v kotu drvarnice kot neka tuja odvržena kosmata obleka. Kri se je strjevala v skledi v nejasne mastne, lepljiye Akepe... Meke ni bilo več, zdaj so bili samo še deli telesa... Bila je anatomija, kakor je trdil Krstnikov Vili, ki ga je sam hudič takrat prinesel k hiši. Nekje je izvedel, mogoče je slišal naše kričanje, da se nam je napela koza in da jo je ata zaklal.

Ker je študiral prvi letnik veterine, to je živinozdrav- stva, je prišel, kaj prišel, pritekel- k nam, da bi v latinščini poimenovaj posamezne dele kozjega telesa. Ateju je bilo nerodno, ker kolje kozo; nikdar ni bil mesar, pa je vedno kaj narobe zarezal, napačno oluščil. Vili mu je kazal mišična vlakna in kričal miofibrili, vohal je jetra in kazal desni in levi reženj, tipal je žolčnik, žolčevod, jetrno arterijo, glomerule, kazal sečevod, ki ga je ata narobe zarezal... Ata je tiho klel Vilija, veterino ali živinozdravstvo, klel biceps in sečevod, klel deteljo in kozo... Vili pa je užival. Bil je hvaležen kozi, da se je napihnila in mu ponudila priložnost, da je pokazal svoje znanje kozje anatomije.

Mama je naredila obaro... Nihče je ni jedel; jaz sem pokusil, ker se mi je zdelo grdo, da bi Mekino meso vrgli vstran. Ata je rekel, da je sit klanja in Vilija, kaj šele da bi jedel, brat se je mulil, mami je bilo slabo od kuhanja... Začel sem gristi toplo meso v obari... toda v krožnik so mi padle solze... Mama mi je vzela krožnik vstran in se zadrla, naj se ne jočem, saj koza ni človek, da bi se jokali za njo, ata pa je rekel: — Saj je nisem jaz napihnil. Sam si kriv!

Šel sem za hišo in morda prvič ali drugič v življenju premišljeval o smrti, o minljivosti kozjega življenja, o krivicah, ki sem jih naredil Meki. Najbolj sem si očital, ker sem jo potem, ko je odrasla, tako zanemaril, da sem jo brcnil, ko sva jo z bratom gnala h kozlu, in da sem se navduševal samo nad tisto koziko, kozličico, ki sojo prinesli pred skoro dvema letoma. Mama je potem iz vsega kozjega mesa naredila sesekljane zrezke. V shrambi so ležali rjavi, celo temno rjavi drobni zrezki v velikem škafu in so bili čisto podobni pustnim krapom februarja. Seveda nam zdaj ni bilo do norčij. In čeravno smo takrat jedli meso le ob nedeljah ali pa še to ne, nam ti Mekini krapi niso šli v slast... Največ sem jih pojedel jaz. Vzel sem enega v roke, tri pa v žep, šel sem za hišo in tam jedel v njen spomin... Vendar si mama ni mogla kaj, da bi mi ne rekla: — Še ti se boš napihnil!

Mojci sem povedal to zgodbo o kozi Meki. Všeč ji je bila. O tem, da pa ni nič slabega, če Valerija napiše MOJCA KOZA, pa je nisem prepričal. Jaz pa sem bil Valeriji po svoje kar hvaležen, saj bi morda nikdar tako zbrano ne premislil tega spomina na našo Meko in njeno usodo, ki je po svoje podobna tudi naši človeški usodi.

Table of Contents

O pisatelju, ki je „hotel prijeti sonce”  10

Mačka v bloku  19

Tetka, jaz sem te zdaj prišla  25

Otroci razumejo nekatere stvari šele, ko odrastejo  40

Otroci razumejo nekatere stvari šele, ko odrastejo. Pa še res je  48

Naš bicikel ali kolo  62

Moj vozniški poskus s kravo  92

Nakup čevljev  99

Zizek  112

Prvi sladoled  119

Črni kruh ob progi 130

Za vodo  136

Hotel sem prijeti sonce  152

Ali veš, koga so danes pokopali? je vprašal Domen osorno  161

Balada o kozi 168

Uvod o kozi 168

Koza Meka je prišla k hiši. 170

Kako sva z bratom Mekico h kozlu peljala  175

Nenavadna kozja smrt 180