DOUGLAS ADAMS

HOLISTIČNA DETEKTIVSKA PISARNA DIRKA GENTLYJA

Izvirni naslov:

DIRK GENTLY'S HOLISTIC DETECTIVE AGENCY

Douglas Adams, 1987

Prevedel Iztok Fajfar

Založba Maya, 1994

Slovenskemu prevodu Dirka Gentlyja na pot...

Po petih knjigah svetovne uspešnice Štoparski vodnik po galaksiji, »trilogije v štirih knjigah«, kot je nekoč (resda pred izidom petega nadaljevanja) zapisal avtor, se Douglas Adams slovenskemu bralcu predstavlja s še eno uspešnico. Dirk Gently, simpatični, majhnemu zavaljenemu paradižniku podoben zasebni detektiv v svojem dolgem, prhutajočem usnjenem plašču sicer ni dosegel odmevnosti in slave Štoparskega vodnika, vendar si še kako zasluži, da ga preberemo. Ob prevajanju knjige se mi je utrnila marsikatera modra misel, za katero vem, da bi jo bilo vredno zapisati v spremni besedi: opombe, pojasnila, razčlenjevanje značajskih lastnosti glavnih junakov, takšne vrste reči. Toda, kdo pa sploh bere spremno besedo - in poleg tega sem do sedaj že vse pozabil.

Vendar nisem pozabil dodoja. Ta brezkrili ptič iz golobjega sorodstva, malo večji od purana, čokat in masten, drobnih diamantno svetlečih se oči in mogočnega kljukastega kljuna, je še slabega pol tisočletja nazaj živel mirno in brezskrbno življenje na Makarenskih otokih Mauritius, Reunion in Rodriguez. Bil je to počasen in zaupljiv ptič in ni se mogel zoperstaviti mornarjem, željnim svežega mesa, in mnogim živalim, ki so jih pripeljali s seboj. Tako so prvi Evropejci, ki so prišli na te otoke, iztrebili dodoja že v začetku osemnajstega stoletja. Danes je za njim ostal le spomin. Mavricijski dodo je postal nekakšen grozeč simbol človekovega uničevanja narave. V tistih davnih časih, ko je človek šele pričenjal svoj uničevalni pohod proti življenju na tem našem modrem planetu, pri tem jasno še ni bil tako uspešen, kot je danes; takrat ni zmogel pokončati več kot ene živalske ali rastlinske vrste letno. In danes... po današnjih ocenah izgine sleherni dan (!) preko petdeset od 5 do 10 milijonov vrst, kolikor jih verjetno živi na našem planetu. Do tedaj, ko bo človeku uspelo vzpostaviti nekakšno ekološko ravnotežje s svojim življenjskim okoljem na tej eni in edini Zemlji, bo najbrž že izumrla polovica vseh vrst. Danes je uničevanje življenjskega okolja eden glavnih vzrokov za izginevanje vrst. Če se bo takšno uničevanje nadaljevalo, bomo po nekaterih napovedih do konca tisočletja izgubili 75 000 vrst letno, kar pomeni skoraj 200 vrst na dan!

To ni zgodba o dodoju, je zgodba o možu, ki je rešil človeštvo pred popolnim iztrebljenjem. Toda za koliko časa? In kako dolgo lahko človek sploh preživi brez dodoja...?

Pesem starega mornarja je poslovenil Janez Menart in je izšla v celoti v bibliografski zbirki Večni sopotniki pri Državni založbi Slovenije. Prevod pesmi Kublaj kan je delo Marjana Strojana, vendar žal še ni dokončan, tako da je to hkrati prva tiskana objava te pesmi v slovenščini. Obe pesmi sem zaradi navezovanja na okoliško besedilo mestoma priredil.

Ta knjiga je nastala s pomočjo računalniškega urejevalnika besedila Word for Windows in za vse strojepisno delo ter večino urejevanja se zahvaljujem sebi. Hvaležen sem Tanji Tuma za njeno vzpodbudo pri vzletu. Srčno bi se rad zahvalil tudi Darji Čarman in Rajku Tončiču, ki sta donegovala to knjigo v življenje. Blazno hvala tudi Eli, brez tebe ne bi bilo nikoli tako, kot je.

Iztok Fajfar Ljubljana, 1994

Mami,

ki ji je bilo všeč poglavje o konju.

Prvo poglavje...

To pot ne bo prič.

To pot je bila samo mrtva prst, bučanje groma in tisti brezkončni lahni pršeč, ki se prikrade s severovzhoda in pospremi, tako se zdi, toliko najpomembnejših dogodkov tega sveta.

Nevihte včerajšnjega dne in dan pred njim, pa poplave prejšnjega tedna, so se sedaj umirile. Nebo je bilo še vedno nabreklo od dežja, toda vse, kar je sedaj padalo iz spuščajočega se večernega mraka, je bilo le še žalobno mravljinčenje.

Droben vetrič se je pognal prek mračne planjave, se nespretno skobacal preko gričev ter švignil čez plitvo dolino, kjer je stala tvorba, nekakšen stolp, nagibajoč se in čisto sam sredi blatne more.

Bil je počrnel štrcelj stolpa. Stal je kot izbrizg magme iz kake grozovitejših votlin pekla in se nagibal pod prav čudaškim kotom, kot bi ga težilo nekaj mnogo bolj strašnega kot težko breme njegove lastne teže. Videti je bil mrtva stvar, davno mrtva.

Edino gibanje je bilo lenobno drsenje reke blata po dnu doline, prav mimo stolpa. Kakšno miljo niže se je reka stekala v sotesko ter poniknila pod zemljo.

Toda ko se je začelo temniti, je postalo očitno, da stolp ni popolnoma brez življenja. Globoko v njem je migotal meglen pramen rdečkaste svetlobe.

Svetloba je bila komaj vidna - seveda ni bilo nikogar, ki bi videl - tokrat že ne. Vendar je bila vsekakor svetloba. Vsakih nekaj minut je postala malo močnejša in malo svetlejša ter nato zbledela skoraj v nič. Ob tem je zamolklo ječanje, ki ga je prinašal veter, zraslo v nekakšen histeričen vrhunec in na koncu prav tako žalostno usahnilo.

Minilo je nekaj časa, dokler se ni pojavila nova svetloba, drobnejša, toda premična. Vzniknila je ob vznožju in se opotekajoč podala na pot okoli stolpa, pri čemer je tu in tam malo postala. Nato je, skupaj s temno postavo, ki jo je komaj vidna nosila, znova izginila v notranjost.

Minila je ura in ob njenem koncu je bila tema popolna. Svet se je zdel mrtev, noč praznina.

Nato se je sij vnovič pojavil blizu vrha stolpa. Tokrat je njegova moč odločneje rasla ter hitro pridobila svetlost, ki jo je bila dosegla že prej, in potem še kar naprej naraščala, naraščala. Ječeč zvok, ki ga je spremljal, je naraščal v tonu in hreščanju, dokler ni postal histerično kričanje. Kričanje je kričalo še in še, dokler ni postalo zaslepljujoč trušč in svetloba oglušujoča rdečina.

In potem, kot bi odsekal, je oboje jenjalo.

Bila je milisekunda tihe teme.

Osupljivo bleda svetloba se je nanovo vzdignila in se napihnila globoko izpod blata pod stolpom. Nebo se je stisnilo, gora blata se je sunkovito pokrčila, zemlja in nebo sta zarjovela drug na drugega, nekaj grozovito vijoličnega je bilo, nenadno zelenilo, nekaj oranžnega se je pomudilo ter obarvalo oblake in nato je svetloba presahnila in noč je bila končno trdno, gnusno temna. Nobenega drugega zvoka ni bilo več, razen mehkega žuborenja vode.

Toda zjutraj je sonce vzšlo z nevajeno živahnostjo v dan, ki je bil, ali se je zdel, ali bi se bil zdel, če bi bil tu kdorkoli, komur bi se lahko sploh kako zdel, toplejši, čistejši in svetlejši - povsem živahnejši od kateregakoli doslej znanega dne. Bistra reka se je vila skozi razmetane ostanke doline.

In čas je začel resno minevati.

Drugo poglavje...

Visoko na skalni štrlini je čemel Električni Menih na zdolgočasenem konju. Izpod svoje grobo tkane kapuce je srepo strmel v drugo dolino, s katero je imel težavo.

Dan je bil vroč, sonce je stalo na praznem, meglenem nebu in bilo sive skale in redko, požgano travo. Nič se ni ganilo, niti Menih. Konjev rep se je komaj kaj zganil, nalahno je švrknil in poskusil premešati malo zraka, a to je bilo vse. Sicer se ni nič ganilo.

Električni Menih je bil priprava, ki prihrani pri delu, kot na primer pomivalni stroj ali videokasetnik. Pomivalni stroji namesto vas opravljajo naporno pomivanje posode in vam tako prihranijo sitnost, da bi jo morali pomivati sami; videokasetniki namesto vas opravljajo naporno gledanje televizije in vam tako prihranijo sitnost, da bi jo morali gledati sami. Električni Menihi so namesto vas verovali v reči in vas tako obvarovali pred nečim, kar je postajalo vse nadležnejše: to je, verovati v reči, za katere je svet pričakoval, da vanje verujete.

Na nesrečo je ta Električni Menih razvil hibo in pričel verovati v vse sorte stvari, več ali manj naključno. Začel je verovati celo v stvari, v katere bi bili le stežka verovali v mestu Salt Lake. Seveda še nikoli ni slišal za mesto Salt Lake. Niti še ni slišal za kvintgigilijon, ki je bil v grobem število milj, ki so ločevale to dolino in Great Salt Lake v državi Utah.

Težava z dolino je bila tale: Menih je trenutno veroval, da so dolina in vse reči v njej in okoli nje, vključno z njim samim ter njegovim konjem, enoličnega odtenka bledo rožnate barve. To je povzročilo svojevrstno zadrego v ločevanju katerekoli stvari od katerekoli druge stvari in potemtakem je bilo karkoli početi ali kamorkoli iti nemogoče ali vsaj težavno in nevarno. Od tod nepremičnost Meniha in zdolgočasenost konja, ki je bil moral prenašati že mnoge neumnosti in je skrivaj menil, da je ta ena neumnejših.

Kako dolgo je Menih veroval v te reči?

No ja, kar se tiče Meniha, večno. Vera, ki premika gore, ali vsaj veruje, vsem razpoložljivim dokazom navkljub, da so rožnate, je trdna in trajna vera, velika skala, v katero lahko svet zaluča karkoli in je ne bo zamajal. V praksi, je vedel konj, je to trajalo navadno približno štiriindvajset ur.

Kaj naj potem porečemo o konju, ki je imel celo nazore in bil skeptičen o stvareh? Nenavadno vedenje za konja, kajneda? Morda nenavaden konj?

Ne. Čeprav je bil nedvomno postaven in dobro grajen primerek svoje vrste, je bil vseeno popolnoma običajen konj, kakršnega je ustvarila evolucija na mnogih krajih, kjer je najti življenje. Vedno so vedeli precej več, kot so izdali. Težko je imeti na svojem hrbtu dan za dnem posajeno neko drugo bitje ter ga prenašati naokoli, ne da bi si o njem ustvarili kakšno mnenje.

Po drugi strani je popolnoma mogoče dan za dnem posedati na hrbtu kakega drugega bitja brez kakršnekoli bežne misli o njem.

Ko so izdelali prve modele teh Menihov, se je zdelo pomembno, da jih je moč nemudoma prepoznati kot umetne tvorbe. Ni smelo biti nikakršne nevarnosti, da bi vsaj približno izgledali kot ljudje. Nihče si ne bi želel, da bi njegov videokasetnik poležaval po zofi, medtem ko bi gledal televizijo. Ne bi si želel, da bi si vrtal po nosu, pil pivo in pošiljal po pizzo.

Tako so bili Menihi izdelani s smislom za izvirno konstrukcijo in hkrati primerni za praktično ježo konj. To je bilo pomembno. Ljudje, in vsekakor stvari se zde bolj pristne na konju. Tako sta se dve nogi zdeli bolj primerni in cenejši kot običajnejša praštevila sedemnajst, devetnajst ali triindvajset. Koža, ki so jo dali Menihom, je bila rožnatega namesto vijoličnega videza, bila je mehka namesto hrapava. Število nosov in ust so zmanjšali na ena, a so namesto tega vstavili dodatno oko, ki je s prvim tvorilo imeniten par. Prav zares bitje čudaškega izgleda. Toda resnično izjemno pri verovanju v najbolj nemogoče reči.

Ta Menih se je prvič pokvaril, ko so mu naložili preprosto preveč stvari, v katere je moral verovati v enem dnevu. Bil je po pomoti prečno povezan z videokasetnikom, ki je gledal enajst televizijskih programov hkrati, kar je povzročilo, da mu je pregorel niz nelogičnih vezij. Videorekorder jih je moral seveda samo gledati. Ni mu bilo potrebno tudi v vse verovati. Zato so navodila za uporabo tako pomembna.

Po vročičnem tednu verovanja, da je vojna mir, da je dobro slabo, da je luna narejena iz modrega sira in da potrebuje Bog veliko denarja, ki da ga pošljite na določen poštni predal, je Menih pričel verovati, da je petintrideset odstotkov vseh miz hermafroditov in se pokvaril. Mož iz prodajalne Menihov je menil, da bi mu morali zamenjati celo matično ploščo, vendar je nato opozoril, da so novi, izboljšani Menih Plus modeli dvakrat zmogljivejši, imajo vgrajeno popolnoma novo večopravilno Negativno Zmožnost, ki jim omogoča, da hkrati hranijo do šestnajst popolnoma različnih in nasprotujočih si idej v pomnilniku, ne da bi se pri tem pojavljale kakšne nadležne sistemske napake, so dvakrat hitrejši in vsaj trikrat tako klepetavi, povrhu vsega pa lahko dobite čisto novega Meniha za manj, kot bi vas stala samo menjava matične plošče starega modela.

To je bilo to. Opravljeno.

Pokvarjeni Menih je bil obrnjen proti puščavi, kjer je lahko veroval, v kar ga je bila volja, vključno z idejo, da je bil opeharjen. Dovolili so mu obdržati konja, ker je bilo konje tako poceni izdelati.

Nekaj dni in noči, za katere je različno veroval, da jih je bilo pel, štiriintrideset ter petsto devetinosemdeset tisoč sedemsto tri, je blodil po puščavi in gojil svojo preprosto električno vero v kamne, ptice, oblake in obliko neobstoječega slona-beluša, dokler ni na koncu obtičal tu gori, na tej visoki skali z razgledom na dolino, ki kljub vnemi Menihovega prepričanja ni bila rožnata. Niti približno ne.

Čas je tekel.

Tretje poglavje..

Čas je tekel.

Susan je čakala.

Kolikor bolj je Susan čakala, toliko bolj zvonec na vratih ni zvonil. Niti telefon. Pogledala je na uro. Čutila je, da je že čas, da lahko upravičeno postane jezna. Pravzaprav je seveda že bila jezna, toda to je bilo takorekoč v njenem lastnem času. Sedaj sta bila temeljito in resnično v njegovem času in celo upoštevajoč promet, nesreče in splošno nedoločenost ter zamudo je bilo sedaj že precej več kot pol ure čez čas, za katerega je vztrajal, da je skrajni čas, ko si sploh še lahko privoščita oditi, tako da naj bo raje pripravljena.

Poskusila je postati zaskrbljena, da se mu morda ni kaj strašnega zgodilo, toda tega ni niti malo verjela. Njemu se nikoli ni zgodilo nič strašnega, čeprav je začela razmišljati, da je že prekleto skrajni čas, da bi se mu. Če se mu kmalu ne zgodi nič strašnega, bo morala morda sama poskrbeti, da se mu bo. Zdaj je bila tu ideja.

Besno se je vrgla v naslanjač in gledala novice na televiziji. Novice so jo jezile. Krenila je daljinski upravljalnik in pogledala nekaj na drugem programu. Ni vedela, kaj je, a jo je prav tako razjezilo.

Morda bi morala telefonirati. Naj jo vrag, če bo telefonirala. Če bo telefonirala, jo bo morda on klical v istem trenutku in ne bo dobil zveze.

Ni hotela priznati, da je na to sploh pomislila.

Prekleto, kje je? Koga pa sploh briga, kje je? Nje že ne, to je zagotovo.

To je storil trikrat zapovrstjo. Trikrat zapovrstjo je bilo dovolj. Vnovič je besno preklapljala programe. Našla je program o računalništvu in nekaterih zanimivih novostih, ki jih lahko počnete z računalniki in glasbo.

To je bilo to. To je bilo resnično to. Vedela je, da si je samo nekaj sekund nazaj govorila, da je to to, toda to je bilo sedaj dokončno, resnično in skrajno to.

Skočila je na noge in odšla k telefonu ter jezno pograbila beležko. Urno je polistala po njej in zavrtela številko.

»Halo, Michael? Ja, Susan tu. Susan Way. Rekel si, naj pokličem, če bom nocoj prosta in odvrnila sem, da raje crknem v kakšnem jarku, se spomniš? Torej, pravkar sem odkrila, da sem prosta, skrajno, absolutno in popolnoma prosta, vrh tega pa milje daleč ni spodobnega jarka. Svetujem ti, da se zmigaš, dokler imaš priložnost. Bom v klubu Tangiers, čez pol ure.«

Nadela si je čevlje in plašč, postala je, ko se je spomnila, da je četrtek ter da mora vstaviti nov, posebno dolg trak v elektronsko tajnico in dve minuti kasneje je že odhajala skozi glavni vhod. Ko je telefon končno le zazvonil, je elektronska tajnica ljubeznivo pojasnila, da Susan Way trenutno ne more k telefonu, toda če želite pustiti sporočilo, vas bo poklicala nazaj, brž ko bo mogoče.

Morda.

Četrto poglavje...

Bil je mrzel novembrski večer staromodne sorte.

Luna je bila videti bleda in bolehna, kot da ne bi smela biti pokonci v noči, kot je bila ta. Nejevoljno je vzšla in obvisela na nebu kot kakšna zla prikazen. Skozi vlago, ki se je dvigala iz mlakužnega močvirja, je izrisala temno in megleno silhueto stolpov in stolpičev vseučilišča St. Cedd v Cambridgeu, pošastne razsipnosti zgradb, nametanih skozi stoletja, srednjeveška poleg viktorijanske, odeon poleg tudorske. Samo skozi meglo se je bežno zdelo, da spadajo skupaj.

Med njimi so brzele drgetajoče postave, ki se jim je mudilo od enega medlega bazena svetlobe do drugega, puščajoč drobne oblačke sapic, ki so se za njimi razblinjale v hladno noč.

Ura je bila sedem. Mnogo postav se je pomikalo proti šolski obednici, ki je ločevala Prvo dvorišče od Drugega dvorišča in iz katere se je nevoljno izlivala topla svetloba. Dve postavi sta se zdeli posebno neskladni. Prvi, mlad mož, je bil visok, suh in robat. Zavit v težak, temen plašč je hodil kot užaljena čaplja.

Drugi je bil majhen, okroglast ter se je premikal nerodno in nervozno, kot množica ostarelih veveric, ki poskušajo pobegniti iz vreče. Bil je malo starejši od nečesa popolnoma nedoločenega. Če izberete naključno število, je bil verjetno nekoliko starejši kot to, toda - no ja, bilo je nemogoče reči. Vsekakor so se v njegov obraz že močno začrtale gube in tisto malo las, ki mu jih je uhajalo izpod njegove rdeče volnene smučarske kape, je bilo tankih, belih in je imelo precej samosvojo zamisel o tem, kako se želijo razmestiti. Tudi on je bil zavit v težak plašč, toda čezenj je nosil valovit talar z močno obledelim vijoličnim okrasom, simbolom njegove edinstvene in čudaške akademske službe.

Medtem ko sta hodila, je govoril samo starejši mož. Kazal je na zanimive predmete ob poti, kljub dejstvu, da je bilo pretemno, da bi bilo kateregakoli videti. Mlajši je govoril »Ah, da!« in »Kaj res? Kako zanimivo...« pa »Glej, glej!« ter »Sveta nebesa!« Njegova glava je resnobno prikimavala.

Vstopila sta, a ne skozi glavni vhod v dvorano, pač pa skozi majhna vrata na vzhodni strani dvorišča. Ta so vodila v zbornico in temno opažen predprostor, kjer so se zbirali profesorji in ploskali z rokami ter delali Brrrrr, preden so se odpravili skozi poseben vhod do svoje mize.

Bila sta pozna in sta se v naglici otresla plaščev. To je bilo za starejšega moža zapleteno, ker si je moral najprej sneti svoj profesorski talar in si ga nato ponovno nadeti, ko je bil plašč enkrat slečen, potem zatlačiti kapo v žep plašča, potem razmisliti, kam je dal šal in nato ugotoviti, da ga ni vzel s seboj, potem pobrskati po plaščnem žepu za robcem in še po drugem žepu za naočniki, ki jih je končno našel zavite v šal, za katerega se je izkazalo, da ga je kljub vsemu le vzel s sabo, a si ga kljub vlažnemu in ostremu vetru, ki je vlekel z močvirja kot leden čarovničin dah, ni bil nadel.

Potisnil je mlajšega moža pred sabo v dvorano in zasedla sta zadnja prosta sedeža za mizo, hrabro kljubovaje plohi namrščenih pogledov in dvignjenih obrvi, ker sta zmotila molitev pred jedjo, ki bi se bila sicer končala.

Dvorana je bila nocoj polna. V hladnejših mesecih je bila vedno bolj priljubljena med dodiplomskimi študenti. Bolj neobičajno je bilo, da je bila osvetljena s svečami, kar je bilo sedaj le ob zelo redkih posebnih priložnostih. Dve dolgi, nabito polni mizi sla se stegovali proč v svetlikajočo se temo. Ob svetlobi sveč so bili obrazi ljudi bolj živi, njihovi pritajeni glasovi, žvenket pribora in kozarcev so se zdeli bolj vznemirljivi in v temnih nišah velike dvorane so bila naenkrat navzoča, tako se je vsaj zdelo, vsa stoletja njenega obstoja. Miza, za katero so se zbirali profesorji, je pri vrhu tvorila prečko in je stala približno za čevelj više kot vzdolžni dve mizi. Ker so bili to noč povabljeni tudi gostje, je bila pogrnjena na obeh straneh, tla je lahko sprejela dodatno število ljudi, zaradi česar so mnogi sedeli s hrbti obrnjeni proti dvorani.

»Torej, mladi MacDuff,« je začel profesor, ko se je enkrat usedel ter si začel razgrinjati prtiček, »srečen sem, da vas spet vidim, dragi kolega. Kes lepo, da sle lahko prišli. Pojma nimam, čemu vse to,« je dodal in se osuplo ogledoval po dvorani. »Vse te sveče in srebro in dogajanje. Navadno to pomeni posebno večerjo v čast koga ali česa, o čemer se nihče ne more ničesar spomniti, razen da pomeni boljšo hrano na mizi.«

Za trenutek je premolknil in malo pomislil, nato pa rekel: »Zdi se čudno, da bi se kakovost hrane spreminjala obratno sorazmerno z jakostjo razsvetljave. Človek se sprašuje, v kakšne kulinarične višave bi se dvignilo kuhinjsko osebje, če bi jih omejili na stalno temo. Mislim, da bi bilo vredno poskusiti. Vseučilišče ima nekaj starih kamer, ki bi jih lahko primerno preuredili. Zdi se mi, da sem vam jih nekoč že pokazal, hmmm? Lepa zidava.«

Vse to se je zdelo gostu kot nekakšno olajšanje. Bilo je prvo znamenje, s katerim je njegov gostitelj pokazal, da se vsaj približno spomni, kdo je. Profesor Urban Chronotis, profesor regius kronologije ali Reg, kot je vztrajal, da ga kličejo, je imel spomin, ki ga je on sam nekoč primerjal z lastovičarjem kraljice Aleksandre: metulj je bil nekoč živobarven in je frfotal sem ter tja in je sedaj, žal, skoraj popolnoma izumrl.

Ko je profesor pred nekaj dnevi telefoniral, da bi ga povabil, je bilo slišati, kot da si izjemno vneto želi videti svojega bivšega učenca, a ko je Richard nocoj prispel, z majhno zamudo, je treba priznati, je profesor naglo in z očitno jezo odprl vrata, ostrmel od presenečenja, ko je ugledal Richarda, hotel vedeti, če ima čustvene težave, se zoprno razburil, ko je bil blago opomnjen, da je minilo deset let, kar je bil Richardov vseučiliščni mentor in se na koncu strinjal, da je Richard v resnici prišel na večerjo, nakar je on, profesor, začel naglo ter na dolgo razpredati o zgodovini vseučiliščnega stavbarstva, zanesljiv znak, da so bile njegove misli povsem drugod.

Reg ni pravzaprav nikoli učil Richarda, bil je le njegov šolski mentor, kar je na kratko pomenilo, da je skrbel za njegov splošni blagor, mu govoril, kdaj ima izpite, naj ne jemlje drog in tako naprej. Pravzaprav ni bilo povsem jasno, če je Reg sploh kogarkoli kdaj učil in kaj, če sploh kaj, naj bi ga bil učil. Njegovo profesorstvo je bilo, milo povedano, zamegljeno in ker se je svojim učiteljskim obveznostim izogibal s preprosto in častitljivo metodo, po kateri je vsem svojim potencialnim študentom priporočal obsežne sezname knjig, za katere je zatrdno vedel, da že trideset let niso bile ponatisnjene in se nato raztogotil, če jim jih ni uspelo dobiti, se ni nikomur nikoli posrečilo odkriti jasne narave njegove akademske stroke. On je vsekakor davno tega iz varnostnih razlogov odstranil vse razpoložljive izvode knjig na svojih seznamih iz univerzitetnih in vseučiliščnih knjižnic, zaradi česar je imel obilo časa za, no ja, za karkoli je že počel.

Ker je Richardu vedno uspevalo, da se je še kar dobro razumel s starim ekscentrikom, je nekega dne zbral dovolj poguma, da ga je vprašal, kaj natančno profesorstvo kronologije je. Bil je eden tistih lahkotnih poletnih dni, ko bi se svet razpočil od radosti, ker enostavno je in Reg je bil neobičajno zgovorno razpoložen, ko sta prečkala most, kjer je reka Cam ločevala starejše predele vseučilišča od novejših.

»Sinekura, dragi kolega, popolna sinekura,« je zažarel. »Majhen znesek denarja za zelo majhno, ali recimo raje neobstoječo količino dela. To me za stalno postavi na lestvico tik nad hazarderje, kar je udoben, čeravno skromen način, da človek preživi življenje. Zelo priporočam.« Nagnil se je čez rob mostu in opozoril na določeno opeko, ki se mu je zdela zanimiva.

»Toda kakšna sorta študija naj bi to bila?« si je prizadeval Richard. »Je zgodovina? Fizika? Filozofija? Kaj je?«

»Torej,« je odgovoril Reg oklevaje, »ker vas že zanima, profesuro je prvotno osnoval kralj George III., ki je, kot veste, zagovarjal mnoga zabavna stališča, vključno s prepričanjem, da je eno izmed dreves v Velikem windsorskem parku v resnici Frederick Veliki.«

Bila je to njegova lastna služba, od tod regius. Tudi njegova lastna ideja, kar je nekoliko bolj čudno.«

Sončna svetloba se je poigravala ob reki Cam. Ljudje v čolničih so si drug drugemu veselo klicali, naj odjebejo. Suhljati prirodoslovci, ki so bili mesece zaklenjeni v svojih sobah, kjer so postajali beli in podobni ribam, so vzniknili, mežikljajoč v svetlobo. Parčki, ki so se sprehajali vzdolž obrežja, so postali tako razburjeni zaradi vsesplošne čudovitosti vsega, da so morali za kakšno urico smukniti noter.

»Ubogi nerazumljeni lani,« je nadaljeval Reg, »George III. mislim, je bil, kot morda veste, obseden s časom. Palačo je napolnil z urami. Nenehno jih je navijal. Včasih je vstal sredi noči ter se plazil po palači v svoji pižami in navijal ure. Vidite, zelo se je zavzemal, da bi čas venomer tekel naprej. Toliko strašnih stvari se je pripetilo v njegovem življenju, da ga je bilo groza, da bi se katera ponovila, če bi času kdajkoli dovolili zdrsniti nazaj, pa čeprav samo za trenutek. Zelo razumljiv strah, zlasti če je človek popolnoma nor, kot, se bojim in najmočneje sočustvujem z ubogim kolegom, je on nedvomno bil. On me je nastavil, oziroma mojo službo, to profesorstvo, se razume, dolžnost, ki sem jo sedaj dolžan opravljati - kje sem že ostal? Aha. On je osnoval to, ee..., katedro za kronologijo, da bi spoznal, če je kakšen poseben razlog, zakaj se ena stvar zgodi kasneje kot druga in če obstaja način, da bi to preprečili. Ker so bili odgovori na la tri vprašanja, to sem takoj vedel, ja, ne in morda, sem uvidel, da lahko potem kar zaključim kariero.«

»Pa vaši predhodniki?«

»Ee..., so bili več ali manj istega mnenja.«

»Toda kdo so to bili?«

»Kdo so to bili? Torej, sijajni fantje, se razume, sijajni brez izjeme. Enkrat me spomnite, da vam bom pripovedoval o njih. Vidite tisto opeko? Wordsworth je bil nekoč obseden od te opeke. Velik mož.«

Vse to je bilo nekako deset let nazaj.

Richard je pogledoval po veliki obednici, da bi videl, kaj se je v tem času spremenilo in odgovor je bil, razumljivo, popolnoma nič. V temnih višavah, medlo oblitih z migotavo svetlobo sveč, so kot kakšni duhovi lebdeli portreti ministrskih predsednikov, nadškofov, političnih reformatorjev ter pesnikov, in kdorkoli izmed njih bi utegnil biti v svojem času obseden od taiste opeke.

»Torej,« je strogo zaupno zašušljal Reg, kot da bi v nunskem samostanu načenjal temo o prebadanju cucljev, »slišal sem, da ste kar naenkrat zelo dobro poskrbeli zase? Skrajni čas, hmmm.«

»Ee..., torej, pravzaprav res,« se je trudil Richard, ki je bil nad to ugotovitvijo prav tako presenečen kot kdorkoli drug, »ja, sem.«

Več izbuljenih pogledov se je zalepilo nanj.

»Računalniki,« je slišal nekoga omalovaževalno šepniti sosedu dalje ob mizi. Pogledi so popustili in se zopet usmerili drugam.

»Izjemno,« je rekel Reg. »Tako sem zadovoljen, tako zelo zadovoljen.«

»Povejte,« je nadaljeval, in to trenutek prej, preden je Richard spoznal, da profesor ne govori več njemu, temveč se je obrnil na desno, da bi ogovoril njegovega drugega soseda, »čemu vse to, te,« površno je zamahnil prek sveč in vseučiliščnega srebra, »... reči?«

Njegov sosed, starejši in usahel mož, se je zelo počasi obrnil in ga pogledal, kot da ga je precej vznejevoljilo biti takole obujen od mrtvih.

»Coleridge,« je zahreščal, »nocoj je Coleridgeova večerja, stari butec!« Čisto počasi se je obrnil nazaj, dokler ni gledal spet naravnost predse. Ime mu je bilo Cawley, bil je profesor arheologije in antropologije in ljudje so za njegovim hrbtom pogosto govorili, da tega ne jemlje toliko kot resen akademski študij, temveč bolj kot priložnost, da se osvobodi otroštva.

»Oh, kaj res,« je zamrmral Reg, »kaj res?« in se obrnil nazaj k Richardu. »Nocoj je Coleridgeova večerja,« je učeno povedal. »Veste, Coleridge je bil član vseučilišča,« je dodal čez trenutek. »Coleridge. Samuel Taylor. Pesnik. Domnevam, da ste slišali zanj. To je njegova večerja. Dobro, ne dobesedno, seveda. Do sedaj bi se bila ohladila.« Tišina. »Tukaj, vzemite malo soli.«

»Ee, hvala. Mislim, da bom počakal,« je presenečeno odvrnil Richard. Na mizi še ni bilo nobene hrane.

»Dajte, vzemite,« je vztrajal profesor, ponujajoč mu težko srebrno solnico.

Richard je zbegano pomežiknil, sam pri sebi skomignil in nato segel, da bi jo vzel. Toda v trenutku, ko je mežiknil, je solnica popolnoma izginila.

Od presenečenja se je pognal nazaj.

»Dober, a?« se je pohvalil Reg, ko je potegnil pogrešano stekleničko izza ušesa svojega mrtvaško resnega soseda, kar je izzvalo presenetljivo dekliški hihot od nekod drugod za mizo. Reg se je premeteno smehljal. »Zelo zoprna razvada, priznam. Na mojem seznamu stvari, ki se jih moram odvaditi, je takoj za kajenjem in priskledništvom.«

No ja, to je bila še ena stvar, ki se ni spremenila. Nekateri ljudje si vrtajo po nosu, drugi iz navade pretepajo starejše gospe na cesti. Regova razvada je bila neškodljiva, čeravno čudaška - zasvojenost z otročjimi čarovniškimi triki. Richard se je spominjal, kdaj je prvič opazil to Regovo težavo - bil je sicer samo običajen eksistenčni dvom, ki občasno popade dodiplomske študente, še posebno, ko morajo pisati razprave, toda takrat se je zdel temno in grozovito breme. Reg je sedel ter z namrščeno zbranostjo poslušal njegove čustvene izlive in ko je Richard naposled končal, se je resno zamislil, se dolgo gladil po licih ter se končno nagnil naprej in ga pogledal v oči.

»Sumim, da je vaš problem,« je dejal, »v tem, da imate v nosu preveč spojk za papir.«

Richard je strmel vanj.

»Dovolite, da demonstriram,« je rekel Reg ter se stegnil prek mize in iz Richardovega nosu povlekel verižico enajstih spojk za papir ter majhnega gumijastega laboda.

»Aha, pravi krivec,« je rekel in podržal laboda nekoliko više. »Veste, dobi se jih v škatlah s kosmiči in povzročajo brezmejne težave. Torej, vesel sem, da sva poklepetala, dragi kolega. Prosim, če boste imeli še kakšne podobne težave, ste dobrodošli.«

Odveč je reči, da ni Richard nikoli več prišel.

Richard se je ozrl po mizi, da bi videl, če je tu še kdo, ki bi ga spoznal iz svojih dni na vseučilišču. Dve mesti levo je sedel vseučiliščni dostojanstvenik, nekdanji Richardov svetovalec za angleški jezik, ki ni kazal nikakršnih znamenj, da bi ga bil prepoznal. To je bilo komaj kaj presenetljivo, saj se ga je Richard vsa tri leta, ki jih je tu prebil, marljivo izogibal, pogosto do takšne mere, da si je pustil brado in se pretvarjal, da je nekdo drug.

Poleg njega je bil mož, katerega identitete Richard nikoli ni uspel ugotoviti. Pravzaprav je tudi nihče drug ni. Bil je mršav, voluharski tip človeka z najbolj nenavadno dolgim in koščenim nosom - prav zares je bil zelo, zelo dolg in koščen, čisto zares, V resnici je bil nenavadno podoben spornemu gredlju, ki je pomagal Avstralcem leta 1983 osvojiti Ameriški pokal in ta sličnost je bila svoj čas pogosto omenjana, čeprav seveda ne njemu v obraz. Njemu nihče ni ničesar rekel v obraz.

Nihče.

Nikoli.

Vsakdo, ki ga je prvič srečal, je bil preveč zaprepaden in zbegan ob pogledu na njegov nos, da bi lahko spregovoril, in v drugo je bilo še slabše zaradi prvič in tako naprej. Leta so minevala, že sedemnajsto po vrsti. Ves ta čas je bil mož zapreden v molk. V obednici je že dolgo veljala navada, da so vseučiliščni strežniki blizu njega postavili dve nosilki s soljo, poprom ter gorčico, po eno na vsako stran, ker ga ni mogel nihče prositi, naj jo poda; prositi koga, ki je sedel na drugi strani, pa ni bilo samo nevljudno, temveč tudi povsem nemogoče, ker je bil napoti njegov nos.

Druga čudna stvar na njem je bila vrsta kretenj, ki jih je izvajal in ponavljal skozi vsak večer. Vsebovale so zapovrstno pretrkavanje vsakega od prstov njegove leve roke in nato poljubnega prsta desne roke. Sem ter tja je pretrkaval še kakšen drug del telesa, členek, komolec ali koleno. Kadarkoli so ga pri tem zaustavile zahteve po jedači, je pričel namesto tega mežikati z vsakim od obeh očes in občasno prikimavati. Seveda si ga nihče nikdar ni drznil vprašati, čemu to počne, čeprav so bili vsi na smrt radovedni.

Richard ni mogel videti, kdo sedi za njim.

Na drugi strani, za Regovim mrtvaškim sosedom, je sedel Watkin, profesor klasicizma, mož strahovite brezčutnosti in čudaštva. Njegova težka očala brez okvira sta sestavljali dve masivni stekleni kocki, v katerih je bilo videti, da njegovi očesi živita neodvisni življenji kot dve zlati ribici. Njegov nos je bil pravilen in povsem raven, toda pod njim je nosil enako brado kot Clint Eastwood. Njegove oči so lahkotno pogledovale okrog mize, medtem ko je izbiral, s kom bo nocoj besedoval. Razmišljal je, da bi bila njegova žrtev eden izmed gostov, na novo imenovani direktor radija Tri, ki je sedel nasproti, toda na nesrečo sta ga zapredla že vseučiliščni dirigent in profesor filozofije. Trpinčenemu sta vneto pojasnjevala, da je izraz preveč Mozarta, upoštevaje katerokoli logično definicijo teh dveh besed, sam po sebi kontradiktoren in da potemtakem za vsak stavek, ki vsebuje ta izraz, velja, da je brez pomena in ga zatorej ni moč uporabiti kot argument v bran kakršnekoli programsko načrtovane strategije. Ubogi mož je že začel krčevito grabiti nož in vilice. Njegove oči so se zaganjale naokoli in obupno iskale rešitve ter pri tem naredile to napako, da so obvisele na Watkinovih.

»Dober večer,« je s smejavim šarmom pozdravil Watkin, nadvse prijateljsko kimajoč in nato pustil, da se je njegov pogled srepo usedel na krožnik pravkar prispele juhe, s katerega se ne bo pustil premakniti. Vendarle. Naj cepec malo trpi. Želel je, da bi bila odrešitev vredna vsaj dobrega pol ducata honorarjev za radijski nastop.

Za Watkinom je Richard nepričakovano odkril vir drobnega dekliškega hihota, ki je bil pozdravil Regov čarovniški trik. Nadvse presenetljivo je bila to majhna deklica. Bila je stara približno osem let, svetlih las ter kujavega pogleda. Sedela je in sem ter tja razdraženo pobrcala v mizno nogo.

»Kdo je to?« je Richard presenečeno vprašal Rega.

»Kdo je kaj?« je Reg presenečeno vprašal Richarda.

Richard je skrivoma usmeril kazalec v njeno smer. »Deklica,« je šepnil, »zelo, zelo majhna deklica. Je kakšna nova profesorica matematike?« Reg se je zastrmel vanjo. »Veste,« je osuplo pojasnil, »da nimam najmanjšega pojma. Še nikoli nisem videl česa podobnega. Kako nenavadno.«

Naslednji trenutek je problem razrešil mož z BBC-ja, ki se je nepričakovano iztrgal iz logičnega primeža, v katerega sta ga bila privila njegova soseda, in oštel deklico, ker je brcala mizo. Prenehala je brcati mizo in namesto tega s podvojeno ihto brcnila zrak. Rekel ji je, naj se poskuša zabavati, tako je brcnila njega. To je prispevalo kanček radosti v čemernost njenega večera, vendar se ni obdržalo. Njen oče je izrazil svoje mnenje o varuškah, ki pustijo človeka na cedilu, toda nihče ni bil zmožen slediti temi.

»Zlata doba Buxtehudea,« je nadaljeval dirigent, »je seveda že davno mimo. Prepričan sem, da vam bo v veselje ta položaj ob prvi priložnosti izboljšati.«

»Ah, ee, ja,« je odgovoril dekličin oče, polivajoč juho, »ee, to se pravi... ta ni isti kot Gluck, kaj?«

Deklica je ponovno brcnila mizno nogo. Ko jo je oče mrko pogledal, se je obrnila k njemu in ga brez glasu, samo z gibi ustnic, nekaj vprašala.

»Ne zdaj,« je vztrajal, tiho kot je le mogel.

»Kdaj pa?«

»Kasneje. Mogoče. Kasneje, bomo videli.«

Kujavo se je zgrbila nazaj na svoj stol. »Vedno rečeš kasneje,« je protestirala, spet samo z gibanjem ustnic.

»Ubogi otrok,« je zamrmral Reg. »Za to mizo ni odličnika, ki se ne bi globoko v sebi vedel natanko tako. O, hvala.« Prispela je njuna juha ter preusmerila njegovo pozornost. In Richardovo.

»Povejte torej,« je začel Reg, potem ko sta že oba zajela nekaj žlic in neodvisno prišla do enakega zaključka, da juha ni ravno eksplozija okusov, »kaj pravzaprav počnete, dragi kolega. Nekaj z računalniki, kot vem, in z glasbo. Mislil sem, da ste študirali angleščino, ko ste bili tu, čeprav seveda samo v prostem času.« Čez rob žlice je pomenljivo pogledal Richarada. »Čakajte,« je prekinil, še predno je Richard lahko zajel sapo, da bi začel, »kaj se ne spominjam megleno, da ste imeli neke vrste računalnik, ko ste bili tu? Kdaj že? 1977?«

»No ja, čemur smo v 1977 rekli računalnik, je bil v resnici nekakšen električen abak, toda...«

»No, prosim, nikar ne podcenjujte abaka,« je odvrnil Reg. »V veščih rokah je lahko zelo prefinjena računska priprava. Poleg tega ne zahteva nobenega napajanja, lahko ga naredimo iz kakršnegakoli materiala, ki se nam znajde pri roki, in nikoli ne mrkne sredi pomembnega dela.«

»Torej bi bil električen še posebno nesmiseln,« je odvrnil Richard.

»Prav res,« je priznal Reg.

»Res ni bilo veliko stvari, ki jih je ta priprava zmogla in ki jih človek sam ne bi ugnal v polovici časa ter z mnogo manj truda,« je pojasnil Richard, »a po drugi strani je bila izjemna v vlogi lenega in zabitega učenca.«

Reg ga je porogljivo pogledal.

»Nisem imel pojma, da jih primanjkuje,« je pripomnil. »Od tule bi jih lahko s šlruco kruha zadel ducat.«

»V to ne dvomim. Toda poglejte na to z druge plati. V čem je pravzaprav smisel kogarkoli česarkoli naučiti?«

Zazdelo se je, da je to vprašanje vzbudilo val odobravajočega mrmranja z vseh koncev mize.

Richard je nadaljeval: »Kar želim poudariti, je, da če želi kdo kaj resnično razumeti, je najbolje, da to poskuša razložiti nekomu drugemu. To ga prisili, da si uredi pojme. In bolj ko je učenec len in neumen, bolj je potrebno stvar razčleniti na bolj in bolj enostavne pojme. In to je v resnici bistvo programiranja. Do takrat, ko ste razvrstili zapleten problem v niz drobnih navodil, ki jih razume celo zabit stroj, ste se zagotovo tudi sami nekaj naučili o njem. Učitelj se navadno nauči več kot učenec. Kaj ni tako?«

»Težko bi se bilo naučiti manj kot moji učenci,« je pritajeno zamrmralo nekje ob mizi, »ne da bi človeku prej opravili frontalno lobotomijo.«

»Tako sem se dneve in dneve mučil in pisal razprave na ta računalnik z borimi 16K pomnilnika, kar bi sicer vzelo slabih nekaj uric s pisalnim strojem. Toda kar me je prevzelo, je bil problem, kako stroju dopovedati, kaj želim od njega. V resnici sem napisal čisto svoj urejevalnik besedila v basicu. Preprost ukaz poišči in zamenjaj je vzel približno tri ure.«

»Pozabil sem, ali ste sploh kdaj dokončali kako razpravo?«

»No ja, ne kot tako. Prave razprave ne, toda razlogi, zakaj ne, so bili naravnost presunljivi. Na primer, odkril sem, da...«

Premolknil je in se zasmejal.

»Poleg tega sem seveda igral tudi klaviature v rockovski skupini,« je dodal. »To ni pomagalo.«

»Tega pa zdaj nisem vedel,« je osupnil Reg. »V vaši preteklosti so temačnejše reči, kot sem si lahko kdajkoli zamišljal. Kakovost, bi lahko dodal, ki jo deli s tole juho.« Prijel je prtiček in si z njim zelo skrbno obrisal usta. »Nekega dne se moram spraviti in se pogovoriti s kuhinjskim osebjem. Prepričal bi se rad, če obdržijo prave kose in prave vržejo proč. Torej. Rockovska skupina, pravite. No, no, no. Sveta nebesa!«

»Ja,« je pritrdil Richard. »Klicali smo se Še kar sprejemljiva godba, kar v resnici nismo bili. Naš namen je bil postati Beatlesi osemdesetih, toda dobili smo veliko boljše finančne in pravne nasvete, kot so jih oni kdajkoli imeli, kar je bilo v osnovi Ne sekirajte se, torej se nismo. Zapustil sem Cambridge in tri leta stradal.«

»Vendar, kaj nisem enkrat v tem času naletel na vas,« je rekel Reg, »in pohvalili ste se, da vam gre zelo dobro?«

»Kot cestni pometač, ja. Na cestah je bilo obupno veliko nesnage. Več kot dovolj, se mi je zdelo, za uspešno kariero. Kakorkoli, dali so me na čevelj, ker sem nesnago pometal na revir drugega pometača.«

Reg je zmajal z glavo. »Napačna kariera za vas. Brez dvoma. Obstaja obilje poklicev, kjer takšno vedenje zagotavlja napredovanje.«

»Kar nekaj sem jih preizkusil - toda nobeden se ni dosti bolje obnesel. In nobenega nisem prav dolgo zadržal, ker sem bil preutrujen, da bi jih lahko zadovoljivo opravljal. Ponavadi so me zalotili spati zvrnjenega čez kokošnjak ali kartotečno omarico - odvisno od dela, ki sem ga opravljal. Veste, vse noči sem presedel za računalnikom in ga učil igrati Tri slepe miši. Bil je to zame pomemben cilj.«

»Prav gotovo,« se je strinjal Reg. »Hvala,« se je zahvalil strežniku, ki je odnesel njegov na pol dokončan krožnik juhe, »prav lepa hvala. Tri slepe miši, a? Dobro. Dobro. Torej, nobenega dvoma ni, da vam je na koncu uspelo in to pojasni vaš sedanji sloveč status. Ja?«

»No, bilo je potrebno malo več kot to.«

»Bal sem se, da bi utegnilo biti. Čeprav je škoda, da niste tega prinesli s seboj. Morda bi lahko razvedrili ubogo mlado damo, ki mora trenutno prenašati našo dolgočasno in čemerno družbo. Nenaden naskok Treh slepih miši bi ji verjetno vlil svežega duha.« Nagnil se je naprej, da bi lahko mimo svojih dveh desnih sosedov videl deklico, ki se je še vedno kujala na svojem stolu.

»Zdravo,« je rekel.

Presenečeno je pogledala kvišku in nato, spet narahlo pobrcavajoč, sramežljivo povesila pogled.

»Kaj misliš, je hujše,« se je pozanimal Reg, »juha ali družba?«

Drobno in plašno se je nasmehnila ter skomignila z rameni, vendar je še vedno gledala v tla.

»Mislim, da si dovolj pametna, da se na tej stopnji še ne boš odločila,« je nadaljeval Reg. »Jaz osebno čakam, da vidim korenje, preden kakorkoli razsodim. Kuhajo ga že od ponedeljka, toda bojim se, da to ne bo dovolj. Edina stvar, ki je sploh lahko hujša od korenja, je Watkin. To je mož s smešnimi očali, ki sedi med nama. Mimogrede, jaz sem Reg. Pridi naokoli in me brcni, ko boš imela trenutek časa.«

Deklica se je zahihitala in ošvrknila Watkina, ki se je ves ukočil in si grozovito neuspešno prizadeval, da bi se dobrodušno nasmehnil.

»Dobro, mala deklica,« jo je okorno ogovoril, ona pa se je obupno trudila, da ni ob pogledu na njegove naočnike prasnila v krohot. Sledilo je zelo malo pogovora, toda deklica je imela sedaj zaveznika in se je začela za kanček bolj zabavati. Njen oče se ji je olajšano nasmehnil.

Reg se je obrnil nazaj k Richardu, ki je nenadoma vprašal: »Imate kaj družine?«

»Ee... ne,« je odvrnil Reg potihoma. »Toda povejte, po Treh slepih miših, kaj potem?«

»Dolga zgodba, Reg, toda na kratko, končal sem pri družbi WayForward Technologies...«

»Ah ja, znameniti g. Way. Povejte mi, kakšen je?«

Richarda je to vprašanje vedno malo razdražilo, morda zato, ker so ga ljudje tolikokrat vpraševali.

»Je oboje, boljši in slabši, kot ga predstavlja tisk. Pravzaprav ga imam zelo rad. Kot vsak ambicioznež zna biti sem in tja nekoliko težaven, toda poznam ga že od zgodnjih dni družbe, ko sva bila tako on kot jaz še popolnoma brez ficka. On je v redu. Pametno je samo, da ne dobi vaše telefonske številke, razen če nimate res zmogljive elektronske tajnice.

»Kaj? Zakaj pa to?«

»No, on je eden tistih, ki lahko razmišljajo samo, kadar govorijo. Ko dobi kakšno zamisel, jo mora naglas povedati komurkoli, ki bi ga poslušal. Oziroma če ljudi samih ni na voljo, kar se vedno pogosteje dogaja, so prav tako dobre njihove elektronske tajnice. On samo zavrti številko in jim vse pove. Ima tudi tajnico, katere edino delo je, da od ljudi, ki bi jim bil utegnil telefonirati, zbere kasete, jih posluša, prepiše, uredi ter mu naslednji dan predloži urejeno besedilo v modri mapi.«

»V modri, a?«

»Vprašajte me, zakaj ne uporablja preprosto kasetnika,« je skomignil Richard.

Reg je pomislil. »Mislim, da ne uporablja kasetnika zato, ker se ne želi pogovarjati sam s seboj,« je rekel. »V tem je logika. Neke vrste.«

V usta si je dal zalogaj svoje na novo prispele pore au poivre in ga nekaj časa preiskoval, preden je ponovno za trenutek počasi odložil nož in vilice.

»Kakšna je potem,« je končno rekel, »vloga mladega MacDuffa v vsem tem?«

»Torej, Gordon me je zadolžil, da napišem pomemben kos programske opreme za Applov Macintosh. Finančna preglednica, računovodstvo, takšne reči, zmogljiv, enostaven za uporabo, veliko grafike. Vprašal sem ga, kaj natančno želi imeti, on pa samo: 'Vse. Želim vrhunski, vsepojoči, vseplešoči poslovni program za tale stroj.' In ker sem bil malce igrivega razpoloženja, sem ga vzel dobesedno.

Vidite, niz števil lahko predstavlja, karkoli želite, uporabite ga lahko za preslikavo poljubne površine, za vodenje poljubnega dinamičnega procesa - in tako dalje. In poljubna množica knjigovodskih računov podjetja je, na koncu, spet samo niz števil. Usedel sem se torej in napisal program, ki vzame ta števila in z njimi naredi, karkoli želite. Če želite samo palični diagram, jih bo predstavil kot palični diagram, če jih želite kot krožni ali korelacijski diagram, jih bo predstavil kot krožni ali korelacijski diagram. Če želite plesalke, ki skačejo iz krožnega diagrama, da bi odvrnile pozornost od številk, ki jih krožni diagram v resnici predstavlja, potem bo program naredil tudi to. Oziroma svoje številke lahko pretvorite v jato galebov na primer in formacija, v kateri letijo ter način, kako vsak galeb udarja s krili, bosta določena z uspešnostjo posameznih oddelkov vašega podjetja. Imenitno za izdelavo animiranih emblemov, ki v resnici nekaj pomenijo.

Njegova najbolj bedasta odlika pa je v tem: če bi želeli vaše knjigovodske račune predstaviti v glasbeni obliki, lahko naredi tudi to. No ja, mislil sem, da je bedasta. Poslovni svet je ponorel od navdušenja.«

Reg ga je strogo motril prek koščka korenja pred sabo, slastno nameščenega na njegovi vilici, toda ni ga prekinil.

»Vidite, vsako glasbeno stvaritev je moč izraziti z nizom ali vzorcem števil,« se je navdušil Richard. »Števila lahko predstavljajo višine not, dolžine not, vzorce teh višin in dolžin...«

»Mislite melodijo,« ga je zmotil Reg. Korenje se še ni premaknilo.

Richard se je zarežal.

»Melodija bi bil zelo dober izraz za to. To si moram zapomniti.«

»Pomagal bi vam, da bi se laže izražali.« Reg je vrnil nedotaknjeno korenje nazaj na krožnik. »In ta program je bil potem uspešen?« je vprašal.

»Ne toliko pri nas. Letni obračuni večine britanskih družb bi zveneli kot žalna koračnica iz Saula, toda na Japonskem so padli po njem kot trop podgan. Družbam je ustvaril mnogo vedrih hvalnic, ki se pričnejo v redu, toda če bi se jih spravili ocenjevati, bi verjetno menili, da se proti koncu malo razpustijo in postanejo preglasne in cvileče. Bil je spektakularen posel v Združenih državah, kar je komercialno glavni uspeh. Čeprav me trenutno najbolj zanima, kaj se zgodi, če izpustimo knjigovodske račune. Pretvorba števil, ki predstavljajo zamahe lastovičjih kril, direktno v glasbo. Kaj bi slišali? Gordon pravi, da zvoka blagajn nikakor ne.«

»Očarljivo,« je rekel Reg, »zelo očarljivo,« in si končno vtaknil korenje v usta. Obrnil se je in se nagnil naprej, da bi ogovoril svojo novo prijateljico.

»Watkin je izgubil,« je razglasil. »Korenje je preseglo najnižjo pričakovano raven. Oprostite, Watkin, toda obupni kot ste - korenje, se bojim, je svetovni prvak.«

Deklica se je zahihitala, tokrat bolj sproščeno kot prejšnjič, in se mu nasmehnila. Watkin je poskušal vse to dobrosrčno prenašati, vendar ko so se njegove oči ustavile na Regu, je bilo jasno, da je bolj vajen zbadati kot biti zbadan.

»Prosim, očka, ali lahko zdaj?« Skupaj s svojo na novo pridobljeno, čeravno šibko samozavestjo je deklica pridobila tudi glas.

»Kasneje,« je vztrajal oče.

»Saj je že kasneje. Sem stopala.«

»Dobro...« je omahoval ter se popolnoma izgubil.

»Bila sva v Grčiji,« je naznanila deklica z drobnim, toda spoštljivim glasom.

»Oh, kaj res,« je rekel Watkin in rahlo prikimal. »Dobro, dobro. Kakšen določen kraj ali samo Grčija na splošno?«

»Patmos,« je odločno odvrnila. »Bilo je lepo. Mislim, da je Patmos najlepši kraj na svetu. Edino trajekt ni nikoli prišel takrat, kadar so rekli, da bo. Nikoli in nikdar. Sem stopala. Zamudila sva letalo, toda meni je bilo vseeno.«

»Aha, Patmos,« je rekel Watkin, ki ga je novica očitno prebudila. »Torej, kar moraš razumeti, mlada dama, je, da so Grki, ki jih ni zadovoljilo, da so obvladovali kulturo antičnega sveta, odgovorni tudi za najboljša, nekateri bi rekli edina prava dela ustvarjalne domišljije tega stoletja. Mislim seveda na vozne rede grških trajektov. Produkt najprefinjenejše domišljije. Vsakdo, ki je potoval v Aegean, lahko to potrdi. Hmmm, ja. Mislim, da ja.«

Mrko ga je pogledala.

»Našla sem vrč,« je rekla.

»Verjetno ni nič,« je naglo vpadel njen oče. »Saj veste, kako je to. Vsakdo, ki je bil prvič v Grčiji, misli, da je našel vrč, kaj ni tako? Ha, ha.«

Mnogi so resno prikimali. To je bilo res. Zoprno, toda res.

»Našla sem ga v pristanišču,« je nadaljevala, »v vodi. Medtem ko sva čakala na prekleti trajekt.«

»Sarah! Sem ti rekel...«

»Saj si mu ti tako rekel. In huje. Uporabljal si besede, za katere si nisem predstavljala, da jih poznaš. Kakorkoli, mislila sem, da če naj bi bili tukaj vsi tako pametni, potem mi bo nekdo lahko povedal, ali je to pravi antični vrč ali ne. Jaz mislim, da je zelo star. Očka, bi jim ga, prosim, pokazal?«

Njen oče je obupano skomignil z rameni in začel nekaj brskati pod svojim stolom.

»Ali si vedela, mlada dama,« ji je pojasnil Watkin, »da je bilo Skrivno razodetje napisano na Patmosu? Res je bilo. Kot veš, ga je napisal evangelist Janez. Meni se zdi zelo jasno znamenje, da ga je pisal medtem, ko je čakal na trajekt. O ja, tako mislim. Začenja, kajneda, z enako sanjavostjo, ki človeka prevzame, kadar ubija čas, ko mu začenja postajati dolgčas, saj veš, izmišlja si stvari in začne postopoma halucinirati do vrhunca obupa. Močno me spominja na to. Morda bi morala o tem napisati članek.« Pokimal ji je.

Pogledala ga je, kot da je nor.

»V redu, tukaj je,« je rekel njen oče in treščil stvar na mizo. »Navaden vrč, kot vidite. Šele šest let ji je,« je dodal s čemernim nasmeškom, »kajneda, ljubica?«

»Sedem,« je pojasnila Sarah.

Vrč je bil precej majhen, le kakih pet inčev visok ter štiri inče prek najširšega dela. Trup je bil skoraj pravilna krogla, z zelo ozkim vratom, ki se je stegoval za kakšen inč iz trupa. Vrat in približno polovico površine je obdajala trda skorja posušene gline, toda deli vrča, ki so bili vidni, so bili grobi in opečnato rdeči.

Sarah ga je vzela ter ga potisnila v roke moža, ki je sedel na njeni desni.

»Ti izgledaš pameten,« je rekla. »Povej mi, kaj misliš.«

Mož ga je vzel in ga z nekoliko domišljavo kretnjo obrnil naokoli. »Če bi ostrgal blato z dna, sem prepričan,« je bistro pripomnil, »da bi verjetno pisalo made in Binningham.«

»Tako star, a?« se je prisiljeno nasmehnil Sarin oče. »Je pa res že dolgo časa, kar so tam začeli sploh kaj izdelovati.«

»Vendar,« je dodal mož, »to ni moje področje. Sem molekularni biolog. Želi še kdo pogledati?«

Vprašanje ni bilo sprejeto z divjimi vzkliki navdušenja, toda vrč je vseeno šel iz rok v roke, ki so si ga površno podajale okoli mize. Ta je bolščal vanj skozi roževinasta očala, oni strmel skozi monokel, spet tretji ga je ogledoval čez polmesečne naočnike, in potem je nanj škilil nekdo, ki je bil pozabil očala v drugi obleki, za katero se je močno bal, da je šla v čistilnico. Zdelo se je, da nihče ne ve, koliko je star, ali pa jim je bilo malo mar. Obraz male deklice je postajal vedno bolj potrt.

»Zagrenjena družba,« je Reg rekel Richardu. Prijel je srebrno solnico ter jo privzdignil.

»Mlada dama,« je rekel, nagibajoč se naprej, da bi ji nekaj pokazal.

»Ah, ne že spet, bedak stari,« je zamrmral star arheolog Cawley in se nagnil nazaj, zatiskajoč si ušesa.

»Mlada dama,« je ponovil Reg, »dobro si oglej to preprosto srebrno solnico. Oglej si to preprosto kapo.«

»Saj nimaš kape,« se je kujala deklica.

»Ah,« je rekel Reg, »trenutek, prosim,« ter šel in prinesel svojo rdečo volneno kapo.

»Dobro si oglej,« je ponovil, »to preprosto srebrno solnico. Oglej si to preprosto volneno kapo. Solnico dam v kapo, takole, in podam kapo tebi. Naslednji del trika, draga dama... je odvisen od tebe.«

Podal ji je kapo mimo njunih dveh vmesnih sosedov, Cawleya in Watkina. Vzela jo je in pogledala vanjo.

»Kam je izginila?« ja vprašala, strmeč v kapo.

»Kamorkoli si jo ti dala,« je odvrnil Reg.

»Aja,« je rekla Sarah. »No ja... nič posebnega.«

Reg je skomignil z rameni. »Skromen trik, toda meni je všeč,« je pojasnil in se obrnil nazaj k Richardu. »Torej, o čem sva že govorila?«

Richard ga je pogledal z lahnim občutkom osuplosti. Vedel je, da je bil profesor vedno nagnjen k nenadnim razpoloženjskim blodnjam, toda bilo je, kot da je vsa njegova vnema naenkrat bušnila na piano. Njegov obraz je spet privzel enako zmeden izraz, kot ga je bil Richard videl, ko je nocoj prvič prispel do njegovih vrat, očitno povsem nepričakovan. Nato je bilo videti, da je Reg začutil Richardovo prepadenost ter hitro obnovil nasmešek.

»Dragi moj fant!« je rekel. »Dragi moj fant! Dragi moj dragi fant! Kaj sem že govoril?«

»Ee, govorili ste: 'Dragi moj fant.'«

»Že, toda prepričan sem, da je bil to uvod v nekaj. Vrsta krajše tokate na temo, kako izjemen mož ste, preden bi prešel na snov svojega govora, čigar naravo sem trenutno pozabil. Nimate najmanjšega pojma, kaj sem hotel reči?«

»Ne.«

»Ah. No ja, mislim, da moram biti zadovoljen. Če bi vsi točno vedeli, kaj sem hotel reči, potem ne bi imelo nobenega smisla več, da bi sploh še kaj rekel, kaj ni tako? Torej, kako kaj vrč naše male gostje?«

Vrč je medtem prispel do Watkina, ki je pojasnil, da ni nikakršen izvedenec za reči, ki so si jih izmišljala starodavna ljudstva, da bi iz njih pila, temveč le za stvari, ki so jih napisala kot posledico. Rekel je, da je Cawley tisti, katerega znanju in izkušnjam bi se morali vsi poklonili ter poskusil dati vrč njemu.

»Rekel sem,« je ponovil, »vaše so znanje in izkušnje, katerim bi se morali mi vsi pokloniti. Oh, za božjo voljo, dajte si že roke dol z ušes in si oglejte stvar.«

Nežno, toda odločno je potegnil Cawleyevo desno roko z njegovega ušesa, mu še enkrat pojasnil položaj ter mu podal vrč.

Cawley ga je bežno, toda brez dvoma strokovno pregledal.

»Ja,« je rekel, »približno dvesto let bo star, mislim. Zelo nedodelan. Zelo grob primerek svoje vrste. Popolnoma brez vrednosti, se razume.«

Dokončno ga je odložil ter se zazrl stran v star balkon, ki ga je iz nekega razloga jezil.

Učinek na Sarah je bil takojšen. Bila je že tako malodušna, toda to jo je popolnoma strlo. Ugriznila se je v ustnico in se vrgla nazaj na stol, zopet se je počutila popolnoma odveč in otročje. Njen oče jo je strogo ošinil zaradi nespodobnega vedenja in se v njenem imenu spet opravičil.

»Ah, Buxtehude,« je hitel, »ja, stari dobri Buxtehude. Bomo videli, kaj se da storiti. Povejte...«

»Mlada dama,« je prekinil glas, hripav od osuplosti, »brez dvoma si očarljivka in čarovnica izjemnih moči!«

Vse oči so se uprle v Rega, starega važiča. Krčevito je stiskal vrč in s poblaznelo očaranostjo strmel vanj. Počasi je obrnil oči proti mali deklici, kot da prvikrat ocenjuje moči častitljivega nasprotnika.

»Priklanjam se ti,« je zašepetal, »jaz, ničvreden v navzočnosti tolikšne moči, ki jo imaš ti, in prosim za dovoljenje, da ti čestitam k eni najbolj prefinjenih mojstrovin čarovništva, kar sem jim imel čast biti priča!«

Sarah je strmela vanj s široko izbuljenimi očmi.

»Lahko pokažem tem ljudem, kaj si začarala?« je resno vprašal.

Komaj opazno je prikimala in on je z močnim udarcem butnil njej prej drag, a sedaj žalostno osramočen vrč na mizo. Ena stran vrča je padla po mizi, preostanek pa je obstal pokonci.

Sarine oči so se osuplo pognale na umazano in zaprašeno, toda nedvomno razpoznavno srebrno vseučiliščno solnico, ki je stala vkleščena v ostankih vrča.

»Stari cepec neumni,« je zamrmral Cawley.

Ko se je vsesplošno neodobravanje in zmerjanje tega cenenega družabnega trika poleglo - nobeno od obeh ni moglo skaliti globokega spoštovanja v Sarinih očeh - se je Reg obrnil k Richardu ter odsotno dejal: »Kdo je bil tisti vaš prijatelj, ko ste bili tukaj, ga še kdaj vidite? Fant s čudnim vzhodnoevropskim imenom. Svlad nekaj. Svlad Cjelli. Se ga spomnite?«

Richard ga je za trenutek zbegano pogledal.

»Svlad?« se je začudil. »Ah, mislite Dirk. Dirk Cjelli. Ne. Nikoli nisva imela stikov. Tu in tam sem naletel nanj na ulici in to je vse. Mislim, da si sem ter tja spremeni ime. Zakaj vprašate?«

Peto poglavje...

Visoko na svoji skalni štrlini je Električni Menih še naprej čemel na konju, ki je tiho in potrpežljivo besnel. Izpod svoje grobo tkane kapuce je srepo strmel v dolino, s katero je imel težavo, toda težava je bila Menihu nova in odvratna, kajti bila je - dvom.

Nikoli ga ni trpinčil dolgo, a kadar ga je, se je zajedel v sam srž njegovega bitja.

Dan je bil vroč; sonce je stalo na praznem, meglenem nebu in bilo sive skale ter redko, požgano travo. Nič se ni ganilo, niti Menih. Toda čudne reči so začenjale šumeti po njegovih možganih, kot so to počele tu in tam, kadar je bil kak podatek iz vhodnega ojačevalnika napačno naslovljen.

Toda potem je Menih začel verovati, sprva nestalno in živčno, a potem z veličastnim žgočim belim plamenom prepričanja, ki je prekucnil vsa prejšnja, vključno z bedastim mnenjem, da je dolina rožnata, da se bodo nekje spodaj, približno miljo od mesta, koder je sedel, kmalu odprla skrivnostna vrata v tuj in oddaljen svet, vrata, skozi katera bi on lahko vstopil. Osupljiva zamisel.

Vendar je imel enkrat za spremembo popolnoma prav, kar ni bilo nič manj osupljivo.

Konj je zaslutil, da se nekaj kuha.

Privzdignil je ušesa in nežno stresel z glavo. Bil je v neke vrste transu, ker je tako dolgo gledal v isti kup skal in si je skorajda že tudi sam domišljal, da so rožnate. Malo močneje je stresel z glavo.

Rahel poteg vajeti ter sunek Menihovih pet in že sta bila na poti, previdno se spuščajoč po skalnem pobočju. Pot je bila težavna. Nje večji del je sestavljal krušljiv skrilavec - rjav in siv krušljiv skrilavec, včasih z rjavozeleno rastlino, oklepajočo se negotovega bivanja na njem. Menih je to opazil brez zadrege. Sedaj je bil starejši, bolj izkušen Menih, ki je bil pustil otročarije za sabo. Rožnate doline, hermafroditske mize, vse to so bila naravna razdobja, skozi katera je moral vsakdo na poti v resnično prosvetljenost.

Sonce ju je neusmiljeno žgalo. Menih si je otrl pot in prah z obraza ter postal, nagibajoč se naprej nad konjev vrat. Skozi migotajočo vročinsko meglico se je zazrl navzdol proti ogromni skalni gmoti, ki se je dvigala iz dna doline. Tu, za to skalno gmoto, je menil oziroma strastno in iz dna duše veroval Menih, se bodo pojavila vrata. Stvar si je poskušal bolj natančno ogledati, vendar so podrobnosti prizora zmedeno poplesavale v vročem zraku.

Ko se je zopet usedel v sedlo in že hotel spodbosti konja, je nenadoma opazil neko precej čudno reč.

Na ravni steni bližnje skale, pravzaprav tako bližnje, da je bil Menih presenečen, da je ni bil že prej opazil, je bila velika slikarija. Slika je bila grobo narisana, čeprav ne brez določenih slogovnih potez, in zdela se je zelo stara, morebiti celo zelo in resnično zelo stara. Barva je bila obledela, odkrušena in lisasta in težko je bilo kakorkoli razločiti, kaj slika predstavlja. Menih je stopil bliže. Videti je bilo kot primitiven prizor z lova.

Skupina purpurnih, mnogookončinskih bitij je bila očitno horda zgodnjih lovcev. Nosili so preproste sulice in bili so za petami velikemu rogatemu bitju, obdanemu z oklopom, za katerega se je zdelo, kot da je bilo v lovu že ranjeno. Barve so bile že tako medle, da jih skoraj ni bilo več videti. Pravzaprav so bili edino, kar je bilo jasno vidno, beli zobje lovcev, za katere se je zdelo, da sijejo z belino, katere lesk ni zbledel niti v dobi, ki je morala trajati kar nekaj tisočletij. Pravzaprav so osramotili celo Menihove lastne zobe. In očistil si jih je bil še to jutro.

Menih je podobne slike že videl, vendar nikoli v resnici, temveč le v knjigah ali na televiziji. Običajno jih je bilo najti v jamah, kjer so bile zaščitene pred škodljivimi vplivi, sicer ne bi preživele.

Menih je podrobneje pregledal bližnjo okolico skalne stene in opazil, da ni bila ravno v jami, a je bila vseeno zaščitena z ogromnim previsom in v zavetju pred vetrom in dežjem. Kljub temu je bilo čudno, da je uspela preživeti tako dolgo. Še bolj čudno pa je bilo, da se je zdela neodkrita. Takšne vrste jamske slikarije so bile same znamenite in dobro znane podobe, toda ta ni bila ena tistih, ki bi jo bil že kdaj videl.

Morda je odkril dramatično in zgodovinsko najdbo. Morda bi ga, če bi se vrnil v mesto in oznanil to odkritje, sprejeli nazaj, mu navsezadnje dali novo matično ploščo in mu dovolili verovati - verovati - verovati v kaj? Malo je pomislil, pomežiknil in zmajal z glavo, da bi odpravil trenutno sistemsko napako.

Hitro se je ustavil.

Veroval je v vrata. Mora najti ta vrata. Vrata so pot v... v...

Vrata so Pot.

Dobro.

Velike začetnice so vedno dober način urejanja stvari, za katere nimate zadovoljivega odgovora.

Z osornim potegom uzde je zasukal konjevo glavo ter ga spodbodel naprej po poti v dolino. V nekaj minutah pretkanega manevriranja sta dosegla dno doline, kjer se je Menih za trenutek zbegal, ker je ugotovil, da je tanka plast prahu, ki se je ulegla na rjavo izsušeno zemljo, v resnici zelo blede rjavkastorožnate barve, še posebno na bregovih leno tekočega potočka blata, ki je bil vse, kar je v sušni dobi ostalo od reke, ki je tekla skozi dolino, kadar je prišlo deževje. Razjahal je in se sklonil, da bi otipal rožnati prah in pustil, da mu curlja med prsti. Bil je zelo droben in mehak in dajal je prijeten občutek, ko si ga je podrgnil ob kožo. Bil je približno enake barve, morda nekoliko bolj svetel.

Konj ga je gledal. Menih je uvidel, morda nekoliko pozno, da mora biti konj hudo žejen. On sam je bil hudo žejen, toda skušal je pregnati te misli. S sedla je odpel čutaro z vodo. Bila je ganljivo lahka. Odvil je zamašek ter napravil krepak požirek. Z dlanjo je napravil čašico, vanjo vlil malo vode ter jo ponudil konju, ki jo je bliskovito in hlastno posrkal.

Konj ga je spet pogledal. Menih je žalostno odkimal, zamašil čutaro in jo pripel nazaj na sedlo. V tistem majhnem delu razuma, kjer je hranil dejanske in logične informacije, je vedel, da voda ne bo več dolgo trajala in brez nje tudi onadva ne. Samo še njegova vera ga je držala pokonci, trenutno je bila to Vera v Vrata.

Otresel je rožnati prah s svoje grobe obleke in nato obstal, strmeč v skalno gmoto, komaj sto jardov oddaljeno. Sedaj jo je gledal brez najmanjše, še tako drobcene zaskrbljenosti. Čeprav je bil večji del njegovega razuma trden v svoji večni in neomajni Veri, da bodo za gmoto Vrata in da so Vrata Pot, pa si drobcen del njegovih možganov, ki je razumel problem o čutari z vodo, ni mogel pomagati, da ne bi priklical preteklih razočaranj ter sprožil drobnega, a rezkega alarma k opreznosti.

Če bi se odločil, da se ne bo na lastne oči prepričal o Vratih, bi lahko večno veroval vanje. Bilo bi to hrepenenje njegovega življenja (kolikor malo mu ga je še preostalo, je pojasnil del možganov, ki je vedel o čutari z vodo).

Toda po drugi strani, če bi šel Vratom izkazat spoštovanje, njih pa ne bi bilo tam... kaj potem?

Konj je nemirno zarezgetal.

Odgovor je bil seveda zelo preprost. Imel je cel niz vezij, namenjenih reševanju natanko takšnih problemov in pravzaprav je bilo to najgloblje bistvo njegovega obstoja. Še vedno bo veroval vanje, ne glede na to, kaj bo pokazala resničnost. Kaj drugega pa je pomen Vere?

Vrata bodo še vedno tam, čeprav jih ne bo.

Zbral se je. Vrata bodo tam in on mora do njih, kajti Vrata so Pot. Namesto da bi ponovno zajahal konja, ga je vodil. Kajti Pot je bila samo kratka pot in Vratom se je hotel približati ponižno.

Hodil je pogumno in zravnano, z dostojanstveno počasnostjo. Približal se je skalni gmoti. Dosegel jo je. Premagal je zadrego. Pogledal je.

Vrata so bila tu.

Konj, to je potrebno omeniti, je bil zelo presenečen.

Menih je iz globokega spoštovanja in osuplosti padel na kolena. Tako zelo se je pripravil na soočenje z razočaranjem, ki je bilo njegova stalna usoda, da je bil, čeprav si ni nikoli mislil, da si bo to priznal, popolnoma nepripravljen. Z neznosno, zmedeno sistemsko napako je strmel v Vrata.

Bila so to vrata, kot jih ni še nikoli videl. Vsa vrata, ki jih je poznal, so bile velike, z jeklom ojačene tvorbe, zaradi vseh videokasetnikov in pomivalnih strojev, ki so bili shranjeni za njimi, ter seveda vseh dragih Električnih Menihov, ki so bili potrebni, da so v vse to verovali. Ta vrata so bila preprosta, lesena in majhna, približno njegove velikosti. Vrata Menihove velikosti, belo pobarvana, z enim samim, rahlo udrtim medeninastim gumbom, nameščenim ob strani in malo pod polovico njihove višine. Bila so preprosto vgrajena v skalno steno, brez kakršnegakoli pojasnila o njihovem izvoru ali namenu.

Ubogi preplašeni Menih se je - komaj je vedel, kako si je drznil - opotekel na noge in vodeč svojega konja za sabo, boječe stopil naprej proti njim. Iztegnil je roko in se jih dotaknil. Tako se je prestrašil, ker se ni oglasil noben alarm, da je odskočil nazaj. Ponovno se jih je dotaknil, tokrat bolj odločno.

Pustil je, da se mu je roka počasi spustila na gumb - spet nobenega alarma. Počakal je, se prepričal in ga nato obrnil, zelo zelo nežno. Čutil je, kako je mehanizem popustil. Zadržal je dih. Nič. Potegnil je vrata k sebi in takoj so se vdala. Pogledal je notri, a notranjost je bila tako temna v primerjavi s puščavskim soncem zunaj, da ni mogel ničesar videti. Končno je skoraj mrtev od radovednosti vstopil, vodeč konja za sabo.

Nekaj minut kasneje je postava, ki je sedela zakrita za sosednjo gmoto skal, končala z natiranjem prahu na svoj obraz, vstala, si pretegnila ude in se napotila proti vratom, stepajoč si obleko.

Šesto poglavje...

»In v Ksanaduju Kublaj Kan

svoj hram slasti zgraditi da.«

Recitator je bil očitno eden tistih, ki so zagovarjali prepričanje, da je občutek pomembnosti in veličastnosti kake pesmi najbolje izražen, če jo recitirate v bedastem tonu. Besede je dvigoval kvišku in jih strmoglavljal, dokler se ni zdelo, da so se v paniki razbežale in si poiskale primeren zaklon.

»Kjer sveta reka Alf v prostran

vre svet brezkrajnih jam-dvoran

do senčnega morja.«

Richard se je sproščeno naslonil nazaj. Besede so mu bile zelo zelo domače in niso si mogle kaj, da ne bi bile domače vsakemu diplomantu vseučilišča St. Cedd, in udobno so mu legle v dušo.

Povezava vseučilišča s Coleridgeom je bila resnično zelo pomembna stvar, kljub dobro znanemu nagnjenju tega moža k določenim rekreacijskim farmacevtskim proizvodom, pod vplivom katerih je bila ta pesem, njegovo največje delo, sanjana in spisana. Celoten rokopis je bil hranjen v zanesljivem varstvu vseučiliščne knjižnice in pesem so ob vsakoletni slovesnosti ob Coleridgeovem večeru brali iz samega rokopisa.

»Tam dvakrat pet milj plodnih tal

Z zidovi, s stolpi je obdal:

tam se vrtovi v pentljah rek bleščijo

in blagi žgalni les dehte cveti

in hoste, stare kot gore šumijo

krog gajev, ki jih sonce zeleni.«

Richard se je spraševal, kako dolgo to traja. S strani je ošinil svojega bivšega svetovalca za angleški jezik in neupogljiva odločnost njegove recitacijske drže ga je zbegala. Njegov lajnarski glas ga je sprva vznemirjal, a kmalu ga je začel pomirjati in zagledal se je v potoček voska, ki je curljal čez rob sveče, ki je sedaj dogorevala in metala trepetajočo svetlobo na ostanke večerje, razmetane po mizi.

»In, - oh! romantična globel, v zelena

pobočja ceder vsekana v strmini!

Soteska divja! sveta, uročena,

vsa kakor kraj, kjer joče žalik žena

za demonom-ljubimcem v mesečini!«

Majhne količine klareta, ki si ga je privoščil pri jedi, so toplo curljale po njegovih venah in kmalu so njegove misli začele tavati. Izzvan z Regovim prejšnjim vprašanjem se je spraševal, kaj zadnje čase počne njegov nekdanji... je bila prijatelj prava beseda? Zdel se je bolj niz nenavadnih dogodkov kot pa oseba. Sama zamisel, da bi v resnici imel prijatelje, se ni zdela tako zelo neverjetna, bolj neke vrste napačna povezava pojmov, podobno kot zamisel, da se je sueška kriza pojavila zaradi žemlje.

Svlad Cjelli. Popularno znan kot Dirk, čeprav, spet, je bila popularen komaj primerna beseda. Razvpit, prav gotovo; iskan, brez konca premlevan, tudi to je bilo prav. Toda popularen? Samo v pogledu, da je huda nesreča na avtocesti lahko popularna - vsakdo upočasni, da bi bolje videl, a nihče ne gre preblizu plamenom. Neslaven je bilo bolj primerno. Svlad Cjelli, neslavno znan kot Dirk.

Bil je okroglejši kot povprečen dodiplomski študent in nosil je več klobukov. To se pravi, bil je en sam klobuk, ki ga je stalno nosil, toda nosil ga je s strastjo, precej nenavadno za nekoga tako mladega. Klobuk je bil temno rdeč in okrogel s čisto ravnimi okrajci in gibal se je, kot bi bil uravnotežen na kardanu, tako da je lahko stal ves čas popolnoma vodoravno, ne glede na to, kako je njegov lastnik premikal glavo. Kot klobuk je bil prej izredna kot docela uspešna osebna krasitev. Bil bi eleganten okras, moden, okusen in skladnih oblik, če bi bil nositelj majhna nočna svetilka, sicer pa ne.

Dirk je ljudi privlačeval z zgodbami, ki jih je sam zanikal, toda kaj bi lahko bil vir teh zgodb, če ne njegova lastna zanikanja, ni bilo nikoli čisto jasno.

Pripovedi so vključevale njegove telepatske sposobnosti, ki naj bi jih podedoval po materi, za katero je trdil, da je živela v imenitnejšem koncu Transilvanije. To se pravi, on ni ničesar takšnega trdil in dejal je, da je to najbolj nesmiselna neumnost. Goreče je zanikal, da bi bili v njegovi družini kakršnikoli netopirji in grozil je, da bo tožil vsakega, ki bi širil podobne zlonamerne izmišljotine, toda kljub temu je rad nosil velik in mahedrav usnjen plašč, v svoji sobi pa je imel eno tistih priprav, ki naj bi pomagale ozdraviti probleme s hrbtenico, če se obesite nanje z glavo navzdol. Dovolil je ljudjem, da so ga videvali viseti s te priprave ob vsemogočih čudnih urah dneva in še posebno noči, nalašč zato, da je potem lahko živahno zatrjeval, da to nima popolnoma nikakršnega pomena. S pomočjo domiselnega niza strateško razvrščenih zanikanj najbolj vznemirljivih ter nenavadnih reči mu je uspelo ustvariti mit, da je jasnoviden, mističen, telepatski, čudaški, psihosastičen vampir.

Kaj pomeni psihosastičen?

To je bila njegova lastna beseda in odločno je zanikal, da bi sploh kaj pomenila.

»In v trušču iz globeli sikajoče,

kot da bi zemlja sopla, se mogočen

izvir poganja v zrak in skale vro

s presledki v gostih curkih pod nebo,

kot toča...«

Dirk je bil tudi neprestano zbankrotiran. To se bo spremenilo. Vse je začel njegov sostanovalec, lahkoveren fant, Mander po imenu, ki ga je bil, če bi bila resnica znana, Dirk verjetno nalašč izbral zaradi njegove lahkovernosti.

Steve Mander je opazil, da je Dirk govoril v snu, če je šel kadarkoli pijan v posteljo. Ne samo to, ampak sorte stvari, ki jih je govoril v snu, so bile kot Vzpostavitev trgovskih poti do mrmr mrrnr klokot je bila preokretnica v rasti imperija v smrč žlobudr mrmr. Komentiraj.

»... ki pobita od tal leti,

kot pod mlatičem pleva, v vse smeri.«

Ko se je to prvikrat zgodilo, se je Steve Mander dvignil iz postelje in obsedel ravno kot sveča. To je bilo malo pred pripravljalnimi izpiti v drugem letniku in kar je bil Dirk pravkar povedal ali preudarno zamrmral, je zvenelo neveijetno podobno zelo verjetnemu izpitnemu vprašanju iz ekonomske zgodovine.

Mander je tiho vstal, se splazil do Dirkove postelje in napeto poslušal, toda razen nekaj popolnoma nepovezanega mrmranja o Schleswig-Holsteinu in francosko-pruski vojni, slednje je Dirk usmeril v glavnem v svojo blazino, ni zvedel ničesar.

Vendar novice so se širile - tiho, oprezno in kot blisk.

»In tu je v plesu skal na dan do veka

vsak hip na novo drla sveta reka.«

Naslednji mesec so Dirka kar naprej gostili z vinom in večerjami v upanju, da bo ponoči spal zelo trdno in v snu izdal še nekaj izpitnih vprašanj. Neverjetno, toda zdelo se je, da čim bolje so ga nahranili in čim odličnejši letnik vina so mu ponudili, manj se je nagibal k temu, da bi spal obrnjen naravnost v blazino.

Njegov sistem je bil potemtakem izkoriščati domnevna darila, ne da bi jih bil v resnici kadarkoli zahteval. Pravzaprav se je na zgodbe o svojih domnevnih močeh odzival z odkrito nezaupljivostjo, celo sovraštvom.

»Pet milj kakor v blodnjaku zavozlan

njen tok vijugal je skoz dol in les,

v brezkrajnih jamah odvrtel svoj ples

in s truščem tonil v mrtvi ocean:

in v tem hrumenju Kublaj Kan zazna

glas prednikov, naj se na boj ravna!«

Dirk je bil, kar je sam zanikal, tudi jasnoslišen. Včasih je v spanju brundal melodije, za katere se je dva tedna kasneje pokazalo, da so bile za nekoga hit. Zares nič lažjega.

Pravzaprav je vedno opravil le najnujnejše raziskave, potrebne za vzdrževanje teh mitov. Bil je len in glavno, kar je delal, je bilo, da je pustil, naj njegovo delo opravi človeška zanesenjaška lahkovernost. Lenoba je bila ključnega pomena - če bi bile njegove domnevne paranormalne spretnosti podrobne in natančne, potem bi ljudje lahko postali sumničavi in bi začeli iskati drugačne razlage. Po drugi strani pa, bolj ko so bile njegove napovedi nejasne in dvoumne, bolj so iluzije drugih ljudi zapolnjevale verodostojnostno vrzel.

Dirk ni imel od tega nikoli prav dosti koristi - vsaj zdelo se je tako. V resnici je bila ugodnost neprenehnega oskrbovanja z vinom in večerjami zanj kot študenta veliko znatnejša, kot bi kdorkoli pričakoval, razen če se ne bi usedel in izračunal številk.

In seveda nikoli ni trdil - pravzaprav je živahno zanikal - da bi bilo karkoli tega vsaj približno res.

Ko se je približal čas zaključnih izpitov, je bil torej v dobrem položaju, da izpelje zelo simpatičen in okusen naklep.

»In senca templja vseh slasti

je plula zviška prek globin,

kjer v eno zlile melodije

so se izvira in votlin.

To bil je čudežen, enkraten svet:

te sončne kupole! in v jamah led!«

»Sveta nebesa...!« Reg je bil videti, kot da se je z nenadnim trzajem predramil iz rahlega dremeža, v katerega sta ga nežno zazibala vino in recitacija in ves osupel je pogledoval okrog sebe, toda nič se ni spremenilo. Coleridgeove besede so pele v prijazno in zadovoljno tišino, ki je legla na veliko dvorano. Po še enem naglem mrkem pogledu se je Reg naslonil nazaj v nov, tokrat malo bolj skrben dremež.

»Mladenko s cimbalom nekoč

zrl sem v prividu sna:

to Abesinka je bila,

na strunah je prebirala

spev o gori Abora.«

Dirk se je pustil pregovoriti, da bo v hipnozi točno napovedal, kakšna vprašanja bodo pripravili za poletne izpite.

Pobudo za to idejo je dal on sam s točno razlago nečesa, česar on ne bi bil nikoli, pod nobenim pogojem, pripravljen narediti, čeprav bi to v mnogih ozirih rad, toliko da bi imel možnost spodbiti svoje domnevne in pritajene sposobnosti.

In prav zaradi te skrbno zasnovane želje je končno pristal - samo zato, ker bo to enkrat za vselej opravilo s to bedasto - utrudljivo in brezmejno bedasto - zadevo. Svoje napovedi bo izrekel s pomočjo podzavestnega pisanja pod primernim nadzorom, nato pa jih bodo zapečatili v kuverto in položili v banko, kjer bodo ostale do konca izpitov.

Nato jih bodo odprli, da bi videli, kako točne so bile po izpitih.

Nič presenetljivega ni bilo, da mu je precej zajetno število ljudi ponudilo precej zajetne podkupnine, da bi jim pokazal napovedi, ki jih je bil zapisal. To, je rekel, bi bilo nepošteno...

»Da obuditi spet bi

znal glas njen v dnu srca,

brez konca srečen in prevzet bi

sezidal v zraku do neba

iz opojne glasbe hram mamljiv,

te sončne kupole! ta led iskriv!«

Malo kasneje si je Dirk privoščil, da so ga ljudje videvali hoditi naokoli po mestu z nekakšnim ozlovoljenim in resnobnim izrazom na obrazu. Ko so ga spraševali, kaj da ga muči, je sprva samo zamahoval z roko, potem pa se je zagovoril, da bo morala njegova mati na nekakšno izjemno drago zobno zdravljenje, ki ga bo moral iz razlogov, o katerih ni hotel govoriti, opraviti privatni zdravnik; težava je bila le, da ni bilo denarja.

Od tukaj se je pokazala pot navzdol, ko je pričel sprejemati prispevke za domnevne stroške zdravljenja svoje matere v zameno za bežne oglede svojih pismenih napovedi izpitnih vprašanj, dovolj strma in skrbno naoljena, da se je lahko spustil po njej z najmanjšim vznemirjenjem.

Nato je prišlo na dan še, da je edini zobozdravnik, ki bi lahko opravil to skrivnostno zobno operacijo, nek vzhodnoevropski kirurg, ki trenutno živi v Malibuju, zaradi česar je bilo potrebno silovito povečati višino prispevkov.

On je seveda še vedno zanikal, da so njegove sposobnosti vse to, kar so jim ljudje pripisovali. Pravzaprav je zanikal, da bi sploh obstajale in vztrajal je, da se ne bi nikoli spustil vanje, če ne bi hotel zgolj ovreči celotne zadeve. In ker se je zdelo, da imajo ljudje - na lastno odgovornost - vero v njegove zmožnosti, ki je sam ni imel, je bil hkrati srečen, če jim je lahko popustil do take mere, da jim je dovolil plačati za operacijo svoje pobožne matere.

Zanj se lahko vse skupaj konča samo dobro.

Vsaj tako je mislil.

»Če slišite, potem uzrete jih, ljudje,

in klicali boste vsi: Gorje! Gorje!

te oči sijoče! vihravi ti lasje!«

Izpitne naloge, ki jih je ustvaril v hipnozi s pomočjo podzavestnega pisanja, je Dirk pravzaprav zložil preprosto s pomočjo najpotrebnejših raziskav, s katerimi bi si pomagal katerikoli študent pred izpitom, da bi videl kakšni, če sploh kakšni, vzorci se bodo pokazali in izvlekel bistre zaključke o tem, kaj bi utegnilo slediti. Bil je močno prepričan (kot bi bil vsak), da bo pravilno zadel dovolj vprašanj, da bo zadovoljil lahkoverne in hkrati tako malo, da bo izpadla celotna zadeva popolnoma nedolžno.

Kot je v resnici bila.

Kar ga je dokončno vrglo na suho ter povzročilo blazno navdušenje, ki se je končalo tako, da so ga odpeljali iz Cambridgea v zadnjem delu marice, je bilo dejstvo, da se je na koncu izkazalo, da so vse izpitne naloge, ki jih je bil prodal, enake tistim, ki so bile v resnici napisane.

Natanko. Od besede do besede. Do zadnje pike.

»Ko tretjič boš krog njega krog ovil,

v nebeški grozi si oči zastri –

ta pil roso rdečo je kot kri

in si z nebeškim mlekom slo tešil...«

In to, razen plohe senzacionalnih časopisnih poročil, ki so ga izpostavila kot prevaranta in ga potem razglasila za tisto pravo, tako da so si lahko privoščila novo rundo, v kateri so ga spet izpostavila kot prevaranta in ga spet razglasila za tisto pravo, dokler se niso naveličala in šla namesto njega nadlegovat raje simpatično sočnega igralca biljarda, je bilo to.

V letih, ki so sledila, je Richard naletel na Dirka le sem ter tja in Dirk ga je vedno pozdravil s tisto vrsto opreznega polnasmeška, ki želi vedeti, če mislite, da vam dolguje denar, predno se razcvete v takšnega, ki upa, da mu ga boste vi nekaj posodili. To, da si je redno spreminjal ime, je dalo Richardu slutiti, da on ni bil edini, do katerega je bil Dirk takšen.

Čutil je grenko žalost ob misli, da je nekdo, ki je bil tako sijoče živ znotraj ozkih meja univerzitetne skupnosti, sedaj izgledal v luči običajnega dne tako zelo ovenel. In čudil se je, da je Reg povpraševal po njem kar tako, nenadoma in na vsem lepem in na način, ki se je zdel vse preveč puhel in ravnodušen.

Ponovno se je ozrl okrog sebe proti svojemu mirno dremajočemu sosedu Regu; proti mali Sari, tiho zamaknjeni v napeto poslušanje; proti prostrani dvorani, oviti v temačno migotajočo svetlobo; proti portretom starih ministrskih predsednikov in pesnikov, obešenih visoko v temi, od koder je prihajal samo nenavaden lesk svetlobe sveč, ki je odsevala od njihovih zob; proti svetovalcu za angleški jezik, ki je stal in recitiral s tistim svojim poetičnim glasom; proti knjigi o Kublaj kanu, ki jo je svetovalec za angleški jezik držal v rokah; in končno, skrivoma, proti svoji uri. Ponovno se je naslonil nazaj.

Glas je nadaljeval z recitacijo drugega in še mnogo nenavadnejšega dela pesmi...

Sedmo poglavje...

Bil je večer zadnjega dne življenja Gordona Waya, on pa se je spraševal, če bo konec tedna morda le brez dežja. Napoved je bila spremenljiva - nocoj ponoči megleno, v petek in soboto podnevi jasno, toda hladneje z možnimi posamičnimi plohami v nedeljo popoldan, ko se bodo vsi vračali v mesto.

To se pravi vsi, razen Gordona Waya.

Vremenska napoved tega seveda ni omenila, ker to pač ni bilo njeno delo, a tudi njegov horoskop je bil precej zavajajoč. Omenjal je nenavadno močno aktivnost planetov v njegovem znaku in ga rotil, naj razmisli, kaj si samo domišlja, da si želi in kaj zares potrebuje. Svetoval mu je tudi, naj se čustvenih in delovnih težav loti odločneje in bolj odkritosrčno, povsem nerazložljivo pa je pozabil omeniti, da bo mrtev, še preden se bo iztekel dan.

Blizu Cambridgea je zavil z avtoceste in se ustavil na majhni črpalki, da bi kupil malo bencina, prej pa je še malo posedel, da bi končal pogovor na svojem mobilnem telefonu.

»Dobro, poglej, jutri te pokličem,« je dejal, »ali morda kasneje nocoj. Raje ti pokliči mene. Čez pol ure bom v koči. Ja, zavedam se, kako pomemben je zate ta projekt. V redu, vem, kako pomemben je, pika. Ti si ga želiš, jaz si ga želim. Seveda si ga. In ne pravim, da ga ne bomo še naprej podpirali. Pravim samo, da veliko stane in da bi se morali cele reči lotiti odločneje in bolj odkritosrčno. Poglej, zakaj ne prideš do koče, pa se pogovoriva o zadevi. V redu, ja, ja, vem. Razumem. Torej, razmisli o tem, Kate. Se slišiva. Adijo.«

Odložil je in še malo posedel v avtu.

Bil je velik avto. Bil je velik, srebrn mercedes, kakršne vidimo v reklamah, in ne samo v reklamah za mercedes. Gordon Way, Susanin brat, službodajalec Richarda MacDuffa, je bil bogat mož, ustanovitelj in lastnik družbe WayForward Technologies II. Sama družba WayForward Technologies je seveda bankrotirala iz običajnega razloga in s seboj odnesla njegovo celotno premoženje.

K sreči mu je uspelo ustvariti novo.

Običajen razlog je bil, da je bil v poslu z računalniško opremo, ko so se naenkrat vsi dvanajstletniki v državi naveličali škatel, ki so delale bing. Svoje drugo imetje si je ustvaril raje s programsko upremo. Po zaslugi dveh pomembnejših programskih paketov, od katerih je bil eden Hvalnica (drugi, bolj donosen, ni nikoli ugledal luči sveta), je bila WFT-II edina britanska računalniška družba, ki jo je bilo moč omenjali v istem stavku s tako pomembnimi ameriškimi družbami, kot sta Microsoft ali Lotus. Stavek bi se verjetno glasil nekako kot WayForward Technologies za razliko od tako pomembnih ameriških družb, kot sta Microsoft ali Lotus... toda bil je začetek. WayForward je bila tukaj. In on je bil lastnik.

Potisnil je kaseto v odprtino v stereofonski napravi. Sprejela jo je z mehkim in vljudnim klikom in trenutek ali dva kasneje je iz osmih dovršeno prilagojenih zvočnikov, zaščitenih z elegantno črno mrežico, splaval Ravelov Bolero. Stereo je bil tako izbrušen in prostoren, da je bilo skoraj moč občutiti celo drsališče. S prsti je rahlo potrkaval po tapeciranem volanu. Bolščal je v armaturno ploščo. Okusno osvetljeni diagrami in drobne, brezhibne lučke so megleno bolščali nazaj. Čez nekaj časa je nenadoma spoznal, da je črpalka samopostrežna, ter izstopil, da bi napolnil rezervoar.

To je trajalo minutko ali dve. Stal je in stiskal ročko polnilnika, cepetajoč v hladnem nočnem zraku, nato je odkorakal do majhnega, zanikrnega kioska, plačal gorivo, se spomnil, da mora kupiti nekaj krajevnih zemljevidov in se nato s črpalkarjem še za nekaj minut zapredel v navdušen pomenek o smereh, ki bi jih računalniška industrija utegnila ubrati v prihodnjem letu, upoštevaje napovedi, da bo paralelno procesiranje ključnega pomena za spoznavno ustvarjalno programsko operno, a tudi močne dvome, če bodo raziskave na področju umetne inteligence per se, še posebno raziskave na področju umetne inteligence, ki se opirajo na jezik prolog, v bližnji prihodnosti resnično privedle do kakšnega resnejšega izdelka, ki bi bil sposoben komercialno preživeti, vsaj do mere, ki vključuje pisarniško namizno založništvo; tema, ki črpalkarja sploh ni prevzela.

»Mož je resnično rad govoril,« bo kasneje povedal policistu. »Fant, lahko bi odšel za deset minut na stranišče in on bi vse povedal blagajni. Če pa me ne bi bilo petnajst minut, bi odšla še blagajna. Ja, prepričan sem, da je to on,« bo dodal, ko mu bodo pokazali sliko Gordona Waya. »Samo na začetku nisem bil prepričan, ker ima na sliki zaprta usta.«

»In popolnoma ste prepričani, da niste videli še česa sumljivega?« je vztrajal policist. »Ničesar čudnega, kar bi vam padlo v oči?«

»Ne, kot sem rekel, bil je čisto običajna stranka v običajni noči, nič drugačni od katerekoli druge noči.«

Policist je brezizrazno strmel vanj. »Nekaj bi se rad še prepričal,« je nadaljeval, »če bi nenadoma naredil takole...« - zaškilil je, potisnil jezik iz kotička ust ter zaplesal gor in dol, vrteč si prste v ušesih - »bi vam to kakorkoli padlo v oči?«

»Torej, ee, ja,« je rekel črpalkar, preplašeno se umikajoč nazaj. »Pomislil bi, da se vam je utrgal film.«

»V redu,« je dejal policist in spravil beležnico v žep. »Veste, gospod, včasih imajo različni ljudje različne zamisli o tem, kaj pomeni čudno. Če je bila včerajšnja noč običajna noč, nič drugačna od katerekoli druge noči, potem sem jaz mozolj na zadnjici strica markize Queensburyške. Kasneje vas bomo prosili za izjavo, gospod. Hvala, ker ste si vzeli čas.«

To še vse pride.

Nocoj je Gordon stlačil zemljevide v žep in se odpravil proti avtu. Medtem ko je avto stal v megli pod lučmi, se je na njem nabrala biserna plast motno sijoče vlage in videti je bil kot - no ja, videti je bil kot izjemno drag mercedes-benz. Gordon se je zalotil, samo za milisekundo, kako si želi, da bi imel nekaj takšnega, toda sedaj je bil že dokaj spreten pri odvračanju misli od takšnih želja, ki so vodile v začaran krog in ga potem zapustile potrtega in zmedenega.

Lastniško ga je potrepljal in se sprehodil okoli njega in nato opazil, tla prtljažnik ni dobro zaprt ter ga z rahlim sunkom zaprl. Zaprl se je z blagodejno zapeljivim klikom. No, to pa napravi življenje vredno, kajne? Takšen blagodejno zapeljiv klik. Stare vrednote spretne in kvalitetne izdelave. Domislil se je ducat stvari, ki se jih mora pomeniti s Susan, zlezel v avto in takoj, ko se je avto odkradel nazaj na cesto, na telefonu pritisnil tipko za avtomatični priklic.

»... toda, če želite pustiti sporočilo, vas bom poklicala nazaj, brž ko bo mogoče. Morda.«

Bip.

»Ah, Susan, zdravo, Gordon tukaj,« je rekel, nerodno držeč slušalko na rami. »Ravno sem na poti v kočo. Je, ee, četrtek zvečer in ura je, ee... 8.47. Na cesti je megla. Poslušaj, čez vikend pridejo tisti Američani zaradi pogodbe o prodaji Hvalnice verzija 2.00, da se zmenimo za reklamo in vse to, poglej, dobro veš, da te nerad sprašujem takšne reči, toda veš tudi, da te vseeno vedno vprašam. Poslušaj torej.

Vedeti moram samo, ali je Richard pri stvari. Mislim res pri stvari. Lahko ga vprašam in on bo rekel: 'Seveda, vse je v redu', toda polovico časa - drek, ta tovornjak ima dolge luči, nobeden trli prekletih tovornjakarjev jih nikoli ne zatemni; čudež je, da ne končam mrtev v obcestnem jarku; to bi bilo nekaj, pustiti svoje znamenite zadnje besede na elektronski tajnici; ni razloga, zakaj ne bi imeli ti tovornjaki avtomatičnih, svetlobno proženih zatemnilnih stikal. Poslušaj, me lahko spomniš, da povem Susan - ne tebi, jasno, tajnici Susan v pisarni - da ji povem, naj napiše pismo tistemu fantu iz ministrstva za okolje in mu pojasni, da mi lahko zagotovimo tehnologijo, če lahko on uredi zakonodajo? Gre za javni blagor in kakorkoli, dolguje mi uslugo, plus, kakšen smisel ima sedeti v vladi, če ne moreš komu kdaj podkuriti?

Zdaj sem se spomnil, ljubi bog, upam, da sem pripravil šibrovke. Kaj je tem Američanom, da so čisto nori na streljanje mojih zajcev? Kupil sem jim nekaj zemljevidov v upanju, da se bodo odpravili na kakšen izlet. Bilo bi koristno za njihovo zdravje in še pozabili bi na streljanje zajcev. Res mi je žal ubogih bitij. Ko naslednjič pridejo Američani, bom na svojo trato verjetno postavil eno tistih tabel, saj veš, kakršne imajo v Beverly Hillsu, na katerih piše Oboroženo varovanje.

Prosim, sporoči Susan, da priskrbi znak z napisom Oboroženo varovanje, na dnu ošiljen in ne previsok, da ga bodo zajci lahko videli. Mislim seveda na tajnico Susan v pisarni, ne nate.

Kje sem ostal?

Ah, ja. Richard in Hvalnica 2.00. Susan, poskusna verzija mora biti pripravljena v dveh tednih. On pravi, da je v redu. Toda kadarkoli ga vidim, se mu na zaslonu računalnika vrti slika zofe. On pravi, da je to pomemben koncept, toda jaz vidim samo pohištvo. Ljudje, ki si želijo, da jim njihovi knjigovodski računi pojejo, si ne želijo kupiti rotirajoče zofe. Prav tako mislim, da sedaj ni čas, da bi pretvarjal erozijske vzorce Himalaje v koncert za flavto in orkester.

In Kate, kaj počne ona? Susan, ne morem skrivati, da postanem nestrpen, kadar gresta denar in računalniški čas v nič. Lahko so dolgoročne raziskave in razvoj, a obstaja tudi možnost, samo možnost, pravim, a kljub temu možnost, za katero mislim, da smo jo dolžni temeljito raziskati in pretehtati, da je vse skupaj popolna polomija. Čudno, iz prtljažnika prihaja nekakšen ropot, zdi se mi, da sem ga dobro zaprl.

Kakorkoli, glavna stvar je Richard. In dejstvo je, da obstaja ena sama oseba, ki je resnično sposobna ugotoviti, če res dela, kar bi moral, ali pa samo sanja, in bojim se, da je ta oseba Susan.

To si seveda ti, ne tajnica Susan v pisarni.

Ali bi torej lahko, ni mi prijetno, da te moram to prositi, res mi ni, ali bi lahko poizvedela, kako napreduje? Mu dopovedala, kako pomembna je zadeva? Poskrbi samo, da se zave, da je WayForward Technologies mišljeno kot zaresno komercialno podjetje in ne pustolovsko igrišče za butnglave. Z butnglavami je težava - imajo eno briljantno zamisel, ki v resnici deluje in potem pričakujejo od tebe, da jih boš še leta sponzoriral, medtem ko oni sedijo in računajo topografije svojih popkov. Oprosti, moram se ustaviti in zapreti prtljažnik. Samo trenutek.«

Položil je slušalko na sedež poleg sebe, zavil ob rob travnika, ustavil in stopil ven. Ko se je približal prtljažniku, se je le-ta odprl, iz njega se je dvignila postava, mu izstrelila vsebino obeh cevi šibrovke skozi prsni koš in nato odšla po svojih opravkih.

Osuplost Gordona Waya nad dejstvom, da je bil na vsem lepem mrtev, ni bila nič v primeri z njegovo osuplostjo nad tem, kar se je zgodilo kasneje.

Osmo poglavje...

»Vstopite, dragi kolega, vstopite.«

Vrata v Regove prostore na vseučilišču so bila na vrhu zavitega lesenega stopnišča nasproti velike obednice in bila so slabo osvetljena oziroma bila so čisto dobro osvetljena, kadar je luč delovala, a luč ni delovala, tako da so bila vrata slabo osvetljena in vrh vsega še zaklenjena. Reg je imel težave z iskanjem ključa v zbirki, ki je izgledala približno kot nekaj, kar bi lahko sposoben Ninja bojevnik zalučal skozi drevesno deblo.

Sobe v starejšem delu vseučilišča imajo dvojna vrata kot zračne zapornice in tako kot zračne zapornice jih je tudi prava muka odpreti. Zunanja vrata so masiven blok sivo pobarvanega hrasta in čisto brez obličja, razen zelo ozke reže za pisma ter cilindrične ključavnice, za katero je Reg nenadoma končno našel ključ.

Odklenil jih je in odprl. Za njimi so stala običajna belo opažena vrata z običajnim medeninastim gumbom.

»Vstopite, vstopite,« je ponovil Reg, ko jih je odprl, tipajoč za stikalom. Za trenutek je samo ugašajoča žerjavica v kamnitem ognjišču metala pošastne rdeče sence, ki so plesale po sobi, a kmalu jih je preplavila električna svetloba in pokončala čarobni prizor. Reg se je na pragu za trenutek obotavljal, čudno napet, kot da bi se želel o nečem prepričati, predno vstopi, in se nato pognal v sobo, najmanj z občutkom vedrine.

Bila je velika, opažena soba, ki jo je zelo udobno in posrečeno napolnjevala zbirka blago obrabljenega pohištva. Ob zadnji steni je stala velika, stara in izmučena mahagonijeva miza z grdimi, debelimi nogami, obložena s knjigami, kartotekami, mapami in zibajočimi se kupi papirja. Na čisto svojem koščku mize je, Richarda je ta ugotovitev prijetno razvedrila, v resnici stal star in oguljen abak.

Blizu je stala majhna regentska pisalna miza, ki bi bila lahko kar precej vredna, če le ne bi bila tako močno obtolčena, potem par elegantnih georgijskih stolov, čudovita viktorijanska knjižna omara in tako naprej. Skratka, bila je soba univerzitetnega dostojanstvenika. Na stenah so visele slike in uokvirjeni zemljevidi univerzitetnega dostojanstvenika, na tleh obrabljena in obledela preproga univerzitetnega dostojanstvenika, in videti je bilo, kot da se v njej desetletja ni skoraj nič spremenilo, kar je bilo verjetno zaradi tega, ker je v njej živel univerzitetni dostojanstvenik.

Na vsaki strani nasprotne stene so stala vrata in Richard je od prejšnjih obiskov vedel, da vodijo ena v študirnico, ki je močno spominjala na manjšo in intenzivnejšo različico te sobe - večje skladnice knjig, višji kupi papirja v bolj grozeči nevarnosti, da se v resnici prekucnejo, pohištvo, ki je bilo, kakorkoli staro in dragoceno, povsem prekrito z neštetimi krožnimi odtisi čajnih ali kavnih skodelic in na mnogih so verjetno še vedno stale originalne skodelice.

Druga vrata so vodila do majhne in dokaj osnovno opremljene kuhinje ter zavitega notranjega stopnišča, na vrhu katerega sta bili profesorjeva spalnica in kopalnica.

»Poskusite se razkomoditi na zofo,« je povabil Reg, gostoljubno frleč naokoli. »Ne vem, če vam bo uspelo. Meni se vedno zdi, kot da bi bila natlačena z zeljem in jedilnim priborom.« Resnobno se je zastrmel v Richarda. »Ali imate vi dobro zofo?« se |e pozanimal.

Torej, ja.« Richard se je zasmejal. Razveselila ga je prismojenost vprašanja.

»Oh,« je resno pripomnil Reg. »No, želim si, da bi lahko izvedel, kje ste jo dobili. Jaz imam z njimi brezkončne težave, zares brezkončne. Nikoli v svojem življenju nisem našel nobene udobne. Kako ste vi našli svojo?« S pridihom rahlega presenečenja je naletel na majhen srebrn pladenj s steklenico portovca in tremi kozarci, ki ga je bil prej spregledal.

»No, res čudno, da ste to vprašali,« je rekel Richard. »Nikoli nisem sedel na njej.«

»Zelo bistro,« je tehtno vztrajal Reg, »zelo zelo bistro.« Zopet se je spustil v konklave, podoben prejšnjemu, tokrat s svojim plaščem in klobukom.

»Ne da si ne bi želel,« je pojasnil Richard. »Problem je samo, da je obtičala na polovici dolgega stopničša, ki vodi do mojega stanovanja. Kolikor lahko razumem, sta jo dostavljavca spravila do polovice poti navzgor, obtičala z njo, jo obračala in vrtela v vse mogoče smeri, jo poskušala brezuspešno premakniti naprej in nato precej presenečeno ugotovila, da je ni moč spraviti nazaj dol. Torej, to bi moralo biti nemogoče.«

»Čudno,« se je strinjal Reg. »Jaz še nikoli nisem naletel na nobeno ireverzibilno matematiko, ki bi vključevala zofe. Lahko, da je novo področje. Ste že govorili s kakšnim prostorskim geometrikom?«

»Še več. Poklical sem sosedovega mulca, ki je bil včasih sposoben rešiti Rubikovo kocko v sedemnajstih sekundah. Sedel je na stopnici in več kot uro strmel vanjo, preden je razglasil, da je nepreklicno obtičala. Res je, da je sedaj nekaj let starejši in je že zvedel o puncah, toda mene je zbegal.«

»Kar nadaljujte s pripovedovanjem, dragi kolega, silno me zanima, toda prej mi povejte, če vam lahko s čimerkoli postrežem. Morda portovec? Ali brandy? Mislim, da je portovec boljša izbira, arhiviran v vseučilišču v 1934, eden najboljših letnikov, kar jih boste našli, in po drugi strani, brandya pravzaprav nimam. Ali kavo? Morda še malo vina? Imam odličen margaux, za katerega čakam izgovor, da bi ga odprl, čeprav je dobro, če je uro ali dve odprt, kar ne pomeni, da ne bi mogel... ne,« je odsekal, »najbrž bo najbolje, če se nocoj ne odločiva za margaux.«

»Malo čaja bi še mi resnično prileglo,« je rekel Richard, »če ga imate kaj.«

Reg je privzdignil obrvi. »Ste prepričani?«

»Vozim.«

»V redu. Potem bom trenutek ali dva v kuhinji. Prosim nadaljujte, vseeno vas bom lahko slišal. Pripovedujte mi o svoji zofi in medtem kar mirno sedite na moji. Ali je že dolgo, kar je obtičala?«

»Oh, komaj približno tri tedne,« je rekel Richard, sedeč na zofi. »Lahko bi jo enostavno razžagal in jo vrgel proč, toda ne morem verjeti, da ni logičnega pojasnila. In da mi tudi misliti - preden kupite kos pohištva, bi bilo zares koristno vedeti, če bo šel po stopnicah ali okoli vogala. Tako sem modeliral problem v treh dimenzijah na svojem računalniku - in zaenkrat pravi samo ni govora.«

»Pravi kaj?« je zaklical Reg, preglašujoč šumenje čajnika.

»Da ni mogoče. Naročil sem mu, naj izračuna potrebne poteze, da bi spravil zofo ven, in rekel je, da jih ni. Rekel sem: 'Kaj?', on pa je odvrnil, da jih ni. Nato sem mu naročil, in to je zares nedoumljivo, naj izračuna potrebne poteze, da bi zofo sploh dobil v sedanji položaj, in odvrnil je, da ni mogla priti tja. Ne brez fundamentalne prezidave zidov. Torej, ali je nekaj narobe s fundamentalno sestavo materije v mojih stenah ali pa,« je Richard z vzdihom dodal, »je nekaj narobe s programom. Kaj bi vi rekli?«

»In, ali ste poročeni?« je zaklical Reg.

»Kaj? Ah, že vidim kaj mislite. Zofa, za mesec dni zagozdena na stopnišču. Torej, ne, ne ravno poročen, toda ja, obstaja določena punca, s katero nisem poročen.«

»Kakšna je? Kaj počne?«

»Je poklicna čelistka. Moram priznati, da je bila zofa pogosta tema razgovora. Pravzaprav se je odselila zopet v svoje stanovanje, dokler ne uredim zadeve. Ona, torej...«

Nenadoma je Richard postal žalosten in je vstal ter se na nekako bežen način sprehodil po sobi, dokler se ni ustavil pred ugašajočim ognjem. Malo ga je podrezal ter nanj vrgel nekaj dodatnih polen, da bi pregnal hlad iz sobe.

»Ona je pravzaprav Gordonova sestra,« je končno dodal. »Toda popolnoma sta si različna. Nisem preveč prepričan, da odobrava računalnike. In sploh ji ni všeč njegov odnos do denarja. Mislim, da je v resnici ne obsojam popolnoma, sploh pa polovice reči ne ve.«

»Katera je polovica, ki je ne ve?«

Richard je zavzdihnil.

»Torej,« je pojasnil, »gre za projekt, ki je prvič povlekel družbo iz rdečih številk. Imenoval se je Razlog in po svoje je bil precej nenavaden.«

»Kaj je bil ta projekt?«

»Torej, bil je neke vrste narobe obrnjen program. Zanimivo, kako so mnoge najboljše ideje zgolj narobe obrnjene stare ideje. Poglejte, napisanih je bilo že mnogo programov, ki človeku pomagajo pri odločitvah, tako da prikladno uredijo in razčlenijo vsa pomembna dejstva, ki potem sama po sebi kažejo proti pravilni odločitvi. Slaba stran tega je, da odločitev, na katero vsa prikladno urejena in razčlenjena dejstva kažejo, ni nujno tista, ki jo iščete.«

»Haaa...!« je zaklical Regov glas iz kuhinje.

»Torej, Gordonova velika ideja je bila sestaviti program, ki mu lahko vnaprej določite, kakšno odločitev bi radi, da sprejme, in mu šele nato podate vsa dejstva. Naloga programa, ki jo je bil zmožen opraviti z dovršeno lahkoto, je bila preprosto oblikovanje niza logičnih korakov, ki bi povezovali postavke s sklepom.

In moram reči, da se je stvar briljantno obnesla. Gordon si je lahko skoraj takoj kupil porscheja, čeprav je bil popolnoma zbankrotiran in obupen voznik. Celo njegov bankir ni mogel odkriti napake v njegovem dokazovanju. Niti ko je Gordon tri tedne kasneje razsul porscheja.«

»Sveta nebesa. In program je šel dobro v denar?«

»Ne. Prodali nismo niti ene same kopije.«

»Presenečate me. Meni se zdi kot pravi zmagovalec.«

»Saj je bil,« se je obotavljal Richard. »Kupili so celoten projekt, kompletno vse. Pentagon. WayForward se je s tem poslom postavil na zelo močne finančne temelje. Po drugi strani so njegovi moralni temelji stvar, za katero ne bi zastavljal svojega ugleda. Zadnje čase sem precej razčlenjeval argumente, predložene v podporo Vojne zvezd, in če človek ve, kaj hoče, je vzorec algoritmov zelo jasen.

S proučevanjem Pentagonove politike zadnjih nekaj let sem prišel do dokaj trdnih zaključkov, da ameriška mornarica uporablja verzijo 2.00, medtem ko ima letalstvo iz določenih razlogov samo poskusno verzijo 1.5. Čudno to.«

»Ali imate kopijo?«

»Nikakor ne,« je pojasnil Richard. »S tem ne bi rad imel ničesar. Sploh pa, ko je Pentagon kupil vse, je kupil vse. Do zadnjega drobca kode, do zadnje diskete, do zadnjega zvezka. Srečo sem imel, da sem videl škatle. Če jih sploh sem. Ukvarjam se samo s svojimi projekti.«

Richard je ponovno podrezal v ogenj in se spraševal, kaj počne tukaj, ko ima vendar toliko dela. Gordon ga je neprestano gnjavil, kdaj bo končal novo, super verzijo Hvalnice za macintosh II, in bil je v precejšnjem zaostanku. In kar se tiče predlaganega modula za zajemanje borznih podatkov in izračun Dow Jonesovega indeksa v realnem času, je zadevo vzel zgolj kot šalo, toda Gordon, jasno, je čofnil po ideji in vztrajal, da mora biti stvar izvedena. Tudi to bi moralo biti končano, a ni bilo. Nenadoma mu je bilo popolnoma jasno, zakaj je tukaj.

No ja, bil je prijeten večer, tudi če ni izvedel, zakaj ga je Reg tako goreče želel videti. Z mize je vzel par knjig. Miza je očitno igrala tudi vlogo jedilne mize, kajti čeprav je bilo videti, da ležijo kupi tu že tedne, je odsotnost prahu v njihovi neposredni bližini kazala, da jih je pred kratkim nekdo premikal.

Mogoče, je premišljeval, lahko potreba po prijaznem kramljanju z nekom drugačnim postane tako nujna kot katerakoli druga potreba, če človek živi v tako zaprti skupnosti, kot je bila ta na vseučilišču v Cambridgeu celo dandanašnji. Reg je bil priljuden star mož, toda pri večerji je opazil, da se mnogim njegovim kolegom zdi, kot da tvorijo njegova čudaštva precej izdatno in uravnoteženo dieto - še zlasti, ker imajo toliko lastnih, s katerimi se morajo ubadati. Mučila ga je misel na Susan, toda na to je bil navajen. Prelistal je knjigi, ki ju je bil prej vzel z mize.

Ena od obeh, starejša, je bila zbirka pripovedovanj o prikaznih duhov v Borleyskem župnišču, najbolj strašljivi stavbi v Angliji. Njen hrbet je bil že precej oguljen, fotografije pa so bile že tako porumenele in zabrisane, da so bile skorajda nerazpoznavne. Slika, za katero je mislil, da je izjemno posrečena (ali ponarejena) fotografija prikazni duha, se je izkazala, ko je prebral zapis pod njo, za avtorjev portret.

Druga knjiga je bila novejša in po čudnem naključju je bila vodnik po grških otokih. Odsotno je polistal po njej in ven je padel kos papirja.

»Earl Grey ali Lapsang Souchong?« je zaklical Reg. »Ali Darjeeling? Ali PG Tips? Sicer pa, bojim se, da so tako ali tako vsi v vrečkah. In nobeden ni pretirano svež.«

»Darjeeling bo v redu,« je odvrnil Richard, sklanjajoč se, da bi pobral papir.

»Mleko?« je zaklical Reg.

»Ee, prosim.«

»Kocko ali dve?«

»Eno, prosim.«

Richard je vložil papir nazaj v knjigo in pri tem na njem opazil v naglici načečkan zapisek. Zelo nenavadno, pisalo je: Dobro si oglej to preprosto srebrno solnico. Oglej si to preprosto kapo.

»Sladkor?«

»Ee, kaj?« je osupnil Richard. Naglo je odložil knjigo zopet na kup.

»Samo drobna šala,« je veselo pojasnil Reg, »da vidim, če ljudje poslušajo.« Prismejal se je iz kuhinje z dvema skodelicama na majhnem pladnju, ki ga je nenadoma zalučal po tleh. Čaj je pljusknil po preprogi. Ena od skodelic se je raztreščila, druga pa se je zakotalila pod mizo. Reg se je naslonil ob podboj, popolnoma bled in ostrmel.

Zledenel trenutek tišine je neopazno spolzel mimo, medtem ko je bil Richard preveč osupel, da bi ukrepal, nato pa je nerodno poskočil proti njemu, da bi pomagal. Toda starec se je že opravičeval in ponujal, da mu pripravi novo skodelico. Richard mu je pomagal do zofe.

»Ste dobro?« je nemočno vprašal Richard. »Naj pokličem zdavnika?«

Reg je zamahnil z roko. »Je že dobro,« je vztrajal, »popolnoma dobro sem. Zdelo se mi je, da sem slišal, no, zvok, ki me je vznemiril. Vendar ni bilo nič. Verjetno sem bil samo prevzet od čajnih hlapov. Samo da pridem do sape. Mislim, da me bo malo, ee, portovca odlično poživilo. Zelo mi je žal, nisem vas hotel vznemiriti.« Pomignil je v običajno smer, v kateri je stala steklenica s portovcem. Richard je naglo natočil majhen kozarec in mu ga ponudil.

»Kakšen zvok?« je vprašal, radoveden, kaj zaboga bi Rega lahko tako presunilo.

V tem trenutku se je iz zgornjega nadstropja zaslišalo nekakšno premikanje in nenavaden zvok, kot da bi nekdo globoko sopel.

»Tole...« je zašepetal Reg. Kozarec portovca je obležal razbit ob njegovih nogah. Zdelo se je, kot da bi zgoraj nekdo topotal. »Ste slišali?«

»Ee, sem.«

Videli je bilo, da je to starca pomirilo.

Richard je živčno pogledoval proti stropu. »Ali je kdo gor?« je vprašal, čeprav je čutil, da je vprašanje bedasto, toda vsekakor potrebno.

»Ne,« je rekel Reg s pritajenim glasom, ki je s strahom, ki ga je nosil v sebi, vznemiril Richarda, »nikogar ni. Nikogar, ki bi lahko bil.«

»Potem...«

Reg se je trudil postaviti se na tresoče noge, toda nenadoma ga je prevzela silovita odločnost.

»Moram iti tja gor,« je tiho rekel. »Moram. Prosim, počakajte me tukaj.«

»Kaj je zdaj to,« se je zavzel Richard, stoječ med Regom in vrati. »Vlomilec? Grem jaz. Prepričan sem, da ni nič, samo veter ali nekaj takega.« Richard ni vedel, zakaj to govori. Očitno ni bil veter, niti ni bilo nič podobnega vetru. Čeprav je čisto mogoče, da veter povzroči zvoke, podobne globokemu sopenju, pa redko na takšen način topota z nogami.

»Ne,« je rekel starec in ga vljudno, a odločno potisnil na stran, »na meni je, da to storim.«

Richard mu je nemočno sledil skozi vrata v majhen hodnik, za katerim je stala drobna kuhinja. Od tod je navzgor vodilo temno leseno stopnišče; stopnice so bile videti poškodovane in obrabljene.

Reg je prižgal luč. Bila je medla in žalostno razgaljena je visela vrh stopniščnega jaška, po katerem se je ozrl s strogo zaskrbljenostjo.

»Počakajte tukaj,« je rekel in se povzpel za dve stopnici. Nato se je obrnil in ošinil Richarda s pogledom nedoumljive resnobnosti.

»Žal mi je,« je rekel, »da ste se zapletli v... težavnejšo stran mojega življenja. Toda sedaj ste vpleteni, pa če vam je to prav ali ne, in nekaj vas moram prositi. Ne vem, kaj me čaka tam zgoraj, ne vem natanko. Ne vem, če ni morda kaj, kar sem si po neumnosti nakopal s svojimi... svojimi konjički, ali pa kaj, česar nedolžna žrtev sem postal. Če je prvo, potem lahko krivim le sebe, kajti sem kot zdravnik, ki ne more opustiti kajenja, ali morda še huje, kot ekolog, ki se ne more odreči avtu - če je slednje, potem upam, da ne doleti vas.

Kar vas moram prositi, je tole. Ko se bom vrnil po teh stopnicah, seveda predpostavljam, da se bom, in če se vam bo moje vedenje zdelo v čemerkoli nenavadno, če bom videti, kot da to nisem jaz, potem morate skočiti name in me pobiti na tla. Razumete? Preprečiti mi morate, da bi storil, karkoli že bi poskušal storiti.«

»Toda, kako bom vedel?« je vprašal nezaupljivi Richard. »Oprostite, nisem hotel, da bi to tako zvenelo, toda ne vem kaj...?«

»Vedeli boste,« je rekel Reg. »Prosim, počakajte me sedaj v glavni sobi. In zaprite vrata.«

Richard je stopil nazaj ter osuplo zmajajoč z glavo storil, kot mu je bilo naročeno. Iz velike, zanemarjene sobe je poslušal zvok profesorjevih korakov, ki so se oprezno vzpenjali po stopnicah.

Vzpenjal se je z globokim preudarjanjem kot tiktakanje velike, počasne ure.

Richard ga je slišal doseči vrhnji podest. Tu je obstal v tišini. Sekunde so minevale, pet, morda deset, morda dvajset. Nato je bilo zopet slišati okorno premikanje in hropenje, ki je sprva tako zelo pretreslo profesorja.

Richard se je naglo pomaknil k vratom, a jih ni odprl. Hlad sobe ga je tiščal in begal. Zmajal je z glavo, da bi iz nje otresel občutek, in zadržal je dih, ko so se koraki znova zganili in počasi počakali dva jarda podesta ter nato spet obstali.

Po samo nekaj sekundah je Richard zaslišal dolg, počasen cvilež vrat, ki so se odpirala ped za pedjo, ped za oprezno pedjo, dokler niso morala biti sedaj zanesljivo in končno na stežaj odprta.

Zdelo se je, da se potem dolgo, dolgo časa ni nič zgodilo.

Nato so se vrata končno spet počasi zaprla. Koraki so prečkali podest in se ponovno ustavili. Richard se je previdno odmaknil od vrat, nepremično strmeč vanje. Še enkrat so se koraki zganili, spuščajoč se po stopnicah, počasi, s preudarkom in tiho, dokler niso končno dosegli vznožja. Čez nekaj novih sekund se je začel gumb na vratih obračati. Vrata so se odprla in Reg je umirjeno vstopil.

»Nič takega ni, samo konj je v kopalnici,« je tiho rekel.

Richard je skočil nadenj ter ga pobil na tla.

»Ne!« je sopel Reg, »ne, pojdite dol, spustite me, čisto v redu sem, prekleto! Samo konj je, popolnoma običajen konj!« Brez večjih težav se je otresel Richarda in se usedel pokonci, puhajoč in pihajoč in potiskajoč si roke skozi svoje razredčene lase. Richard je stal ob njem, oprezno, toda s precejšnjo mero zadrege. Odmaknil se je nazaj ter pustil Regu, da je vstal in sedel na stol.

»Samo konj,« je pojasnil Reg, »a vseeno, ee, hvala, ker ste me prijeli za besedo.« Stepel si je obleko.

»Konj,« je ponovil Richard.

»Ja,« je rekel Reg.

Richard je šel iz sobe, pogledal gor po stopnicah in se nato vrnil.

»Konj?« je še enkrat ponovil.

»Ja je,« je rekel profesor. »Čakajte - « premaknil se je do Richarda, ki je že hotel ponovno ven, da bi raziskal zadevo - »pustite ga. Saj ne bo dolgo.«

Richard je nejeverno ostrmel. »Pravite, da je v vaši kopalnici konj, in vam je prav malo mar za to?«

Profesor ga je zbegano pogledal.

»Poslušajte,« je rekel, »žal mi je, če sem... vas prej prestrašil, bil je samo manjši šokec. Takšne stvari se dogajajo, dragi kolega, ne vznemirjajte se zaradi tega. Jojmene, v svojem življenju sem videl marsikatero bolj čudno stvar. Mnogo njih. Še bolj čudnih. Saj je samo konj, za božjo voljo. Pozneje ga bom spustil ven. Prosim, ne delajte si skrbi. Poživiva si duha s požirkom portovca.«

»Toda... kako je prišel tja gor?«

»No, okno kopalnice je odprto. Mislim, da je vstopil skozenj.«

Niti prvič in zagotovo tudi ne zadnjič ga je Richard ošinil z nezaupljivim pogledom.

»To počenjate nalašč, ali ne?« je rekel.

»Počenjam kaj, dragi moj kolega?«

»Ne verjamem, da je v vaši kopalnici konj,« je Richard nenadoma rekel. »Ne vem, kaj je tam, ne vem, kaj počnete, ne vem, kaj naj bi današnji večer pomenil, toda ne verjamem, da je v vaši kopalnici konj.« In ne upoštevajoč Regova dodatna ugovarjanja, se je odpravil gor pogledat.

Kopalnica ni bila velika.

Na stenah je bil opaž iz hrastovine, ki je bil upoštevaje starost in naravo stavbe zelo verjetno neprecenljive vrednosti, toda sicer je bila oprema pusta in uradna.

Na tleh je bil star, oguljen linolej s črnimi in belimi kockami, ob strani je bila majhna, preprosta kad, lepo očiščena, vendar z zelo starimi madeži in praskami v laku, zraven pa majhen, preprost umivalnik z zobno kremo ter ščetko v Duralexovi čaši, postavljeni poleg pipe. Nad umivalnikom je bila na najbrž dragocen opaž pritrjena pločevinasta kopalniška omarica z ogledalom. Videti je bilo, kot da je bila že velikokrat prebarvana in na robovih ogledala se je od vlage naredilo polno temnih lis. Nad straniščno školjko je bil pritrjen starinski litoželezni vodni zbiralnik na poteg. V kotu je bila stara, lesena kredenca bledo rumene barve in poleg star, rjav stol iz krivljenega lesa, na katerem je ležalo nekaj lično zloženih, a obrabljenih brisač. V kopalnici je bil tudi velik konj, zavzemajoč večino prostora.

Richard je strmel vanj in on je ocenjujoče strmel v Richarda. Richard se je rahlo zazibal. Konj je stal čisto na miru. Čez nekaj časa se je namesto tega zagledal v kredenco. Bil je videti, če že ne zadovoljen, pa vsaj popolnoma ravnodušen do tega, da je bil, kjer je pač bil, dokler ga kdo ne postavi kam drugam. Prav tako je bil videli kako že?

Oblival ga je sij mesečine, ki se je zlival skozi okno. Okno je bilo odprto, toda majhno in poleg tega je bilo v drugem nadstropju, tako da je bila opazka, da je konj vstopil po tej poti, popolna izmišljotina.

Na konju je bilo nekaj nenavadnega, a ni mogel reči, kaj. No ja, bila je ena stvar, ki je bila na njem brez dvoma prav zares nenavadna, in to je bilo, da je stal v vseučiliščni kopalnici. Morda je bilo to vse.

S precejšnjim oklevanjem je iztegnil roko, da bi potrepljal žival po vratu. Občutek je bil običajen - trden, gladek, bil je zdrav in negovan konj. Učinek mesečine na njegovem kožuhu je bil nekoliko zavajajoč, toda v mesečini se zdi vse nekako nenavadno. Ko se ga je dotaknil, je konj rahlo stresel grivo, a sicer se ni dosti menil zanj.

Po uspelem trepljaju ga je Richard nekajkrat pobožal ter ga počohal pod čeljustjo. Nato je opazil na drugi strani kopalnice še ena vrata. Previdno je obšel konja in se jim približal. Opogumil se je in jih oklevajoče odrinil.

Za njimi je bila samo profesorjeva spalnica, nametana s knjigami in čevlji in z majhno samsko posteljo. Tudi ta soba je imela druga vrata, ki so vodila nazaj na podest.

Richard je opazil, da je podest sveže obdrsan in opraskan, kot so bile tudi stopnice, in ta znamenja so se skladala z zamislijo, da je konja nekdo nekako potisnil navzgor po stopnicah. Ne bi si želel, da bi moral to storiti on; biti konj, kateremu bi to storil nekdo drug, pa bi si želel še manj, a bilo je še kar mogoče.

Toda zakaj? Še zadnjič se je ozrl na konja, ki se je še zadnjič ozrl nanj, in se nato vrnil po stopnicah navzdol.

»Strinjam se,« je rekel. »V kopalnici imate konja in jaz si bom navsezadnje privoščil malo portovca.«

Natočil si ga je malo in nato še malo Regu, ki je tiho motril ogenj in je bil medtem že spraznil prejšnji kozarec.

»Sicer sem pripravil tri kozarce,« je klepetavo rekel Reg. »Prej sem se začudil zakaj, a zdaj se spomnim.

Vprašali ste me, ali lahko pripeljete prijateljico, toda izkazalo se je, da tega niste storili. Nedvomno zaradi zofe. Nič ne de, takšne stvari se dogajajo. Stop! Ne preveč, polili boste.«

Kakor bi odsekal, je Richard pozabil na vsa vprašanja v zvezi s konjem.

»Sem res?« je rekel.

»Ste ja. Sedaj se spomnim. Če se prav spominjam, ste me poklicali nazaj, da bi me vprašali, če je v redu. Rekel sem, da bi me veselilo, in zares sem se kanil razveseliti. Na vašem mestu bi stvar razžagal. Ni vredno žrtvovati svoje sreče za zofo. Morda je pa spoznala, da bo večer z vašim starim mentorjem neznansko dolgočasen in si je namesto tega raje izbrala mnogo zabavnejšo možnost umivanja las. Jojmene, že vem, kaj bi bil lahko počel. Samo pomanjkanje las me sili, da si prizadevam za takšnale divja družabna srečanja.«

Sedaj je bila na Richardu vrsta, da popolnoma prebledi in ostrmi.

Da, vedel je, da Susan ne bo želela priti.

Da, rekel ji je, da bo neznansko dolgočasno. Toda vztrajala je, da želi priti, ker bi bila to edina priložnost, da za nekaj minut vidi, kakšen izgleda njegov obraz, kadar ni oblit s svetlobo računalniškega ekrana. Tako je privolil in se dogovoril, da jo bo kljub vsemu pripeljal.

Samo, da je on popolnoma pozabil na to. Ni je šel iskat.

Rekel je: »Ali lahko, prosim, telefoniram?«

Deveto poglavje...

Gordon Way je ležal na tleh, v zagati, kaj naj stori.

Bil je mrtev. O tem je bilo malo dvoma. V prsih je imel strašansko luknjo, toda kri, ki je prej bljuvala iz nje, je bila sedaj samo še droben potoček. Sicer se njegove prsi niso čisto nič premikale, kot se seveda tudi noben drug del njegovega telesa ni.

Pogledal je gor in potem na obe strani in postalo mu je jasno, da karkoli na njem se že premika, to ni nobeden od delov njegovega telesa.

Megla se je počasi valila čezenj in ni pojasnjevala ničesar. Nekaj čevljev proč je v travi tiho ležala njegova šibrovka, iz katere se je še vedno vil dim.

Še naprej je ležal tam kot nekdo, ki leži buden ob štirih zjutraj in ne more umiriti misli, a tudi ne ve, kaj bi z njimi. Doumel je, da je pravkar doživel nekakšen šok, kar bi lahko pojasnilo, zakaj ni bil zmožen jasno misliti, vendar to ni moglo pojasniti, kako je bil pravzaprav sploh sposoben misliti.

V stoletja trajajočih gorečnih polemikah o tem, kaj, če sploh kaj, se pripeti človeku po smrti, naj bodo nebesa, pekel, vice ali razblinjenje v nič, ena stvar nikoli ni vzbujala dvomov - da bo človek izvedel odgovor vsaj takrat, ko bo mrtev.

Gordon Way je bil mrtev, toda preprosto najmanjšega pojma ni imel, kaj bi moral glede tega storiti. V takšnem položaju se še ni znašel.

Usedel se je pokonci. Telo, ki je sedelo, se mu je zdelo prav tako resnično kot telo, ki je še vedno počasi se ohlajajoč ležalo na tleh. Toplota, ki jo je oddajalo, se je vila kot vitke prikazni, ki so se zlivale v hladno nočno meglo.

Opogumil se je in poizkusil vstati, počasi, radovedno in drgetajoče. Zdelo se je, da so mu tla nudila oporo, prevzela so njegovo težo. Po drugi strani pa je bilo seveda očitno, da ni imel nobene teže, ki bi jo bilo potrebno prevzeti. Ko se je pripognil, da bi otipal tla, ni čutil ničesar, razen nekakšnega oholega gumijastega odpora, podobnega občutku, ki ga ima človek, če želi kaj pobrati, ko mu je zaspala roka. Njegova roka je zaspala. Prav tako obe nogi, pa druga roka, ves trup in glava.

Njegovo telo je bilo mrtvo. Ni mogel reči, zakaj duša ni bila.

Obstal je v nekakšni ledeni, neprespani grozi, medtem ko se je megla počasi prekopicevala skozenj. Ponovno se je ozrl navzdol proti sebi, proti pošastnemu in osuplemu sebi-bitju, ki je nepremično in izmaličeno ležalo na tleh, in njegovo telo si je zaželelo mravljincev. Oziroma on si je zaželel telesa, po katerem bi lahko gomazeli mravljinci.

Želel si je telesa. Ni ga imel.

Nenaden krik groze se mu je iztrgal iz ust, a glasu ni bilo od nikoder. Stresel se je, a čutil ni ničesar.

Iz avta sta se izlivali glasba in razpršena svetloba. Šel je proti njemu. Poskušal je hoditi odločno, toda koraki so bili nekako slabotni in plahi, negotovi in, no ja, nestvarni. Tla pod nogami so se mu zdela krhka.

Vrata na voznikovi strani so bila še vedno odprta, tako kot jih je bil pustil, ko je skočil ven, da bi opravil s pokrovom prtljažnika, misleč, da mu bo to vzelo vsega dve sekundi.

Sedaj sta na vsem lepem minili že dve minuti od takrat, ko je bil še živ. Ko je bil še oseba. Ko je še mislil, da bo skočil naravnost nazaj v avto in se odpeljal. Dve minuti, a hkrati vse življenje.

Saj to je blazno, je nenadoma pomislil.

Šel je okoli vrat in se sklonil, da bi pokukal v vzvratno ogledalo.

Videti je bil natanko kot on sam, čeprav kot on sam, kadar je na smrt prestrašen, kar je bilo pričakovati, toda bil je on. Brez dvoma. To je moral biti plod njegove domišljije, nekakšna strahovita nočna mora. Nenadoma ga je prešinilo in poizkusil je dahniti v vzvratno ogledalo.

Nič. Pojavila se ni niti ena sama kapljica. Zdravnika bi to prepričalo, takšne reči so vedno počenjali na televiziji - če se ogledalo ni orosilo, potem ni bilo sape. Morda pa, je zaskrbljeno pomislil, morda pa ima to opraviti z ogrevanimi stranskimi ogledali. Kaj ni imel njegov avto ogrevanih stranskih ogledal? Mar ni prodajalec kar naprej govoril o ogrevanem tem, električnem onem in računalniško krmiljenem tretjem? Morda je imel digitalna stranska ogledala. To je bilo to. Digitalna, ogrevana, računalniško krmiljena, proti dihanju odporna stranska ogledala...

Spoznal je, da premišljuje popolne neumnosti. Počasi se je obrnil in se s strahom še enkrat ozrl na truplo, ki je z raztrganimi pismi ležalo na tleh za njim. Zdravnika bi to prav gotovo prepričalo. Prizor bi bil dovolj strašen že, če bi bilo to truplo koga drugega, toda njegovo...

Bil je mrtev. Mrtev... mrtev... Poskušal je, da bi beseda dramatično odzvanjala v njegovih mislih, a ni hotela. Ni bil filmski zvočni zapis, bil je preprosto mrtev.

Ko je z osuplo zatopljenostjo strmel v svoje truplo, ga je potopoma prevzemal obup nad debilnostjo izraza na njegovem obrazu.

Seveda je bilo to popolnoma razumljivo. Bil je pač izraz, ki bi ga človek pričakoval na nekom, ki je tik pred tem, da ga nekdo, ki se je skrival v prtljažniku njegovega avta, ustreli z njegovo lastno šibrovko, a kljub temu mu zamisel, da bi ga kdo utegnil najti takšnega, ni ugajala.

Pokleknil je ob njem, v upanju, da mu bo uspelo preurediti poteze na obrazu, tako da bi izražale nekaj podobnega dostojanstvu ali vsaj temeljno inteligenco.

To se je izkazalo za skoraj neizvedljivo. Poskusil je gnesti kožo. Bila mu je gnusno domača, toda nekako se mu je zdelo, da je ne more prav zgrabiti, ne kože niti česarkoli drugega. Bilo je, kot bi hotel oblikovati model iz plastelina, potem ko sta mu zaspali obe roki, samo da mu prijem ni spodrsaval z modela, temveč skozenj. V njegovem primeru mu je roka spodrsavala skozi obraz.

Počutil se je skrajno in prekleto nebogljeno in preplavila sta ga ogabna groza in bes, potem pa je nenadoma osupnil, kajti ugotovil je, da s čvrstim in divjim prijemom davi in stresa svoje lastno mrtvo telo. Vse, kar mu je uspelo napraviti, je bilo to, da je nadvse idiotskemu izgledu trupla dodal navzgor zakrivljeno ustnico ter škilav pogled. In modrice na vratu.

Zaihtel je in to pot se mu je zdelo, da sliši zvok, čudno zavijajoč globoko v njem. Z rokami si je zakril obraz ter se opotekel nazaj, zbežal do avta in se pognal na sedež. Sedež ga je sprejel dokaj mlahavo in oholo, podobno kot teta, ki ne odobrava zadnjih petnajst let vašega življenja in vam zaradi tega postreže z navadnim cherryjem in se zraven pretvarja, da vas ne opazi.

Ali bi se lahko odpeljal do zdravnika?

Da se mu ne bi bilo potrebno soočiti z nesmiselnostjo te zamisli, se je divje spoprijel z volanom, a roke so mu spolzele skozenj. Poskusil se je pomeriti z avtomatičnim menjalnikom, toda uspelo mu je samo besno tolči po njem, ne pa ga tudi pravilno prijeti ali potisniti.

Stereo je še vedno igral lahko orkestralno glasbo v telefonsko slušalko, ki je ves ta čas ležala na sopotnikovem sedežu in potrpežljivo poslušala. Strmel je vanjo in se z naraščajočo vročico razburjenja zavedel, da je še vedno povezan s Susanino elektronsko tajnico. Bila je take vrste, da je preprosto tekla in tekla, dokler ni odložil. Še vedno je bil povezan s svetom.

Obupno je poskušal vzdigniti slušalko, okorno jo je prijel, pustil, da se mu je izmuznila in bil na koncu prisiljen skloniti se nad njen ustni del. »Susan!« je zakričal vanjo. Njegov glas je zvenel kot hripava in oddaljena, v vetru izgubljena tožba. »Susan, pomagaj mi! Pomagaj mi, za božjo voljo. Susan, mrtev sem... mrtev sem... mrtev sem in... ne vem, kaj naj storim...« Zgrudil se je, neutolažljivo ihteč, ter se poskušal priviti k slušalki, tako kot se otrok privije k odeji, da bi mu bilo bolj udobno.

»Pomagaj mi, Susan...« je spet zakričal.

»Bip,« je rekla slušalka.

Spet se je ozrl proti njej, na del, ki ga je objemal. Končno mu je uspelo nekaj pritisniti. Uspelo mu je pritisniti gumb, ki je prekinil zvezo. Mrzlično je poskušal stvar ponovno zgrabiti, a neprenehoma mu je polzela skozi prste in končno nepremično obležala na sedežu. Ni se je mogel dotakniti. Ni mogel pritiskati gumbov. V besu jo je zalučal v vetrobran. V redu, na to je reagirala. Zadela je vetrobran, se odbila nazaj, odfrčala naravnost skozenj ter nato odskočila od sedeža, dokler ni nepremično obležala ob menjalniku, gluha in slepa za vse njegove nadaljnje poskuse, da bi se je dotaknil.

Še nekaj minut je sedel, umirjeno kimajoč z glavo, ko se je pričela mora izgubljati v nepopisno otožnost.

Mimo je pripeljalo nekaj avtomobilov, toda ničesar nenavadnega niso opazili - avto se je pač ustavil ob cesti. Ko so urno brzeli mimo v temni noči, njihovi žarometi verjetno niso mogli opaziti trupla, ki je ležalo v travi za avtom. Prav gotovo niso mogli opaziti, da sedi notri duh in joče nad svojo usodo.

Ni vedel, kako dolgo je tako sedel. Komaj se je zavedal, da čas mineva, a zdelo se je, da ne prav hitro. Malo je bilo zunanjih dražljajev, ki bi ga opozarjali na njegovo minevanje. Mraza ni čutil. Pravzaprav se niti ni mogel prav spomniti, kaj mraz pomeni ali kako ga občutimo, vedel je samo, da je nekaj, kar bi bil moral ta trenutek verjetno občutiti.

Končno se je zganil iz svoje patetične kolobocije. Moral bo nekaj ukreniti, čeprav ni vedel, kaj. Morda bi moral poskusiti priti do svoje koče, čeprav ni vedel, kaj naj bi počel, ko pride tja. Nečesa se je enostavno moral lotiti. Moral je prebiti noč.

Zbral se je in smuknil iz avta, pri tem pa sta mu stopalo in koleno lahkotno spolzeli skozi del vratnega okvira. Želel si je še enkrat pogledati svoje truplo, toda ni ga bilo več.

Kot da ne bi noč prinesla že dovolj pretresov. Osupnil je in se zastrmel v razmočen odtis v travi.

Njegovo truplo je izginilo.

Deseto poglavje...

Richard se je odpravil v največji naglici, ki mu jo je vljudnost še dovoljevala.

Rekel je najlepša hvala in kako čudovit večer da je bil in če se bo Reg kadarkoli mudil v Londonu, mu mora, Richardu, sporočiti, in če lahko kakorkoli pomaga glede konja. Ne? No prav, če ste zares prepričani in še enkrat hvala, najlepša hvala.

Ko so se vrata končno zaprla, je še nekaj časa postal, preudarjajoč stvari.

Medtem ko je svetloba iz Regove sobe za kratek čas preplavila podest glavnega stopnišča, je opazil, da ni na lesenem podu nikjer nobenih prask. Zdelo se je čudno, da bi konj odrgnil pod samo znotraj Regove sobe.

No, vse skupaj je bilo zelo čudno, pika, toda tu je bilo še eno nenavadno dejstvo na vrhu rastoče skladnice. In to naj bi bil sproščujoč večer, proč od dela.

Nagonsko je potrkal na vrata nasproti Regovim. Tako dolgo se ni nihče oglasil, da je Richard obupal in se že obrnil, da bi odšel, ko je končno zaslišal, kako so se vrata škripaje odprla.

Doživel ja manjši šok, ko je opazil, da vanj s strogim pogledom kot majhen sumničav ptič strmi univerzitetni dostojanstvenik z gredljem tekmovalne jadrnice namesto nosu.

»Ee, oprostite,« je odsekal Richard, »toda, ee, ali ste morda videli ali slišali, da bi nocoj po tem stopnišču prišel kakšen konj?«

Mož je ustavil svoje obsedeno trzajoče prste. Rahlo je pomignil z glavo v stran, potem pa se je zdelo, da je moral na dolgo potovanje v svojo notranjost, da je našel glas, ki se je, ko ga je našel, pokazal kot visok in mehak majhen glasek.

Povedal je: »To je v sedemnajstih letih, treh mesecih, dveh dneh, petih urah, devetnajstih minutah in dvajsetih sekundah prva stvar, ki mi jo je kdo rekel. Sem štel.«

Nežno je spet zaprl vrata.

Richard je skoraj tekel čez Drugo dvorišče.

Ko je dosegel Prvo dvorišče, se je umiril in upočasnil korak.

Mrzel nočni zrak mu je praskal v pljučih in nobenega smisla ni imelo teči. Ni mu uspelo govoriti s Susan, ker je bil Regov telefon pokvarjen in to je bila še ena stvar, o kateri je bil Reg skrivnostno redkobeseden. A stvar je bilo moč vsaj razumsko razložiti. Verjetno ni plačal računa za telefon.

Richard je bil že skoraj na cesti, ko se je odločil, da na hitro obišče še vratarjevo ložo, ki je bila skrita znotraj velikega obokanega vhoda v vseučilišče. Bila je majhna in zabojasta loža, napolnjena s ključi, obvestili in enim samim električnim grelnikom. V ozadju je samemu sebi čvekal radio.

»Oprostite,« je ogovoril obsežnega, v črno obleko odetega moškega, ki je s prekrižanimi rokami stal za okencem. »Jaz...«

»Da, gospod MacDuff, kaj lahko storim za vas?«

V svojem trenutnem stanju bi bil Richard v stiski, če bi se moral spomniti lastnega imena in je za trenutek ostrmel. Vendar, vseučiliščni vratarji so bili bajeslovni v uprizarjanju takšnih spominskih spretnosti in v težnjah po tem, da se pošopirijo z njimi ob najmanjšem izzivanju.

»Ali je,« je zanimalo Richarda, »kjerkoli na področju vseučilišča kakšen konj - za katerega veste? Hočem reči, vi bi vedeli, če bi bil na vseučilišču kakšen konj, kaj ne?«

Vratar ni pomežiknil.

»Ne, gospod in da, gospod. Še kaj, s čimer vam lahko pomagam, gospod MacDuff?«

»Ee, ne,« je odvrnil Richard in s prsti nekajkrat lahno potrkal po pultu. »Ne. Hvala. Najlepša hvala za vašo pomoč. Lepo, da sem vas spet videl, ee... Bob,« je preizkusil srečo. »Pa lahko noč.«

Odšel je.

Vratar je še naprej stal popolnoma negibno in prekrižanih rok, pri tem pa je komaj komaj opazno zmajeval z glavo.

»Tukaj imaš malo kave, Bill,« je rekel drugi vratar, droben in žilav, ki se je prikazal iz pisarne zadaj, držeč skodelico, iz katere se je toplo kadilo. »Nocoj se je pa shladilo?«

»Mislim, da se je, Fred, hvala,« je rekel Bill in vzel skodelico.

Napravil je srkljaj. »Povem ti, kaj mi je všeč pri ljudjeh, nič manj čudaški ne postajajo. Ravnokar me je človek spraševal, če je na vseučilišču kakšen konj.«

»Ja?« Fred je srknil malo kave in pustil, da mu je para osolzila oči. »Pri meni je bil prej nek fant. Nekakšen čuden duhovnik. Tujec. Sprva ga nisem razumel niti besedice. A videti je bil srečen, če je lahko samo stal ob pečki in po radiu poslušal novice.«

»Tujci, eh.«

»Naposled sem mu rekel, naj zbriše. Kaj se pa pravi, kar tako stati pred mojo pečko. Nenadoma vpraša, če je to res to, kar mora storiti? Zbrisati? S svojim bogartovskim glasom sem rekel: 'Kar verjemi, dečko.'«

»Res? Meni se je zdelo bolj kot Jimmy Cagney.«

»Ne, to je moj bogartovski glas. Tole je Jimmy Cagney: 'Kar verjemi, dečko.'«

Bill se je namrščil. »To da je Jimmy Cagney? Vedno sem mislil, da je to Kenneth McKellar.«

»Ti narobe poslušaš, Bill, nimaš posluha. Tole je Kenneth McKellar. 'Oh, ti pojdi po zgornji cesti, jaz pa bom šel po spodnji cesti...'«

»Ah, že vidim. Jaz sem mislil škotskega Kennetha McKellarja. Torej, kaj je ta duhovniški tip rekel na to, Fred?«

»Ah, samo pogledal me je naravnost v oči, Bill, in rekel v nekakšnem čudnem...«

»Preskoči naglas, Fred, povej samo, kaj je rekel, če je vredno slišati.«

»Rekel je samo, da mi verjame.«

»Torej, nič preveč zanimiva zgodba, Fred.«

»No, morda res ne. Omenil sem samo, ker je rekel tudi, da je v kopalnici pustil konja in če se mi zdi, da bo to v redu.«

Enajsto poglavje...

Gordon Way je žalobno drsel vzdolž temne ceste oziroma poskušal je drseti.

Čutil je, da bi moral biti kot duh - treba je bilo priznati, da je to sedaj bil - zmožen drseti. Dovolj malo je vedel o duhovih, a čutil je, da če že nekdo postane duh in torej nima več fizičnega telesa, ki bi ga lahko vlačil naokoli, potem morajo za to obstajati določena nadomestila in med njimi bi morala biti zmožnost drsenja. Toda ne, zdelo se je, da bo moral vso pot prepešačiti, korak za korakom.

Njegov cilj je bil priti do hiše. Ni vedel, kaj bo počel, ko bo tja prispel, a celo duhovi morajo nekje prebiti noč in čutil je, da bi pomagalo, če bi bil v domačem okolju. Pomagalo kaj? - tega ni vedel. S potovanjem je imel vsaj nek cilj in ko bo prispel, se bo moral pač domisliti novega.

Potrto se je vlekel od svetilke do svetilke, ustavljajoč se pod vsako, da bi si ogledal koščke svoje pojave.

Razločno se je spreminjal v prikazen.

Včasih se je razblinil skoraj v nič in zdel se je kot senca, ki se poigrava v megli, sen, ki lahko preprosto izpari in izgine. Spet drugič je bil videti skorajda čvrst in ponovno resničen. Enkrat ali dvakrat se je poskušal nasloniti na obcestno svetilko in če ne bi bil pazljiv, bi padel naravnost skoznjo.

Končno, in ne brez močnega odpora, je pričel razmišljati, kaj se je pravzaprav zgodilo. Čuden, ta odpor. O tem resnično ni želel razmišljati. Psihologi pravijo, da poskuša um pogosto potlačiti spomine na travmatične izkušnje in to, je pomislil, bo verjetno odgovor. Konec koncev, če čudna postava, ki skoči iz prtljažnika vašega lastnega avta in vas na mestu ustreli, ne šteje kot travmatična izkušnja, bi prav rad vedel, kaj potem sploh šteje.

Naveličano se je vlekel naprej.

V misli si je poizkušal priklicati postavo, a bilo je, kot bi s sondo preiskoval razbolel zob in razmišljal je raje o drugih stvareh.

Recimo, ali je obnovil oporoko? Ni se mogel spomniti in napravil si je miselni zapisek, da jutri pokliče odvetnika in si nato napravil nov miselni zapisek, da mora prenehati delati takšne miselne zapiske.

Kako bo njegovo podjetje preživelo brez njega? Nobeden od možnih odgovorov mu ni bil preveč po godu.

Kaj pa njegova osmrtnica? To je bila misel, ob kateri ga je zazeblo do kosti, kamorkoli so že odšle. Bo lahko prišel do izvoda? Kaj bo pisalo? Bolje za njih, da ga v poročilu pohvalijo, prekleti. Poglejte, kaj vse je naredil. Lastnoročno je rešil britansko industrijo programske opreme: ogromen izvoz, dobrodelni prispevki, raziskovalne štipendije, prečkanje Atlantika v podmornici na sončni pogon (spodletelo, toda dober poizkus) - vse vrste reči. Bolje, da ne privlečejo spet na piano zadeve s Pentagonom, sicer bodo imeli opravka z njegovim odvetnikom. Napravil si je miselni zapisek, da ga zjutraj pok...

Ne.

Kakorkoli že, ali lahko mrtva oseba koga toži za klevete? To bi lahko vedel samo njegov odvetnik, ki ga zjutraj ne bo mogel poklicati. Z občutkom vsiljive groze se je zavedel, da je izmed vseh stvari, ki jih je pustil za sabo v deželi živih, telefon tisti, ki ga bo najbolj pogrešal, in nato je svoje misli neomajno preusmeril tja, kamor niso hotele.

Postava.

Zdelo se mu je, da je bila postava na moč podobna postavi same Smrti ali pa mu jo je njegova domišljija nesramno zagodla? Mar je sanjal, da je imela postava kapuco? Kaj bi katerakoli postava, s kapuco ali zgolj priložnostno napravljena, počela v prtljažniku njegovega avta?

Po cesti je v tem hipu mimo njega šinil avto ter skupaj s svojo oazo svetlobe izginil v noč. Hrepeneče je pomislil na toplo, z usnjem tapecirano in klimatizirano udobje svojega avta, zapuščenega zadaj ob cesti, in nenadoma ga je prešinila izjemna misel.

Ali je kakšna možnost, da bi koga postopal? Ali ga pravzaprav lahko kdo vidi? In kako bi reagiral, če bi ga lahko? No, bil je samo en način, da to ugotovi.

Za sabo je iz daljave slišal prihajati še en avto in obrnil se je, da bi se soočil z njim. Dva bazena medle svetlobe sta se približala skozi meglo in Gordon je zaškripal s svojimi fantomskimi zobmi ter proti njima iztegnil palec.

Avto je brezobzirno švignil mimo.

Nič.

Proti oddaljujočim se rdečim lučem je jezno pokazal nerazločen znak v obliki črke V in ugotovil, gledajoč naravnost skozi svojo dvignjeno desno roko, da trenutno ni ravno najbolj viden. Ali bi morda lahko z močjo volje dosegel, da bi postal bolj viden, kadar bi to hotel? Od močne zbranosti je zavil z očmi in nato spoznal, da jih bo moral imeti odprte, če bo hotel presoditi učinek. Znova se je poskusil z vso močjo osredotočiti, a ni dosegel zadovoljivega učinka.

Čeprav se je zdelo, da je dosegel nakakšen okrnjen, zardevajoč uspeh, tega ni mogel zadržati in skoraj v trenutku se je razblinil, ne oziraje se na silovito umstveno naprezanje. Če bo hotel, da bodo ljudje opazili ali vsaj začutili njegovo navzočnost, bo moral zelo paziti na časovno usklajenost.

Od zadaj se je z veliko hitrostjo približeval še en avto. Gordon se je spet obrnil, iztegnil palec, počakal na primeren trenutek in si zaželel, da bi bil viden.

Avto je rahlo zavijugal in potem nadaljeval svojo pot, vendar nekoliko počasneje. No, to pa je bilo nekaj. Kaj lahko še naredi? Za začetek se bo postavil pod obcestno svetilko in vadil. Naslednji avto bo zagotovo njegov.

Dvanajsto poglavje...

»... toda, če želite pustiti sporočilo, vas bom poklicala nazaj, brž ko bo mogoče. Morda.«

Bip.

»Drek! Presneto! Počakaj trenutek. Sranje! Poslušaj... ee...«

Klik.

Richard je zagnal slušalko nazaj na vilice, butnil avto v vzvratno ter zapeljal dvajset jardov nazaj, da bi še enkrat pogledal na kažipot ob križišču, skozi katerega je v megli pravkar zdrvel. Iz cambriškega labirinta enosmernih ulic se je iztrgal z uporabo običajne metode, po kateri se je vozil okrog in okrog njega hitreje in hitreje, dokler ni dosegel neke vrste ubežne hitrosti in nenadoma odletel v poljubno smer, ki jo je sedaj poskušal ugotoviti in popraviti.

Ko se je vrnil do križišča, je poskušal povezati sporočilo s kažipota s sporočili, ki jih je nudil zemljevid. Toda tega ni bilo moč storiti. Križišče je precej zlonamerno tičalo na pregibu zemljevida in kažipot se je škodoželjno vrtinčil v vetru. Nagonsko je vedel, da se pelje v napačno smer, a nazaj po poti, po kateri je prišel, ni hotel, ker se je bal, da bi ga gravitacijski vrtinec cambriške prometne ureditve spet posrkal vase.

Krenil je torej v levo, upajoč na več sreče v tej smeri; toda čez nekaj časa mu je pošel pogum, pa se je odločil za špekulativno desno, ponovno tvegal raziskovalno levo in se po še nekaj takšnih spretnih manevrih popolnoma izgubil.

Sam pri sebi je zaklel in vključil gretje. Če bi zbrano sledil poti, namesto da je poskušal šofirati in telefonirati obenem, si je govoril, bi vsaj vedel, kje je zdaj. Pravzaprav mu ni bilo všeč, da ima v avtu telefon, zdel se mu je kot vsiljiva nadloga. Toda Gordon je vztrajal in ga konec koncev tudi plačal.

Ogorčeno je vzdihnil, prestavil črnega saaba v vzvratno in zopet obrnil. Med obračanjem je skoraj zadel nekoga, ki je proti polju vlekel truplo. Vsaj tako se je njegovim preobremenjenim možganom za nekaj sekund zazdelo, a v resnici je bil verjetno tukajšnji kmet z vrečo nečesa hranljivega, čeprav bogvedi, kaj je z njo počel v noči, kot je bila ta. Ko so njegovi žarometi ponovno zaplesali naokoli, so za trenutek ujeli obris postave, ki se je z vrečo na rami vlekla preko polja.

»Bolje on kakor jaz,« je čemerno pomislil Richard in spet speljal.

Čez nekaj minut je prispel do križišča z nečim, kar je bilo videti malo bolj podobno glavni cesti, skoraj zavil desno, nato pa namesto tega zavil levo. Kažipota ni bilo.

Ponovno je podrezal po gumbih na svojem telefonu.

»... poklicala nazaj, brž ko bo mogoče. Morda.«

Bip.

»Susan, Richard tukaj. Kako naj začnem? Kakšna zmešnjava. Poslušaj, tako zelo mi je žal, oprosti, oprosti, oprosti. Popolnoma sem zamočil in vse je samo moja krivda. In poglej, naredil bom, karkoli bo potrebno, da se stvar uredi, prisežem...«

Imel je rahel občutek, da to ni ravno ton, v katerem bi človek govoril z elektronsko tajnico, toda ni se dal motiti in je nadaljeval.

»Častna beseda, lahko kam greva, si vzameva teden počitnic ali celo že kar ta vikend, če želiš. Res, ta vikend. Šla bova nekam na sonce. Pa naj poskuša Gordon še tako pritiskati name, in ti veš kakšne pritiske lahko vse zbere, konec koncev, on je tvoj brat. Jaz bom samo... ee, pravzaprav, morda bova morala prestaviti na naslednji vikend. Sranje, sranje, sranje! Zares sem mu obljubil, da bom, ne, počakaj, ni važno. To bova naredila. Briga me, če ne dokončam Hvalnice za Comdex. Zaradi tega se svet ne bo podrl. Šla bova. Gordon bo že kako pognal - Gaaaaarfhhh!«

Richard je sunkovito zavil, da bi se izognil duhu Gordona Waya, ki se je nenadoma pojavil v siju njegovih žarometov ter se pognal proti njegovemu avtu.

Pohodil je zavoro, začel drseti, se skušal spomniti, kaj mora človek storiti, če začne njegov avto drseti, vedel je, da je to videl v neki televizijski oddaji o vožnji, ki jo je gledal pred leti, kako se je že imenovala oddaja? Ljubi bog, niti naslova oddaje se ni mogel spomniti, kaj šele - ah ja, rekli so, da v nobenem primeru ne smete pohoditi zavore. To je bilo to. Svet se je s počasno in grozljivo močjo vrtoglavo zavrtel okrog njega, ko se je avto obrnil prek ceste, se zasukal, zamolklo udaril ob rob travnika, še malo zdrsnil in se zazibal ter končno obmiroval, obrnjen v napačno smer. Richard se je sopihajoč zgrudil na volan.

Pobral je slušalko, ki jo je bil prej odvrgel.

»Susan,« je zasopel, »poklical te bom nazaj,« in odložil.

Vzdignil je pogled.

V siju njegovih žarometov je stala polna prikazen Gordona Waya in z nepopisno grozo v očeh strmela naravnost skozi vetrobransko steklo, počasi dvigajoč roko in kažoč nanj.

Ni bil prepričan, kako dolgo je samo sedel tam. Pojava se je v nekaj sekundah razblinila, a Richard je preprosto obsedel, drgetajoč, verjetno ne več kot za minuto, dokler ga nista vrgla pokonci nenadno cviljenje zavor in blesk luči.

Zmajal je z glavo. Spoznal je, da stoji na cesti, obrnjen v napačno smer. Avto, ki se je pravkar vreščeče in sunkovito ustavil z odbijačem skoraj čisto ob njegovem, je bil policijski avto. Dvakrat ali trikrat je globoko zajel sapo in nato ves otrdel in drgetajoč zlezel ven in se zravnal, da bi se soočil s policistom, katerega obris se je počasi približeval iz sija policijskih žarometov.

Policist ga je premeril od nog do glave.

»Ee, oprostite, gospod policist,« je rekel Richard, z umirjenostjo, kolikor jo je lahko izvlekel iz glasu. »Ee, zdrsnil sem. Ceste so spolzke, pa sem, ee... zdrsnil. Zasukalo me je. Kot lahko vidite, sem, sem obrnjen v napačno smer.« Pomahal je proti svojemu avtu, da bi pokazal, v katero smer je obrnjen.

»Bi lahko izvedel, zakaj natanko ste zdrsnili, gospod?« Policist ga je gledal naravnost v oči, medtem ko je iz žepa vlekel beležnico.

»No, kot sem rekel,« je pojasnil Richard, »zaradi megle so ceste spolzke in, no, če sem odkrit,« se je zalotil govorili navkljub vsem naporom, da bi se ustavil, »vozil sem pač po cesti, ko se mi je nenadoma zazdelo, da vidim svojega službodajalca, ki se mi je vrgel pred avto.«

Policist ga je predirno motril.

»Občutek krivde, gospod policist.« je dodal Richard s trzajem nasmeška, »saj veste, kako je to. Nameraval sem si vzeti prost konec tedna.«

Zdelo se je, da policist okleva, omahujoč med sočutjem in sumom. Lahno je priprl oči, a pogled mu je ostal miren. »Ste pili, gospod?«

»Sem,« je zavzdihnil Richard, »a zelo malo. Največ dva kozarca vina. Ee... in majhen kozarec portovca. In čisto nič drugega. Samo za trenutek sem bil nezbran. Sedaj sem dobro.«

»Ime?«

Richard mu je dal svoje ime in naslov. Policist je vse skrbno in lično zapisal v beležnico, nato poškilil na registrsko tablico ter zapisal tudi to.

»In kdo je potem vaš službodajalec, gospod?«

»Piše se Way. Gordon Way.«

»O,« je rekel policist, privzdigujoč obrvi, »računalniški veljak.«

»Ee, ja, tako je. Jaz izdelujem programsko opremo za družbo. WayForward Technologies II.«

»Na postaji imamo enega vaših računalnikov,« je pojasnil policist. »Naj me vrag, če ga lahko spravim v tek.«

»Oh,« je potrto rekel Richard, »kateri model pa imate?«

»Mislim, da se imenuje Quark II.«

»Aha, ja, to je preprosto,« se je oddahnil Richard. »Ne deluje. Nikoli ni. Stvar je kup dreka.«

»Smešno, gospod, prav to sem vedno trdil,« je rekel policist. »Nekateri od fantov se ne strinjajo.«

»Torej, popolnoma prav imate, gospod policist. Stvar je brezupna. Je glavni razlog, zakaj je šla prvotna družba po gobe. Predlagam, da ga uporabite kot ogromen obtežilnik za papir.«

»Tega ne bi rad storil, gospod,« je vztrajal policist. »Prepih bi stalno odpiral vrata.«

»Kaj mislite s tem, gospod policist?« je vprašal Richard.

»Uporabljam ga za zaslanjanje vrat, gospod. V tem letnem času imamo na postaji grd prepih. Poleti z njim seveda tepemo osumljence po glavi.«

Krenil je beležnico, da se je zaprla in jo vtaknil nazaj v žep.

»Svetujem vam, gospod, da se lepo počasi odpravite nazaj. Zaklenite avto in se ga čez vikend pošteno nabutajte. Meni se zdi to edina rešitev. Le glejte, kako boste sedaj vozili.«

Vrnil se je v svoj avto, spustil okno in opazoval Richarda, kako je izmanevriral avto ter se odpeljal v noč, predno se je odpeljal še sam.

Richard je globoko zajel sapo, se umirjeno odpeljal nazaj v London, se umirjeno odpravil proti svojemu stanovanju, umirjeno splezal čez zofo, se usedel, si nalil brandy in pričel resno drgetati.

Drgetal je zaradi treh stvari.

Tu je bil očiten živčni pretres zaradi njegove skorajšnje nesreče, kar je stvar, ki vedno vrta v človeku veliko bolj, kot bi pričakovali. Telo zalije adrenalin, ki potem postopa po vašem organizmu in mu povzroča muke.

Potem je bil tu vzrok, da je zdrsnil - nenavadna prikazen Gordona Waya, ki se je še isti hip zagnala pred njegov avto. Fant, fant. Richard je zajel požirek brandya in ga pogrgral. Odložil je kozarec.

Bilo je dobro znano, da je bil Gordon eden najbogatejših naravnih virov občutka krivde in da vam ga je lahko dostavil tono svežega vsako jutro pred vrata, toda Richard se ni zavedal, da se mu je bil pustil priti do živega do takšne neposvečene mere.

Spet je vzel kozarec, šel navzgor po stopnicah ter odpahnil vrata v svojo delovno sobo, kar je pomenilo, da je moral premakniti tudi skladnico revij BYTE, ki so se bile prevrnile prednje. Z nogo jih je odrinil ter odkorakal na drugi konec velike sobe. Veliko steklovine na tem koncu je spuščalo vanjo pogled na velik del severnega Londona, nad katerim se je megla sedaj počasi redčila. Iz temne daljave je žarela cerkev svetega Pavla in za trenutek ali dva se je zastrmel vanjo, toda nič posebnega ni naredila. Po nocojšnjih dogodkih se mu je zdelo to prijetno presenečenje.

Na drugem koncu sobe sta stali dve dolgi mizi in se dušili pod šestimi macintoshevimi računalniki (po zadnjem štetju). V sredini je stal macintosh II, na katerem se je leno vrtel rdeč mrežast model njegove zofe, obdan z modrim mrežastim modelom njegovega ozkega stopnišča, s stopniščno ograjo, radiatorjem in podrobnostmi električne omarice ter seveda z nerodnim zavojem na sredini poti navzgor.

Zofa se je pričela vrteti v eno smer, zadela ob oviro, se izvila v drugo ravnino, zadela ob novo oviro, se zavrtela za tretjino obrata okoli osi, dokler se ni ponovno ustavila, nato je ponovila poteze v drugačnem vrstnem redu. Zaporedja ni bilo potrebno dolgo opazovati, preden ste videli, da se ponavlja.

Zofa je očitno obtičala.

Trije drugi macintoshi so bili povezani z dolgimi, zamršenimi kabli na zanemarjen aglomerat sintetizatorjev zvoka - vzorčevalnik Emulator II+ HD, omarica TX modulov, Prophet VS, Roland JX KI0, Korg DW8000, Octapad, Synth-Axe MIDI kitarski predojačevalnik in celo stari elektronski bobni, ki so zmetani na kup v kotu nabirali prah - kar veliko šare. Tam je bil še majhen kasetofon, ki ga je Richard redko uporabljal: namesto na trakovih je hranil vso glasbo v računalniških datotekah.

Zavalil se je na stol pred enega od macintoshev, da bi videl kaj, če sploh kaj, počne. Prikazoval je nepoimenovano Excelovo preglednico in spraševal se je, zakaj.

Shranil jo je in pogledal, da bi videl, če si je pustil kakšno sporočilo ter na hitro odkril, da preglednica vsebuje nekatere podatke, ki si jih je bil prej prenesel iz podatkovnih baz Svetovni poročevalec in Znanje, potem ko je v njiju poiskal dejstva o lastovkah.

Sedaj je imel grafikone, ki so prikazovali podrobnosti o njihovih selitvenih navadah, oblikah njihovih kril, njihovem aerodinamičnem prerezu in turbulenčnih karakteristikah ter nekaj okrnjenih diagramov vzorcev, ki naj bi jih privzela jata v letu, toda do sedaj se mu je le bežno sanjalo, kako bo vse to sestavil skupaj.

Ker je bil nocoj preveč utrujen, da bi mogel kaj prida ustvarjalno misliti, je furijasto izbral cel sveženj diagramov in jih naključno prekopiral v svoj program za pretvorbo, ki jim je določil merilo, jih sfiltriral ter jih prikrojil glede na njegove lastne izkustvene algoritme, naložil preoblikovano datoteko v Izršitelja, zmogljiv sekvenčni program, ter zaigral rezultat prek naključnih MIDI kanalov na tistih sintetizatorjih, ki so bili ta trenutek pač slučajno priključeni.

Rezultat je bil kratek izbruh nadvse neubranega trušča in prekinil ga je.

Ponovno je zagnal program za pretvorbo, to pot zahtevajoč preslikavo tonov v G-mol. To je bila uslužnost, za katero je bil odločen, da se je bo na koncu znebil, ker jo je imel za goljufijo. Trdno je bil prepričan, da je moč ritme in skladnosti glasbe, ki se mu je zdela najbolj pomirjujoča, najti ali vsaj izpeljati iz ritmov in skladnosti naravnih pojavov; in če je imelo to njegovo prepričanje kakršnokoli podlago, potem bi morale priti tudi pomirjujoče oblike načinov in intonacij na dan povsem naravno, prej kot izsiljeno.

Za trenutek jih je kljub temu izsilil.

Rezultat je bil kratek izbruh nadvse neubranega trušča v G- molu.

Toliko o naključnih bližnjicah.

Prva naloga je bila razmeroma preprosta. Potrebno bi bilo enostavno načrtati valovito sled konice lastovičjega krila med letom in nato to sled sintetizirati. Tako bi dobil eno noto, kar bi bil dober začetek in stvar ne bi smela vzeti več časa kot en vikend.

Razen, seveda, da ni imel na razpolago vikenda, da bi to naredil, ker je moral enkrat v teku naslednjega leta ali meseca, kot je temu rekel Gordon, na nek način spraviti na dan drugo verzijo Hvalnice.

Kar je Richarda neizprosno pripeljalo do tretje reči, zaradi katere je drgetal.

Popolnoma nobene možnosti ni bilo, da bi si ta ali naslednji vikend vzel prosto in da bi izpolnil, kar je obljubil Susanini elektronski tajnici. In to, če ni tega storila že nocojšnja kataklizma, bi pomenilo dokončni konec.

Toda to je bilo to. Stvar je bila storjena. Glede sporočila na elektronski tajnici nekoga drugega ne morete storiti ničesar, razen da pustite dogodkom, da gredo svojo pot. Kar je storil, je storil in to je bilo nepreklicno.

Nenadoma ga je prešinila nenavadna misel.

Zelo ga je presenetila, toda ni mu bilo povsem jasno, kaj bi bilo lahko z njo narobe.

Trinajsto poglavje...

Daljnogled motri nočno londonsko obzorje, nebrižno, radovedno, vohljajoč. Droben pogled tu, droben pogled tam, toliko, da vidi, kaj se dogaja, karkoli zanimivega, karkoli uporabnega.

Daljnogled se umiri na zadnjem delu določene hiše, pritegne ga neznaten premik. Ena tistih velikih poznoviktorijanskih vil, sedaj verjetno stanovanjska hiša. Veliko črnih pločevinastih žlebov. Zeleni plastični smetnjaki. Toda tema. Nič.

Daljnogled se ravno premakne naprej, ko se v žarek mesečine ujame še en neznaten gib. Daljnogled čisto rahlo izostri sliko, poskuša najti kakšno podrobnost, oster rob, droben kontrast v temi. Megla se je sedaj dvignila in tema se lesketa. Še malo bolj izostri sliko.

Tukaj je. Vsekakor nekaj. Samo da je tokrat nekoliko više, morda kakšen čevelj, morda jard. Daljnogled se umiri in usede - čvrsto, poskuša ujeti rob, poskuša ujeti kakšno podrobnost. Tam. Daljnogled se ponovno umiri - našel je svoje znamenje, razkrečeno med žlebom in okensko polico.

Temna postava, naslonjena na steno, gleda navzdol, išče novo oporo za stopalo, gleda navzgor, išče letev. Daljnogled pozorno opazuje.

Postava pripada visokemu, mršavemu moškemu. Obleka, ki jo nosi, je za to nalogo primerna, temne hlače, temen pulover, toda gibi so nerodni in robati. Živčen. Zanimivo. Daljnogled čaka in tehta, tehta in sodi.

Mož je očitno popoln amater.

Glejte, kako je štorast! Glejte, kako je nesposoben! Stopala mu spodrsavajo po žlebu, njegove roke ne morejo doseči letve. Skoraj pade. Počaka, da pride do sape. Za trenutek prične plezati zopet navzdol, a zdi se, da je to zanj še teže.

Ponovno se zažene proti letvi in to pot jo ujame. Njegova noga se sunkovito iztegne, da bi se učvrstila in skoraj zgreši žleb. Lahko bi se končalo zelo grdo, prav zares zelo grdo.

Toda sedaj je pot lažja in napredovanje hitrejše. Prestopi na drugi žleb, doseže okensko polico v tretjem nadstropju, se za trenutek spogleda s smrtjo, ko s težavo leze nanjo ter stori poglavitno napako in pogleda navzdol. Za trenutek se zaziblje ter se sunkoma usede nazaj. Zasenči si oči in poškili noter, da bi se prepričal, če je soba temna ter se začne lotevati odpiranja okna.

Ena od stvari, ki ločijo amaterja od strokovnjaka, je točka, v kateri amater pomisli, da bi bilo pametno s seboj prinesti vzvod ali kaj podobnega, s čimer bi lahko odprl okno. Toda ta amater ima srečo, da je hišni gospodar tudi amater in okenski okvir godrnjaje zdrsne navzgor. Plezalec nekoliko olajšano zleze noter.

Vtakniti bi ga morali pod ključ, pomisli daljnogled, zaradi njegove lastne varnosti. Roka se iztegne proti telefonu. Pri oknu se obraz ozre nazaj in za trenutek ujame žarek mesečine, nato pa spet smukne noter, da bi nadaljeval s svojim poslom.

Roka za trenutek ali dva obvisi nad telefonom, medtem ko daljnogled čaka in tehta, tehta in sodi. Roka si premisli in seže rajši po načrtu Londona.

Nastopi dolg in premišljen premor, malo odločnejše opazovanje z daljnogledom in potem roka ponovno seže po telefonu, dvigne slušalko ter zavrti številko.

Štirinajsto poglavje...

Susanino stanovanje je bilo majhno, a prostorno. To je bil trik, je ves napet premišljeval Richard, ko je prižgal luč, ki ga, kakor kaže, lahko izpeljejo le ženske.

Seveda ni bil napet zaradi tega spoznanja - o tem je razmišljal že prej, mnogokrat. Pravzaprav vsakokrat, ko je bil v njenem stanovanju. In vedno ga je prizadelo, običajno zato, ker je prišel ravno iz svojega stanovanja, ki je bilo štirikrat tolikšno in utesnjeno. Tudi tokrat je prišel ravno iz svojega stanovanja, le da po nekoliko čudni poti in ravno zaradi tega je bil ob svojem običajnem spoznanju nenavadno napet.

Kljub temu, da je bila noč hladna, se je potil.

Ozrl se je nazaj skozi okno, se obrnil in se po prstih odplazil prek sobe proti majhni mizici, na kateri sta stala telefon in elektronska tajnica.

Nobenega smisla ni imelo, je pomislil, da se plazi po prstih. Susan ni bilo. Hudo bi ga zanimalo, kje je - kot je pravzaprav tudi njo, je pomislil, verjetno hudo zanimalo, kje je bil on ob pričetku večera.

Zavedel se je, da se še vedno plazi. Udaril se je po nogi, da tega ne bi več počel, a je kljub temu še kar nadaljeval.

Plezanje po zunanjem zidu je bilo grozljivo.

S svojim najstarejšim in najbolj zamaščenim puloverjem si je otrl pot s čela. Bil je grozeč trenutek, ko se mu je pred očmi zvrtelo vse življenje, a preveč je bil zaposlen s padanjem, pa je zamudil vse dobre odlomke. Zavedel se je, da je večina dobrih odlomkov vključevala Susan. Susan ali računalnike. Nikoli Susan in računalnikov - ti so bili večinoma slabi odlomki. Zaradi tega je bil sedaj tukaj, si je govoril. Zdelo se je, da je potreben prepričevanja in povedal si je znova.

Poškilil je na uro. Enajst petinštirideset.

Na misel mu je prišlo, da bi bilo bolje, če bi si umil svoje mokre in umazane roke, preden se česarkoli dotakne. Ni ga skrbela policija, temveč Susanina strašljiva čistilka. Ona bi vedela.

Odšel je v kopalnico, prižgal luč, obrisal stikalo in nato strmel v svoj osupel obraz v svetlem, z neonom osvetljenem ogledalu, medtem ko mu je čez roke tekla voda. Za trenutek je pomislil na plešočo, toplo svetlobo sveč ob Coleridgeovi večerji in meglene podobe so začele vreti iz temne in oddaljene preteklosti zgodnejšega dela nocojšnjega večera. Takrat se je zdelo življenje preprosto in brezskrbno. Vino, pogovor, preprosti družabni triki. Predstavljal si je od začudenja izbuljene Sarine oči, ki so strmele iz njenega okroglega, bledega obraza. Umil si je svoj obraz.

Pomislil je:

»... Gorje! Gorje! le oči sijoče! vihravi ti lasje!«

Počesal si je svoje lase. Pomislil je tudi na slike, ki so visele v temi visoko nad njihovimi glavami. Očistil si je zobe. Zamolklo brenčanje neonske luči ga je tresnilo nazaj v sedanjost in srh ga je spreletel, ko se je nenadoma spomnil, da opravlja tukaj službo vlomilca.

Nekaj ga je pripravilo do tega, da se je pogledal naravnost v obraz v ogledalu, nato je zmajal z glavo, da bi jo izbistril.

Kdaj se bo Susan vrnila? To je bilo seveda odvisno od tega, kaj počne. Naglo si je obrisal roke ter se napotil nazaj do elektronske tajnice. Podrezal je po gumbih in njegova vest je podrezala nazaj po njem. Trak se je previjal, tako se je zdelo, neskončno dolgo, in strahoma je dognal, da verjetno zato, ker je Gordona obšel ustvarjalni nemir.

Seveda je pozabil, da bodo na traku poleg njegovega še druga sporočila, in poslušati telefonska sporočila drugih ljudi je bilo isto kot odpreti njihovo pošto.

Ponovno si je pojasnil, da ne želi ničesar drugega kot popraviti napako, ki jo je bil prej storil, še predno le-ta povzroči kakršnokoli nepopravljivo škodo. Predvajal si bo le najdrobnejše drobce, dokler ne najde svojega glasu. To ne bo preveč narobe, razločiti ne bo mogel niti, kaj je kdo povedal.

Zavzdihnil je, zaškrtal z zobmi in tako močno tresnil po gumbu za predvajanje, da ga je zgrešil in po nesreči izvrgel trak. Ponovno ga je vstavil in previdneje pritisnil gumb za predvajanje.

Bip.

»Ah, Susan, zdravo, Gordon tukaj,« je povedala elektronska tajnica. »Ravno sem na poti v kočo. Je, ee...« Previl je za nekaj sekund naprej. »... samo, ali je Richard pri stvari. Mislim res pri...« Richard je načemeril usta in ponovno udaril po gumbu za hitro previjanje naprej. Resnično mu je šlo na živce, da skuša Gordon pritiskati nanj prek Susan, kar je bilo početje, ki ga je Gordon vedno odločno zanikal. Richard ni mogel kriviti Susan, ker je bila včasih razkačena zaradi njegovega dela, če se je ta reč kar naprej ponavljala.

Klik.

»...varovanje. Prosim, sporoči Susan, da priskrbi znak z napisom Oboroženo varovanje, na dnu ošiljen in ne previsok, da ga bodo zajci lahko videli.«

»Kaj?« si je zagodrnjal Richard in njegov prst je za trenutek okleval nad gumbom za hitro previjanje. Imel je občutek, da Gordon obupano želi biti kot Howard Hughes in tudi če nima nikakršnega upanja, da bi bil vsaj približno tako bogat kot on, lahko poskuša biti vsaj dvakrat tako čudaški. Pretvarjanje. Očitno pretvarjanje.

»Mislim seveda na tajnico Susan v pisarni, ne nate,« je nadaljeval Gordonov glas na elektronski tajnici. »Kje sem ostal? Ah, ja. Richard in Hvalnica 2.00. Susan, poskusna verzija mora biti pripravljena v dveh...« Richard je s stisnjenimi ustnicami ponovno butnil po gumbu za hitro previjanje.

»... dejstvo je, da obstaja ena sama oseba, ki je resnično sposobna ugotoviti, če res dela, kar bi moral, ali pa samo sanja, in bojim se, da je ta oseba...« Spet je jezno porinil gumb. Obljubil si je, da ne bo ničesar poslušal, sedaj pa se je jezil zaradi stvari, ki jih je slišal. Resnično bi moral kar nehati s tem. No, samo še en poskus.

Ko je ponovno poslušal, je dobil samo glasbo. Čudno. Spet je previl naprej in še vedno je bila glasba. Čemu bi nekdo telefoniral, da bi igral elektronski tajnici glasbo? Čudil se je.

Zazvonil je telefon. Ustavil je trak in se oglasil, a ko se je zavedel kaj počne, je skoraj odvrgel slušalko kot kakšno električno jeguljo. Komaj si je še drznil dihati, medtem ko je držal slušalko na ušesu.

»Prvo pravilo vlamljanja,« je povedal glas. »Nikoli se ne oglašaj na telefon, kadar si sredi dela. Kdo pa sploh si, za božjo voljo?«

Richard je otrpnil. Trenutek ali dva je potreboval, da se je spomnil, kam je odložil glas.

»Kdo je to?« je končno šepetajo vprašal.

»Drugo pravilo,« je nadaljeval glas. »Priprave. S sabo ponesi primerno orodje. Ponesi rokavice. Poskušaj dobiti najbežnejši preblisk o svojem namenu, preden začneš sredi noči kriliti z okenske police.

Tretje pravilo. Nikoli ne pozabi drugega pravila.«

»Kdo je to?« je spet protestiral Richard.

Glas je bil hladnokrven. »Stražar soseske,« je pojasnil. »Če samo pogledaš skozi zadnje okno, boš videl...«

Richard je potegnil telefon za seboj, pohitel do okna in pogledal ven. Presenetila ga je bleščeča svetloba oddaljene bliskavice.

»Četrto pravilo. Nikoli ne stoj tam, kjer te lahko fotografirajo. Peto pravilo... Me poslušaš, MacDuff?«

»Kaj? Ja...« je zmedeno odgovoril Richard. »Kako veš, kdo sem?«

»Peto pravilo. Nikoli ne priznaj, kdo si.«

Richard je tiho obstal in nekaj časa globoko dihal.

»Vodim skromen tečaj,« je povedal glas, »če te zanima...«

Richard ni rekel ničesar.

»Učiš se,« je povedal glas, »počasi, toda učiš se. Če bi se učil hitro, bi sedaj seveda že odložil slušalko. Toda radoveden si - in nesposoben - in zato ne odložiš. Žal ne vodim tečaja za vlomilce začetnike, čeprav je zamisel mamljiva. Prepričan sem, da bi bilo moč dobiti štipendijo. Če bi jih že moral imeti, bi verjetno šolal tudi njih.

Vendar, če bi vodil takšen tečaj, bi ti dovolil, da se prijaviš brezplačno, kajti tudi sam sem radoveden. Radoveden, zakaj bi se moral g. Richard MacDuff, ki je sedaj, če sem prav razumel, premožen mlad mož nekje v računalniški industriji, nenadoma zateči k vlamljanju v stanovanja.«

»Kdo - ?«

»Tako naredim drobno preiskavo, telefoniram službi za poizvedovanje o telefonskih naročnikih in odkrijem, da je stanovanje, v katerega vlamlja, last gdč. S. Way. Vem, da je službodajalcc g. Richarda MacDuffa znameniti g. G. Way in sprašujem se, če bi bila lahko po kakšnem naključju v sorodu.«

»Kdo - ?«

»Pogovarjaš se s Svladom, splošno znanim kot Dirk Cjelli, ki trenutno posluje pod imenom Gently iz razlogov, ki bi jih bilo ta trenutek nesmotrno ponavljati. Želim ti dober večer. Če želiš vedeti več, bom v pizzeriji Express v Gornji ulici. Čez deset minut. Prinesi kaj denarja.«

»Dirk?« je vzkliknil Richard. »Ti... Bi me rad izsiljeval?«

»Ne, butec, za pizzo.« Slišati je bilo klik in Dirk Gently je odložil.

Richard je za trenutek ali dva obstal paraliziran, si ponovno otrl pot s čela in nežno odložil slušalko, kot bi bila ranjen hrček. Njegovi možgani so nežno zabrenčali ter pričeli cuzati palec. Cel kup majhnih sinaps globoko v njegovi možganski skorji si je podalo roke in pričelo plesati kolo ter prepevati otroške pesmice. Zmajal je z glavo, da bi jih zaustavil in urno se je spet usedel k elektronski tajnici.

Sam s seboj se je prepiral o tem, ali naj ponovno pritisne gumb za predvajanje ali ne, potem pa je to kljub temu storil, še predno se je odločil. Komaj štiri sekunde lahke orkestralne glasbe je pomirjevalno zaplavalo mimo, ko je iz hodnika zaslišal ključ, kako brska po ključavnici.

Panično je tresnil po gumbu za izmet, hitro izvlekel kaseto, si jo zatlačil v žep kavbojk in vstavil svežo kaseto z vrha skladnice, ki je stala ob tajnici. Podobna skladnica je stala tudi poleg elektronske tajnice, ki jo je imel doma. Prinašala mu jih je Susan iz pisarne - uboga, na večno trpljenje obsojena Susan iz pisarne. Ko bo zjutraj imel čas in ko bo zbran, se mora spomniti, da posočustvuje z njo.

Nenadoma, ne da bi sploh opazil, da to počne, si je premislil. V trenutku je izvlekel nadomestno kaseto spet iz tajnice, vstavil tisto, ki jo je bil ukradel, porinil gumb za previjanje in se zagnal na zofo. Tu se je v dveh sekundah, ki sta mu še preostali, preden so se odprla vrata, poskušal namestiti v sproščeno in prikupno držo. Levo roko si je nagonsko potisnil za hrbet, kjer bi mu utegnila še prav priti.

Ravno si je poskušal urediti poteze v izraz, ki bi bil v enaki meri skesan, veder in spolno zapeljiv, ko so se vrata odprla in vkorakal je Michael Wenton-Petek.

Vse se je zaustavilo.

Veter zunaj je jenjal. Sove so obstale v letu. No ja, morda so, morda niso, vsekakor je centralno ogrevanje izbralo ta trenutek, da se je izklopilo, ker verjetno ni moglo obvladovati hladu, ki je nenadoma zavel skozi sobo.

»Kaj pa ti počneš tukaj, Prihodnji?« je vprašal Richard. Vzdignil se je z zofe, kot da bi vzletel od jeze.

Michael Wenton-Petek je bil velik mož otožnega obraza, ki so ga nekateri klicali Michael Prihodnji-Petek, ker je bil to dan, do katerega je ponavadi obljubil, da bo dokončal stvari. Oblečen je bil v obleko, ki je bila elegantno ukrojena, ko jo je bil njegov oče, pokojni lord Magna, kupil štirideset let nazaj.

Michael Wenton-Petek je bil uvrščen izjemno visoko na majhnem, toda izbranem seznamu oseb, katerih Richard nikakor ni trpel.

Ni ga trpel zato, ker se mu je zdela misel, da nekdo ni samo privilegiran, ampak se poleg tega še smili samemu sebi, ker misli, da svet ne razume dobro težav privilegiranih, skrajno odvratna. Po drugi strani pa Michael ni trpel Richarda preprosto zato, ker Richard ni trpel njega in tega tudi ni prav nič skrival.

Michael se je počasi in turobno ozrl nazaj proti hodniku, ko se je prikazala Susan. Obstala je, ko je zagledala Richarda. Odložila je torbico, si odvila šal, odpela plašč, ga slekla, ga podala Michaelu, odkorakala do Richarda in mu pripeljala klofuto.

»Tole sem hranila ves večer,« je besno rekla. »In ne poskušaj se pretvarjati, da za hrbtom držiš šopek rož, ki si ga pozabil prinesti. S tem si me že zadnjič poskušal preslepiti.« Obrnila se je in se odšopirila.

»Tokrat je škatla čokoladnih bonbonov, ki sem jo pozabil,« je zagodrnjal Richard in iztegnil prazno roko proti njenemu oddaljujočemu se hrbtu. »Celo zunanjo steno sem preplezal brez njih. Kako bedasto sem se počutil, ko sem priplezal noter.«

»Nič preveč smešno,« je rekla Susan. Odfurijala je v kuhinjo in slišati je bilo, kot da bi z golimi rokami mlela kavo. Za nekoga, ki vedno izgleda tako čedno in ljubko in nežno, je bila prekleto temperamentna.

»Res je,« se je strinjal Richard, ne da bi se vsaj približno menil za Michaela. »Skoraj bi se ubil.«

»Na to mi ni treba odgovoriti,« se je iz kuhinje oglasila Susan. »Če bi rad dobil v glavo kaj velikega in ostrega, pridi semkaj in poskusi biti duhovit.«

»Predpostavljam, da v tem trenutku ne bi imelo smisla, če ti povem, da mi je žal,« je zaklical Richard.

»Kako si vedel,« je rekla Susan, potem ko je spet privršela iz kuhinje. Pogledala ga je z bliskajočimi očmi in celo zacepetala z nogami.

»Bodiva odkrita, Richard,« je rekla, »spet boš rekel Samo, da si pozabil. Kako si lahko drzneš stati tukaj z dvema rokama, dvema nogama in glavo, kot da si človek? Takšnega vedenja bi se sramovala celo amebna griža. Stavim, da celo najnižja oblika grižne amebe sem in tja doživi, da se prikaže njen fant in jo pelje na kratek sprehod po želodčni steni. No, upam, da si imel ušiv večer.«

»Res je bil ušiv,« je priznal Richard. »Ne bi ti bil všeč. V kopalnici je bil konj in sama dobro veš, kako zoprne so ti takšne reči.«

»Ah, Michael,« je osorno rekla Susan, »ne stoj tam kot povešen puding. Hvala lepa za večerjo in koncert. Zelo si bil prijazen in res sem uživala, ko sem ves večer poslušala o tvojih težavah, ker so bile tako prijetno nasprotje mojim. Vendar mislim, da bi bilo najbolje, če bi sedaj poiskal svojo knjigo in se odstranil. Opraviti moram nekaj konkretnega besedičenja in glasnega zmerjanja in vem, kako takšne reči razburijo tvoje nežne čute.«

Iz rok mu je potegnila svoj plašč in ga obesila na obešalnik. Medlem ko ga je držal, je bil videti popolnoma zaposlen s tem opravilom ter gluh za vsa okolna dogajanja. Kazalo je, da je brez njega nekoliko zgubljen ter izpostavljen in prisiljen se je bil zbudili nazaj v življenje. Svoje velike, težke oči je obrnil nazaj proti Richardu.

»Richard,« je rekel, »bral sem, ee, tvoj članek v... v Dognanjih. O glasbi in, ee...«

»Fraktalnih pokrajinah,« ga je osorno prekinil Richard. Ni se želel pogovarjati z Michaelom, še posebno pa se ni hotel zaplesti v pogovor o Michaelovi obupni reviji. Oziroma o reviji, ki je bila nekoč Michaelova.

To je bil natanko predmet pogovora, v katerega se Richard ni hotel zaplesti.

»Ee, ja. Vsekakor zelo zanimivo,« je s svojim milim, svilenim glasom rekel Michael. »Podobe gorovij, podobe dreves in vse takšne reči. Reciklirane alge.«

»Rekurzivni algoritmi.«

»Seveda, ja. Zelo zanimivo. Toda tako neprimerno, tako strašno neprimerno. Za revijo, mislim. Navsezadnje je to umetniška revija. Jaz seveda nikoli ne bi privolil v kaj takšnega. Ross jo je popolnoma uničil. Popolnoma. Moral bo oditi. Moral. Prav nič čustven ni in poleg tega je tat.«

»On ni tat, Prihodnji, to je skrajno smešno,« ga je ostro prekinil Richard in že se je zapletel v pogovor kljub temu, da je bil trdno odločen, da se ne bo. »Prav nič ni imel pri tem, da so te dali na čevelj. Sam si naredil takšno bedasto napako in sam...«

Silovito je zajel sapo.

»Richard,« je z najmehkejšim in najtišjim glasom, ki ga je premogel, rekel Michael - prepirati se z njim je bilo, kot da bi se zapletli v padalsko svilo - »zdi se mi, da ne razumeš, kako pomembno...«

»Michael,« je nežno, a odločno rekla Susan, držeč vrata odprta. Michael Wenton-Petek je medlo pokimal in dozdevno uplahnil.

»Tvoja knjiga,« je dodala Susan, moleč pred njega droben, starejši spis o cerkvenem stavbarstvu Kenta. Vzel ga je, zamrmral nekakšen podcenjujoč hvala, se za trenutek ozrl okrog sebe, kot da bi nenadoma uvidel nekaj precej nenavadnega, se nato zbral, pokimal v pozdrav in odšel.

Richard se ni prav zavedal, kako napet je postajal, dokler Michael ni odšel in sedaj se je lahko nenadoma sprostil. Susan je bil vedno zameril njeno preveliko popustljivost do Michaela, čeprav jo je poskušala prikriti tako, da je bila vseskozi strašno groba z njim. Morda celo zaradi tega.

»Susan, kaj naj rečem...?« je neprepričljivo začel.

»Za začetek bi lahko rekel Av. Niti tega veselja mi nisi privoščil, ko sem te udarila, in mislim, da sem te kar pošteno. Ljubi bog, kakšen mraz je tukaj. Kaj pa počne to okno na stežaj odprto?«

Šla je, da bi ga zaprla.

»Saj sem ti rekel. Tako sem prišel noter,« je pojasnil Richard.

Zvenel je precej tako, kot da je hotel, da ga presenečeno pogleda.

»Zares,« je rekel. »Kot v reklamah za čokolado, le da sem pozabil škatlo s čokoladnimi bomboni...« Nerodno je skomignil.

Osuplo je strmela vanj.

»Kaj zaboga te je obsedlo, da si šel lesti skozi okno?« je rekla. Potisnila je glavo skozi okno in pogledala navzdol. »Lahko bi se še ubil,« je dodala, ko se je obrnila nazaj proti njemu.

»No ja, ee, lahko...« je rekel. »To je bila videti edina pol, da... ne vem.« Zbral se je. »Vzela si mi ključ, se spomniš?«

»Ja. Do grla sem te bila sita, ker si vedno, kadar se ti ni ljubilo v trgovino, prišel in mi opustošil shrambo. Richard, si res priplezal po tem zidu?«

»Torej, želel sem si biti tu, ko boš prišla.«

Zbegano je zmajala z glavo. »Veliko bolje bi bilo, če bi bil tukaj, ko sem odšla. Ali zato nosiš to staro umazano obleko?«

»Ja. Mar misliš, da sem šel takle na večerjo v St. Cedd?«

»Nič več ne vem, kaj je zate še razumno ravnanje.« Vzdihnila je in pobrskala po majhnem predalu. »Tu imaš,« je rekla, »če ti bo to rešilo življenje,« in mu podala par ključev na obroču. »Preveč sem utrujena, da bi se še jezila. Michaelova celovečerna razprava me je dotolkla.«

»Nikoli nisem razumel, zakaj ga sploh prenašaš,« je rekel Richard in šel, da bi prinesel kavo.

»Vem, da ga ne maraš, čeprav je zelo prijazen in zna biti tudi očarljiv na svoj žalosten način. Včasih je prav pomirjujoče, če si nekom, ki je tako zatopljen sam vase, ker od tebe ničesar ne zahteva. Čeprav je on obseden z mislijo, da bi lahko jaz kaj storila glede njegove revije. Jasno, da ne morem. V življenju to ne gre kar tako. Zares mi ga je žal.«

»Meni pa ne. Vseskozi je imel zelo zelo udobno življenje. Še vedno ima zelo zelo udobno življenje. Samo igračko so mu vzeli, In to je vse. Temu bi komaj rekli krivica, kaj praviš?«

»Ne gre za to, ali je pravično ali ni. Hudo mi je, ker je nesrečen.«

»No, seveda je nesrečen. AJ Ross je iz Dognanj napravil resnično prodorno, izobraženo revijo, ki jo nenadoma vsi želijo brati. Prej je bila navaden kurnik. Njen edini pravi namen je bil v tem, da je lahko Michael hodil na kosila in se slinil, komurkoli se je hotel, pod pretvezo, da bi morda kdo želel nekaj malega o nečem napisati. Komaj kdaj je kakšna številka v resnici izšla. Vse skupaj je bila farsa. Revija ga je razvadila. Kaj takšnega se mi prav zares ne zdi očarljivo ali prikupno. Oprosti, moral bi že nehati o tem.«

Susan je v zadregi skomignila z rameni.

»Mislim, da malo pretiravaš,« je rekla, »čeprav se mi zdi, da se ga bom morala v prihodnje ogibati, če mi bo še kar naprej težačil, da naj naredim nekaj, česar preprosto ne zmorem. To je preveč utrudljivo. Poslušaj, res me veseli, da si imel ušiv večer. Želim se pomeniti s tabo, kaj bova počela ta vikend.

»Ah,« je rekel Richard, »no...«

»Oh, bolje, da najprej preverim sporočila.«

Odšla je mimo njega do elektronske tajnice, si predvajala prvih nekaj sekund Gordonovega sporočila in nato nenadoma izvrgla kaseto.

»Za tole pa nimam časa,« je pojasnila in mu izročila kaseto. »Bi jo lahko jutri zjutraj dal Susan v pisarni? Prihrani ji pot. Mi bo že sporočila, če je na njej kaj pomembnega.«

Richard je pomežiknil. Rekel je: »Ee, ja,« in spravil trak v žep. Nenadna rešitev ga je tako pretresla, da so mu po telesu zagomazeli mravljinci.

»Torej, vikend - « je povzela Susan in se usedla na zofo.

Richard si je z roko obrisal čelo. »Susan, jaz...«

»Žal mi je, toda delo me čaka. Nicola je zbolela in prihodnji petek jo bom morala nadomeščati v Wigmoreu. Nekaj Vivaldija in nekaj Mozarta še ne znam čisto dobro, kar pomeni, da bom morala čez vikend kar precej vaditi. Oprosti.«

»No, pravzaprav,« je pojasnil Richard, »tudi mene čaka delo.« Prisedel je k njej.

»Vem. Gordon pritiska name, naj te gnjavim. Želim si, da ne bi. Mene se to prav nič ne tiče in postavlja me v nezavidljiv položaj. Naveličala sem se, da ljudje nenehno pritiskajo name, Richard. Vesela sem, da vsaj ti ne počneš tega.«

Srknila je kavo.

»Toda prepričana sem,« je dodala, »da obstaja med tem, da nekdo pritiska nate in tem, da te drugi popolnoma zanemari, še nekakšno vmesno področje, ki bi ga prav rada raziskala. Daj, objemi me.«

Objel jo je in občutil, kako pošastno srečen je, čeprav si tega niti malo ni zaslužil. Uro kasneje se je odpravil ven in ugotovil, da je pizzerija Express zaprta.

Medtem je bil Michacl Wenton-Petek na poti v svoje stanovanje v Chelseaju. Ko je sedel na zadnjem sedežu taksija, je zbegano zrl na ulice in v počasnem, zamišljenem ritmu s prsti lahno bobnal po okenski šipi.

Rap tap tapa rap tapa rapa tap.

Bil je eden tistih nevarnih ljudi, ki so mehki, spužvasti in pohlevni kot ovčke pod pogojem, da imajo vse, kar si želijo. In ker je vedno dobil vse, kar si je želel in ker je bil s tem očitno povsem zadovoljen, ni nikdar nihče pomislil, da bi bil lahko kaj drugega kot mehak, spužvast in pohleven kot ovčka. Preriniti bi se morali skozi veliko mehkih spužvastih delov, preden bi našli del, ki se ne vda, ko ga pritisnete. To je bil del, katerega so morali vsi mehki spužvasti deli varovati.

Michael Wenton-Pelek je bil mlajši sin lorda Magne, založnika, lastnika časopisne hiše in preveč popustljivega očeta. Pod njegovim zaščitniškim dežnikom je Michael zadovoljno vodil svojo malo revijo v veličastne izgube. Lord Magna je predsedoval postopnemu, a dostojanstvenemu in spoštljivemu zatonu založniškega imperija, ki ga je prvotno ustanovil njegov oče, prvi lord Magna.

Michael je še naprej s členki rahlo potrkaval po šipi.

Rap tapa rapa tap.

Spomnil se je strašansko groznega dne, ko mu je elektrika ubila očeta, ko je menjal vtič in je njegova mati, njegova mati, prevzela posle. In ne samo prevzela, ampak jih pričela tudi voditi popolnoma nepričakovanim poletom in odločnostjo. Podjetje je prečesala z izjemno ostrim očesom, da bi videla, kako posli tečejo, oziroma hodijo, kot je ona temu rekla, in si nazadnje celo vzela čas, da je pregledala račune Michaelove revije.

Tap tap tap.

Michael se je ravno prav spoznal na poslovanje, da je vedel, kakšne bi morale biti številke in očeta je zlahka prepričal, da so v resnici takšne.

»Ne morem dopustiti, da bi bila tvoja služba zgolj dobro plačilo za nič dela, to moraš uvideti, stari. Vsako stvar si moraš pošteno prislužiti. Kako bi izgledalo, če si je ne bi?« je govoril njegov oče in Michael mu je resnobno prikimaval ter si pričel izmišljati bilanco za prihodnji mesec ali kadarkoli že mu bo uspelo spraviti na svetlo naslednjo številko revije.

Po drugi strani pa njegova mati ni bila tako prizanesljiva. Niti malo ne.

Michael je svojo mater omenjal kot staro helebardo, a če bi jo hoteli resnično primerjati s helebardo, bi bila to lahko le okusno izdelana, umetelno uglašena helebarda z drobnim, elegantno graviranim vzorcem, ki se konča tik pred njenim nabrušenim, lesketajočim se rezilom. En sam zamah s takšnim instrumentom in še vedeli ne bi, da ste bili zadeti, dokler ne bi poskušali trenutek kasneje pogledati na uro in bi odkrili, da vam manjka roka.

Ves ta čas je potrpežljivo - ali vsaj z vtisom potrpežljivosti - čakala ob strani in bila vdana žena ter ljubeča, a stroga mati. Sedaj jo je nekdo izvlekel - če se izrazimo v prispodobi - iz nožnice in vsi so bežali v zavetje.

Vštevši Michaela.

Trdno je bila prepričana, da je Michael, ki ga je tihoma oboževala, razvajen v najbolj pravem in najslabšem pomenu besede, in bila je odločena, da temu na tej kasni stopnji napravi konec.

Ni ji vzelo več kot nekaj minut, da je uvidela, da si številke vsak mesec izmišlja in da je revija nevarna krvavitev denarja, dokler se z njo igra Michael, ki ves čas kopiči astronomske račune za kosila, račune za taksi in stroške osebja ter jih igrivo uveljavlja kot olajšave pri plačilu izmišljenih davkov. Vsa stvar se je preprosto izgubila v neznanskih računih hiše Magna.

Nato je poslala po Michaela.

Tap tapa rapa tapa.

»Kako želiš, da te obravnavam,« je rekla, »kot sina ali kot urednika ene mojih revij? V obeh primerih bom zadovoljna.«

»Tvoje revije? No, sem tvoj sin, vendar ne vidim...«

»Prav. Michael, želim, da si ogledaš te številke,« je živahno dejala, moleč pred njega računalniški izpis. »Tiste na levi prikazujejo dejanske prihodke in odhodke Dognanj, tiste na desni so tvoje številke. Ali se ti zde v čemerkoli nenavadne?«

»Mati, vse lahko pojasnim, jaz - «

»V redu,« ga je prijazno prekinila lady Magna, »to me zelo veseli.«

Vzela je papir nazaj. »Torej. Ali imaš kakšne načrte o tem, kako bi bilo v prihodnosti najbolje voditi revijo?«

»Absolutno. Zelo odločne. Jaz - «

»V redu,« se je prisrčno nasmehnila lady Magna. »No, to je vse zelo pomirjujoče.«

»Mar ne želiš slišati - ?«

»Ne, je že v redu, dragec. Zadovoljna sem že, če samo vem, da lahko vso stvar pojasniš. Prepričana sem, da te bo novi lastnik Dognanj z veseljem poslušal, karkoli že imaš povedati.«

»Kaj?« je osupnil Michael. »Hočeš reči, da v resnici prodajaš Dognanja?«

»Ne. Hočem reči, sem jih že prodala. Žal nisem dobila prav veliko zanje. En funt in zagotovilo, da boš lahko ostal urednik naslednjih treh številk, kaj pa bo s teboj potem, je stvar presoje novega lastnika.«

Michael je strmel vanjo z izbuljenimi očmi.

»Daj no,« je razumno nadaljevala mati, »kaj ne vidiš, da tako ne gre več naprej? Vedno si soglašal z očetom, da tvoja služba ne sme postati zgolj dobro plačilo za nič dela. In ker bi imela obilo težav, če bi želela bodisi verjeti bodisi oporekati tvojim zgodbam, sem mislila, da bi bilo najbolje, če predam problem nekomu, do katerega boš imel lahko bolj neoseben odnos. Torej, Michael, čaka me še en domenek.«

»No, toda... komu si jih prodala?« je jezno zamomljal Michael.

»Gordon Way.«

»Gordon Way! Za božjo voljo, mati, on je - «

»Veliko mu je do tega, da ga ljudje vidijo, kako podpira umetnost. In tudi jaz imam v mislih podporo. Prepričana sem, da boš krasno napredoval, dragec. Sedaj, če nimaš nič proti - «

Michael se je hrabro zoperstavil.

»Česa tako nezaslišanega še nisem slišal! Jaz - «

»Veš, natanko to je rekel tudi g. Way, ko sem mu pokazala tale izpisek in nato zahtevala, da te obdrži kot urednika naslednjih treh številk.«

Michael je puhal od jeze in postal je ves rdeč in žugal je s prstom, toda ni vedel, kaj naj še reče. Razen: »In kaj bi bilo, če bi rekel, da me obravnavaj kot urednika ene tvojih revij?«

»Ah, dragec,« se je najprijazneje nasmehnila lady Magna, »potem bi vas seveda vikala, g. Wenton-Petek. In sedaj vam ne bi govorila, da si poravnajte kravato,« je dejala z drobcenim gibljajem proti svojemu vratu.

Rap tap tap rap tap tap.

»Številka sedemnajst, kaj, mojster?«

»Ee... kaj?« je rekel Michael, zmajajoč z glavo.

»Sedemnajst ste rekli, kaj?« je rekel voznik taksija. »Sva že tukaj.«

»Oh. Oh, ja, hvala lepa,« je rekel Michael. Skočil je ven ter nerodno pošaril po žepu, da bi izbrskal nekaj denarja.

»Tap tap tap, a?«

»Kaj?« je rekel Michael in mu pomolil denar.

»Tap tap tap,« je ponovil voznik taksija, »vso prekleto pot. Nekaj vas muči, kaj, kolega?«

»To se vas prekleto nič ne tiče,« je jezno zasikal Michael.

»Če vi tako rečete, kolega. Mislil sem, da ste znoreli ali kaj,« je rekel taksist in se odpeljal.

Michael je vstopil v svojo hišo, odkorakal skozi hladno vežo v obednico, prižgal luč ter si iz steklenice nalil brandy. Slekel si je plašč, ga zalučal prek orjaške mahagonijeve mize in potegnil stol do okna, kjer je nato pestoval brandy in svoje krivice.

Tap tap tap je naredil po šipi.

Trmasto je vztrajal kot urednik dogovorjenih treh številk, potem pa so ga brez večjega pompa odslovili. Našli so novega urednika, nekega A. K. Rossa, ki je bil mlad, lakomen ter prizadeven in je revijo hitro spremenil v odmeven uspeh. Po drugi strani pa je bil Michael zgubljen in moralno razgaljen. Zanj ni bilo ničesar več.

Ponovno je pobobnal po oknu in medtem motril majhno namizno svetilko, ki je stala na okenski polici. Bila je precej grda običajna majhna svetilka in edino na njej, kar je vsakič znova uročilo njegovo pozornost, je bilo to, da je bila to svetilka, ki mu je ubila očeta in tudi on je takole sedel.

Kadar je šlo za tehnične reči, je bil stari takšna neroda. Michael ga je lahko kar videl, kako globoko osredotočen zre prek svojih polmesečnih naočnikov ter vneto sesa brke, medtem ko poskuša razkriti nepojasnjene skrivnosti varnostnega vtiča. Kot kaže, ga je vtaknil v vtičnico, ne da bi bil prej privil nazaj okrov in nato poskušal zamenjati varovalko in situ. Elektrošok, ki je temu sledil, je zaustavil njegovo že tako bolehno srce.

Takšna neumna, neumna napaka, je pomislil Michael, vsakdo bi jo lahko naredil, vsakdo, toda njene posledice so bile katastrofalne. Naravnost katastrofalne. Očetova smrt, njegov lasten neuspeh, vzpon groznega Rossa in njegove razdejalno uspešne revije in...

Tap tap tap.

Zazrl se je v okno, v svoj odsev in v temne sence grmovja na drugi strani. Spet je pogledal svetilko. Prav to je bil ta predmet, prav tu se je zgodilo in tako preprosta je bila napaka. Tako preprosto jo je bilo narediti, tako preprosto bi jo bilo preprečiti.

Edina reč, ki ga je ločevala od tega preprostega trenutka, je bila nevidna pregrada mesecev, ki so minili od takrat.

Nenadoma ga je prevzel prav nenavaden mir, kot bi globoko v sebi naenkrat začutil razrešitev.

Tap tap tap.

Dognanja so bila njegova. Niso bila mišljena kot uspeh, bila so njegovo življenje. Vzeli so mu življenje in mora se maščevati.

Tap tap tap krak.

Presenečeno je ugotovil, da je prebil šipo in se prav grdo porezal.

Petnajsto poglavje...

Medtem ko je stal pred svojo kočo, je Gordon Way pričel spoznavati, da pomeni biti mrtev tudi marsikatero nevšečnost.

V resnici je bila njegova koča po merilih kogarkoli drugega precej velika hiša, čeprav si je on vedno želel imeti kočo na deželi. In ko je napočil čas, da si eno kupi, je opazil, da ima na razpolago malce več denarja, kot je lahko kdajkoli zares upal, da ga bo imel, pa si je kupil veliko staro župnišče ter ga poimenoval koča kljub njegovim sedmim spalnicam in štirim jutrom razmočene cambridgeshirske zemlje. S tem se ni kaj prida prikupil ljudem, ki so imeli samo koče, vendar če bi se Gordon Way oziral na to, kako se bo prikupil ljudem, potem ne bi bil Gordon Way.

Sedaj seveda ni bil nič več Gordon Way. Bil je duh Gordona Waya.

V žepu je imel duhke ključev Gordona Waya.

Prav to spoznanje ga je na njegovi nevidni poti za trenutek zaustavilo. Misel, da bi hodil skozi stene, se mu je - odkrito povedano - studila. To je bilo nekaj, česar se je bil vso noč vztrajno izogibal. Namesto tega se je boril, da bi prijel in zagrabil vsak predmet, ki se ga je dotaknil, da bi ga, in s tem tudi sebe, usnovil. Misel, da bi vstopil v hišo, v svojo lastno hišo kakorkoli drugače, kot da bi odprl prednja vrata in lastniško vkorakal skoznje, ga je navdajala z bolečim občutkom neuspeha.

Ko je zrl vanjo, si je zaželel, da hiša ne bi bila takšen skrajen primerek viktorijanske gotike in da se mesečina ne bi tako hladno poigravala na ozkih podstrešnih oknih in njenih pretečih stolpičih. Ko jo je kupil, se je prav neumno pošalil, da mora v njej verjetno strašiti in še sanjalo se mu ni, da nekoč zares bo - kaj šele, da bi vedel, kdo bo strašil.

Hladen srh ga je spreletel, ko se je tiho pomikal po poti, ki je vodila do hiše skozi drevored grozečih obrisov tis, mnogo starejših od samega župnišča. Motila ga je misel, da bi lahko kdo drug hodil po takšni poti v takšni noči s strahom, da ne bi srečal nečesa takšnega, kot je on.

Na njegovi levi se je izza tis kazalo otožno predzidje stare cerkve, ki je sedaj razpadala in ki so jo uporabljali le še izmenoma s prebivalci okoliških vasic. Upravljal jo je vikar, ki je vedno prikolesaril do nje čisto brez sape, potem pa ga je potrl pogled na listo malo ljudi, ki ga je čakalo, ko je prispel. Za cerkvenim zvonikom je viselo hladno lunino oko.

Za hip se mu je zazdelo, da je ujel droben gib, kot da bi se v grmovju ob hiši premaknila postava. Dopovedoval si je, da je to le plod njegove domišljije, ki je bila preobremenjena s tem, da je bil mrtev. Česa bi se sedaj sploh lahko bal?

Šel je naprej okoli zaokroženega krila župnišča proti prednjim vratom, ki so tičala globoko v temačnem preddverju, ovitem v bršljan. Nenadoma ga je vznemirila luč, ki je prihajala iz notranjosti hiše. Električna luč, pomešana z medlim in trepetajočim odsevom z ognjišča.

Potrajalo je trenutek ali dva, preden se je spomnil, da je luč seveda pričakoval, čeprav bi težko rekli, da v svoji sedanji obliki. To bo ga. Bennett, starejša oskrbnica, ki je prišla, da bi mu postlala posteljo, prižgala ogenj v kaminu ter mu pripravila lahko večerjo.

Tudi televizor bo vključen, predvsem zato, da ga bo lahko nejevoljno izključil, ko bo vstopil.

Ni se mu posrečilo, da bi njegove stopinje zaškrtale na pesku, ko se je približeval. Čeprav je vedel, da mu bo tudi z vrati spodletelo, si ni mogel kaj, da ne bi šel najprej do njih in poskusil, če jih lahko odpre. Šele nato bo, skrit v mraku preddverja, zaprl oči ter osramočeno spolzel skoznje. Stopil je do vrat in se ustavil.

Bila so odprta.

Samo za ped, a bila so odprta. Njegov duh je od silne osuplosti zaprhutal. Kako so bila lahko odprta? Ga. Bennett je bila pri takšnih rečeh vselej tako vestna. Za trenutek je negotovo postal in nato z vso silo poskušal odriniti vrata. Pod drobnim pritiskom, ki ga je zmogel, so se počasi in nejevoljno odprla, proti čemur je njihov zgib stokajoče ugovarjal. Vstopil je in zdrsel po kamnito tlakovanem hodniku. Široko stopnišče je vodilo navzgor v temo, toda vrata, ki so vodila iz hodnika, so bila vsa zaprta.

Najbližja vrata so vodila v salon, v katerem je gorel ogenj in od koder je lahko slišal pridušeno preganjanje avtomobilov v poznem nočnem filmu. Neuspešno se je spoprijel z blestečim medeninastim gumbom na vratih, vendar je bil na koncu prisiljen priznati ponižujoč poraz in nenadoma se je besno zagnal vanje - ter skoznje.

Notranjost sobe je bila podoba prijetne domače topline. Divje se je opotekel vanjo in ni mu uspelo, da ne bi zaplul skozi majhno klubsko mizico, na kateri so bili pripravljeni sendviči ter termovka z vročo kavo, skozi velik, pretirano oblazinjen naslanjač v ogenj in skozi razžarjen opečnat zid v hladno in temno obednico za njim.

Vrata, ki so vodila iz obednice v dnevno sobo, so bila prav tako zaprta. Gordon jih je nerodno otipal in potem, ko se je sprijaznil z neizbežnim, zbral vse moči ter spolzel skoznje, umirjeno, nežno in pri tem prvič zaznal bogat notranji ustroj lesa.

Prijazna toplina sobe je bila za Gordona skorajda več, kot je lahko prenesel in ves iz sebe je hodil gor in dol po njej. Ni se mogel pomiriti in pustil je, da se je gorka svetloba ognjišča živahno poigrala skozenj. Njega ni mogla pogreti.

Spraševal se je, kaj duhovi običajno počno vso noč.

Nekaj časa je nemirno sedel in gledal televizijo. Vendar se je preganjanje avtomobilov kmalu počasi in umirjeno izteklo in ostalo ni ničesar več, razen sivega snega in belega šuma, česar mu ni uspelo izklopiti.

Opazil je, da se je pogreznil pregloboko v stol in ko se je vlekel in prerival iz njega, se je pomešal z njegovimi deli. Poskušal se je pozabavati tako, da se je postavil v sredino mize, a to ni moglo ublažiti njegovega neuklonljivo obupnega razpoloženja.

Morda bi lahko zaspal.

Morda.

Nobene utrujenosti ali dremavice ni čutil, zgolj silno hrepenenje po pozabljenju. Šel je skozi zaprta vrata v mračen hodnik, iz katerega je vodilo široko, grobo stopnišče navzgor do velikih, temačnih spalnic.

Po njem se je podal z občutkom praznine.

Vedel je, da je zaman. Če človek ne more odpreti vrat v spalnico, potem prav tako ne more spati v njej. Zdrsnil je skozi vrata in se povzpel na posteljo, za katero je vedel, da je mrzla, čeprav je ni čutil. Zdelo se je, da ga luna ne more pustiti pri miru. Oblivala ga je s polnim sijem, medtem ko je zapuščen ležal na postelji, široko odprtih oči in ni se mogel spomniti, kaj je spanec, niti kako se ga lotiti.

Groza praznine je legla nanj, groza, da bo nenehno in brez konca ležal buden ob štirih zjutraj.

Ni imel kam iti, ni imel česa početi, ko bi prišel tja in nikogar, ki bi ga lahko prebudil in ki ob pogledu nanj ne bi otrdel od groze.

Najhuje mu je bilo, ko je na cesti ugledal Richarda, kako mrtvaško bled zre vanj skozi vetrobransko steklo. Spet je videl njegov obraz in obraz blede postave zraven njega.

To je bila stvar, ki je iz dna njegove duše pregnala še poslednjo trohico gorečne vneme, ki mu je prigovarjala, da je to le začasna težava. Nočne ure so se mu zdele še posebno strašne, vendar zjutraj bo dobro, ker bo lahko videl ljudi in si uredil misli. V svojem razumu je otipal spomin na pripetljaj in ni ga mogel izpustiti.

Videl je Richarda in Richard je, to je vedel, videl njega.

Nič ne bo dobro.

Kadar se je ponoči tako slabo počutil, je navadno smuknil po stopnicah navzdol, da bi videl, kaj je v hladilniku, in tudi sedaj je šel. Bolj veselo bo kot v tej z mesečino osvetljeni spalnici. Postopal bo po kuhinji in povzročal čudne zvoke. Spustil se je navzdol po stopniščni ograji - in deloma skoznjo, brez najmanjšega oklevanja zavel skozi kuhinjska vrata in nato za približno pet minut posvetil vso svojo energijo in zbranost prižiganju luči.

Prižgal jo je.

Ob tem ga je prevzel občutek zmagoslavja in odločil se je, da bo dosežek proslavil s pivom.

Po minuti ali dveh nespretnega žongliranja s pločevinko Fostersa je obupal. Niti najmanjšega pojma ni imel, kako naj jo odpre, in poleg tega je bila pijača do sedaj že čisto pretresena - in tudi če bi mu jo uspelo odpreti, kaj naj počne s pijačo.

Telesa, da bi jo obdržal v njem, ni imel. Zalučal je pločevinko proč od sebe in zbežala je pod kredenco.

Zavedel se je, da je njegova zmožnost, da je prijemal reči, rasla in jenjavala v počasnem ritmu, prav tako kot tudi njegova vidljivost.

Vendar je bil ta ritem neenakomeren, če niso bili učinki samo enkrat bolj izraziti kot drugič. A tudi za to se je zdelo, da se spreminja po nekem počasnejšem ritmu. Ravno v tem trenutku se mu je dozdelo, da njegova moč narašča.

Prevzela ga je nenadna ustvarjalna vročica in želel je videti, koliko stvari v kuhinji lahko premakne ali uporabi ali nekako spravi v tek.

Odpiral je omare, sunkovito vlekel predale, po tleh razmetaval pribor. Iz električnega mešalnika je spravil kratek brnež, prevrnil električni kavni mlinček, ne da bi mu ga uspelo pognati, odprl je plin na štedilniku, vendar ga nato ni mogel prižgati, z razrezalnikom je brutalno napadel štruco kruha. Poskusil si je nabasati kose kruha v usta, toda vsi po vrsti so popadali skoznje in na tla. Prikazala se je miš, vendar je vsa naježena od strahu takoj odbrzela iz kuhinje.

Končno se je zaustavil ter obsedel za kuhinjsko mizo, čustveno izčrpan, vendar telesno otopel.

Kako, se je spraševal, se bodo ljudje odzvali na njegovo smrt?

Komu bo najbolj žal, da je odšel?

Nekaj časa bodo pretreseni, nato bodo žalovali in na koncu se bodo navadili, on pa bo veneč spomin, medtem ko bodo ljudje živeli svoja življenja, misleč, da je odšel, kamorkoli že ljudje gredo. To je bila misel, ki ga je navdajala z najbolj ledeno grozo.

On ni odšel. Še vedno je tu.

Sedel je nasproti edini omari, ki mu je še ni uspelo odpreti, ker je bila njena ročica preveč trdna, in to ga je grizlo. Nespretno je zagrabil pločevinko paradižnika, se ponovno odpravil do velike omare ter s pločevinko napadel njeno ročico. Vrata so se sunkovito odprla in iz omare se je prav odvratno zvrnilo njegovo lastno okrvavljeno truplo.

Gordon se do sedaj ni zavedal, da bi duh lahko omedlel.

Sedaj se je zavedel in to tudi storil.

Nekaj ur kasneje ga je prebudila eksplozija njegovega plinskega štedilnika.

Šestnajsto poglavje...

Naslednje jutro se je Richard prebudil dvakrat.

Prvikrat je domneval, da se je zmotil, in se je še za nekaj kratkih minut obrnil na drugo stran. Drugikrat se je, ko so dogodki prejšnjega dne še kar pritiskali nanj, sunkovito pognal pokonci.

Odpravil se je navzdol po stopnicah in si privoščil čemeren in razburjen zajtrk, med katerim je šlo vse narobe. Zažgal je toast, polil kavo in ugotovil, da čeprav je že včeraj nameraval kupiti nekaj marmelade, tega ni storil. Premeril je svoj jalov poskus, da bi se nahranil in pomislil, da bi si lahko vzel vsaj toliko časa, da pelje Susan nocoj na čudovito večerjo, da se ji odkupi za včeraj.

Če jo bo lahko pregovoril, da gre z njim.

Spomnil se je restavracije, ki jo je Gordon na vse pretege hvalil in jima toplo priporočal, naj jo preizkusita. Gordon se je na restavracije kar dobro spoznal - nobenega dvoma ni bilo, da v njih preživi dovolj časa. Richard je nekaj minut sedel in si s svinčnikom potrkaval po zobeh, nato pa odšel gor do svoje delovne sobe in izpod kupa računalniških revij potegnil telefonski imenik.

L'Esprit d'Escalier.

Poklical je restavracijo in poskusil rezervirati mizo, a ko je povedal, kdaj jo želi, je bilo videti, kot da je bil to povod za malce zabave.

»Ah, non, m'sieur,« je dejal maitre d'hotel, »žal to ni mogoče. Trenutno je potrebno rezervirati mizo vsaj tri tedne vnaprej. Pardon, m'sieur.«

Richard se je začudil, da obstajajo ljudje, ki vedo celo za tri tedne vnaprej, kaj bi radi počeli, se zahvalil maitre d'hotelu in odložil. No ja, morda namesto tega zopet pizza. Ta misel ga je spet spomnila na zmenek, ki ga je bil včeraj zamudil, ter ga čez nekaj trenutkov čudno prevzela in spet je segel po telefonskem imeniku.

Gentleman...

Gentles...

Gentry.

V njem ni bilo nobenega Gentlyja. Niti enega samega. Našel je še ostale imenike, razen tistega od S do Z, ki ga je njegova čistilka venomer metala proč, zakaj, mu še ni uspelo dognati.

Seveda tudi nobenega Cjellega ni bilo, niti česarkoli sličnega. Nobenega Jentlyja, niti Dgentlyja niti Djentlyja niti Dzentlyja niti česarkoli vsaj približno podobnega. Razmišljal je o Tyentlyju, Tsentliju ali Tzentliju in poskusil poklicati službo za poizvedovanje o telefonskih naročnikih, vendar so stavkali. Obsedel je in si s svinčnikom spet potrkaval po zobeh ter opazoval svojo zofo, kako se počasi vrti na zaslonu njegovega računalnika.

Kako zelo nenavadno je bilo, da je Reg samo nekaj ur nazaj s takšno ihto spraševal po Dirku.

Če bi si človek zares želel nekoga najti, kako bi se tega lotil, kaj bi storil?

Poskusil je poklicati policijo, a tudi oni so stavkali. No, to je bilo to. Storil je vse, kar je bilo ta trenutek v njegovi moči, edino še privatnega detektiva bi lahko najel, vendar je poznal boljši način, da potroši svoj čas in denar. Bo že še kdaj naletel na Dirka, kot se mu je to tudi doslej vsakih nekaj let dogodilo.

Sploh pa mu ni šlo v glavo, da takšni ljudje, kot so privatni detektivi, v resnici obstajajo.

Kakšne sorte ljudje so to? Kakšni so videti, kje delajo?

Kakšno kravato bi nosil, če bi bil privatni detektiv? Verjetno bi morala biti natanko takšna, kakršne ljudje pri privatnem detektivu ne bi pričakovali. Zamislite si, da bi morali reševati takšne probleme, takoj ko vstanete.

Tako iz radovednosti, kot tudi iz česarkoli drugega in ker mu je preostala samo še ena izbira, da se usede k programiranju Hvalnice, je pričel listati po rumenih straneh.

Privatni detektiv - glej detektivska pisarna.

Besede so se zdele skorajda nenavadne v tako trdni in poslovni zvezi. Polistal je nazaj po knjigi. Dimnikarstvo, dežnikarstvo, delikatesa, detektivska pisarna...

V tem trenutku je zazvonil telefon in osorno je dvignil slušalko. Ni mu bilo všeč, da ga ljudje motijo.

»Je kaj narobe, Richard?«

»Oh, zdravo Kate, oprosti, ne. Pravkar sem... moje misli so bile drugje.«

Kate Anselm je bila prav tako vidna programerka pri Way-Forward Technologies. Delala je v okviru dolgoročnega projekta umetne inteligence, stvari, ki je bila videti kot smešna fantazija, dokler niste slišali, kako Kate govori o njej. Gordon je od nje zahteval, da mu o stvari pripoveduje precej redno, deloma zato, ker je bil zaskrbljen zaradi denarja, ki ga je projekt stal, in deloma zato, no ja, bilo je malo dvoma, da je Gordon rad poslušal Kate, karkoli je že govorila.

»Nisem te hotela zmotiti,« je dejala. »Želela sem govoriti z Gordonom, pa ga ne morem dobiti. Ne oglasi se ne v Londonu, ne v svoji koči in niti v avtu ne. Za nekoga, ki je tako obseden s tem, da je vedno v stiku, je to pač nenavadno. Si slišal, da si je dal vgraditi telefon celo v stranišče? Točno.«

»Včeraj sem nazadnje govoril z njim,« je pojasnil Richard. Nenadoma se je spomnil traku, ki ga je bil vzel iz Susanine elektronske tajnice in bog ne daj, je pomislil, da bi bilo v Gordonovem sporočilu kaj pomembnejšega od fantaziranja o zajcih. Dejal je: »Vem, da je bil namenjen v kočo. Ee, ne vem, kje je. Si poskusila - « Richard se ni mogel domisliti, kje bi lahko še poskusila - »...ee. Ljubi bog!«

»Richard?«

»Kako nenavadno...«

»Richard, kaj pa je?«

»Nič, Kate. Ee, pravkar sem prebral nekaj nadvse presunljivega.«

»Res, kaj pa bereš?«

»No, telefonski imenik, pravzaprav...«

»Res? Brž moram ven in si enega kupiti. Ali so filmske pravice že potekle?«

»Poslušaj, oprosti, Kate, te lahko pokličem kasneje? Ne vem, kje je Gordon ta trenutek in - «

»Nič hudega. Dobro vem, kako je, ko komaj čakaš, da obrneš na naslednjo stran. Vedno te pustijo do konca v negotovosti, kaj? To bo gotovo Zbigniewo maslo. Lep vikend želim.« Odložila je.

Tudi Richard je odložil in obsedel, strmeč v oglas na rumenih straneh, ki je ležal pred njim.

HOLISTIČNA DETEKTIVSKA PISARNA

DIRKA GENTLYJA

Rešimo kompleten zločin.

Najdemo kompletno osebo.

Kličite še danes za kompletno rešitev vaših težav.

(Pogrešane mačke in umazane ločitve so naša posebnost.)

Ul. Peckender 33a, London N1 01-354 9112

Ulica Peckender je bila oddaljena le nekaj minut hoda. Richard si je brž prepisal naslov, si nadel plašč in odbrzel po stopnicah navzdol, vmes je še postal, da bi še enkrat na hitro raziskal zofo. Nekaj strašansko očitnega mora biti, je pomislil, česar ves ta čas ni opazil. Zofa je bila ukleščena na rahlem zavoju dolgega in ozkega stopnišča. Na tem mestu so bile stopnice za nekaj jardov prekinjene z ravnim podestom, ki je bil na isti višini kot stanovanje, ki je bilo takoj pod Richardovim. Kakorkoli že, raziskava mu ni prinesla nobenih novih spoznanj in končno se je zmotovilil čeznjo ter se odpravil skozi glavni vhod.

V Islingtonu skoraj ni mogoče, da bi zalučali opeko in pri tem ne zadeli treh starinarnic, zemljiške posredovalnice ter knjigarne.

In tudi če jih ne bi zares zadeli, bi prav gotovo sprožili njihove alarme proti vlomilcem, ki jih potem do ponedeljka ne bi nihče izključil. Vzdolž Gornje ulice se je policijski avto skušal v svoji redni igrici spretnostne vožnje in se tik ob njem cvileče ustavil. Richard je za njim prečkal ulico.

Bil je mrzel in jasen dan in to mu je prijalo. Koračil je prek Islingtonskega igrišča, kjer pretepajo pijance, mimo gradbišča stare Collinsove koncertne dvorane, ki je bila do tal pogorela, ter skozi Camdensko pasažo, kjer odirajo ameriške turiste. Za trenutek je postal pred starinarnico in si ogledoval par uhanov, za katere je menil, da bi utegnili biti všeč Susan, vendar ni bil prepričan. Kmalu ni bil več prepričan niti, če so všeč njemu, se zmedel in obupal. Pogledal je v knjigarno ter nagonsko kupil antologijo Coleridgeovih pesmi, ker je pač ležala tam.

Od tu se je njegova pot vila skozi zamotane stranske uličice prek prekopa, mimo mestnih zemljišč, ki so bila nanizana vzdolž prekopa, skozi vrsto manjših in manjših trgov, dokler ni končno prispel v ulico Peckender, za katero se je izkazalo, da je precej dlje, kot si je bil mislil.

Bila je to takšne vrste ulica, po kateri so vsak konec tedna v velikih jaguarjih križarili zastopniki gradbenih podjetij in cedili sline. Bila je polna trgovinic, ki jim je potekla zakupna pogodba, viktorijanske industrijske arhitekture ter nizkih, razpadajočih georgijskih vrstnih hiš. Vse so naravnost hrepenele po rušenju, tako da bodo lahko na njihovih mestih pognale čvrste mlade betonske škatle. Po okolišu so se v sestradanih krdelih klatili zemljiški posredniki, oprezno motreč drug drugega, s svojimi beležnicami v polni pripravljenosti.

Številka 33, ko jo je končno našel, vzorno vrinjeno med 37 in 45, je bila v precej nezavidljivem stanju, vendar nič slabšem kot večina ostalih.

Zaprašen prostor v pritličju z razbitim izložbenim oknom je bila turistična posredovalnica in njeni obledeli plakati Britanske čezoceanske letalske družbe so bili sedaj verjetno kar precej vredni. Vhod v vežo poleg lokala je bil pobarvan v živo rdeče, resda slabo, a vsaj nedavno tega. Pod gumbom ob vratih je v prijazno načrtanih črkah stalo: Dominique, Poučevanje francoščine, 3. nadstropje.

Najbolj presenetljiva reč na vratih je bila vsekakor drzna in bleščeča medeninasta plošča, pričvrščena prav na njihovi sredini, na kateri je stal napis: Holistična detektivska pisarna Dirka Gentlyja.

Samo to. Videti je bila popolnoma nova - celo vijaki, ki so jo držali na vratih, so se še vedno bleščali.

Ko je Richard pritisnil na vrata, so se mu vdala in poškilil je notri.

Ugledal je ozko in zatohlo vežo, v kateri ni bilo kaj dosti več od stopnišča, ki je vodilo navzgor. Za vrata na koncu veže bi težko rekli, da jih je v zadnjih letih kdo odprl, in pred njimi je bil nagrmaden kup starih kovinskih polic, akvarij ter ogrodje kolesa. Vse ostalo, stene, tla, stopnice in del zadnjih vrat, do katerega je bilo moč priti, je bilo prebarvano v sivo, cenen poskus, da bi olepšali vežo, ki je bila sedaj vsa grdo zdelana in iz vlažnega madeža pod stropom so kukale majhne gobje skodelice.

Njegova ušesa so ujela jezne glasove in ko se je začel vzpenjati po stopnišču, je lahko razločil zvoke dveh popolnoma ločenih, toda vnetih prepirov nekje zgoraj.

Eden se je nenadoma končal - ali vsaj polovica se ga je - ko je navzdol po stopnišču pritopotal razjarjen zajeten mož in si vihal ovratnik svojega dežnega plašča. Druga polovica prepira se je nadaljevala v nalivu užaljene francoščine, ki se je zlival od nekod visoko nad njima. Mož se je prerinil mimo Richarda, rekoč: »Prihrani denar, kolega, stvar je popolna polomija,« ter se izgubil ven v hladno jutro.

Drugi prepir je bil bolj pridušen. Ko je Richard dosegel prvi hodnik, je nekdo nekje zaloputnil vrata in tudi ta se je končal. Pokukal je skozi najbližja odprta vrata.

Vodila so v majhno sprejemnico. Druga, notranja vrata, ki so vodila naprej iz nje, so bila trdno zaprta. Precej mlada punca okroglastega obraza v cenenem modrem plašču je iz predala svoje mize vlekla ličilne paličice ter škatlice Kleenexa ter jih basala v torbico.

»Je to detektivska pisarna?« je okleval Richard.

Punca je prikimala in se s povešeno glavo ugriznila v ustnico.

»In je gospod Gently notri?«

»Lahko, da je,« je dejala in si vrgla nazaj lase, ki so bili preveč skodrani, da bi jih bilo moč uspešno vreči nazaj, »lahko pa, da ga ni. Tega vam ne morem povedati. Ni moja stvar, da vem za njegova pola. Njegova pota so od sedaj naprej popolnoma njegova stvar.«

Pobrala je še zadnjo stekleničko laka za nohte in poskusila zaloputniti predal. Debela knjiga, ki je stala pokonci v predalu, mu je preprečila, da bi se zaprl. Ponovno je poskusila zaloputniti predal, a brez uspeha. Prijela je knjigo, iz nje iztrgala šop listov ter jo posadila nazaj. To pot je lahko z lahkoto zaloputnila predal.

»Ste vi njegova tajnica?« je vprašal Richard.

»Sem njegova nekdanja tajnica in to nameravam ostati,« je rekla in jezno zaprla torbico. »Če raje troši denar za bedaste medeninaste table, kot da bi plačeval mene, potem naj kar. Vendar jaz tega ne bom več podpirala, hvala lepa. Dobro za posel, neumnost. Dvigovanje telefona je dobro za posel in prav rada bi videla, kako bo to počela njegova razkošna medeninasta tabla. Če mi sedaj oprostite, rada bi odvihrala ven.«

Richard se je umaknil v stran in odvihrala je ven.

»Hvala bogu, da sem se vas končno znebil!« je zavpil glas iz notranje pisarne. Zazvonil je telefon in naslednji trenutek je roka že dvignila slušalko.

»Ja?« je zabrusil glas iz notranje pisarne. Punca se je za trenutek vrnila, da bi pobrala šal, vendar tiho, da je njen bivši službodajalec ne bi slišal. Nato je dokončno odšla.

»Ja, Holistična detektivska pisarna Dirka Gentlyja. Kako vam lahko pomagamo?«

Naliv francoščine od zgoraj je jenjal. Spustil se je nekakšen neprijeten mir.

Znotraj je glas dejal: »Natanko tako, ga. Sunderland, umazane ločitve so naša posebna posebnost.«

Nastal je premor.

»Ja, hvala, ga. Sunderland, ne ravno tako umazane.« Roka je spet odložila slušalko, vendar se je telefon nemudoma spet oglasil.

Richard se je razgledal po majhni čemerni sprejemnici. V njej ni bilo prav dosti videti. Obrabljena miza iz ivernih plošč, stara siva kartotečna omarica ter temno zelen pločevinast koš za papir. Na steni je visel poster Duran Duran, na katerem je nekdo v mastni rdeči barvi načečkal: Prosim, da tole snamete.

Pod tem je neka druga roka načečkala: Ne.

Pod tem je spet prva roka napisala: Vztrajam, da ga snamete.

Pod tem je druga roka napisala: Ne bom.

Pod tem - Odpuščeni ste.

Pod tem - Prav!

Kazalo je, da se je s tem stvar pomirila.

Potrkal je na notranja vrata, a nihče mu ni odgovoril. Namesto lega je glas nadaljeval: »Zelo me veseli, da ste vprašali, ga. Rawlinson. Izraz holistična se nanaša na moje prepričanje, da so v svojem bistvu vse stvari med seboj povezane. Ne belim si glave s takšnimi malenkostmi, kot so prstni odtisi, izdajalski kosmi žepnega puha ter ničevi odtisi čevljev. Verjamem, da je rešitev vsakršnega problema moč razbrati iz vzorca in spleta celote. Povezave med vzroki in posledicami so mnogokrat dosti bolj potuhnjene in zamotane, kot si mi z našim površnim in preprostim razumevanjem snovnega sveta to lahko zamišljamo, ga. Rawlinson.

Naj vam to osvetlim s primerom. Če greste z zobobolom k akupunkturistu, vam iglo zapiči v stegno. Ali veste, zakaj to stori, ga. Rawlinson?

Ne? Tudi jaz ne, ga. Rawlinson, vendar kanimo to dognali. Lepo se je bilo pogovarjati z vami, ga. Rawlinson, nasvidenje.«

Ko je odložil, je zopet pozvonilo.

Richard je odprl vrata in pogledal noter.

Bil je isti Svlad, oziroma Dirk, Cjelli. Izgledal je nekoliko okroglejši okoli sredine, malo ohlapnejši in bolj rdeč okoli oči in vratu, a v osnovi je bi to še vedno isti obraz, kot se ga je spominjal, kako se odločno in strogo nasmiha, medtem ko njegov lastnik pleza v notranjost ene od maric cambridgeshirske policije osem let nazaj.

Nosil je težko staro svetlo rjavo obleko, ki je bila videti, kot da jo je v neki daljni in boljši preteklosti kar precej časa nosil na odpravah za izsekavanje robidovja, rdečo kockasto srajco, ki se je popolnoma izneverila skladnosti z obleko, in zeleno črtasto kravato, ki ni želela govoriti z nobeno od njiju. Nosil je tudi debele naočnike s kovinskimi okviri, ki bi lahko vsaj delno pojasnili njegov čut za oblačenje.

»O, ga. Bluthall, kako zelo spodbudno je slišati vaš glas,« je govoril. »Tako me je potrlo, ko sem izvedel da je gdč. Tiddles preminila. To je zares strašna novica. In vendar in vendar... Mar naj dopustiva, da nama temačen obup zastre svetlejšo luč, v kateri sedaj vaše blagoslovljeno mače za vekomaj prebiva?

Mislim, da ne. Prisluhnite. Zdi se mi, da celo sedaj slišim gdč. Tiddles mijavkati. Vas kliče, ga. Bluthall. Pravi, da je zadovoljna, da počiva v miru. Pravi, da bo počivala še celo v spokojnejšem miru, ko boste plačali ta ali oni račun. Vas to sploh na kaj spomni, ga. Bluthall? Premislite o tem, mislim, da sem vam enega sam poslal, niti tri mesece tega. Sprašujem se, če bi utegnil biti prav ta tisti, ki moti njen večni počitek.«

Dirk je z urnim zamahom pomignil Richardu, naj vstopi ter mu s kretnjo pokazal, naj mu poda pomečkan zavojček francoskih cigaret, ki je ležal ravno izven dosega njegovih rok.

»Torej v nedeljo zvečer, ga. Bluthall, v nedeljo zvečer ob pol devetih. Naslov veste. Ja, prepričan sem, da se bo gdč. Tiddles prikazala, kot sem prepričan, da se bo tudi vaša čekovna knjižica. Do takrat, ga. Bluthall, nasvidenje do takrat.«

Komaj se je znebil ge. Bluthallove, že je zazvonil nov telefon. Zgrabil je slušalko, prižigajoč si svojo potlačeno cigareto.

»O, ga. Sauskind,« je odgovoril gospe, ki ga je poklicala, »moja najstarejša in lahko rečem najbolj cenjena stranka. Lep dan vam želim, ga. Sauskind, lep dan. Žalostno, za sedaj ni žal še nobenega sledu o mladem Rodericku, vendar stopnjujemo iskanje. Medtem se približujemo, prepričan sem, da jo lahko tako poimenujemo, zaključni stopnji in pričakujem, da bomo malo pokoro v borih nekaj dneh za stalno vrnili v vaše roke, kjer bo spet ljubko mijavkala. Ah ja, račun, zanimalo me je, če ste ga prejeli.«

Pokazalo se je, da je Dirkova potlačena cigareta preveč potlačena, da bi jo bilo moč kaditi, zato si je namestil slušalko na ramo ter podrezal po zavojčku za drugo, a bil je prazen.

Poril je po mizi za kosom papirja ter končkom svinčnika in napisal sporočilo, ki ga je podal Richardu.

»Ja, ga. Sauskind,« je prepričeval slušalko, »nadvse pozorno vas poslušam.«

Sporočilo se je glasilo: Naroči tajnici, naj priskrbi cigarete.

»Ja,« je v slušalko nadaljeval Dirk, »vendar, ga. Sauskind, kot si vam že vseh sedem let najinega poznanstva prizadevam pojasniti, na vso zadevo gledam precej s stališča kvantne mehanike. Moja teorija pravi, da vaš maček ni izgubljen, temveč se je njegova verjetnostna porazdelitev začasno sesedla in jo je potrebno restavrirati. Schrödinger. Planck. In tako naprej.«

Richard je na sporočilo napisal: Saj nimaš tajnice ter ga potisnil nazaj.

Dirk je o tem nekaj časa razmišljal, nato pa na papir napisal: Prekleto in presneto in ga zopet potisnil Richardu.

»Priznam, ga. Sauskind,« je veselo nadaljeval Dirk, »da je devetnajst let, kako naj rečem, spoštljiva starost za mačka, vendar, mar lahko dopustiva možnost, da je maček, kakršen je Roderick, ni dosegel?

In naj ga sedaj, v jeseni njegovega življenja, prepustimo njegovi usodi? To je nedvomno čas, ko najbolj potrebuje podporo, ki mu jo nudimo z neprestanimi preiskovanji. To je čas, ko bi morali pritisniti z dvojno močjo in z vašim dovoljenjem, ga. Sauskind, nameravam prav to storiti. Predstavljajte si, ga. Sauskind, kako bi mu lahko pogledali v obraz, če zanj ne bi naredili le preproste reči.«

Richard se je živčno poigral s sporočilom, skomignil z rameni ter nanj napisal: Jih bom jaz prinesel in ga še enkrat podal nazaj.

Dirk ja svarilno zmajal z glavo in nato napisal: To bi bilo zelo lepo. Brž ko je Richard to prebral, je vzel Dirk sporočilo nazaj ter dodal: Vzemi denar pri tajnici.

Richard se je zaskrbljeno zazrl v papir, vzel svinčnik ter napravil kljuko na mestu, kjer je bil prej napisal: Saj nimaš tajnice. Porini) je papir nazaj prek mize do Dirka, ki ga je zgolj ošinil in odkljukal: To bi bilo zelo lepo.

»No, morda,« je Dirk še naprej govoril ge. Sauskindovi, »bi lahko samo preleteli katerokoli področje računa, ki vam povzroča težave. Samo glavna področja.«

Richard se je odpravil.

Medtem ko je tekel navzdol po stopnicah, je šel mimo mladega nadebudneža v bombažni jakni in s kratko pristriženimi lasmi, ki je nestrpno pogledoval navzgor po stopniščnem jašku.

»Je kaj prida, kolega?« je vprašal Richarda.

»Čudovito,« je zamrmral Richard, »naravnost čudovito.«

Poiskal je najbližjo trafiko in vzel par zavojčkov Disque Bleu ter izvod Sveta osebnih računalnikov s fotografijo Gordona Waya na naslovnici.

»Prav škoda ga je, kaj?« je rekel prodajalec.

»Kaj? Ah, ee... ja,« je rekel Richard. Pogosto je tudi sam tako mislil, a bil je presenečen, da ima v teh svojih občutjih tako širok krog posnemovalcev. Vzel je še Guardiana, plačal in odšel.

Ko se je Richard vrnil, je Dirk z nogami na mizi še vedno govoril po telefonu in očitno je bilo, da ga njegova pogajanja sproščajo.

»Ja, na Bahamih so bili izdatki, no ja, izdatni, ga. Sauskind, v njihovi naravi je, da so takšni. Odtod ime.« Vzel je ponujena zavojčka cigaret, bil videti razočaran, da sta samo dva, vendar je, da bi izkazal hvaležnost za uslugo, ki mu jo je naredil, Richardu bežno pomežiknil in mu pomahal, naj se usede.

Iz zgornjega nadstropja so prodirali zvoki prepira, ki je potekal deloma v fracoščini.

»Vsekakor vam bom ponovno razložil, zakaj je bilo potovanje na Bahame tako neizbežno,« je bil sladek Dirk. »Ničesar ni, kar bi me bolj veselilo. Osebno verjamem, kot veste, ga. Sauskind, da so v svojem bistvu vse stvari med seboj povezane. Vrhu tega sem načrtal in trianguliral vektorje povezanosti vseh stvari, ki sem jih zasledoval do plaže na Bermudi, ki jo moram sedaj sem in tja nujno obiskati, če želim, da moje preiskave nemoteno tečejo. Želim si, da mi tega ne bi bilo treba, kajti žal sem preobčutljiv tako na sonce kot tudi na punč, ampak seveda vsak od nas mora nositi svoj križ, kajne, ga. Sauskind?«

Iz slušalke je izbruhnilo nekakšno žuborenje.

»Razžalostili ste me, ga. Sauskind. Želim si, da bi mi srce dalo, da bi vam povedal, kako me vaš dvom krepi in poživlja, a kljub najboljši volji tega ne morem. Izčrpava me, ga. Sauskind, izčrpava. Mislim, da boste v računu našli postavko za to. Naj vidim.«

V roke je vzel indigovo kopijo, ki je ležala na mizi.

»Iskanje in triangulacija vektorjev povezanosti vseh stvari, sto petdeset funtov. To sva že obravnavala.

Zasledovanje le-teh do plaže na Bahamih, voznina in nastanitev. Borih tisoč petsto. Nastanitev je bila seveda prav žalostno skromna.

Aha, tukaj sva, Kljubovanje izčrpavajočim strankinim dvomom, pijača - tristo sedemindvajset funtov petdeset.

Rad bi videl, da mi tega ne bi bilo potrebno zaračunavati, rad bi videl, da ne bi imel venomer povoda za to. Če ne zaupate mojim metodam, ga. Sauskind, mi s tem samo otežujete delo, ki je potemtakem žal dražje.«

Prepir, ki se je razlegal iz zgornjega nadstropja, se je medtem bolj razvnel. Zdelo se je, da francoski glas meji na histerijo.

»Razumem, ga. Sauskind,« je nadaljeval Dirk, »da se je cena preiskave nekoliko oddaljila od prvotne ocene, vendar sem prepričan, da boste po svoje tudi vi razumeli, da mora biti delo, za katerega je potrebnih sedem let, nedvomno težje od tistega, ki ga je moč opraviti v enem popoldnevu, in je torej zanj potrebno več zaračunati. V luči preteklih izkušenj z določenim opravilom moram neprenehoma popravljati oceno njegove težavnosti.«

Žuborenje v slušalki je postalo izdatnejše.

»Draga moja ga. Sauskind - ali vam lahko rečem kar Joyce? No, prav. Draga moja ga. Sauskind, reciva takole. Ne belite si glave zaradi računa, ne pustite, da vas spravlja ob živce. Ne dopustite, rotim vas, da bi vam povzročal skrbi. Samo stisnite zobe in ga plačajte.«

Povlekel je noge z mize, se sklonil čeznjo in počasi ter neuklonljivo pomikal slušalko proti vilicam.

»Kot vedno, pogovor z vami mi je bil v veliko zadovoljstvo, ga. Sauskind. Nasvidenje zaenkrat.«

Nazadnje je le odložil slušalko, jo spet dvignil ter jo za trenutek odvrgel v koš za smeti.

»Dragi moj Richard MacDuff,« je rekel in izpod mize izvlekel veliko ploščato škatlo ter jo potisnil prek mize do njega, »tvoja pizza.«

Richard je osupnil.

»Ee, ne, hvala,« je rekel, »sem zajtrkoval. Prosim. Ti jo pojej.«

Dirk je skomignil z rameni. »Rekel sem jim, da se boš oglasil in poravnal račun enkrat čez vikend,« je dejal. »Mimogrede, dobrodošel v mojih pisarnah.«

Nedoločeno je pomahnil po cenenem okolju.

»Razsvetljava deluje,« je pojasnil, kažoč proti oknu, »gravitacija deluje,« je rekel in spustil svinčnik na tla. »Za vse ostalo se moramo izpostavljati nevarnostim.«

Richard se je odkašljal. »Kaj,« je dejal, »je to?«

»Kaj je kaj?«

»To,« se je razburil Richard, »vse to. Kaže, da imaš holistično detektivsko pisarno, jaz pa niti ne vem, kaj to je.«

»Nudim uslugo, ki je edinstvena na tem svetu,« je pojasnil Dirk. »Izraz holistična se nanaša na moje prepričanje, da so v svojem bistvu vse stvari med seboj - «

»Ja, to sem že slišal,« je rekel Richard. »Moram reči, da je zvenelo prej kot opravičilo za izkoriščanje lahkovernih stark.«

»Izkoriščanje?« je vprašal Dirk. »No ja, domnevam, da bi to bilo, če bi mi kdorkoli kdajkoli kaj plačal, toda zagotavljam ti, dragi moj Richard, da nikoli ni slutiti najmanjše nevarnosti, da bi se to zgodilo. Živim od nečesa, čemur pravimo upanje. Upam v mamljive in donosne primere, moja tajnica upa, da ji bom dal plačo, njen hišni lastnik upa, da mu bo prinesla nekaj najemnine, zanj Elektroslužba upa, da bo poravnal račun in tako naprej. Meni se zdi to čudovito optimističen način življenja.

Medtem mnogim očarljivim starkam nudim nekaj, zaradi česar se lahko srečno jezijo in njihovim mačkam takorekoč jamčim svobodo. Ali je sploh, boš vprašal - in vprašanje postavljam namesto tebe, ker vem, da veš, da ne maram, če mi ljudje skačejo v besedo - ali je sploh kakšen primer, ki bi razgibal najdrobnejši delček mojega intelekta, ki je, česar mi ni potrebno posebej poudarjati, velikanski? Ne. Vendar, ali sem obupan? Sem potrt? Sem. Vse do,« je dodal, »danes.«

»Oh, no, to me pa veseli,« je rekel Richard, »toda kaj so bile vse te neumnosti o mačkah ter kvantni mehaniki?«

Dirk je vzdihnil in z enim samim spretnim krčem odprl pokrov pizze. Z nekakšno žalostjo v očeh je premeril mrzlo okroglo reč in si nato od nje odtrgal velik kos. Koščki feferonov in sardel so se raztresli po mizi.

»Richard, prepričan sem,« je rekel, »da si že slišal za Schrödingerjevo mačko,« in si zatlačil v usta večji del kosa.

»Seveda,« je rekel Richard. »No ja, čisto vsega se ne spomnim.«

»In kaj nas uči?« je skozi polna usta rekel Dirk.

Richard se je nervozno presedel. »Je ponazoritev,« je rekel, »načela, da so na kvantnem nivoju vsi dogodki pogojeni z verjetnostmi...«

»Na kvantnem nivoju in potemtakem na vseh nivojih,« je vskočil Dirk. »Čeprav je v običajnih okoliščinah na kateremkoli nivoju, višjem od subatomskega, kumulativen učinek teh verjetnosti nerazločljiv od trdnih fizikalnih zakonov. Nadaljuj.«

V obraz si je vtaknil še malo mrzle pizze.

Richard je pomislil, da si je bil Dirk v obraz vtaknil že preveč vsega. Zaradi tega ter obilice govorjenja je bil promet skozi njegova usta skorajda neprekinjen. Po drugi plati so ostajala njegova ušesa v običajnem pogovoru domala popolnoma neuporabljena.

Richardu je prišlo na misel: če je imel Lamarck prav in če bi potegnili premico skozi to vedenje za nekaj generacij, bi nazadnje v notranjosti lobanje zelo verjetno prišlo do nekaterih temeljnih sprememb v napeljavi.

Richard je nadaljeval: »Ne samo, da so dogodki na kvantnem nivoju pogojeni z verjetnostmi, ampak se te verjetnosti zlijejo v resnične dogodke šele, ko jih izmerimo. Oziroma če uporabim puhlico, katero sem te pravkar slišal uporabiti v precej nenavadni zvezi, zaradi merjenja se verjetnostna porazdelitev sesede. Vse do tega trenutka bivajo vse možne poti, ki jih lahko ubere, recimo elektron, sočasno v skladu z verjetnostno porazdelitvijo. Nič ni odločeno. Dokler ne izmerimo.«

Dirk je prikimal. »Več ali manj,« je dodal in si privoščil nov grižljaj. »Kaj pa o mački?«

Richard je spoznal, da obstaja en sam način, da mu ne bi bilo potrebno gledati Dirka, kako se prejeda skozi preostanek pizze, in sicer, da ostanek poje sam. Zvil si je pizzo ter jo na kraju simbolično pogrizljal. Bila je še kar okusna. Še enkrat je ugriznil vanjo.

Dirk je to opazoval z osuplo grozo.

»Torej,« je rekel Richard, »zamisel, ki se skriva za Schrödingerjevo mačko, je, da bi lahko učinke delovanja verjetnosti na kvantnem nivoju preučevali na makroskopičnem nivoju. Ali recimo raje na vsakdanjem nivoju.«

»Ja, recimo,« je dejal Dirk, potrto motreč preostanek pizze. Richard je ponovno ugriznil in veselo nadaljeval.

»Predstavljaj si, da vzameš mačko ter jo daš v škatlo, ki jo lahko neprodušno zapreš. V škatlo položiš tudi majhen košček radioaktivne snovi ter fiolo s strupenim plinom. Stvari urediš tako, da je v danem časovnem razdobju natanko petdeset odstotkov možnosti, da atom v radioaktivnem koščku razpade in odda elektron. Če razpade, potem sproži izločanje plina, ki ubije mačko. Če ne, mačka preživi. Pol na pol. Odvisno od petdeset odstotne možnosti, da razpade ali ne razpade en sam atom.

Predpostavljam, da je bistvo v tem: ker je razpad enega samega atoma kvantni pojav, za katerega ne moreš vedeti, ali se je dogodil ali ne, dokler ga ne začneš opazovati in ker ne moreš opazovati drugače, kot da odpreš škatlo in pogledaš, ali je mačka živa ali mrtva, potem sledi precej izjemna posledica.

Dokler ne odpreš škatle, se nahaja mačka v nedoločenem stanju. Verjetnost, da je živa in verjetnost, da je mrtva, sta dve različni porazdelitvi, ki sta sestavljeni znotraj škatle. Schrödinger je želel s tem primerom ponazoriti tisto, kar je po njegovem mnenju nesmiselnega v kvantni teoriji.«

Dirk je vstal in se odvlekel do okna, verjetno ne toliko zaradi siromašnega pogleda, ki ga je nudilo na staro skladišče - za katerega je alternativni burkež razsipaval svoje velikanske honorarje od reklam za pivo, da bi ga prezidal v razkošna stanovanja - kot zaradi pomanjkanja razgleda, ki ga je nudilo na izginjajoč poslednji košček pizze.

»Točno,« je rekel Dirk, »bravo!«

»Vendar, kaj naj bi imelo vse to opraviti s to - to detektivsko pisarno?«

»Oh, to. No, nekoč so neki raziskovalci izvedli takšen poskus, toda ko so odprli škatlo, ni bila mačka ne živa ne mrtva, temveč je dejansko popolnoma izginila in povabili so me, da zadevo raziščem. Lahko sem sklepal, da se ni zgodilo nič pretirano dramatičnega. Mačka se je zgolj naveličala, da so jo ves čas zaklepali v škatlo in jo sem ter tja zaplinili, pa je izkoristila prvo priložnost in jo ucvrla skozi okno. Potreboval sem le trenutek, da sem ob okno postavil krožnik mleka ter z očarljivim glasom poklical: 'Bernice' - mački je bilo namreč ime Bernice - «

»Hej, počakaj malo - « je rekel Richard.

» - in mačka se je kmalu vrnila. Dovolj preprosta zadeva, a izgleda, da je napravila v določenih krogih precejšen vtis in kmalu je ena stvar vodila v drugo, vrhunec pa je bila bleščeča kariera, ki jo vidiš pred seboj.«

»Počakaj malo, počakaj malo,« je vztrajal Richard in s plosko dlanjo tolkel po mizi.

»Ja?« je nedolžno vprašal Dirk.

»O čem sploh govoriš, Dirk?«

»Imaš kakšne težave s tem, kar sem ti povedal?«

»No, komaj vem, kje naj začnem,« je ugovarjal Richard. »V redu. Rekel si, da so neki ljudje izvedli poskus. To je neumnost. Schrödingerjeva mačka ni resničen poskus. Je zgolj ponazoritev za teoretično razpravljanje. Ni nekaj, kar bi lahko v resnici naredil.«

Dirk ga je motril z neobičajno pozornostjo.

»Kaj res?« je končno rekel. »In zakaj ne?«

»No, ničesar ni, kar bi lahko preizkusil. Poglavitno bistvo te ideje je, da si zamisliš, kaj se zgodi, preden se lotiš opazovanja. Ne moreš vedeti, kaj se dogaja znotraj škatle, če ne pogledaš, in še isti trenutek, ko pogledaš, se porazdelitve sesedejo in verjetnosti razblinijo. Zadeva uniči sama sebe. Je popolnoma brez smisla.«

»Do sem imaš seveda popolnoma prav,« je odvrnil Dirk in se vrnil na svoj stol. Potegnil je cigareto iz zavojčka, z njo nekajkrat narahlo potrkal ob mizo ter se nato nagnil prek mize in usmeril filter proti Richardu.

»Vendar, razmisli takole,« je nadaljeval. »Vzemiva, da v poskus vključiš medija, nekoga s sposobnostjo jasnovidnosti - nekoga, ki lahko napove, kakšno je zdravstveno stanje mačke, ne da bi odprl škatlo. Morda nekoga, ki čuti določeno srhljivo sočutje do mačk. Kaj potem? Bi nam lahko to nudilo dodaten vpogled v problem kvantne fizike?«

»Ali je to tisto, kar so hoteli narediti?«

»To so naredili.«

»Dirk, to je popoln nesmisel.«

Dirk je kljubovalno privzdignil obrvi.

»No prav, no prav,« je z dvignjenimi dlanmi rekel Richard, »pa pojdiva do konca. Četudi bi se sprijaznil - kar se ne bom niti za sekundo - da obstaja kakršnakoli osnova za jasnovidnost, to ne bi spremenilo temeljne neizvedljivosti poskusa. Kot sem dejal, vsa stvar sloni na tem, kar se zgodi znotraj škatle, preden izvedeš opazovanje. Ni pomembno, kako opazuješ. Bodisi da pogledaš v škatlo z očmi bodisi - no ja, z mislijo, če že vztrajaš. Če jasnovidnost deluje, potem je to zgolj drugačen način, kako pogledaš v škatlo, in če ne, potem je seveda nebistvena.«

»To je lahko seveda odvisno od tvojega pogleda na jasnovidnost...«

»Aja? In kako ti gledaš na jasnovidnost? Zelo bi me zanimalo glede na tvojo preteklost.«

Dirk je spet s cigareto narahlo potrkal ob mizo, ostro motreč Richarda.

Nastopila je globoka in dolgotrajna tišina, ki jo je motilo le oddaljeno vreščanje v francoščini.

»Moje stališče je takšno, kot je vedno bilo,« je končno rekel Dirk.

»In to je?«

»Da nisem jasnoviden.«

»Res,« je dejal Richard. »Kaj pa je bilo potem z izpitnimi nalogami?«

Omemba te teme je Dirku Gentlyju skalila pogled.

»Naključje,« je grobo zamrmral, »čudno in mrazeče naključje, a vendarle naključje. Zaradi njega, bi lahko dodal, sem prebil precej časa v zaporu. Naključja so lahko strašljive in nevarne reči.«

Dirk je Richardu namenil še enega svojih ocenjujočih pogledov.

»Pazljivo sem te opazoval,« je rekel. »Za človeka v tvojem položaju se mi zdiš izjemno sproščen.«

Richardu se je zdela ta pripomba nenavadna in za trenutek je poskušal doumeti njen pomen. Potem se je zasvitala luč in bila je zoprna luč.

»Sveta nebesa!« je dejal, »menda ni prišel tudi k tebi!«

Videti je bilo, da je pripomba za povračilo zbegala Dirka.

»Kdo ni prišel k meni?« je rekel.

»Gordon. Ne, očitno ne. Gordon Way. Ima to navado, da poskuša pridobiti druge, da bi pritiskali name, naj posvetim več časa delu, ki ga on vidi kot pomembnega. Za trenutek sem pomislil - ah, pustiva to. Kaj si torej mislil?«

»Ah. Gordon Way ima to navado, kajne?«

»Ja. Meni ni všeč. Zakaj?«

Dirk je nekaj časa strogo motril Richarda, lahno potrkavajoč s svinčnikom po mizi.

Nato se je naslonil nazaj in dejal takole: »Truplo Gordona Waya so odkrili to jutro pred svitom. Bil je ustreljen, zadavljen in potem je nekdo zažgal njegovo hišo. Policija se ubada s teorijo, da pravzaprav ni bil ustreljen v hiši, kajti našli niso nobenih drugih šiber kot tistih v truplu.

Pač pa so šibre našli v bližini mercedesa 500 SEC, ki je bil last g. Waya in ki so ga našli zapuščenega kakšne tri milje proč od njegove hiše. Iz tega je moč sklepati, da je bilo truplo po umoru prestavljeno. Vrhu tega meni zdravnik, ki je pregledal truplo, da je bil g. Way, potem ko je bil ustreljen, še zadavljen, kar daje slutiti, da je bil morilec nekoliko zmeden.

Po osupljivem naključju se zdi, da je imela sinoči policija priliko pogovarjati se z gospodom, ki je bil videti precej zmeden in je pojasnil, da ga preganja nekakšen občutek krivde, ker je pravkar povozil svojega službodajalca.

Ta mož je bil g. Richard MacDuff in njegov službodajalec je bil pokojni g. Gordon Way. Nadalje je bilo omenjeno, da je g. Richard MacDuff eden izmed dveh, ki bi jima smrt g. Waya zelo verjetno koristila, ker bi namreč WayForward Technologies skoraj zagotova prešla vsaj deloma v njegove roke. Druga oseba je njegov edini še živeči sorodnik, gdč. Susan Way in g. Richard MacDuff je bil sinoči opažen, kako vlamlja v njeno stanovanje. Tega policija seveda ne ve. Niti če bova to lahko preprečila, ne bo. Vendar se bo seveda kmalu pričela skrbna preiskava, da bi ugotovili kakršnokoli povezanost med obema. Novice na radiu pravijo, da vneto iščejo g. MacDuffa, za katerega verjamejo, da jim bo lahko pomagal pri njihovih preiskavah, vendar je iz barve glasu razbrati, da je nedvomno kriv kot tristo vragov.

Moj cenik je naslednji: dvesto funtov na dan plus stroški. O stroških se ni moč pogajati in včasih prizadenejo tiste, ki teh stvari ne razumejo povsem dobro. Vsi so neizogibni in o njih se, kot sem dejal, ni moč pogajati. Imam službo?«

»Oprosti,« je rahlo kimajoč dejal Richard. »Bi lahko to ponovil?«

Sedemnajsto poglavje...

Električni Menih je komaj vedel, v kaj naj še veruje.

Zadnjih nekaj ur je šel skozi osupljivo mnogo sistemov verovanja in večina njih mu ni nudila dolgoročne duhovne utehe, za katero je po svoji programirani vesti vekomaj stremel.

Vsega je bil do grla sit. Iskreno. In bil je utrujen. In potrt.

In vrhu vsega, to ga je presenetilo, je kar pogrešal svojega konja. Topoglavo in hlapčevsko bitje, o tem ni bilo dvoma, in kot takšno komaj vredno, da z njim zgublja čas nekdo, katerega um je bil ustvarjen, da se ukvarja z višjimi stvarmi onstran razumevanja preprostega konja. A kljub temu ga je pogrešal.

Želel si je sedeti na njem. Želel si ga je trepljati. Želel si je občutiti, da ne razume.

Spraševal se je, kje bi lahko bil.

Noge so mu žalostno bingljale z veje drevesa, na katerem je prenočil. Nanj je splezal, ko je sledil nekemu divjemu in nenavadnemu snu in nato obtičal ter bil primoran ostati tam do jutra.

Celo sedaj ob dnevni svetlobi ni bil prepričan, kako se bo spustil dol. Za trenutek se je nevarno približal verovanju, da lahko leti, toda hitro misleč program za preverjanje napak ga je prekinil in mu dejal, naj ne bo tako trapast.

Vsekakor je bil v škripcih.

Kakršenkoli žareč ogenj verovanja ga je že zanesel, navdihnjenega s krili upanja navzgor skozi veje drevesa v čarobnih urah noči, pozabil mu je pustiti navodila, kako naj pride nazaj dol, ko ga bo, kot že prenekatero teh žarečih ognjenih nočnih verovanj, zjutraj zapustil.

In ko že govorimo - oziroma premišljujemo - o žarečih ognjenih stvareh, eno ogromnih žarečih ognjenih stvari je lahko v zgodnjih jutranjih urah pred zoro videl nedaleč od tod.

Bilo je, je pomislil, v smeri, iz katere je tudi njega neka skrivnostna duhovna sila prignala k temu neprimerno visokemu, a sicer nerodno običajnemu drevesu. Hrepenel je, da bi šel in pomaševal pri ognju, da bi se za vekomaj zaobljubil njegovemu posvečenemu siju, toda medtem, ko se je brezupno boril, da bi se prebil navzdol skozi veje, so prispeli gasilni avtomobili ter pogasili božanski sij in še ena vera se je razblinila v nič.

Sonce je bilo sedaj že nekaj ur pokonci in čeprav je ubijal čas, kot je najbolje znal, verujoč v oblake, verujoč v vejice, verujoč v svojsko vrsto letečega hrošča, je sedaj veroval, da je vsega do grla sit, poleg tega pa je bil popolnoma prepričan, da postaja lačen.

Želel si je, da bi bil toliko previden, da bi si priskrbel nekaj hrane iz bivališča, ki ga je bil sinoči obiskal. Do njega je nesel svoje sveto breme, da bi ga pokopal v posvečeno omarico za metle, vendar je pustil notri prgišče belih pasijonk, verujoč, da mu za takšne posvetne zadeve, kot je hrana, ni nič mar, da ga bo že drevo oskrbelo.

No ja, drevo ga je oskrbelo.

Oskrbelo ga je z vejicami.

Menihi ne jedo vejic.

Pravzaprav, sedaj ko je že začel razmišljati o tem, bilo mu je nekoliko neprijetno glede določenih stvari, v katere je sinoči veroval, in nekatere posledice so se mu zdele nekoliko begajoče. Čisto jasno so mu naročili, naj zbriše in premagal ga je nenavaden občutek, da mora ubogati. Morda pa je naredil napako, ko je tako naglo izvedel ukaz, ki ga je dobil v jeziku, ki se ga je bil naučil komaj dve minuti pred tem. Zdelo se mu je, da se je oseba, ki jo je zbrisal s šibrovko, odzvala nekoliko pretirano.

V njegovem svetu so se ljudje, ki so bili ustreljeni, naslednji teden vrnili v novi epizodi, vendar se mu ni zdelo, da bo ta oseba storila enako.

Skozi krošnjo je zavel veter in vrtoglavo zazibal drevo. Splezal je malo niže. Prvi del ni bil pretirano težaven, kajti vse veje so bile dovolj blizu skupaj. Spodnji del je bil tisti, za katerega se je zdelo, da je nepremostljiva ovira - strm spust, ki bi mu utegnil povzročiti resne notranje poškodbe ali celo kilo, kar bi lahko imelo za posledico, da bi pričel verovati v reči, ki bi bile resno čudne.

Nenadoma so njegovo pozornost pritegnili oddaljeni glasovi z druge strani polja. Ob cesti se je ustavil tovornjak. Nekaj časa je pazljivo opazoval, a ni mogel videti ničesar posebnega, v kar bi lahko veroval, in tako se je vrnil k preiskovanju svoje notranjosti.

Spomnil se je nenavadnega klica podprograma, ki ga je zaznal sinoči, na katerega še nikoli prej ni naletel, a čutil je, da bi utegnilo biti nekaj v zvezi z vestjo. Prav nič prijetno mu ni bilo, kako se je oseba, na katero je streljal, kar ulegla tja, in potem, ko je šel sprva stran, se je Menih vrnil, da bi še enkrat pogledal. Na obrazu osebe je čisto jasno razločil izraz, ki je izžareval občutek, da se je pripetilo nekaj, kar se ne ujema z načrtovanim potekom dogodkov. Meniha je skrbelo, da mu ni morda grdo pokvaril večera.

Vendar, si je mislil, poglavitno je, da počneš tisto, kar veruješ, da je prav.

Zatem je veroval, da bi bilo prav, če to osebo vsaj odnese do njenega doma, potem ko ji je pokvaril večer. Ko je na hitro preiskal njene žepe, je v njih našel naslov, nekaj zemljevidov in nekaj ključev. Pot je bila naporna, toda vera ga je držala pokonci.

Beseda kopalnica je nepričakovano priplavala prek polja.

Zopet se je ozrl proti tovornjaku na drugem koncu polja. Moški v temno modri uniformi je nekaj pojasnjeval moškemu v grobi delovni obleki, ki je bil videti nekam nezadovoljen s čimerkoli že. Piš vetra je prinesel besede dokler ne izsledimo lastnika in seveda popolnoma prismuknjen. Mož v delovnih oblačilih se je očitno sprijaznil z razmerami, čeprav precej nejevoljno.

Čez nekaj trenutkov so na polje iz zadnjega dela tovornjaka privedli konja. Menih je pomežiknil. Njegova vezja so od osuplosti vzdrhtela in vzvalovala. Končno je bilo tu vendarle nekaj, v kar lahko veruje, resnično izjemen dogodek, končno vendarle plačilo za njegovo darežljivo, čeravno precej pomešano vdanost.

Konj je stopal potrpežljivo, brez godrnjanja. Že davno tega se je bil privadil, da je bil tam, kamor so ga pač postavili, in tudi tokrat je bilo videti, da mu je malo mar. Tukaj, je pomislil, je prijetno polje. Tukaj je trava. Tukaj je živa meja, ki jo lahko opazuje. Tukaj je dovolj prostora, da se bo lahko kasneje pognal v drnec, če se mu bo zdelo to potrebno. Ljudje so se odpeljali in ga prepustili samega sebi, s čimer je bil prav zadovoljen. Malo je kljusal naokoli in nato, kar tako za šalo, nehal kljusati. Lahko je počel, kar se mu je zahotelo.

Kakšen užitek.

Kakšen izjemno velik in nenavaden užitek.

Počasi je pregledal celo polje in se potem odločil, da si bo umislil prijeten in sproščen dan. Malo kasneje lahen drnec, je pomislil, morda okoli tretje. Potem malce poležavanja na vzhodni strani polja, kjer je bila trava bolj gosta. Kar primeren kraj za razmišljanje o večerji.

Kosilo, je domneval, bi si lahko privoščil na južnem koncu polja, kjer je tekel majhen potoček. Kosilo ob potoku, za božjo voljo. To je bila blaženost.

Zelo mu je bila všeč tudi misel, da bi prebil pol ure tako, da bi hodil izmenoma za spoznanje v levo in nato za spoznanje v desno, brez pravega razloga. Ni vedel, ali bi bilo bolje, če bi prebil čas med drugo in tretjo tako, da bi švrkal z repom ali da bi premleval stvari.

Seveda lahko še vedno počne oboje, če bi si tako zaželel, na svoj sprehod pa gre lahko malo kasneje. In pravkar je opazil nekaj, kar je bilo videti kot sijajen primerek žive meje, ob kateri bi lahko motril stvari ter tako preživel prijetno urico ali dve pred obedom.

Dobro.

Izjemen načrt.

Najbolje pri njem pa je bilo to, da ga je konj lahko docela in popolnoma ignoriral, ko ga je enkrat sestavil. Namesto tega se je prav lagodno postavil pod edino drevo na polju.

Iz njegove krošnje je Električni Menih padel na konjev hrbet s krikom, ki je bil slišati sumljivo podoben Geronimu.

Osemnajsto poglavje...

Dirk Gcntly je še enkrat na kratko preletel poglavitna dejstva, medtem ko se je Richardu MacDuffu svet počasi in tiho rušil v temno, ledeno morje, za katerega sploh ni vedel, da je bilo tam, čakajoč le nekaj pedi pod njegovimi nogami. Ko je Dirk v drugo končal, je sobo zajela tišina, Richard pa je nepremično strmel v njegov obraz.

»Kje si to slišal?« je naposled rekel Richard.

»Radio,« je dejal Dirk in rahlo skomignil z rameni, »vsaj glavna dejstva. Seveda jih lahko slišiš v vseh poročilih. Podrobnosti? No ja, diskretna poizvedovanja med znanci tu in tam. Enega ali dva poznam s cambriške policijske postaje iz razlogov, ki se jih verjetno lahko domisliš.«

»Saj sploh ne vem, ali naj ti verjamem,« je tiho rekel Richard. »Lahko telefoniram?«

Dirk je spoštljivo pobral slušalko iz koša za smeti in mu jo podal. Richard je zavrtel Susanino številko.

Na drugem koncu se je skoraj nemudoma oglasil prestrašen glas, ki je rekel: »Halo?«

»Susan, Ri- «

»Richard! Kje si? Za božjo voljo, kje si? Je s teboj vse v redu?«

»Nikar ji ne povej, kje si,« je rekel Dirk.

»Susan, kaj se je zgodilo?«

»Kaj ne - ?«

»Nekdo mi je povedal, da se je nekaj pripetilo Gordonu, toda...«

»Nekaj pripetilo - ? Mrtev je, Richard, umorili so ga - «

»Odloži,« je rekel Dirk.

»Susan, poslušaj. Jaz - «

»Odloži,« je ponovil Dirk in se nagnil do telefona ter prekinil zvezo.

»Policija bo verjetno poskušala izslediti klic,« je pojasnil. Vzel je slušalko in jo odvrgel nazaj v koš.

»Saj moram na policijo,« je bil Richard ves iz sebe.

»Na policijo?«

»Kaj mi preostane drugega? Moram na policijo in jim pojasniti, da nisem bil jaz.«

»Jim pojasniti, da nisi bil ti?« je bil nezaupljiv Dirk. »No ja, s tem se bo potlej verjetno vse uredilo. Škoda, da se tega ni domislil dr. Crippen. Prihranilo bi mu marsikatero sitnost.«

»Ja, a on je bil kriv!«

»Ja, tako je bilo videti. In tako je trenutno videti tudi zate.«

»Toda jaz tega nisem storil, za božjo voljo!«

»Pogovarjaš se z nekom, ki je kar nekaj časa preživel v zaporu zaradi nečesa, česar ni storil, spomni se. Povedal sem ti, da so naključja strašljive in nevarne reči. Verjemi mi, mnogo bolje bo, če si poiščeš trden dokaz, da si nedolžen, kot da gniješ v zaporu, upajoč, da ga bo zate našla policija - ki že tako ali tako misli, da si kriv.«

»Ne morem jasno misliti,« je rekel Richard, držeč si roko na čelu. »Prekini za trenutek in me pusti, da premislim - «

»Če dovoliš - «

»Pusti me, da premislim - «

Dirk je skomignil z rameni in svojo pozornost usmeril nazaj na cigareto, ki mu je očitno nekaj nagajala.

»Nič ne pomaga,« je čez nekaj časa dejal Richard, zmajajoč z glavo, »ne morem urediti misli. Kot da bi hotel računati trigonometrijo, medtem ko te nekdo brca v glavo. Prav, povej mi, kaj misliš, da naj naredim.«

»Hipnotizem.«

»Kaj?«

»Glede na okoliščine me skoraj ne preseneča, da ne moreš zbrati misli. Toda ključnega pomena je, da jih zbereš. Za oba bi bile stvari mnogo preprostejše, če bi mi dovolil, da te hipnotiziram. Trdno sem prepričan, da po tvoji glavi bega cela vrsta podatkov, ki ne bodo prišli na piano, dokler boš tako vznemirjen - nekateri morda sploh ne bodo prišli na piano, ker se ne zavedaš njihovega pomena. S tvojim privoljenjem lahko te težave zaobideva.«

»No, to je potem odločeno,« je rekel Richard in vstal, »grem na policijo.«

»Tudi prav,« je dejal Dirk in se nagnil nazaj, pretegujoč dlani na mizi, »želim ti kar največ sreče. Ko boš odhajal, bodi tako prijazen in reci tajnici, naj mi priskrbi nekaj vžigalic.«

»Saj nimaš tajnice,« je rekel Richard in odšel.

Dirk je še nekaj sekund sedel ter nekaj tuhtal in nato junaško, vendar neuspešno poskusil potisniti žalostno prazno škatlo za pizzo v koš za smeti, nato pa je šel do omare, da bi poiskal metronom.

Richard je stopil na ulico in pomežiknil v svetel dan. Postal je na spodnji stopnici, se rahlo pozibal in se nato, s čudno plešočim korakom, ki je odseval vrtoglavo poplesavanje njegovih misli, pognal navzdol po ulici. Po eni strani preprosto ni mogel verjeti, da ne bi dokazi čisto jasno pokazali, da on ni mogel zagrešiti umora; po drugi strani je moral priznati, da je bilo videti vse zelo čudno.

Spoznal je, da o tem ni sposoben jasno ali razumsko razmišljati. Misel, da je bil Gordon umorjen, se je še vedno napihovala v njegovi glavi, kar je popolnoma zmedlo in razpršilo vse ostale misli.

Za trenutek je pomislil, da kdorkoli že je to storil, je moral biti presneto hiter strelec, da je pritisnil na sprožilec, še preden ga je preplavila zavest krivde, vendar je takoj obžaloval, da je sploh pomislil na kaj takega. Pravzaprav je bil kar nekoliko prestrašen zaradi splošne naravnanosti misli, ki so se mu podile po glavi. Zdele so se mu neprimerne in prostaške ter so se v glavnem vrtele okoli tega, kako bo vse to vplivalo na njegove projekte v firmi.

Pogledal je naokoli po svoji notranjosti, da bi našel kakšno čustvo grenke žalosti ali bolečine. Pomislil je, da mora biti tam nekje, verjetno skrito za velikanskim zidom čustvenega pretresa.

Spet je prispel do Islingtonskega igrišča in komaj je opazil, koliko je že prehodil. Nenaden pogled na policijski patruljni avto, parkiran pred njegovo hišo, ga je zadel kot kladivo in sunkovito se je zasukal ter se besno osredotočil na jedilnik, ki je bil obešen v izložbi grške restavracije.

»Dolmades,« je ves iz sebe pomislil.

»Souvlaki,« je pomislil.

»Majhna začinjena grška klobasica,« ga je divje prešinilo. Ne da bi se obrnil, si je poskušal pred oči ponovno priklicati prizor. Tam je stal policist ter opazoval ulico in če se prav spomni, je bilo videti, kot da so bila stranska vrata v stavbo, ki vodijo do njegovega stanovanja, odprta.

Policija je bila v njegovem stanovanju. V njegovem stanovanju. Fassolia plaki! Nadev iz belega fižola, kuhanega v paradižnikovi in zelenjavni omaki!

Poskusil je poškiliti na stran in nazaj prek rame. Policist ga je opazoval. Sunkovito je povlekel oči nazaj na jedilnik in si poskušal zapolniti misli z majhnimi ocvrtimi kroglicami iz drobno mletega mesa, pomešanega s krompirjem, krušnimi drobtinami, čebulo in zelenjavo. Policist ga je gotovo prepoznal in prav ta trenutek drvi prek ulice, da ga zgrabi in ga odvleče v marico, prav tako kot so pred mnogimi leti storili z Dirkom v Cambridgeu.

Napel je rame in se pripravil na šok, vendar roke, ki naj bi ga zgrabila, ni bilo od nikoder. Ponovno je poškilil nazaj, a policist je brezbrižno pogledoval v drugo smer.

Bilo mu je jasno, da njegovo vedenje ni bilo podobno vedenju človeka, ki bi se kanil predati policiji.

Kaj lahko potem še stori?

Odlepil se je od izložbe in poskušal hoditi čimbolj naravno, ko se je ves napet in neokreten odpravil nekaj jardov navzdol po ulici in se brž potuhnil nazaj v Camdensko pasažo. Hodil je hitro in dihal globoko. Kam bi lahko šel? K Susan? Ne - policija bo gotovo tam ali pa bo opazovala. V pisarne WFT na Griču trobentic? Ne - isti razlog. Kaj zaboga, si je tiho zakričal, počne nenadoma kot ubežnik?

Prepričeval se je, kot je prej prepričeval Dirka, da ne bi smel bežati pred policijo. Policija, si je govoril, kot so ga učili, ko je bil še majhen deček, je tu, da pomaga nedolžnim in jih ščiti. Ta misel ga je nenadoma pognala v tek in skoraj je trčil v ponosnega novega lastnika grde edvardijanske stoječe svetilke.

»Oprostite,« je rekel, »oprostite.« Osupnil je ob misli, da si kdo zaželi imeti takšno stvar, in upočasnil korak ter z ostrim lovskim pogledom motril okolico. Čisto domače izložbe, polne stare zloščene medenine, starega zloščenega lesa in slik japonskih rib, so mu nenadoma delovale nadvse grozeče in napadalno.

Kdo le bi si lahko želel ubiti Gordona? Ta misel ga je nenadoma udarila, ko je zavil navzdol po ulici Charlton. Edino, s čimer si je doslej belil glavo, je bilo, da to ni bil on.

Toda kdo je bil?

To je bila nova misel.

Cela vrsta ljudi ga ni imela preveč rada, vendar je ogromna razlika med tem, da vam je nekdo zoprn - morda celo zelo zoprn - in tem, da ga dejansko ustrelite, ga zadavite, ga zvlečete prek polja in mu zažgete hišo. To je razlika, ki iz dneva v dan ohranja pri življenju ogromno večino človeštva.

Je bil morda samo rop? Dirk ni omenil, da bi kaj manjkalo, a saj ga tudi ni vprašal.

Dirk. Richardu ni mogla iz glave podoba njegove groteskne, a čudno gospodovalne prikazni, kako kot ogromna krastača sedi in tuhta v svoji oguljeni pisarni. Zavedel se je, da se vrača po poti, po kateri je prišel, in namenoma zavil v desno namesto v levo.

V tej smeri je ležala blaznost.

Potreboval je samo malo miru, trenutek časa, da pretehta stvari in si uredi misli.

V redu - kam je torej namenjen? Postal je za trenutek, se obrnil in se nato spet ustavil. Misel na souvlaki se mu je nenadoma zazdela zelo privlačna in zavedel se je, da bi vplival na potek dogodkov na najbolj hladnokrven, umirjen in zbran način, če bi preprosto vstopil in si ga nekaj privoščil. S tem bi pokazal Usodi, kdo je šef.

Namesto tega je bila Usoda zaposlena z natanko takšnim potekom dogodkov. Ni v resnici sedela v grški restavraciji in jedla souvlaki, a prav lahko bi počela tudi to, kajti brez dvoma je imela glavno besedo. Richarda so noge neuklonljivo ponesle nazaj skozi zamotane uličice in preko prekopa.

Za trenutek je postal ob trgovinici na vogalu in nato pohitel mimo mestnih zemljišč ter nazaj v ulico Peckender, dokler ni še enkrat stal pred številko 33. Približno ob istem času, kot bi si Usoda točila še zadnji kozarec vina, si brisala usta in se spraševala, če je ostalo še kaj prostora za baklavo, je Richard strmel navzgor v visoko rdečkasto viktorijansko stavbo z njenim od saj zamazanim opečnatim pročeljem in njenimi mračnimi, pretečimi okni. Skozi ulico je potegnil veter in do Richarda je priskakljal majhen deček.

»Jebi se,« je zaščebetal deček, nato premolknil in ga spet pogledal.

»Ee, gospod,« je dodal, »lahko dobim tvoj suknjič?«

»Ne,« je rekel Richard.

»Zakaj ne?« je vprašal deček.

»Ee, ker mi je všeč,« je pojasnil Richard.

»Ne vidim, zakaj,« je zamrmral deček. »Jebi se.« Čemerno je odmahedral navzdol po ulici in spotoma brcnil kamen v mačka.

Richard je še enkrat vstopil v stavbo, se z občutkom nelagodja povzpel po stopnišču in spet pogledal v pisarno.

S povešeno glavo in prekrižanimi rokami je za svojo mizo sedela Dirkova tajnica.

»Ni me tukaj,« je dejala.

»Vidim,« je rekel Richard.

»Vrnila sem se samo zato,« je rekla, ne da bi umaknila pogled z določene točke na njeni mizi, v katero je besno zrla, »da se prepričam, ali se zaveda, da sem ga zapustila. Drugače lahko kar pozabi.«

»Ali je notri?« je vprašal Richard.

»Kdo ve? Komu mar? Raje vprašajte koga, ki je zaposlen pri njem, kajti jaz nisem.«

»Pospremite ga noter!« je zabobnel Dirkov glas.

Za trenutek je mrko pogledala, vstala, odšla do notranjih vrat, jih sunkovito odprla, rekla: »Kar sami si ga pospremite noter,« spet zaloputnila vrata in se vrnila na svoj stol.

»Ee, zakaj se ne bi kar sam pospremil?« je rekel Richard.

»Sploh ne slišim, kaj govorite,« je dejala Dirkova nekdanja tajnica, nepopustljivo strmeč v svojo mizo. »Kako naj bi vas slišala, če me sploh ni tukaj?«

Richard ji je spravljivo pomignil, za kar se ni zmenila, ter odšel do vrat v Dirkovo pisarno in jih odprl sam. Osupnil je, ko je opazil, da je soba napol v temi. Žaluzije so bile spuščene in Dirk je leno poležaval v svojem naslanjaču, medtem ko mu je nenavadna razporeditev predmetov na mizi groteskno osvetljevala obraz. Na prednjem robu mize je stala stara siva kolesna svetilka. Bila je obrnjena nazaj in pri tem medlo svetila na metronom, ki je mehko tiktakal sem ter tja, na njegov jeziček pa je bila pripasana močno zloščena srebrna čajna žlička.

Richard je na mizo zalučal dve škatlici vžigalic.

»Usedi se, sprosti se in se zazri v žličko,« je rekel Dirk, »že čutiš, kako te premaguje spanec...«

Še en policijski avto se je cvileče ustavil pred Richardovo hišo in iz njega je prilezel moški mrkega obraza, odkorakal do enega izmed stražnikov, ki so stali zunaj, in mu pomigljal z izkaznico.

»Detektiv inšpektor Mason, cambridgeshirski kriminalistični oddelek.« je rekel. »Tukaj živi MacDuff?«

Stražnik je pokimal in ga pospremil do stranskega vhoda, za katerim je dolgo ozko stopnišče vodilo do zgornjega stanovanja. Mason se je zapodil noter in takoj spet naravnost ven.

»Na polovici stopnišča je zofa,« je povedal stražniku. »Poskrbi, da bo izginila.«

»Nekaj fantov jo je že poskušalo premakniti, gospod,« je zaskrbljeno odvrnil stražnik. »Izgleda, da je obtičala. Trenutno morajo vsi plezati čeznjo, gospod. Žal mi je, gospod.«

Mason mu je namenil še en mrk pogled iz široke palete, ki si jo je ustvaril in ki je obsegala poglede vse od resnično zelo zelo mračnjaško mrkih na dnu lestvice in vse do utrujeno obupanih in le za spoznanje mrkih, ki jih je hranil za rojstne dni svojih otrok.

»Poskrbi, da bo izginila,« je mrko ponovil in se mrko zapodil nazaj skozi vrata, pri čemer si je mrko privzdigoval hlačnice in plašč, da bi se pripravil na mrki vzpon, ki ga je imel pred sabo.

»Se še ni prikazal?« je vprašal voznik avta, ki je tudi sam pristopil. »Narednik Gilks,« se je predstavil. Videti je bil utrujen.

»Kolikor vem, ne,« je rekel stražnik, »vendar meni nihče ničesar ne pove.«

»Vem, kako se počutiš,« se je strinjal Gilks. »Ko se enkrat vmeša kriminalistični oddelek, te takoj degradirajo v šoferja. In jaz sem edini, ki ve, kako je izgledal. Sinoči sem ga ustavil na cesti. Pravkar prihajava iz Wayeve hiše. Grda reč.«

»Huda noč, a?«

»Raznolika. Vse od umora pa do tega, da smo vlekli konje iz kopalnic. Ne, raje ne vprašaj. Imate pri vas podobne avtomobile kot so tile?« je dodal, kažoč proti svojemu. »Tale me je vso pot spravljal ob živce. Zlepa se ne pogreje, kljub temu, da imam gretje odprto do konca, in radio se kar naprej prižiga in ugaša.«

Devetnajsto poglavje...

Isto jutro je zalotilo Michaela Wentona-Petka v nekoliko čudnem razpoloženju.

Kar dobro bi ga morali poznati, da bi lahko opazili, da je bil še posebno čudno razpoložen, kajti večina ljudi ga je imela že tako ali tako za malo čudnega. Malo ljudi ga je poznalo tako dobro. Morda njegova mati, a med njima je trajala hladna vojna in nobeden od njiju že tedne ni spregovoril z drugim.

Imel je tudi starejšega brata Petra, ki je bil sedaj silno visok častnik v mornarici. Michael še ni videl Petra, razen na očetovem pogrebu, odkar se je vrnil s Falklandov, ovenčan s slavo in napredovanjem ter poln prezirov do mlajšega brata.

Peter je bil navdušen, da je njuna mati prevzela Magno, in zato je tudi poslal Michaelu vojaško božično voščilnico. Njegovo največje zadovoljstvo je bilo še vedno, če se je lahko vrgel v blaten jarek in vsaj eno minuto streljal z brzostrelko; in od britanske časopisne in založniške industrije ni pričakoval, celo oziraje se na njen trenutni nemir ne, da bi mu lahko nudila to veselje, vsaj dokler se vanjo ne vseli še nekaj Avstralcev.

Michael je vstal zelo pozno, kajti prestal je noč, v kateri je doživel najprej brutalno barbarstvo, potem pa še neprijetne sanje, ki so ga v poznem jutru še vedno vznemirjale.

Njegove sanje so bile polne znanih občutkov neuspeha, osamljenosti, krivde in tako dalje, toda vanje so se nerazložljivo vpletle (udi precejšnje količine blata. Pod teleskopsko močjo noči se je nočna mora blata in osamljenosti razprostrla v grozljive, nepojmljive razsežnosti in se edinstveno končala s prikaznijo sluzastih stvari z nogami, ki so lazile v sluzi morja. Vse to je bilo le preveč in zbudil se je oblit z mrtvaškim potom.

Čeprav se mu je vsa zadeva z blatom zdela nenavadna, so bili tu občutki neuspeha, osamljenosti in predvsem užaljenosti, nuja po tem, da bi popravil, kar je bilo storjenega, in vse to je domačno leglo na njegovo dušo.

Celo sluzaste stvari z nogami so se mu zdele čudno domače in dražljivo so mu tiktakale nekje na dnu duše, medtem ko si je pripravljal pozen zajtrk, košček grenivke in skodelico kitajskega čaja, vzel v roke Daily Telegraph in pustil, da mu oči za nekaj časa lahkotno počijejo na njegovih kulturnih straneh in si nato precej nespretno zamenjal povoje okoli urezov na roki.

Ko je dokončal ta drobna opravila, je začel omahovati, kako naprej.

Na dogodke pretekle noči je zrl s hladno vzvišenostjo, ki je ni bil pričakoval. Ravnal je primerno, ravnal je spodobno, vse je pravilno izpeljal. Toda ničesar ni razrešil. Vse, kar je bilo pomembnega, je še čakalo na njegova dejanja.

Vse kaj? Namrgodil se je nad čudnim načinom pritekanja in odtekanja njegovih misli.

Približno ob takem času bi navadno smuknil do svojega kluba. To je vedno počel z razkošnim občutkom za celo vrsto drugih reči, ki bi jih moral početi. Sedaj pa ni imel početi ničesar drugega, kar je pomenilo, da se mu bo čas, ki bi ga preživel tam, kot tudi kjerkoli drugje, hudo vlekel.

Če bi se odpravil, bi počel isto, kot je vedno počel - privoščil bi si gin s tonikom ter malce lahkotnega kramljanja, nato pa pustil, da mu oči lahkotno počijejo na straneh Timesove literarne priloge, Opere, New Yorkerja ali česarkoli, kar bi mu bilo tisti trenutek pri roki, vendar nobenega dvoma ni bilo, da je te dni to počel z manj poleta in ljubezni kot nekoč.

Potem bi bilo na vrsti kosilo. Danes ni imel za kosilo nobenega domenka - spet - in zato bi verjetno ostal v svojem klubu in jedel rahlo popečen doverski morski list s kuhanim krompirjem v kosih, okrašenim s peteršiljem in za posladek velik kolač. Kozarec ali dva Sancerreja. In kavo. In potem bi prišlo popoldne ter karkoli že bi mu le-to prineslo.

A danes ga je neka čudna sila odvrnila od tega. Pokrčil je mišice na svoji porezani roki, si nalil še eno skodelico čaja, nekaj časa z izbrano hladnokrvnostjo motril velik kuhinjski nož, ki je še vedno ležal ob elegantnem porcelanastem čajniku, in počakal, da napoči trenutek, ko bo vedel, kaj naj stori zatem. Zatem se je odpravil navzgor po stopnicah.

Njegova hiša je v svoji strogi popolnosti delovala precej hladno in videti je bila zelo podobna hišam, kakršne si želijo ljudje, ki kupujejo kopije stilnega pohištva. Razen da je bilo tu seveda vse pristno - kristal, porcelan in mahagoni - in je zgolj dajalo vtis ponarejenega, ker ni bilo v ničemer nobenega življenja.

Odšel je gor v svojo delovno sobo, ki je bila edini prostor v hiši, ki ga urejenost ni duhovno osiromašila, toda tukaj je namesto tega zanemarjenost duhovno osiromašila kupe knjig in revij, ki so bile nametane naokoli. Prek vsega se je ulegla tanka mrena prahu. Michaela že tedne ni bilo v njej in čistilki je strogo zabičal, naj jo pusti čisto pri miru. Nazadnje je delal tu, ko je urejal poslednjo številko Dognanj. Seveda ne čisto poslednje številke, temveč poslednjo spodobno številko. Kar se je njega tikalo, poslednjo številko.

Svojo porcelanasto skodelico je postavil na tla v droben prah in se lotil preiskovanja svojega postaranega gramofona. Na njem je našel postaran posnetek nekaj Vivaldijevih koncertov za pihala, si ga zavrtel in se usedel.

Spet je počakal, da bi videl, kaj naj počne zatem, in nenadoma ves presenečen ugotovil, da to že počne, in bilo je tole: poslušal je glasbo.

Zmeden pogled se mu je prikradel na obraz, ko je ugotovil, da tega še nikdar prej ni počel. Slišal jo je že veliko velikokrat in menil je, da povzroča zelo blagodejen zvok. Kajpada je opazil, da je bila nadvse prijetno ozadje za razpredanja o koncertni sezoni, a nikoli prej ga ni prešinilo, da bi bilo v njej karkoli, kar bi v resnici lahko poslušal.

Sedel je ves zaprepaden ob vzajemni igri osnovne melodije in kontrapunktov, ki se mu je nenadoma razodela v polni jasnosti, pri čemer pa prašna površina plošče ali štirinajst let stara igla nista imeli nobenih zaslug.

Toda hkrati s tem razodetjem je prišel skoraj nenaden občutek razočaranja, ki ga je samo še bolj zmedel. Glasba, ki se mu je kar naenkrat razodela, je bila čudno nedovršena. Bilo je, kot da bi njegova sposobnost razumevanja glasbe zrasla daleč prek meja zmožnosti glasbe, da bi to njegovo sposobnost zadovoljila, in vse to v enem samem dramatičnem trenutku.

Pričel je ugotavljati, kaj vse manjka, in čutil je, da je glasba kot ptič brez kril, ki se niti ne zaveda, kakšno sposobnost je izgubil. Sicer zelo dobro hodi, vendar hodi, kjer bi moral poleteti, hodi, kjer bi moral strmoglaviti, hodi, kjer bi se moral dvigati, prekopicevati in spuščati, hodi, kjer bi moral z vrtoglavim letom vznemirjati duha. Še kvišku se nikoli ne ozre.

Michael se je ozrl kvišku.

Čez nekaj časa se je zavedel, da je vse, kar počne, zgolj to, da neumno bulji v strop. Zmajal je z glavo in odkril, da mu je dojemanje pojemalo ter ga zapustilo z občutkom rahle slabosti in omotice. Sicer ni popolnoma izginilo, vendar se je spustilo globoko v njegovo notranjost, globlje, kot je lahko segel.

Glasba se je nadaljevala. Bila je dokaj sprejemljiva razporeditev prijetnih zvokov v ozadju, vendar nič več ga ni vznemirjala.

Potreboval je kakšen ključ za razumevanje tega, kar je pravkar izkusil, in nekje iz dna zavesti ga je krenila misel, kje bi ga lahko našel. Jezno jo je pregnal, toda spet ga je krenila in ga še kar naprej krcala, dokler je ni sprejel.

Izpod mize je privlekel velik pločevinast koš za smeti. Ker je svoji čistilki prepovedal tudi samo za trenutek vstopiti v ta prostor, je koš ostal neizpraznjen in v njem je našel razcapane koščke tistega, kar je iskal, prekritega z vsebino pepelnika.

Svoj gnus je premagal s strogo odločnostjo in po mizi je počasi stresal koščke osovraženega predmeta in jih nespretno lepil skupaj s koščki lepilnega traku, ki se mu je vihal naokoli in lepil napačen košček na napačen košček in lepil pravi košček na njegove zavaljene prste in potem na mizo, dokler ni končno ležal pred njim grobo sestavljen izvod Dognanj. Kakršnega je uredilo zoprno bitje A. K. Ross.

Grozno.

Obračal je lepljive kepaste strani, kot bi prebiral piščančjo drobovino. Nikjer niti ene same risbe Joan Sutherland ali Marilyn Horne. Nobenih biografij vidnejših lastnikov umetniških galerij na ulici Cork, niti ene.

Njegov podlistek o Rossettijevih: opuščeno. Čenče v gledališki čakalnici: opuščeno.

Nezaupljivo je zmajal z glavo in potem je našel sestavek, ki ga je bil iskal.

Glasba in fraktalne pokrajine, spisal Richard MacDuff. Preskočil je prvih nekaj uvodnih odstavkov in začel brati malo niže:

Matematična analiza in računalniško modeliranje nam odkrivata, da oblike in pojavi, na katere naletimo v naravi - način, kako rastejo rastline, način, kako se gubajo gorovja ali tečejo reke, način, kako snežinke ali otoki dobijo svojo obliko, način, kako se svetloba poigrava na površini, način, kako se mleko zgiba in vrtinci v kavi, ko jo pomešamo, način, kako završi smeh skozi gručo ljudi - da lahko vse te stvari kljub njihovi navidezno čarobni zapletenosti opišemo z medsebojnimi vplivi matematičnih procesov, ki so v svoji preprostosti še bolj čarobni, če je sploh lahko še kaj bolj čarobnega.

Oblike, za katere menimo, da so naključne, so v resnici plod zapletenih spreminjajočih se spletov števil, ki sledijo preprostim pravilom. Sama beseda 'naravno', ki smo jo mnogokrat pojmovali kot 'nestrukturirano', pravzaprav opisuje oblike in pojave, ki se zde tako nepojmljivo zapleteni, da nismo zmožni zavestno dojeti delovanja preprostih naravnih zakonov. Vse te zakone lahko opišemo s števili.

Čudno, ta zamisel se je zdela Michaelu sedaj manj odbijajoča kot ob njegovem prvem, površnem branju. Nadaljeval je z naraščajočo zbranostjo.

Vendar vemo, da je um sposoben doumeti te stvari v vsej njihovi zapletenosti in v vsej njihovi preprostosti. Žoga, ki leti po zraku, se odziva na silo in smer, s katero smo jo zalučali, vpliv težnosti, zračni upor, za katerega premagovanje mora trositi energijo, vrtinčenje zraka ob njeni površini ter hitrost in smer sukanja žoge.

In vendar nekdo, ki ima morda težave s tuhtanjem, koliko je 3x4x5, ne bo imel nikakršnih težav s preračunavanjem diferencialnih enačb in celega roja sorodnih računov; to bo storil tako osupljivo hitro, da bo lahko v resnici ujel letečo žogo.

Ljudje, ki pravijo temu 'nagon', tako zgolj poimenujejo pojav, ne da bi kaj pojasnili.

Mislim, da se je človek v glasbi najbolj približal izražanju razumevanja teh naravnih zapletenosti. Izmed vseh umetnosti je glasba najabstraktnejša - nobenega drugega pomena ali cilja nima kot preprosto biti glasba.

Vsak posamezni vidik poljubne glasbene stvaritve lahko predstavimo s števili. Vse od ureditve stavkov v celotni simfoniji navzdol prek tonov in taktov, ki tvorijo melodijo in harmonijo, prek dinamike, ki oblikuje izvedbo, vse do zvena samih not, njihovih skladnosti in načina, kako se spreminjajo s časom, na kratko, vse prvine zvoka, ki napravijo piskanje pikola in zamolkle udarce bobna med seboj razločljive - vse to je moč predstaviti s hierarhičnimi povezavami med vzorci števil.

In po mojih izkušnjah, čim tesnejše so povezave med vzorci števil na različnih nivojih hierarhične lestvice, pa naj bodo te povezave še tako zapletene in skrivnostne, bolj prepričljivo in, no ja, bolj celovito bo zvenela glasba.

Pravzaprav, čim zapletenejše in skrivnostnejše so te povezave in čim teže so dostopne zavestnemu umu, bolj bo nagonski del našega uma - s čimer mislim na tisti del uma, ki lahko tako osupljivo hitro preračuna diferencialne enačbe, da prestavi roko na pravo mesto ter z njo ujame letečo žogo - bolj bo ta del naših možganov užival v njej

Vsaka glasba, ne oziraje se na njeno zapletenost (in celo 'Tri slepe miši' so na svoj način zapletene, dokler jih nekdo v resnici ne zaigra na glasbilo s samosvojim zvenom in ubranostjo) spolzi mimo zavestnega uma v roke našega lastnega matematičnega genija, ki prebiva v naši podzavesti in se odziva na vse notranje zapletenosti ter razmerja ter skladnosti, za katere mislimo, da o njih ne vemo ničesar.

Nekateri očitajo takšne poglede na glasbo in sprašujejo, če omejimo glasbo na matematiko, kako naj vanjo vstopijo čustva. Jaz bi rekel, da čustva nikoli niso bila izvzeta.

Stvari, ki ganejo naša čustva - oblika cvetlice ali starogrške grobnice, način, kako raste otrok, način, kako nam veter brije čez obraz, način, kako se gibljejo oblaki, njihove oblike, način, kako svetloba pleše na vodi ali kako narcise drhte v pomladnem vetrcu, način, kako oseba, ki jo ljubimo, zgane glavo, način, kako njeni lasje sledijo gibanju, krivulja, ki jo opiše izzvenevanje poslednjega akorda skladbe - vse te stvari lahko opišemo z zapletenim tokom števil.

V tem ni omejevanja, v tem je lepota.

Vprašajte Newtona.

Vprašajte Einsteina.

Vprašajte pesnika (Keatsa), ki je dejal: Če domišljija ujame v nečem lepoto, potem mora biti to resnica.

Prav tako bi lahko rekel, da mora biti resnica, če roka ujame v nečem žogo, vendar tega ni rekel, kajti bil je pesnik in rajši je postopal pod drevesi s steklenico opijeve tinkture in zvezkom, kot bi igral kriket, a bilo bi enako res.

To je prebudilo misel na dnu Michaelove zavesti, vendar ni takoj vedel, kaj bi z njo.

Kajti to leži v jedru razmerja med našim 'nagonskim' dojemanjem oblike, vzorca, gibanja in svetlobe na eni strani ter naših čustvenih odzivov nanje na drugi strani.

In zato verjamem, da mora obstajati oblika glasbe, ki je vrnjena naravi, naravnim predmetom, vzorcem naravnih pojavov. Glasba, ki bi bila tako globoko prepričljiva kot katerakoli naravna lepota - in naša najgloblja čustva so navsezadnje oblika naravne lepote...

Michael je nehal brati in njegov pogled je počasi zdrsel proč od revije.

Spraševal se je, če morda ve, kako bi takšna glasba zvenela in poskusil je potipati po temni, najbolj skriti notranjosti svoje zavesti, da bi jo našel. V vsakem predelu zavesti, ki ga je obiskal, je bilo čutiti, kot da je takšna glasba igrala samo nekaj sekund nazaj in vse, kar je ostalo, je bilo počasno izzvenevanje poslednjega odmeva nečesa, česar mu ni uspelo zgrabiti in slišati. Mlačno je odložil revijo na stran.

Potem se je spomnil, kaj je bilo tisto, kar mu je omemba Keatsa priklicala v spomin.

Sluzaste stvari z nogami iz njegovega sna.

Zajel ga je popoln mir, ko je začutil, kako je že čisto blizu nečesa.

Coleridge. Ta mož.

Da, v sluzi morja so lazile

z nogami sluzaste stvari.

Pesem starega mornarja.

Ves osupel je Michael odkorakal do knjižne police in z nje izvlekel svojo Coleridgeovo antologijo. Vzel jo je na svoj sedež in z nekakšno zlo slutnjo polistal po njej, dokler ni našel uvodnih verzov.

In enega od svatov treh

ustavi star mornar.

Besede so mu bile zelo znane in vendar, ko jih je še naprej prebiral, so v njem prebudile nepoznane občutke in strašne spomine, za katere je vedel, da niso njegovi. V njem se je dvigal zlohoten občutek izgube in obupa, ki je bil, dokler se je zavedal, da ni njegov, tako popolno ubran z njegovimi lastnimi žalostmi, da si ni mogel kaj, da se mu ne bi povsem predal.

Le jaz sem živel in z menoj le sluzaste stvari.

Dvajseto poglavje...

Žaluzije so se rožljaje dvignile in Richard je pomežiknil.

»Izgleda, da si preživel očarljiv večer,« je rekel Dirk Gently, »čeprav kaže, da so se njegovi najzanimivejši vidiki povsem izmuznili tvoji pozornosti.«

Vrnil se je k svojemu naslanjaču in se zleknil vanj, pritiskajoč skupaj konice svojih prstov.

»Prosim,« je rekel, »nikar me ne razočaraj z besedami: 'Kje pa sem?' Bežen pogled bo zadostoval.«

S topoglavo zbeganostjo se je Richard ozrl okrog sebe in počutil se je, kot da bi se nepričakovano vrnil s kratkega obiska drugega planeta, kjer je bilo vse en sam večen mir in svetloba in glasba. Počutil se je tako sproščeno, da se mu je komaj ljubilo dihati.

Lesen gumb na koncu vrvice za dviganje žaluzij je nekajkrat potrkal ob okno, a sicer je bilo sedaj vse tiho. Metronom je miroval. Richard je pogledal na uro. Bilo je malo čez eno.

»Hipnotiziran si bil malo manj kot uro,« je pojasnil Dirk, »in v tem času sem izvedel prenekatero zanimivo reč, spet druge reči so me zmedle in o teh bi se sedaj rad s teboj pomenil. Malce svežega zraka te bo verjetno poživilo in predlagam krepilen sprehod vzdolž prekopa. Tam te ne bo nihče iskal. Janice!«

Tišina.

Richardu marsikaj še vedno ni bilo jasno in sam pri sebi se je namrgodil. Ko se mu je trenutek kasneje povrnil njegov sedanji spomin, je bilo, kot da bi se slon opotekel skozi vrata in prešinilo ga je po vsem telesu.

»Janice!« se je spet zadri Dirk. »Gdč. Pearce! Presneta punca.«

Jezno je potegnil slušalke iz koša za smeti in jih vrnil na vilice. Ob mizi je stal star in oguljen usnjen kovček, ki ga je vzdignil, s tal je pobral svoj klobuk in vstal ter si klobuk bedasto privil na glavo.

»Pridi,« je rekel in završel skozi vrata v sobo, v kateri je sedela gdč. Janice Pearce in zrla v svoj svinčnik, »greva. Greva ven iz te gnile luknje. Zamisliva si, česar si ni moč zamisliti, narediva, česar ni moč narediti. Pripraviva se na spopad z nedognanostjo samo

in poglejva, če jo konec koncev le uspeva dognati. Torej, Janice — «

»Tišina.«

Dirk je skomignil in z njene mize pobral knjigo, ki jo je bila prej pohabila, ko je poskušala zaloputniti predal. Namrščeno je polistal po njej, zavzdihnil in jo položil nazaj. Janice se je vrnila k delu, ki ga je očitno opravljala trenutek ali dva pred tem in to delo je bilo pisanje dolgega sporočila s svinčnikom.

Richard je vse to tiho opazoval in še vedno se je počutil, kot da bi bil le napol navzoč. Zmajal je z glavo.

Dirk mu je rekel: »Trenutno se ti zde dogodki morda zamotan splet zmešnjav. In vendar imava v rokah kar nekaj zanimivih niti. Kajti od vseh stvari, za katere si mi povedal, da so se pripetile, sta pravzaprav samo dve fizikalno nemogoči.«

Richard je končno spregovoril. »Nemogoči?« se je namrščil.

»Ja,« je rekel Dirk, »popolnoma in povsem nemogoči.«

Nasmehnil se je.

»Na srečo,« je nadaljeval, »si prišel s svojim zanimivim problemom ravno na pravi kraj, kajti v mojem slovarju ni takšne besede kot je nemogoče. Pravzaprav,« je dodal, vihteč zlorabljeno knjigo, »izgleda, da manjka vse med marmelado in slanikom. Hvala vam, gdč. Pearce, ponovno ste opravili pristno delo, za katero se vam zahvaljujem in vam bom, če bo ta vaša prizadevnost obrodila kakšen sad, poskušal celo plačati. Medtem pa morava midva veliko premisliti in pisarno predajam vašim izjemno sposobnim rokam.«

Zazvonil je telefon in Janice se je oglasila.

»Dober dan,« je rekla, »Wainwrightovo sadjarstvo. G. Wainwright trenutno ne more sprejemati klicev, ker z njegovo glavo ni vse v redu in misli, da je kumarica. Hvala za klic.«

Treščila je slušalko na vilice. Ponovno je dvignila pogled, da bi videla, kako se za njenim nekdanjim službodajalcem in njegovo zmešano stranko vrata počasi zapirajo.

»Nemogoče?« je presenečeno ponovil Richard.

»V vseh ozirih,« je vztrajal Dirk, »popolnoma in povsem - no ja, reciva nerazložljivo. Nobenega smisla nima uporabljati besede nemogoče za opisovanje nečesa, kar se je nedvomno dogodilo. Vendar stvari ne moreva pojasniti z ničemer, kar bi trenutno vedela.«

Hlad popoldanskega zraka ob prekopu Grand Union je prodrl v Richardov razum in ga ponovno razbistril. Povrnile so se mu vse njegove običajne sposobnosti in čeprav je resnica o Gordonovi smrti še vedno vsakih nekaj sekund planila nanj, je lahko sedaj o njej vsaj bolj jasno razmišljal. In začuda, zdelo se je, da je to trenutno zadnje, kar se mota po Dirkovi glavi. Dirk ga je namesto tega gnjavil z navzkrižnim zasliševanjem o najmanj pomembnih od niza nenavadnih nočnih pripetljajev.

Tekač, ki je tekel v eno smer, in kolesar, ki se je vozil v drugo, oba sta kričala drug drugemu, naj se umakne in za las je manjkalo, da nista drug drugega pahnila v temno, počasi se premikajočo vodo v prekopu. Ves čas ju je podrobno motrila zelo počasi se premikajoča starka, ki je za sabo vlekla še počasneje se premikajočega starega psa.

Na drugem bregu so zaprepadeno stala velika prazna skladišča in s svojimi razbitimi okni pogledovala na kanal. V vodi je polomljeno visela izgorela barka. Znotraj nje je na umazani vodi plavalo nekaj plastičnih steklenic. Prek najbližjega mostu so grmeli težki tovornjaki, ki so stresali temelje hiš, bruhali izpušne pline v zrak in plašili mamico, ki je s svojim vozičkom poskušala prečkati cesto.

Dirk in Richard sta hodila z obrobij južnega Hackneya, miljo od Dirkove pisarne, nazaj proti osrčju Islingtona, kjer so bili nameščeni najbližji rešilni pasovi, kar je Dirk vedel.

»Toda saj je bil samo navaden rokohitrski trik, za božjo voljo,« je rekel Richard. »On jih venomer izvaja. To je zgolj ročna spretnost. Videti je nemogoče, toda prepričan sem: če bi vprašal kateregakoli rokohitrca, bi ti odgovoril, da je preprosto, ko enkrat veš, kako gredo te stvari. V New Yorku sem nekoč videl moškega na ulici, kako - «

»Jaz vem, kako gredo te stvari,« je rekel Dirk in si iz nosu privlekel dve prižgani cigareti in suho smokvo. Smokvo je zalučal v zrak, a nekako ni hotela nikjer pristati. »Ročnost, zavajanje, napeljevanje. Nič, česar se ne bi mogel naučiti, če imaš nekaj odvečnega časa. Oprostite, draga gospa,« je ogovoril staro, počasi se premikajočo lastnico psa, ko sta šla mimo nje. Sklonil se je k psu in iz njegove zadnjice privlekel dolg niz živo pisanih zastavic. »Mislim, da se bo sedaj bolj udobno gibal,« je rekel, se v znak spoštovanja rahlo dotaknil svojega klobuka in se odpravil dalje.

»Vidiš,« je Dirk pojasnil zbeganemu Richardu, »te stvari so preproste. Prežagati žensko na dvoje je preprosto. Prežagati žensko na dvoje in potem obe polovici ponovno združiti, je malo teže, a z nekaj vaje je moč narediti tudi to. Ukano z dvesto let staro vazo in vseučiliščno solnico, ki si mi jo opisal, je - « zaradi poudarka je premolknil, »je popolnoma in povsem nemogoče pojasniti.«

»No, morda sem spregledal kakšno podrobnost, toda...«

»Ah, brez dvoma. Toda prednost izpraševanja pod vplivom hipnoze je, da dovoljuje izpraševalcu opazovati prizor veliko podrobneje, kot se ga je medij takrat sploh zavedal. Deklica Sarah, na primer. Se spomniš, kako je bila oblečena?«

»Ee, ne,« je medlo odvrnil Richard, »menda v nekakšno enodelno oblekico -«

»Barva? Tkanina?«

»Torej, tega se ne spomnim, bilo je temno. Sedela je nekaj stolov proč od mene. Samo bežno sem jo pogledal.«

»Nosila je temno modro oblekico iz bombažnega žameta, ki je bila od pasu navzdol nabrana. Imela je raglan rokave z nabranimi zavihki, bel Peter Panov ovratnik in na sprednji strani šest majhnih bisernih gumbkov - iz tretjega od zgoraj je visela majhna nitka. Imela je dolge temne lase, zadaj spete z rdečim metuljčkom.«

»Če boš trdil, da si vse to ugotovil tako, da si si ogledal prasko na mojih čevljih kot Sherlock Holmes, potem se bojim, da ti ne verjamem.«

»Ne, ne,« je rekel Dirk, »veliko bolj preprosto kot to. Sam si mi povedal, medtem ko si bil pod vplivom hipnoze.«

Richard je zmajal z glavo.

»Ne bo držalo,« je rekel, »saj sploh ne vem, kaj je Peter Panov ovratnik.«

»Zato pa vem jaz in izjemno podrobno si mi ga opisal. Tako kot tudi rokohitrski trik. In tega trika v takšni obliki ni mogoče izvesti. Verjemi mi. Vem, o čem govorim. Še nekaj drugih reči je, o katerih bi se rad pogovoril glede profesorja, kot na primer, kdo je napisal sporočilo, ki si ga odkril na mizi in koliko vprašanj je George III. v resnici zastavil, toda - «

»Kaj?«

» - toda zdi se mi, da bo bolje, če tipa kar sam vprašam. Razen...« Od silne zbranosti se je globoko namrščil. »Razen,« je dodal, »da sem v teh zadevah nekoliko domišljav in bi zato rad vedel odgovore, še predno postavim vprašanja. Vendar jih ne vem. Niti sanja se mi ne.« Raztreseno se je zazrl v daljavo in grobo ocenil razdaljo, ki ju je še ločevala od najbližjega reševalnega pasu.

»In druga nemogoča stvar,« je dodal, ravno ko je Richard mislil, da bo lahko prišel do besede, »ali vsaj naslednja popolnoma nerazložljiva stvar, je seveda problem tvoje zofe.«

»Dirk,« je ogorčeno protestiral Richard, »naj te spomnim, da je Gordon Way mrtev in da sem jaz najverjetneje osumljen njegovega umora! Nobena teh reči nima niti najmanjše zveze s tem in jaz - «

»Ampak jaz se hudo nagibam k mnenju, da so povezane.«

»To je smešno!«

»Verjamem, do so v svojem bi- «

»Oh, pa ja,« je rekel Richard, »v svojem bistvu so vse stvari med seboj povezane. Poslušaj, Dirk, jaz nisem nobena lahkoverna starka in od mene ne boš dobil nobenih potovanj na Bahame. Če bi mi rad pomagal, potem se loti bistva.«

Dirk se je zadržal. »Verjamem, da so v svojem bistvu vse stvari med seboj povezane, in tisti, ki so zasledovali kvantno mehaniko do njenih skrajnih logičnih meja, si, če so količkaj iskreni, ne morejo kaj, da mi ne bi pri tem pritrdili. Toda verjamem tudi, da so nekatere stvari mnogo bolj povezane kot druge. In če se eni in isti osebi pripetita dva navidez nemogoča dogodka in cel niz nadvse čudnih reči, in ko ta oseba postane osumljena nadvse čudnega umora, potem se mi zdi, da je potrebno iskati rešitev v povezavi med temi dogodki. Ta povezava si ti in tudi vedel si se skrajno nenavadno, da ne rečem čudaško.«

»Nisem,« je ugovarjal Richard. »Ja, pripetilo se mi je nekaj nenavadnih reči, toda - «

»Sinoči sem te zalotil, kako plezaš po zunanji steni zgradbe in vlamljaš v stanovanje svoje punce Susan Way.«

»Morda je bilo to neobičajno,« je rekel Richard, »morda celo ni bilo preveč modro. A bilo je popolnoma logično in razumno. Hotel sem samo popraviti nekaj, kar sem storil, predno bi to povzročilo kakšno škodo.«

Dirk je za trenutek pomislil in za spoznanje pospešil korak.

»In kar si storil, je bil popolnoma upravičen in razumen odziv na problem sporočila, ki si ga pustil na traku - ja, vse o tem si mi zaupal med najino malo seanso - bi vsakdo tako ravnal?«

Richard se je namrščil, kot da bi hotel reči, da ne vidi, čemu toliko hrupa za prazen nič. »Saj ne rečem, da bi to vsakdo naredil,« je rekel, »verjetno razmišljam malo bolj logično in trezno kot večina ljudi, zaradi česar tudi lahko pišem računalniške programe. Bila je logična in trezna rešitev problema.«

»Ni bila morda malce neskladna?«

»Zame je bilo zelo pomembno, da ne bi že spet razočaral Susan.«

»Torej si povsem zadovoljen s svojimi razlogi za to, kar si storil?«

»Ja,« je jezno vztrajal Richard.

»Ali veš,« je rekel Dirk, »kaj mi je govorila moja stara teta, ki je živela v Winnipegu?«

»Ne,« je rekel Richard. Hitro se je slekel in skočil v prekop. Dirk je skočil do rešilnega pasu, do katerega sta ravno prispela, ga iztrgal z držala in ga zalučal Richardu, ki se je premetaval na sredi prekopa in je bil videti popolnoma zgubljen in zmeden.

»Zgrabi tole,« je zakričal Dirk, »in potegnil te bom ven.«

»Je že v redu,« je grgral Richard, »saj znam plavati - «

»Ne, ne znaš,« je zavpil Dirk, »zgrabi že.«

Richard je poskusil plavati proti obrežju, vendar je hitro z grozo opazil, da mu ne gre, in zgrabil je rešilni pas. Dirk je vlekel za vrv, dokler ni Richard dosegel roba, in se nato sklonil ter mu podal roko. Richard je puhajoč in pljuvajoč prilezel iz vode, se obrnil ter se z rokami v naročju in ves tresoč usedel na rob.

»Bog, kakšna umazanija!« je vzkliknil in ponovno pljunil. »Naravnost ogabno. Javč. Uh. Ljubi bog. Običajno zelo dobro plavam. Verjetno me je prijel kakšen krč. Še dobro, da sva bila tako blizu rešilnega pasu. Oh, hvala.« To zadnje je rekel kot odgovor na veliko brisačo, ki mu jo je podal Dirk.

Urno se je obrisal in si z brisačo skoraj spraskal kožo, ko je skušal spraviti s sebe vso svinjarijo. Vstal je in se ozrl naokoli. »Ali veš, kje so moje hlače?«

»Mladi mož,« je rekla starka s psom, ki ju je ravno dohitela. Strogo ju je motrila in ju ravno hotela ošteti, ko jo je Dirk prekinil.

»Zelo se opravičujem, draga gospa,« je rekel, »če vas je moj prijatelj s svojim nepremišljenim vedenjem kakorkoli užalil. Prosim,« je še dodal in iz Richarove zadnjice privlekel reven šopek morskih vetrnic, »sprejmite tole kot moj poklon.«

Gospa je s svojo palico izbila Dirku šopek iz rok in zgroženo odhitela proč, vlekoč za seboj svojega psa.

»To ni bilo preveč lepo od tebe,« je dejal Richard in pod brisačo, ki ga je sedaj strateško zastirala, nase vlekel svoja oblačila.

»Ne zdi se mi preveč prijazna ženska,« je odvrnil Dirk, »ves čas je tu doli in ne počne drugega, kot da vleče naokrog svojega ubogega psa ter zmerja ljudi. Si užival v plavanju?«

»Ne, nisem preveč,« je rekel Richard in si brisal lase. »Nisem pričakoval, da bo voda tako zasvinjana. In mrzla. Na,« je rekel in Dirku vrnil brisačo, »hvala. Ali vedno nosiš brisačo v svojem kovčku?«

»Hodiš ti vsako popoldne plavat?«

»Ne, navadno grem zjutraj v bazen na Highbury Fields, toliko, da se prebudim in zaženem možgane. Pravkar me je prešinilo, da to jutro nisem bil.«

»In, ee - to je bil vzrok, da si na vsem lepem skočil v prekop?«

»Torej, ja. Pomislil sem, da mi bo malo telovadbe verjetno pomagalo soočiti se z vsem tem.«

»Ni to malce neskladno, takole se sleči in skočiti v prekop?«

»Ne,« je rekel, »glede na stanje vode morda ni bilo preveč pametno, a bilo je povsem - «

»Popolnoma si bil zadovoljen s svojimi razlogi za svoje dejanje.«

»Ja - «

»Torej moja teta nima ničesar pri tem?«

Richardov pogled se je sumničavo zožil. »Za božjo voljo, o čem sploh govoriš?« je rekel.

»Povedal ti bom,« je rekel Dirk. Šel je in sedel na najbližjo klop ter spet odprl svoj kovček. Zganil je brisačo in jo spravil vanj, ven pa potegnil majhen Sonyjev kasetnik. Pomignil je Richardu, naj pride bliže, in nato pritisnil gumb za predvajanje. Iz drobnega zvočnika je splaval Dirkov vesel lajnarski glas. Povedal je: »Čez minuto bom tlesknil s prsti in ti se boš prebudil ter boš pozabil vse to, razen navodil, ki ti jih bom dal sedajle.

Čez nekaj časa bova šla na sprehod ob prekopu in ko me boš slišal reči: 'Moja stara teta, ki je živela v Winnipegu' - «

Dirk je nenadoma zgrabil Richarda za roko, da bi ga zaustavil.

Trak je nadaljeval: » - se boš znebil vseh oblačil in skočil v prekop. Spoznal boš, da ne moreš plavati, vendar ne boš izgubil glave, niti se ne boš potopil, ampak boš ostal preprosto v pokončnem položaju in se z brcanjem nog obdržal na površini, dokler ti ne vržem rešilnega pasu...«

Dirk je zaustavil trak in pogledal v Richardov obraz, ki je bil že drugič danes bled od osuplosti.

»Rad bi natanko vedel, kaj te je obsedlo, da si sinoči splezal v stanovanje gdč. Way,« je rekel Dirk, »in zakaj.«

Richard se ni odzval - še vedno je nekako zbegano strmel v kasetnik. Potem je s tresočim glasom rekel: »Na Susaninem traku je bilo Gordonovo sporočilo. Klical je iz avta. Trak je pri meni doma. Dirk, nenadoma me je zelo strah vsega tega.«

Enaindvajseto poglavje...

Izza kombija, ki je bil parkiran le nekaj jardov proč od Richardove hiše, je Dirk opazoval policijskega stražnika, ki je stal zunaj. Ustavljal in izpraševal je vsakogar, ki se je podal po ozki stranski ulici, ki je vodila mimo Richardovih vrat, vključno, kot je Dirk z zadovoljstvom opazil, policiste, če jih ni takoj prepoznal. Pripeljal je še en policijski avto in Dirk se je zganil.

Iz avta je prilezel policist z žago v roki in odšel proti vhodu. Dirk je urno ujel njegov korak, oblastno stopajoč korak ali dva za njim.

»Je že v redu, on je z mano,« je rekel Dirk in švignil mimo natanko takrat, ko je prvi policist ustavil drugega.

In že je bil notri ter se vzpenjal po stopnišču.

Policist z žago mu je sledil.

»Ee, oprostite gospod,« je zaklical za Dirkom.

Dirk je ravno dosegel točko, kjer je zofa ovirala pot. Ustavil se je in se obrnil.

»Ostani tukaj,« je dejal, »in straži tole zofo. Glej, da se je nihče ne dotakne. Jasno?«

Policist je bil za trenutek videti zbegan.

»Ukazano mi je bilo, da jo razžagam,« je pojasnil.

»Ukaz je preklican,« je zalajal Dirk. »Čuvaj jo kot jastreb. Zahteval bom obsežno poročilo.«

Obrnil se je nazaj in splezal čez zofo. Trenutek ali dva kasneje je prispel v velik odprt prostor. To je bilo nižje od obeh nadstropij, ki sta vključevali Richardovo stanovanje.

»Si preiskal tole?« je Dirk nahrulil policista, ki je sedel za Richardovo jedilno mizo in pregledoval nekakšne zapiske. Policist je presenečeno dvignil pogled in začel vstajati. Dirk je kazal na koš za smeti.

»Ee, sem - «

»Še enkrat ga preišči. Preiskuj ga znova in znova. Kdo je tukaj?«

»Ee, torej - «

»Nimam časa ves dan čakati.«

»Detektiv inšpektor Mason je pravkar odšel, skupaj z - «

»V redu, sam sem ukazal, naj se umakne. Če me kdo potrebuje, sem zgoraj, vendar ne želim, da me kdorkoli vznemirja, razen če ni zelo pomembno. Jasno?«

»Ee, kdo - «

»Nič ne vidim, da bi preiskoval koš za smeti.«

»Ee, razumem, gospod. Jaz bom - «

»Želim, da ga temeljito preiščeš. Si razumel?«

»Ee - «

»Na delo.« Dirk se je pognal navzgor po stopnicah in v Richardovo delovno sobo.

Trak je ležal natanko tam, kjer mu je Richard povedal, da bo, na dolgi mizi, na kateri je stalo šest macintoshev. Dirk ga je ravno hotel spraviti v žep, ko je njegovo pozornost pritegnila podoba Richardove zofe, ki se je počasi zvijala in obračala na velikem macintoshovem ekranu, in usedel se je za tipkovnico.

Nekaj časa je raziskoval program, ki ga je napisal Richard, a hitro je spoznal, da v svoji trenutni obliki ni preveč očiten, in o njem ni dosti izvedel. Končno mu je uspelo rešiti zofo in jo premakniti nazaj dol po stopnišču, a spoznal je, da je moral izključiti del stene, da je lahko to dosegel. Razdraženo je zagodrnjal in obupal.

Nek drug računalnik je prikazoval mirujočo sinusovo krivuljo. Na robovih zaslona so bile majhne slike različnih valovnih oblik, ki jih je bilo moč izbrati in jih prišteti glavni sinusovi krivulji oziroma jo z njimi kako drugače spremeniti. Hitro je ugotovil, da lahko na ta način iz preprostih oblik gradi zelo zapletene valovne oblike, in nekaj časa se je igral s tem. Preprost sinusov val je združil samega s sabo in učinek tega je bil, da se je višina njegovih hribov in dolin podvojila. Nato je en val pomaknil za polovico dolžine glede na drugega in hribi in doline prvega so enostavno izničili hribe in doline drugega in ostala je le ravna črta. Nato je za spoznanje spremenil frekvenco enega od valov.

Izid je bil takšen, da sta se oba vala na nekaterih mestih vzdolž sestavljene valovne oblike okrepila in na drugih mestih izničila. Z dodatkom tretjega preprostega vala, ki je imel spet drugačno frekvenco, je dobil valovno obliko, v kateri je bilo komaj še spoznati kakršenkoli vzorec. Črta je poplesavala gor in dol na videz naključno, pri čemer je ostajala na mestih prav pohlevna, nato pa se je nenadoma razvila v visoke hribe in doline, ko so se vsi trije valovi za trenutek ujeli.

Dirk je pomislil, da mora pri vsej tej opremi obstajati način, da bi prestavil valovanje, ki je poplesavalo na zaslonu macintosha, v glasbeno obliko, in podal se je na lov po menujih, ki mu jih je program nudil. Našel je menu, ki ga je povabil, da prestavi valovni vzorec v emuja.

To ga je zbegalo. Ozrl se je naokrog po sobi, da bi našel velikega brezkrilega ptiča, a ni mu uspelo zaslediti nobene takšne reči. Vseeno je pognal postopek in nato poskušal slediti žici, ki je iz zadnjega dela macintosha vodila navzdol za mizo, naprej po tleh, za omaro, pod preprogo, dokler ni dospela do velike sive klaviature, imenovane Emulator II, kamor je bila tudi vtaknjena.

Domneval je, da je bilo to tisto, kamor je prispel njegov poskusni valovni vzorec. Oklevajoče je pritisnil tipko.

Ogabno prdeč zvok, ki je naslednji trenutek privrel iz zvočnikov, je bil tako glasen, da tisti hip ni mogel slišati besed Svlad Cjelli!, ki so istočasno prilajale od vrat.

Richard je sedel v Dirkovi pisarni in metal majhne svaljke papirja v koš za smeti, ki je bil že tako poln telefonov. Lomil je svinčnike. Na svojih kolenih je preigraval glavne dele nekega starega sola Gingerja Bakeija.

Z eno besedo, bil je zaskrbljen.

Na kos Dirkovega papirja je poskušal zapisati vse, česar se je lahko spomnil od dogodkov prejšnjega večera in kolikor je lahko zadel čase, kdaj se je vsak dogodek zgodil. Presenečen je bil, kako težko je bilo to in kako slaboten se je zdel njegov zavestni spomin v primeri s podzavestnim spominom, kakršnega mu je bil Dirk nazorno prikazal.

»Vrag vzemi Dirka,« je pomislil. Hotel se je pogovoriti s Susan.

Dirk mu je zabičal, naj tega nikar ne počne, ker bodo poskušali izslediti klic.

»Vrag vzemi Dirka,« je nenadoma rekel in se pognal na noge.

»Imate kaj kovancev po deset penijev?« je vprašal neomahljivo tečno Janice.

Dirk se je obrnil.

V okviru vrat je stala visoka temna postava.

Videti je bilo, da visoka temna postava ni preveč srečna s tem, kar vidi, da je zaradi tega pravzaprav precej besna. Še več kot besna. Izgledala je kot postava, ki bi brez težav potrgala glave pol ducata piščancem in bi bila na koncu še vedno besna.

Napravila je korak naprej proti svetlobi in se razkrila kot narednik Gilks s cambridgeshirske policije.

»Ali veš,« je dejal narednik Gilks s cambridgeshirske policije, mežikajoč z zadržanimi čustvi, »da sem si moral, ko sem se vrnil nazaj sem in našel policista, kako z žago straži zofo, in drugega, kako razčlenjuje nedolžen koš za smeti, zastaviti določena vprašanja? In zastaviti sem si jih moral z občutkom zaskrbljenosti, da mi odgovori nanje ne bodo prav nič všeč.

Ko sem se nato vzpenjal po stopnišču, me je obšla črna slutnja, Svlad Cjelli, resnično izjemno črna slutnja. Slutnja, bi lahko dodal, za katero sedaj vem, da je bila grozovito upravičena. Predpostavljam, da prav tako ne moreš pojasniti konja, ki smo ga odkrili v kopalnici? Stvar mi smrdi po tebi.«

»Ne morem,« je pojasnil Dirk, »za sedaj še ne. Čeprav sem nenavadno radoveden.«

»Si prekleto predstavljam. Nenavadno radoveden bi bil tudi, če bi moral ob enih zjutraj prekleto stvar spraviti navzdol po prekleto zavitem stopnišču. Kaj za vraga pa počneš tukaj?« je naveličano rekel narednik Gilks.

»Prišel sem,« je rekel Dirk, »iskat pravico.«

»No, potem se na tvojem mestu jaz ne bi zapletal z menoj in prav gotovo se ne bi zapletal z londonsko policijo. Kaj veš o MacDuffu in Wayu?«

»O Wayu? Ničesar, kar ne bi bilo že vsem znano. MacDuffa sem poznal v Cambridgeu.«

»Aha, da si ga, kaj? Opiši ga.«

»Velik. Velik in smešno suh. In dobrosrčen. Podoben nekakšni miroljubni bogomolki - vrsti družabne in prikupne bogomolke, ki je opustila ropanje in namesto tega začela igrati tenis.«

»Hmm,« je robato rekel Gilks in se obrnil stran, ogledujoč si sobo. Dirk je spravil trak v žep.

»Mislim, da je to on,« je rekel Gilks.

»In seveda,« je rekel Dirk, »popolnoma nesposoben, da bi moril.«

»O tem mi odločamo.«

»In seveda porota.«

»Fej! Porote!«

»Čeprav do tega seveda ne bo prišlo, kajti dejstva sama bodo spregovorila mnogo prej, preden pride moja stranka pred sodišče.«

»Tvoja prekleta stranka, kaj? Dobro, Cjelli, kje se skriva?«

»Najmanjšega pojma nimam.«

»Stavim, da imaš naslov, kamor mu pošiljaš račune.«

Dirk je skomignil.

»Poglej, Cjelli, to je popolnoma običajna in neškodljiva preiskava o umoru in ne želim, da vse pokvariš. Zato te od tega trenutka dalje tukaj ne želim več videti. Če izgine en sam košček dokaznega gradiva, te bom tako močno udaril, da ne boš vedel, ali je jutri ali četrtek. Sedaj se skidaj in mi spotoma podaj tisti trak.« Iztegnil je roko.

Dirk je pomežiknil, pristno presenečen. »Kakšen trak?«

Gilks je zavzdihnil. »Sposoben mož si, Cjelli, to ti priznam,« je rekel, »a delaš isto napako, kot jo dela mnogo sposobnih ljudi, ko mislijo, da so vsi ostali butci. Če se obrnem proč, imam za to poseben razlog, in razlog je bil ta, da sem hotel videti, kaj boš pobral. Ni mi bilo potrebno, da te vidim, kako stvar pobiraš, pogledati sem moral samo, kaj je kasneje manjkalo. Mi smo izurjeni, veš. V šoli smo imeli vsak četrtek popoldan pol ure opazovalnega urjenja. Zgolj kot odmor po polnih štirih urah brezčutne krutosti.«

Dirk je skril svojo jezo do sebe za lahkotnim nasmeškom. Pobrskal je po žepu svojega usnjenega plašča in predal trak.

»Predvajaj ga,« je ukazal Gilks, »da vidimo, kaj nisi želel, da slišimo.«

»Saj ni bilo, da nisem hotel, da slišite posnetek,« je rekel Dirk in skomignil. »Hotel sem ga pač slišati pred vami.« Odšel je do police, na kateri je stala Richardova hi-fi oprema in potisnil trak v kasetnik.

»Bi mi hotel podati nekaj uvodnih besed?«

»To je trak,« je pojasnil Dirk, »iz elektronske tajnice Susan Way. Way je imel očitno to navado, da je puščal dolga...«

»Ja, s tem sem bil seznanjen. In njegova tajnica gre prihodnje jutro naokoli in zbira njegova brbljanja, uboga reva.«

»Torej, domnevam, da bi bilo na traku lahko včerajšnje sporočilo iz Gordonovega avta.«

»Že razumem. V redu. Predvajaj ga.«

Prikupno se je priklonil in pritisnil na gumb za predvajanje.

»Ah, Susan, zdravo, Gordon tukaj,« je še enkrat povedal trak. »Ravno sem na poti v kočo - «

»Kočo!« je porogljivo vzkliknil Gilks.

»Je, ee, četrtek zvečer in ura je, ee... 8.47. Na cesti je megla. Poslušaj, čez vikend pridejo tisti Američani...«

Gilks je presenečeno privzdignil obrvi, pogledal na uro in si v beležnico napravil zapisek.

Oba, Dirka in policijskega narednika, je spreletel srh, ko je sobo napolnil glas mrtvega moža.

» - čudež je, da ne končam mrtev v obcestnem jarku; to bi bilo nekaj, pustiti svoje znamenite zadnje besede na elektronski tajnici; ni razloga - «

Poslušala sta z napetim molkom, medtem ko se je trak vrtel skozi celo sporočilo.

»Z butnglavami je težava - imajo eno briljantno zamisel, ki v resnici deluje in potem pričakujejo od tebe, da jih boš še leta sponzoriral, medtem ko oni sedijo in računajo topografije svojih popkov. Oprosti, moram se ustaviti in zapreti prtljažnik. Samo trenutek.«

Zatem je prišel pridušen udarec telefonske slušalke ob sopotnikov sedež in nekaj sekund kasneje zvok odpiranja avtomobilskih vrat. Medtem je bilo v ozadju slišati tiho vrvranje glasbe iz avtomobilskega glasbenega stolpa.

Še nekaj sekund kasneje je prišel oddaljen, zamolkel, vendar očiten dvojni bumf iz šibrovke.

»Ustavi trak,« je planil Gilks in pogledal na uro. »Tri minute in petindvajset sekund, odkar je rekel, da je 8.47.« Zopet je dvignil pogled proti Dirku. »Ostani tukaj. Bodi pri miru. Da se ne bi česa dotaknil. Zapisal sem si položaj slehernega zračnega delca v tej sobi, tako da bom vedel, če si dihal.«

Odrezavo se je okrenil in odšel. Ko se je spuščal po stopnišču, ga je Dirk slišal govoriti: »Tuckett, pojdi v WayForward, priskrbi podrobnosti o Wayevem mobilnem telefonu, katera številka, katero omrežje...«

Glas se je počasi izgubil po stopnišču navzdol.

Dirk je hitro obrnil gumb na ojačevalniku, da bi utišal jakost, in pustil trak teči dalje.

Glasba je še nekaj časa igrala. Dirk je od nezadovoljstva bobnal s prsti. Glasba je še kar igrala.

Samo za trenutek je krenil gumb za hitro previjanje. Še vedno glasba. Domislil se je, da nekaj išče, toda ne ve, kaj. Ta misel ga je hipoma zaustavila.

Čisto gotovo nekaj išče.

Čisto gotovo ne ve, kaj.

Spoznanje, da ne ve zagotovo, zakaj počne, kar počne, ga je nenadoma ujezilo in poživilo. Obrnil se je počasi kot vrata hladilnika.

Nikogar ni bilo tam, vsaj nikogar, ki bi ga lahko videl. Toda poznal je hlad, ki ga je zbadal pod kožo, občutek, ki ga je nadvse sovražil.

Z nizkim, brutalnim glasom je zašepetal: »Če me lahko kdorkoli sliši, naj posluša tole. Moj um je moje središče in za vse, kar se tam pripeti, sem sam odgovoren. Drugi ljudje naj verjamejo, kar jih je volja, toda jaz ne bom storil ničesar, ne da bi vedel, zakaj, in ne da bi bil o tem prepričan. Če kaj želiš, mi to sporoči, toda nikar si ne drzni dotakniti mojega uma.«

Stresel ga je globok in starodaven gnev. Hlad ga je počasi in skorajda ganljivo zapustil in videti je bilo, da se je odmaknil v notranjost sobe. S svojimi čuti mu je hotel slediti, a isti hip ga je zmotil nenaden glas, ki ga je začuti nekje na robu slišanja kot oddaljeno zavijanje vetra.

Bil je votel, prepaden glas, poln groze, nič več kot nestvaren šepet, a bil je tu, slišen, posnet na magnetni trak.

Povedal je: »Susan! Susan, pomagaj mi! Pomagaj mi, za božjo voljo. Susan, mrtev sem - «

Dirk se je zasukal naokoli in ustavil trak.

»Žal mi je,« je zašepetal, »toda skrbeti moram za dobro moje stranke.«

Trak je previl čisto malo nazaj, ravno do tam, kjer se je pričel glas, naravnal jakost snemanja na nič ter pritisnil gumb za snemanje. Pustil je trak, da teče, da bi izbrisal glas in vse, kar bi mu utegnilo slediti. Če naj bi bil trak dokaz za natančen čas smrti Gordona Waya, potem Dirk ni želel, da bi bili na njem kakšni nerodni primerki Gordonovega govorjenja po tem času, pa čeprav bi samo potrdili, da je Gordon v resnici mrtev.

V njegovi bližini je bilo v zraku čutiti silovit izbruh čustev. Val nečesa se je pognal skozi sobo in povzročil, da se je za njim zatreslo pohištvo. Dirk se je ozrl v smer, kamor se mu je zdelo, da je šel, proti polici blizu vrat, na kateri je, kot je Dirk nenadoma opazil, stala Richardova elektronska tajnica. Naprava se je pričela na svojem mestu sunkovito stresati, a ko se ji je Dirk približal, je spet obmirovala. Dirk je počasi in hladnokrvno iztegnil roko in preklopil napravo na sprejemanje.

Motnja v zraku se je nato vrnila nazaj prek sobe do Richardove dolge mize, kjer sta bila med kupi papirja in mikro disket vgnezdena dva starinska telefona z vrtečo številčnico. Dirk je uganil, kaj se bo zgodilo, vendar se je odločil, da se ne bo vmešal, ampak bo raje opazoval.

Slušalka enega od telefonov se je prekopicnila na mizo. Dirk je lahko slišal oglašanje klicnega tona. Nato se je začela številčnica počasi in z očitno težavo obračati. Neenakomerno se je vrtela naokoli, še naprej, bolj in bolj počasi in nato nenadoma zdrsnila nazaj.

Nastopil je kratek premor. Nato so se vilice spustile in se spet dvignile in zaslišal se je nov klicni ton. Številčnica se je začela vrteti, vendar je to pot še sunkoviteje pokašljevala kot prvič.

Spet je zdrknila nazaj.

Tokrat je bil premor daljši, potem pa se je ves postopek še enkrat ponovil.

Ko je številčnica v tretje zdrsnila nazaj, je prišlo do nenadnega izbruha besa - cel telefon je skočil v zrak in se zagnal prek sobe. Med potjo se je žica slušalke ovila okoli stoječe svetilke, ki se je zvrnila med splet kablov, kavnih skodelic in disket. Skladnica knjig je izbruhnila z mize in na tla.

Lik narednika Gilksa je kot vkopan obstal na vratih.

»Še enkrat bom vstopil,« je rekel, »in ko to storim, pod nobenim pogojem ne želim videti, da bi se dogajala katerakoli teh reči. Sem bil dovolj jasen?« Obrnil se je in izginil.

Dirk je skočil do kasetnika in treščil po gumbu za previjanje nazaj. Nato se je obrnil in zasikal praznemu zraku: »Ne vem, kdo si, vendar lahko uganem. Če želiš mojo pomoč, glej, da me nikoli več ne spraviš v takšno zadrego!«

Nekaj trenutkov kasneje je spet vstopil Gilks. »Ah, tukaj si,« je dejal.

Z monotonim pogledom je motril razdejanje. »Pretvarjal se bom, da nisem ničesar opazil, tako da mi ne bo potrebno zastavljati nobenih vprašanj, ker vem, da bi me odgovori nanje samo vznejevoljili.«

Dirk je mrko pogledal.

Med trenutkom ali dvema tišine, ki sta sledila, se je zaslišalo lahno tiktakajoče brnenje, ki je povzročilo, da se je narednik sunkovito ozrl proti kasetniku.

»Kaj počne tale trak?«

»Previja se.«

»Daj ga meni.«

Ravno ko je Dirk prišel do njega, je trak dospel na začetek in se ustavil. Vzel ga je ven in ga predal Gilksu.

»Zoprno, toda izgleda, da je tvojo stranko to opralo vsakršne krivde,« je rekel narednik. »Telefonska služba je potrdila, da je bil zadnji klic iz avta narejen sinoči ob 8.46 in ob tem času je tvoja stranka prijetno dremala pred očmi nekaj sto prič. Rekel sem prič, pravzaprav so bili večinoma študentje, vendar bomo verjetno prisiljeni verjeti, da vsi ne morejo lagati.«

»Dobro,« je rekel Dirk, »no, me veseli, da smo vse pojasnili.«

»Mi seveda nikoli nismo posumili, da je on to v resnici storil. Preprosto se ni ujemalo. Toda saj nas poznaš - radi imamo rezultate. Povej mu, da bi mu kljub temu še vedno radi zastavili nekaj vprašanj.«

»Vsekakor mu bom to omenil, če slučajno naletim nanj.«

»Le naredi to majhno stvar.«

»Torej, ne smem te več zadrževati, narednik,« je rekel Dirk, veselo mahajoč z vrat.

»Ne, toda jaz bom prekleto zadržal tebe, če se ne pobereš od tod v tridesetih sekundah, Cjelli. Ne vem, kaj naklepaš, vendar, če lahko kakorkoli preprečim, da bi to zvedel, bom mirneje spal v svoji pisarni. Ven.«

»Potem pa vam želim lep dan, narednik. Ne bom rekel, da mi je bilo v zadovoljstvo, ker mi ni bilo.«

Dirk je završel iz sobe in se odpravil ven iz stanovanja, kjer je z žalostjo opazil, da je bil tam, kjer je bila na stopnišču prej veličastno zagozdena velika chesterfieldska zofa, sedaj le še majhen, otožen kupček žaganja.

Michael Wenton-Petek je sunkovito odlepil pogled s svoje knjige.

Njegov um je bil naenkrat poln smisla. Misli, podobe, spomini, nakane, vse to je gomazelo po njem, in bolj ko je bilo videti, da si stvari med seboj nasprotujejo, bolj se je zdelo, da se skladajo, da se med seboj združujejo in legajo vanj.

Na koncu je bila skladnost popolna, zobci enega so se počasi poravnali z zobci drugega.

Poteg in zadrga je bila zapeta.

Čeprav se je takrat, ko je bilo napolnjeno z neuspehom, s pojemajočimi valovi slabotnosti, z jalovim tavanjem in osamljeno nebogljenostjo, zdelo čakanje brezkončna večnost, je nenadna skladnost sedaj vse to izničila. Vse bo izničila. Popravila bo vse, kar je bilo tako pogubno storjenega.

Kdo je to mislil? Ni pomembno, skladnost je bila dosežena, skladnost je bila popolna.

Michael je strmel skozi okno prek lično manikirane ulice in ni ga zanimalo, če so bile to, kar je videl, sluzaste stvari z nogami ali pa je bil vse g. A. K. Ross. Pomembno je bilo, kaj so te stvari ukradle in kaj jih bo prisilil, da vrnejo. Ross je bil sedaj preteklost. Kar ga je sedaj zanimalo, je ležalo še dlje v njej.

Njegove velike mehke kravje oči so se vrnile k zadnjim verzom Kublaj kana, ki ga je pravkar bral. Skladnost je bila dosežena, zadrga je bila povlečena.

Zaprl je knjigo in si jo spravil v žep.

Njegova pot nazaj je bila jasna. Vedel je, kaj mora storiti. Potrebno je bilo iti samo še malo po nakupih in potem to storiti.

Dvaindvajseto poglavje...

»Ti? Obdolžen umora? Richard, kaj pa govoriš?«

Slušalka je zatrepetala v Richardovi roki. Držal jo je nekako pol inča proč od ušesa, kajti videti je bilo, da je nekdo pred kratkim pomočil njen ušesni del v špagete z milansko omako, a to ni bilo tako strašno. To je bil javni telefon in očitno je šlo za pomoto, da je sploh delal. Richard je začel čutiti, kot da bi se bil ves svet od njega odmaknil za pol inča kot nekdo v reklami za dezodorant.

»Gordona,« je okleval Richard, »Gordona je nekdo umoril - ali ni tako?«

Susan je premolknila, preden je odgovorila.

»Ja, Richard,« je rekla z zaskrbljenim glasom, »vendar nihče ne misli, da si bil to ti. Seveda bi te radi izprašali, toda - «

»Se pravi, da ni sedaj pri tebi nobene policije?«

»Ne, Richard,« je vztrajala Susan. »Glej, zakaj ne prideš sem?«

»In tudi zunaj me ne iščejo?«

»Ne! Od kod zaboga ti je prišlo na misel, da te iščejo - da mislijo, da si ti to storil?«

»Ee - no, nek prijatelj mi je povedal.«

»Kdo?«

»No, ime mu je Dirk Gently.«

»Nikdar ga nisi omenil. Kdo je to? Je rekel še kaj drugega?«

»Hipnotiziral me je in, ee, pripravil do tega, da sem skočil v prekop, in, ee, torej, to je bilo to, zares - «

Na drugem koncu je nastal strašansko dolg premolk.

»Richard,« je končno rekla Susan, z umirjenostjo nekoga, ki je spoznal, da naj se zde reči še tako brezupne, ni popolnoma nobenega razloga, zakaj ne bi enostavno postajale še bolj in bolj brezupne. »Pridi do mene. Hotela sem reči, da te moram videti, vendar menim, da bi moral ti videti mene.«

»Morda bo najbolje, da grem na policijo.«

»Na policijo pojdeš kasneje. Richard, prosim. Nekaj ur gor ali dol. Komaj... komaj še lahko razmišljam. Richard, to je tako strašno. Pomagalo bi samo, če bi bil ti tukaj. Kje si?«

»V redu,« je rekel Richard, »čez kakšnih dvajset minut sem pri tebi.«

»Naj pustim okno odprto ali bi rad preizkusil vrata?« je dejala in posmrknila.

Triindvajseto poglavje...

»Prosim, ne,« je rekel Dirk in zadržal roko gdč. Pearce, da ne bi odprla pisma z davčne uprave, »obetajo se razburljivejše reči, kot je tale.«

Ravno je izplaval iz svoje zatemnjene pisarne, v kateri je nekaj časa napeto tuhtal, in okoli njega je vel vetrič vznemirljive zbranosti. Potreben je bil njegov dejanski podpis na dejanskem čeku za plačo, da je lahko prepričal gdč. Pearce, da mu je odpustila njegovo zadnjo neodgovorno samopašnost, s katero se je vrnil v pisarno, in čutil je, da bi samo sedenje in brezsramno odpiranje davkarskih pisem postavilo njegovo plemenito potezo v popolnoma napačno luč.

Odložila je ovojnico na stran.

»Pridite!« je rekel. »Nekaj bi vam rad pokazal. Z največjim zanimanjem bom opazoval vaš odziv.«

Zapodil se je nazaj v svojo pisarno in se usedel za mizo.

Potrpežljivo mu je sledila in mu sedla nasproti ter odločno prezrla še eno neodgovorno samopašnost, ki je ležala na mizi.

Bleščeča medeninasta tabla za vrata jo je kar hudo pretresla, toda bedast telefon z velikimi rdečimi gumbi je imela za višek zaničevanja. In prav gotovo se ne bo prenaglila s kakšnim nasmeškom, dokler ne bo prepričana, da njen ček ne bo zavrnjen. Ko ji je zadnjič podpisal ček, ga je preklical še pred koncem dneva, da bi preprečil, kot je pojasnil, da bi prišel v neprave roke. Pri tem so bile neprave roke predvidoma roke njenega bankirja.

Prek mize je porinil kos papirja.

Pobrala ga je in ga pogledala. Nato ga je obrnila okoli in ga ponovno pogledala. Pogledala ga je še z druge strani ter ga odložila.

»Torej,« je vprašal Dirk. »Kaj mislite? Povejte mi!«

Gdč. Pearce je zavzdihnila.

»Cel kup nesmiselnih čačk, nakracanih z modrim tušem na kosu tipkarskega papirja,« je rekla. »Videti je, kot da ste to sami naredili.«

»Ne!« je zalajal Dirk. »No, ja,« je priznal, »vendar samo zato, ker verjamem, da je to rešitev problema!«

»Kakšnega problema?«

»Problema,« je vztrajal Dirk in s plosko dlanjo tolkel po mizi, »čarovniškega trika! Saj sem vam povedal!«

»Seveda, g. Gently, že večkrat. Po mojem je bil navaden čarovniški trik. Lahko jih vidite na televiziji.«

»Z eno razliko - ta je bil popolnoma nemogoč.«

»Ni mogel biti nemogoč, sicer ga ne bi izvedel. To je očitno.«

»Točno!« se je vznemiril Dirk. »Točno! Gdč. Pearce, zares ste dama izjemne dojemljivosti in sposobnosti opazovanja.«

»Hvala gospod, lahko sedaj grem?«

»Čakajte! Nisem še končal! Niti približno! Razodeli ste mi globino svoje dojemljivosti in sposobnosti opazovanja, dovolite, da vam jaz razodenem svoje!«

Gdč. Pearce se je potrpežljivo sesedla nazaj na stol.

»Mislim,« je rekel Dirk, »da vas bom prevzel. Vzemiva tole. Neukrotljiv problem. Medtem ko sem hotel najti odgovor nanj, sem se s svojimi mislimi vrtel okrog in okrog v majhnih krogih, spet in spet preko enih in istih reči, ki so me spravljale ob pamet. Očitno je bilo, da ne morem razmišljati o ničemer drugem, dokler ne najdem odgovora, toda enako očitno bi moral razmišljati o čem drugem, če bi hotel kdajkoli najti odgovor. In kako sem pretrgal ta krog? Vprašajte me, kako.«

»Kako?« je ubogljivo, vendar brez zanosa, vprašala gdč. Pearce.

»Tako, da sem na papir zapisal, kakšen je odgovor!« je vzkliknil Dirk. »In tukaj je!« Zmagoslavno je klofnil po počečkanem kosu papirja in se z zadovoljnim nasmeškom naslonil nazaj.

Gdč. Pearce se je molče zazrla v papir.

»In kot plod tega,« je nadaljeval Dirk, »lahko sedaj usmerim svoj um proti svežim in mikavnim problemom, kot na primer...«

Vzel je kos papirja z njegovimi brezciljnimi čičkami in čačkami ter ji ga podal.

»V katerem jeziku,« je rekel z globokim in mrkim glasom, »je to napisano?«

Gdč. Pearce je še naprej molče zrla v papir.

Dirk je odvrgel papir, položil noge na mizo, glavo pa zalučal nazaj in si jo od zadaj podprl z rokami.

»Ti vidiš, kaj sem naredil?« je rekel stropu, ki je od presenečenja, da je bil tako nenadoma zapleten v pogovor, na videz rahlo trznil. »Problem sem preslikal iz neukrotljivo težke in verjetno povsem nerešljive zagonetke v zgolj jezikovno uganko. Dasi,« je po dolgem in molčečem tehtanju zamrmral, »v neukrotljivo težko in verjetno nerešljivo jezikovno uganko.«

Zavihtel se je nazaj in se odločno zazrl v Janice Pearce.

»Kar dajte,« jo je spodbodel, »recite, da sem nor - vendar je čisto možno, da bo delovalo.

Janice Pearce je pokašljala.

»Vi ste nori,« je rekla, »verjemite mi.«

Dirk se je obrnil proč in se povesil čez rob stola, skoraj tako, kot je to verjetno storil model za Misleca, ko je moral Rodin za trenutek nekam iti.

Nenadoma je bil videti popolnoma utrujen in potrt.

»Saj vem,« je rekel s slabotnim in pobitim glasom, »da je tukaj nekaj skrajno narobe. In vem, da bom moral v Cambridge, da spravim stvari v red. Vendar bi me bilo manj strah, če bi vedel, kaj to je...«

»Lahko torej sedaj grem, prosim?« je rekla gdč. Pearce.

Dirk je čemerno dvignil pogled.

»Ja,« je zavzdihnil, »toda povejte - povejte samo - « s prsti je krenil papir, »kaj torej mislite o tem?«

»No ja, mislim, da je otročje,« je odkrito povedala Janice Pearce.

»Toda - toda - toda!« je rekel Dirk in razočarano tolkel po mizi. »Kaj ne razumete, da moramo biti otročji, da bi razumeli? Samo otrok vidi stvari v popolni jasnosti, ker še ni razvil vseh teh filtrov, ki nam preprečujejo, da bi videli reči, za katere pričakujemo, da jih ni?«

»Zakaj potlej ne greste in ne vprašate otroka?«

»Hvala vam, gdč. Pearce,« je rekel Dirk, segajoč za svojim klobukom. »Še enkrat ste mi naredili neprecenljivo uslugo, za katero sem vam nadvse hvaležen.«

Odneslo ga je ven.

Štiriindvajseto poglavje...

Ko se je Richard odpravil v Susanino stanovanje, se je vreme pričelo kisali. Nebu, ki je zjutraj tako ognjevito in s takšnim poletom krenilo v nov dan, je pričela pohajati zbranost in zdrsnilo je v svoje običajno angleško stanje, podobno vlažni in žaltavi kuhinjski cunji. Richard je vzel taksi, ki ga je pripeljal na cilj v nekaj minutah.

»Vse bi bilo treba pregnati,« je rekel taksist, ko sta se ustavila.

»Ee, koga to?« je rekel Richard, ki se je zavedel, da je preslišal sleherno besedo tistega, kar mu je govoril šofer.

»Ee - « je rekel šofer, ki je nenadoma spoznal, da je govoril v prazno, »ee, vse skupaj. Prekleto, vseh bi se morali znebiti, do zadnjega, to sem mislil. In njihovih prekletih pupkov,« je dodal za dobro mero.

»Mislim, da imate prav,« je rekel Richard in odbrzel v hišo.

Ko je prispel do njenih vrat, je lahko od znotraj slišal zvoke Susaninega čela, kako igra umirjeno in dostojanstveno melodijo. Razveselilo ga je, da je igrala. Dosegla je lahko osupljivo čustveno samozadoščenost in ogromno moč samoobvladovanja, če je le lahko igrala na svoj čelo. V njenem razmerju do glasbe, ki jo je igrala, je opazil nekaj nenavadnega in izjemnega. Če je bila kadarkoli vznemirjena ali razburjena, je lahko sedela in igrala kakšno glasbo z neverjetno zbranostjo in na koncu se je počutila sveže in pomirjeno.

Vendar ko je kdaj drugič igrala isto melodijo, je glasba kar vrela iz nje, ona pa je popolnoma izgubila živce.

Vstopil je tiho, kot je le mogel, da ne bi zmotil njene zbranosti.

Po prstih se je splazil mimo majhne sobe, v kateri je vadila, toda vrata so bila odprta in za trenutek je postal in se zagledal vanjo z drobnim migljajem, naj nikar ne neha. Videti je bila bleda in onemogla, vendar mu je namenila droben nasmešek in začela vleči lok z nepričakovano napetostjo.

S pretanjenim čutom za časovno usklajenost, kar ni ravno ena izmed njegovih odlik, je sonce izbralo ta trenutek, da se je za hip prebilo skozi zbirajoče se dežne oblake, in medtem ko je ona igrala na svoj čelo, se je nevihtna svetloba poigrala na njej in na starem, temno rjavem lesu glasbila. Richard je presunjen obstal. Kolobocije, ki mu jih je prinesel dan, so se za trenutek zaustavile, odmaknjene v spoštljivi razdalji.

Glasbe ni poznal, a zvenela mu je kot Mozart in spomnil se je, da mu je povedala, da se mora naučiti nekaj Mozarta. Tiho je šel naprej in se usedel, da bi počakal in poslušal.

Končno je dokončala skladbo in bila je še približno minuta tišine, predno se je prikazala. Pomežiknila je in se mu nasmehnila ter ga krčevito in drgetajoče objela. Potem ga je izpustila in vrnila slušalko na vilice. Kadar je vadila, jo je običajno pustila dvignjeno.

»Oprosti,« je dejala, »nisem hotela prekiniti.« Urno si je obrisala solzo, kot da bi bila samo drobna smetka. »Kako si, Richard?«

Skomignil je in jo zbegano pogledal. Videti je bilo, da je to približno to.

»Žal mi je, toda morala bom nadaljevati,« je zavzdihnila Susan. »Oprosti. Pravkar sem...« Zmajala je z glavo. »Kdo bi to lahko storil?«

»Ne vem. Kakšen blaznež. Nisem prepričan, da je to sploh važno.«

»Ne,« se je strinjala. »Poslušaj, ee, si sploh kaj kosil?«

»Nisem. Susan, ti pojdi igrat, jaz pa bom pogledal, če je kaj v hladilniku. O vsem se lahko pogovoriva pri kosilu.«

Susan je prikimala.

»Prav,« je rekla, »samo...«

»Ja?«

»Torej, prav zdaj mi ni do pogovora o Gordonu. Vsaj dokler si ne uredim misli. Počutim se nekako potisnjeno ob stran. Laže bi bilo, če bi bila pri njem, vendar nisem bila, in nekako nelagodno se počutim, ker se na vse skupaj še nisem pripravila. Čisto v redu bi bilo, če bi se pogovorila o stvari, razen da bi morala uporabljati pretekli čas in prav to je...«

Za trenutek se je privila k njemu in nato vzdihoma obmolknila.

»Ta hip ni prav veliko v hladilniku,« je rekla, »mislim, da je ostalo še nekaj jogurta, lahko pa odpreš kozarec slanikov. Prepričana sem, da ti bo uspelo vse pokvariti, če poskusiš, toda v resnici je stvar nadvse preprosta. Glavna finta je v tem, da ne vržeš vsega po tleh ali da jih ne pohodiš.«

Objela ga je, poljubila, se mu kislo nasmehnila in se vrnila nazaj v svojo glasbeno sobo.

Zazvonil je telefon in Richard se je oglasil.

»Halo?« je rekel. Ničesar ni bilo, razen nekakšnega slabotnega vetrovnega šuma na telefonski liniji.

»Halo?« je ponovil, malo počakal, skomignil in spet odložil slušalko.

»Ali se je kdo oglasil?« je zaklicala Susan.

»Ne, nihče,« je rekel Richard.

»To se je že nekajkrat zgodilo,« je rekla Susan. »Po mojem je kakšen perverznež, ki rad globoko diha v slušalko.« Nadaljevala je z igranjem.

Richard se je odpravil v kuhinjo in odprl hladilnik. Sam ni dal toliko na zdravo prehrano kot Susan in zato ga njegova vsebina ni preveč prevzela. Kljub temu mu je brez težav uspelo postaviti slanike, malo jogurta, nekaj riža in par pomaranč na servirni podstavek, pri čemer se je trudil, da ne bi premišljeval, kako bi nekaj debelih hamburgerjev s krompirčkom prijetno zaokrožilo jedilnik.

Našel je steklenico vina in jo odnesel vse do majhne jedilne mizice.

Čez kakšno minuto ali dve se mu je pridružila Susan. Bila je povsem sproščena in umirjena in po nekaj grižljajih ga je povprašala o prekopu.

Richard je zbegano zmajal z glavo in ji poskušal pojasniti vse o tej stvari ter o Dirku.

»Kako si rekel, da mu je ime?« se je namrščila Susan, ko je Richard dokaj neprepričljivo zaključil.

»Ee, Dirk Gently,« je rekel Richard, »na nek način.«

»Na nek način?«

»Ee, ja,« je globoko zavzdihnil Richard. Razmišljal je, da je vse, kar bi lahko rekel o Dirku podvrženo takšne vrste nejasnim in sumljivim opredelitvam. Celo v glavi njegovih pisem je za njegovim imenom stal niz nejasnih in sumljivih opredelitev. Privlekel je kos papirja, na katerem je v začetku dneva zaman poskušal urediti svoje misli.

»Jaz...« je začel, vendar je zazvonil zvonec na vratih. Spogledala sta se.

»Če je policija,« je rekel Richard, »bi bilo bolje, da se pogovorim z njimi. Opravimo že enkrat s tem.«

Susan je odrinila nazaj svoj stol, odšla do vhodnih vrat in dvignila slušalko domofona.

»Halo?« je rekla.

»Kdo?« je rekla čez nekaj časa. Namrščeno je poslušala in se nato zasukala ter se zmrdnila proti Richardu.

»Kar gor pridite,« je rekla s prav nič prijaznim glasom in pritisnila na gumb. Vrnila se je in se usedla. »Tvoj prijatelj,« je naveličano rekla, »g. Gently.«

Električnemu Menihu je šlo vse kot po maslu in pognal se je v vznemirljiv galop. To se pravi, vznemirjeno je spodbodel konja, konj pa se je nevznemirjeno pognal v galop.

Ta svet, je premišljeval Menih, je dober svet. Rad ga je imel. Ni vedel, čigav je in ne od kod prihaja, a za nekoga, obdarjenega z njegovimi edinstvenimi in izjemnimi sposobnostmi je bil brez dvoma globoko zadovoljujoč kraj.

Ljudje so ga cenili. Ves dan jih je obiskoval, se z njimi zapletal v pogovore, poslušal o njihovih težavah in potem tiho izrekel tisti dve čarobni besedi: »Verjamem vam.«

Učinek je bil vedno navdušujoč. Saj ne, da si ne bi ljudje na tem svetu tega včasih rekli drug drugemu, a videti je bilo, da se jim je redko posrečilo doseči tisti globok zven iskrenosti, za katerega posnemanje je bil Menih tako veličastno sprogramiran.

Navsezadnje so ga na njegovem svetu jemali kot nekaj samo po sebi umevnega. Ljudje so od njega pač pričakovali, da bo veroval v stvari namesto njih, ne da bi jih nadlegoval. Nekdo bo prišel do vas z neko prekrasno novo zamislijo ali predlogom ali celo z novo religijo in odgovor bo: »Oh, pojdi in povej to Menihu.« In Menih bo sedel in poslušal in v vse potrpežljivo veroval, potem pa ne bo nikogar nič več zanimalo.

Kot kaže, je bila na tem sicer brezhibnem svetu ena sama težava. Potem ko je izrekel čarobni besedi, je pogosto v pogovor vstopil denar, a tega Menih seveda ni imel - pomankljivost, ki je hitro pokvarila množico sicer zelo obetavnih srečanj.

Morda ga lahko nekaj dobi - toda kje?

Potegnil je za vajeti in konj se je sunkovito in hvaležno ustavil ter se lotil trave, ki je rasla ob cesti. Konj ni imel pojma, čemu bi lahko vse to galopiranje in ustavljanje koristilo in malo mu je bilo mar. Vse, kar mu je bilo mar, je bilo to, da je bil ustvarjen, da bi galopiral in se ustavljal vzdolž navidez neprekinjene obcestne okrepčevalnice. Kar najbolje je izkoristil svoj trenutek, dokler ga je imel.

Menih je predirno pogledoval gor in dol po cesti. Zdela se mu je nekako znana. Pojahal je malo dalje po njej in se ponovno razgledal. Konj je nadaljeval s svojim obrokom nekaj jardov naprej.

Ja. Menih je bil sinoči tu.

Jasno se je spominjal. No ja, še kar jasno. Veroval je, da se jasno spominja, in to je bilo konec koncev najpomembnejše. Tukaj je bil hodil, zbegan bolj kot običajno, in prav za naslednjim ovinkom, če se ni že spet prav grdo motil, je ležala majhna postojanka, kjer je zlezel v prtljažnik avta tistega prijetnega moža - prijetnega moža, ki se je kasneje tako nenavadno odzval na strel iz šibrovke.

Morda bodo imeli tam kaj denarja in mu ga bodo dali. Kdo ve. No, najbolje, da gre pogledat. Še enkrat je povlekel konja stran od njegove gostije in odgalopiral v tisto smer.

Ko se je približal bencinski črpalki, je tam opazil avto, ki je bil parkiran pod prav ošabnim kotom. Kot, pod katerim je parkiral, je povsem očitno kazal, da ni bil tam zaradi ničesar vsaj približno tako običajnega, kot je bilo točenje goriva, in bil je daleč preveč pomemben, da bi parkiral lepo vzorno ob stran. Vsak drug avto, ki je prišel po gorivo, se je moral zmotoviliti okoli njega, kot je to najbolje znal. Avto je bil bel, s črtami in značkami ter precej domišljavimi lučmi.

Ko je Menih prispel do ploščadi, je razjahal in privezal konja na črpalko za gorivo. Šel je proti majhni prodajalni, v kateri je videl moža v temni uniformi s koničasto kapo, ki je bil obrnjen s hrbtom proti njemu. Mož je skakal gor in dol ter si v ušesih vrtel prste, kar je nedvomno naredilo močan vtis na moža, ki je stal za blagajno.

Menih je obstal kot vkopan od spoštovanja. Mož - je začenjal verovati z nenadno lahkotnostjo, ki bi napravila vtis celo na kakšnega znanstvenologa - mora biti neke vrste Bog, da lahko vzbudi takšen žar. S pridušenim dihom je čakal, da ga bo lahko počastil. Naslednji trenutek se je mož obrnil in odkorakal iz prodajalne, ugledal Meniha in se nenadoma ustavil.

Menih je uvidel, da ga Bog gotovo čaka, da ga počasti, zato je pričel spoštljivo skakati gor in dol ter si v ušesih vrteti prste.

Njegov Bog se je za trenutek zastrmel vanj, ga zgrabil, ga zasukal naokoli, ga z razširjenimi nogami butnil ob avto in ga preiskal, če nima morda skritega orožja.

Dirk je planil v stanovanje kot majhen zavaljen paradižnik.

»Gdč. Way,« je rekel in jo zgrabil za njeno rahlo upirajočo se roko ter privzdignil svoj smešen klobuk, »ne morem popisati svojega zadovoljstva, da sem vas srečal, toda hkrati najgloblje obžalujem, da je priložnost, ob kateri se srečava, tako zelo bridka, in me poziva, da vam izkažem svojo globoko naklonjenost in sožalje. Prosim vas, da mi verjamete, da vas za nič na svetu ne bi nadlegoval v času vašega osebnega žalovanja, če ne bi šlo za nadvse pomembno stvar. Richard - rešil sem problem čarovniškega trika in reč je izjemna.«

Odbrzel je prek sobe in se odložil na prost stol pri majhni jedilni mizici, na katero je položil svoj klobuk.

»Moral nama boš oprostiti. Dirk - « je hladnokrvno rekel Richard.

»Ne, bojim se, da bosta vidva morala oprostiti meni,« mu je vrnil Dirk. »Uganka je rešena in rešitev je tako osupljiva, da mi jo je moral povedati sedemletni deček z ulice. Vendar je brez dvoma prava, popolnoma brez dvoma. 'Kakšna je torej rešitev?' boš vprašal oziroma bi vprašal, če bi lahko prišel do besede, česar ne moreš, zato ti bom prihranil skrb in zastavil vprašanje namesto tebe. Nanj bom tudi odgovoril in odgovor je, da ti ne povem, ker mi ne boš verjel. Namesto tega ti bom pokazal, in sicer še to popoldne.

Vendar bodi brez skrbi, stvar pojasni vse. Pojasni ukano. Pojasni sporočilo, ki si ga našel - le-to bi mi moralo narediti stvari že takoj popolnoma jasne, vendar sem bil bedak. In pojasni, kakšno je bilo manjkajoče tretje vprašanje oziroma - in to je pomembno dejstvo - pojasni, kakšno je bilo manjkajoče prvo vprašanje!«

»Kakšno manjkajoče vprašanje?« je vzkliknil Richard, ki ga je zmedel nenaden premor in je vskočil s prvim stavkom, ki mu je prišel na misel.

Dirk je pomežiknil, kot bi se pogovarjal z idiotom. »Manjkajoče vprašanje, ki ga je vprašal George III., jasno,« je rekel.

»Vprašal kdo?«

»No, profesor,« je bil nestrpen Dirk. »Kaj se nikoli ne poslušaš, kaj govoriš? Vsa stvar je bila očitna!« je vzkliknil in tolkel po mizi, »Tako očitna, da je bila edina reč, ki me je ovirala, da bi videl rešitev, nepomembno dejstvo, da je bila stvar popolnoma nemogoča. Sherlock Holmes je opazil: ko enkrat izločiš nemogoče, potem mora biti tisto, kar ostane, pa naj bo še tako neverjetno, pravi odgovor. Vendar jaz nerad izločim nemogoče. Torej. Pojdiva.«

»Ne.«

»Kaj?« Dirk je pogledal proti Susan, ki je bila vir tega nepričakovanega - oziroma vsaj zanj nepričakovanega - nasprotovanja.

»G. Gently,« je rekla Susan z glasom, s katerim bi lahko odrezal palico, »zakaj ste namerno zavajali Richarda, da je mislil, da ga išče policija?«

Dirk se je namrščil.

»Toda policija ga je iskala,« je pojasnil, »in še vedno ga.«

»Ja, vendar le, da bi jim odgovoril na nekatera vprašanja! Ne zato, ker bi bil osumljen umora.«

Dirk je pogledal v tla.

»Gdč. Way,« je rekel, »policijo zanima, kdo je umoril vašega brata. Jaz ga nikakor nisem. Prav mogoče je, da se izkaže, da ima kakšno zvezo s primerom, enako verjetno pa je, da se izkaže, da gre za priložnostnega psihopata. Želim vedeti, še vedno si obupno želim vedeti, zakaj je Richard sinoči splezal v to stanovanje.«.

»Saj sem ti že povedal,« je ugovarjal Richard.

»Kar si mi povedal, je nesnovno - zgolj razkriva pomembno dejstvo, da sam ne veš vzroka! Za božjo voljo, mislil sem, da sem ti to dovolj nazorno pokazal pri prekopu!«

Richard se je komaj zadrževal.

»Ko sem te opazoval, mi je bilo popolnoma jasno,« si je prizadeval Dirk, »da nisi imel pojma, kaj počneš, in čisto nič nisi bil zaskrbljen zaradi fizične nevarnosti, v katero si se podajal. Najprej sem pomislil, da mora biti to kakšen razbojnik brez trohice možganov pri svojem prvem in zelo verjetno tudi zadnjem vlomu. Toda potem se je postava ozrla nazaj in spoznal sem, da si to ti - in poznam te kot inteligentnega, preudarnega in zmernega moža. Richard MacDuff? Tvega glavo, ko sredi noči nepremišljeno pleza po žlebovih? Zdelo se mi je, da bi se lahko vedel tako brezglavo in nespametno le, če bi bil obupno zaskrbljen zaradi nečesa strahovito pomembnega. Kaj ni tako, gdč. Way?«

Predirno se je zazrl navzgor proti Susan, ki se je počasi usedla in ga opazovala s strahom v očeh, ki je govoril, da je zadel v črno.

»In vendar, ko si me prišel to jutro obiskat, si bil videti popolnoma zbran in umirjen. Popolnoma razumno si se prerekal z mano, ko sem blebetal cel kup neumnosti o Schrödingerjevi mački. To ni bilo vedenje nekoga, ki ga je preteklo noč nek nepremišljen cilj privedel do skrajnih dejanj. Priznam, da sem se tisti trenutek ponižal, da bi, no ja, pretirano poudaril tvoje logične zaključke, preprosto zato, ker sem te hotel zadržati.«

»Saj me nisi. Odšel sem.«

»Z določenimi načrti v tvoji glavi. Vedel sem, da se boš vrnil. Nadvse ponižno se opravičujem, ker sem te zavedel, ee, do neke mere, toda vedel sem, da tisto, kar moram jaz odkriti, daleč presega tisto, s čimer bi si policija belila glavo. In bilo je tole - če ti nisi bil čisto ti, ko si sinoči plezal po zidu... kdo si potlej bil - in zakaj?«

Richarda je spreletel srh. Zavladala je tišina.

»Kaj ima to opraviti s čarovniškimi triki?« je končno rekel.

»Prav zato morava v Cambridge, da to odkrijeva.«

»Toda kako si lahko tako prepričan - ?«

»Grize me,« je rekel Dirk in na njegov obraz je legel mračen in utrujen izraz.

Za nekoga tako žlobudravega je bil videti nenadoma čudno molčečen.

Nadaljeval je: »Zelo močno me grize, kadar ugotovim, da nekaj vem, a ne vem, zakaj to vem. Morda je to posledica iste nagonske obdelave podatkov, ki ti omogoči, da ujameš žogo skoraj prej, kot jo lahko vidiš. Morda je to globlji in še teže razložljiv nagon, ki ti pove, da te nekdo opazuje. Izredno velika žalitev za moj intelekt je, da se mi v resnici zgodijo celo stvari, zaradi katerih zaničujem druge, ker tako lahkoverno verjamejo vanje. Spomnil se boš... nesreče v povezavi z določenimi izpitnimi vprašanji.«

Nenadoma je bil videti ves nesrečen in izžet. Prodreti je moral globoko v svojo notranjost, da je lahko nadaljeval.

Rekel je: »Biti sposoben stakniti skupaj dve in dve ter še isti trenutek dobiti štiri, je eno. Biti sposoben stakniti skupaj kvadratni koren iz petsto devetintrideset celih sedem ter kosinus šestindvajset celih štiri tri dva in dobiti... kolikorkoli že to je, je čisto nekaj drugega. In jaz... naj ti torej povem primer.«

Vneto se je nagnil naprej. »Sinoči sem te videl, kako plezaš v tole stanovanje. Vedel sem, da je nekaj narobe. Danes sem te pripravil do tega, da si mi do sleherne podrobnosti povedal o vsem, kar si vedel, da se je sinoči zgodilo, in že sem zgolj z uporabo svojega intelekta razkril verjetno največjo skrivnost, ki jo skriva ta planet. Prisežem, da je to resnica, ki jo lahko dokažem. Sedaj mi moraš verjeti, ko ti pravim, da vem, da vem, da je nekaj skrajno, strašansko, grozovito narobe in da morava midva to odkriti. Greš torej z mano, v Cambridge?«

Richard je molčeče prikimal.

»Dobro,« je rekel Dirk. »Kaj pa je to?« je dodal, kažoč na Richardov krožnik.

»Vložen slanik. Bi enega?«

»Ne hvala,« je rekel Dirk in vstal, zapenjajoč si plašč. »V mojem slovarju,« je dodal, ko je šel proti vratom in s sabo vodil Richarda, »ni takšne besede, kot je slanik. Nasvidenje gdč. Way, voščite nama dobro srečo.«

Petindvajseto poglavje...

V zraku je viselo bučanje groma in tisti brezkončni lahni pršec, ki se prikrade s severovzhoda in pospremi, tako se zdi, toliko najpomembnejših dogodkov sveta.

Dirk si je privihal ovratnik svojega usnjenega plašča, da bi se zaščitil pred vremenom, toda nič ni moglo udušiti živahnosti, ki ga je obsedla, ko sta se z Richardom približevala veličastnim vratom iz dvanajstega stoletja.

»Vseučilišče St. Cedd v Cambridgeu,« je vzkliknil, ko je zrl vanje prvič po osmih letih. »Osnoval ga je leta tega ali onega nekdo, ki sem ga pozabil, v čast nekoga, čigar imena se ta trenutek ne morem domisliti.«

»St. Cedd?« je predlagal Richard.

»Veš, da bo to zelo verjetno držalo? Eden dolgočasnejših severnohumberskih svetnikov. Njegov brat Chad je bil še celo bolj dolgočasen. Ima katedralo v Birminghamu, če ti to kaj pove. Ah, Bill, kako lepo vas je spet videti,« je ogovoril vratarja, ki je prav tako ravno vstopal v vseučilišče. Vratar se je ozrl.

»G. Cjelli, lepo, da ste spet nazaj. Žal mi je, ker ste imeli kanček nevšečnosti, upam, da je to sedaj vse za vami.«

»Kajpak, Bill. Visoko sem se povzpel. In ga. Roberts? Kako je z njo? Ima še vedno težave z nogo?«

»Nič več, odkar so ji jo odrezali, hvala, ker ste vprašali, gospod. Med nama, gospod, prav tako srečen bi bil, če bi dal amputirati njo in bi obdržal nogo. Na polici nad kaminom imam rezerviranega malo prostora, vendar tako je to, stvari moramo jemati takšne, kot se nam ponujajo.

G. MacDuff,« je dodal in nespoštljivo pokimal Richardu. »Oh, tisti konj, ki ste ga omenili sinoči, ko ste bili tukaj, gospod, žal smo ga morali dati odstraniti. Nadlegoval je profesorja Chronotisa.«

»Samo radoveden sem bil, ee, BiH,« je pojasnil Richard. »Upam, da vas nisem vznemiril.«

»Mene nikoli nič ne vznemiri, gospod, razen če ne nosi krila. Ne prenesem, če mladi fantje nosijo krila, gospod.«

»Če vas bo konj spet nadlegoval, Bill,« je vskočil Dirk, trepljajoč ga po rami, »ga pošljite gor do mene, da se pomenim z njim. Torej, omenili ste dobrega profesorja Chronotisa. Ali je tu? Pri njem imava opravek.«

»Kolikor vem, je, gospod. Ne morem preveriti, ker ima pokvarjen telefon. Predlagam, da gresta in se sama prepričata. Na levi na koncu Drugega dvorišča.«

»Pot dobro poznam, Bill, hvala vam in lepo pozdravite, kar je ostalo od ge. Roberts.«

Šinila sta skozi prehod na Prvo dvorišče oziroma Dirk je šinil, Richard pa je stopal s svojim običajnim čapljastim korakom in se kremžil proti bednemu pršcu.

Dirk se je očitno po pomoti zamenjal za turističnega vodiča.

»St. Cedd,« je izjavil, »Coleridgeovo vseučilišče in vseučilišče sira Isaaca Newtona, uglednega izumitelja vratc za mačke!«

»Izumitelja česa?«

»Vratc za mačke! Skrajno prekanjene, bistroumne in preproste naprave. To so vratca znotraj vrat, razumeš, nekakšna...«

»Ja,« je rekel Richard, »bilo je tudi nekaj malega o gravitaciji.«

»Gravitacija,« je rekel Dirk in nekoliko omalovaževalno skomignil, »ja, predpostavljam, da je bilo tudi to. Čeprav je bilo to seveda zgolj odkritje. Stvar je čakala, da jo kdo odkrije.«

Iz žepa je vzel peni in ga malomarno odvrgel na tlak iz kock, ki je tekel vzdolž asfaltirane poti.

»Vidiš?« je rekel, »obdržijo ga celo čez konec tedna. Nekdo je moral prej ali slej opaziti. Toda vratca za mačke... ah, to je nekaj povsem drugega. Iznajdba, pristna ustvarjalna iznajdba.«

»Meni bi se zdelo, da je reč povsem očitna. Kdorkoli bi se je bil lahko domislil.«

»Ah,« je rekel Dirk, »um, ki lahko prikaže dotlej neobstoječo stvar kot nekaj oslepljujoče očitnega, je resnično izjemen um. Vzklik tega bi se tudi jaz lahko domislil je izjemno priljubljen in zavajajoč, kajti dejstvo je, da se tega ni domislil, in to je tudi zelo značilno in razodevajoče dejstvo. Tole je, če se ne motim, stopnišče, ki ga iščeva. Se povzpneva?«

Ne da bi počakal na odgovor, se je pognal navzgor po stopnišču. Richard mu je negotovo sledil in že ga je našel, kako trka na notranja vrata. Zunanja so bila odprta.

»Kar naprej!« je zaklical glas iz notranjosti. Dirk je odrinil vrata in ravno sta še ujela zadnji konec Regove bele glave, ko je izginil v kuhinjo.

»Ravno pripravljam čaj,« je zaklical. »Bi ga skodelico? Usedite se, usedite se, kdorkoli že ste.«

»Bilo bi zelo lepo,« je odvrnil Dirk. »Dva sva.« Usedel se je in Richard ga je posnemal.

»Indijskega ali kitajskega?« je zaklical Reg.

»Indijskega prosim.«

Zaslišalo se je rožljanje skodelic in krožnikov.

Richard se je razgledal po sobi. Nenadoma se mu je zazdela dolgočasna. Ogenj je sam pri sebi tiho dogoreval in prostor je preplavila siva svetloba deževnega popoldneva. Čeprav je bilo glede sobe vse enako, stara zofa, miza natovorjena s knjigami, se je zdelo, da ni v njej ničesar, kar bi jo povezovalo z mrzlično neobičajnostjo pretekle noči. Zdelo se je, kot da soba stoji tam, začudeno privzdigujoč obrvi in nedolžno pravi: »Ja?«

»Mleko?« je zaklical Reg iz kuhinje.

»Prosim,« je odgovoril Dirk. Richardu je namenil nasmeh, ki se mu je zdel napol obseden od prikritega vznemirjenja.

»Kocko ali dve?« je spet zaklical Reg.

»Eno prosim,« je rekel Dirk, »... in dve žlički sladkorja, če lahko.«

Dejavnost v kuhinji je zastala. Minil je trenutek ali dva in Reg je pomolil svojo glavo izza vrat.

»Svlad Cjelli!« je vzkliknil. »Sveta nebesa! No, to je bilo pa hitro, mladi MacDuff, odlično opravljeno. Moj dragi kolega, kako zelo odlično, da vas spet vidim, kako lepo, da ste prišli.«

Obrisal si je roke v kuhinjsko krpo, ki jo je imel pri sebi in pohitel, da bi mu segel v roko.

»Dragi moj Svlad.«

»Dirk prosim, če lahko,« je rekel Dirk in mu prisrčno stisnil roko, »ljubše mi je. Zdi se mi, da daje nekako bolj škotski občutek. Dirk Gently je ime, pod katerim sedaj poslujem. Žal skriva preteklost določene dogodke, ki bi se jim rad odtegnil.«

»Natanko vem, kako se počutite. Večina štirinajstega stoletja na primer je bila precej mračna,« se je resno strinjal Reg.

Dirk je že hotel razjasniti nesporazum, vendar je pomislil, da bi utegnilo biti to precej dolgo popotovanje, in je stvar opustil.

»Kako torej kaj živite, profesor?« je raje rekel in vljudno položil svoj klobuk in šal čez naslon zofe.

»No,« je rekel Reg, »zadnje čase je bilo kar zanimivo oziroma bilo je dolgočasno. Vendar dolgočasno iz zanimivih vzrokov. Sedaj se, prosim, udobno namestita in se pogrejta pri ognju, jaz pa bom prinesel čaj in poskušal vse razložiti.« Spet je odhitel ven, marljivo se sukajoč, njiju pa pustil, da se namestita poleg ognja.

Richard se je nagnil proti Dirku. »Še sanjalo se mi ni, da ga tako dobro poznaš,« je rekel in pokimal v smeri proti kuhinji.

»Saj ga ne,« je odsekal Dirk. »Enkrat sva se slučajno srečala pri neki večerji in takoj sva se ujela in spoprijateljila.«

»Kako torej, da se nista nikoli več srečala?«

»Seveda se me je on pazljivo izogibal. Bližnja prijateljstva z ljudmi so nevarna, če imaš skrivnost, ki jo moraš čuvati. In če že govoriva o skrivnostih, domnevam, da je tale precejšen zalogaj. Če kjerkoli na svetu obstaja večja skrivnost, potem bi strašansko rad vedel,« je tiho rekel, »kaj to je.«

Pomenljivo je pogledal Richarda in iztegnil roke proti ognju. Ker je Richard iz njega že prej brezuspešno poskušal izvleči, kaj natanko naj bi ta skrivnost bila, tokrat ni hotel prijeti za vabo, ampak se je naslonil nazaj v svojem naslanjaču in se ozrl okoli sebe.

»Sem vaju že vprašal,« je rekel Reg, ki se je ta hip vrnil, »če bi malo čaja?«

»Ee, ja,« je rekel Richard, »o tem smo na široko razpravljali. Mislim, da sva se na koncu strinjala, da bi ga malo.«

»Dobro,« je nerazločno zamomljal Reg, »na srečo se mi zdi, da ga je nekaj pripravljenega v kuhinji. Morata mi oprostiti. Moj spomin je kot... kot... kaj so že tiste stvari, v katerih cedimo riž? Kaj pa govorim?«

Z zbeganim izrazom se je živahno obrnil naokoli in ponovno izginil v kuhinjo.

»Zelo zanimivo,« je tiho rekel Dirk. »Spraševal sem se, če mu morda ne peša spomin.«

Nenadoma je vstal in začel stikati po sobi. Oči so mu obvisele na abaku, ki je stal na edinem praznem mestu na veliki mahagonijevi mizi.

»Je to miza,« je potiho vprašal Richarda, »kjer si našel sporočilo o solnici?«

»Ja,« je rekel Richard ter vstal in pristopil, »vtaknjeno v tole knjigo.« Pobral je vodič po grških otokih in polistal po njem.

»Ja, ja, seveda,« je nestrpno rekel Dirk. »To že vse vemo. Zanimalo me je samo, če je bilo na tej mizi.« S prsti je radovedno povlekel po njenem robu.

»Če misliš, da sta Reg in deklica na nek način že prej sodelovala,« je pojasnil Richard, »potem moram povedati, da mislim, da to nikakor ni bilo mogoče.«

»Seveda nista,« je zadirčno rekel Dirk. »Bi rekel, da je to popolnoma jasno.«

Da se ne bi ujezil, je Richard raje skomignil in ponovno odložil knjigo.

»No, čudno naključje je, da je bila knjiga...«

»Čudno naključje!« je zapuhal Dirk. »Ha! Bomo še videli, kakšno naključje. Natanko bomo videli, kako čudno je bilo. Rad bi, Richard, da ti vprašaš najinega prijatelja, kako je izvedel trik.«

»Mislil sem, da si rekel, da že veš.«

»Saj vem,« je veselo rekel Dirk. »Rad bi slišal potrditev.«

»Ah, razumem,« je dejal Richard, »ja, to je nadvse preprosto, kaj? Naj razloži, potem pa porečeš: 'Ja, natanko tako, kot sem si mislil!' Zelo dobro, Dirk. Kaj sva prišla vse do sem, da nama bo pojasnil, kako je izvedel čarovniški trik? Mislim, da se mi meša.«

Dirk se je zadržal.

»Prosim, stori, kot sem ti rekel,« ga je jezno odpravil. »Ti si videl, kako je izvedel trik, ti ga moraš vprašati, kako ga je izvedel. Verjemi mi, v njem se skriva osupljiva skrivnost. Jaz vse vem, vendar želim, da to slišiš od njega.«

Zasukal se je, ko je vstopil Reg s pladnjem, ki ga je nesel okoli zofe in ga postavil na nizko čajno mizico, ki je stala pred kaminom.

»Profesor Chronotis...« je rekel Dirk.

»Reg,« je rekel Reg, »prosim.«

»V redu,« je rekel Dirk, »Reg...«

»Sito!« je vzkliknil Reg.

»Kaj?«

»Reč, v kateri cedimo riž. Sito. Poskušal sem se spomniti besede, čeprav sem sedaj pozabil, zakaj. Ni važno. Dirk, dragi kolega, izgledate, kot da vas bo zaradi nečesa vsak hip razneslo. Zakaj se ne usedete in sprostite?«

»Ne, hvala, raje se bom razdraženo sprehajal gor in dol, če lahko. Reg...«

Obrnil se je in mu pogledal naravnost v obraz ter dvignil en sam prst.

»Moram vam povedati,« je rekel, »da poznam vašo skrivnost.«

»Ah, ja, ee - kaj res?« je zamomljal Reg in nerodno zrl navzdol ter se ukvarjal s skodelicami in čajnikom. »Že razumem.«

Skodelice so divje rožljale, ko jih je premikal. »Ja, tega sem se bal.«

»In midva bi vam rada zastavila nekaj vprašanj. Povedali vam moram, da sem skrajno zaskrbljen glede odgovorov.«

»Vsekakor, vsekakor,« je zamomljal Reg. »No, morda je skrajni čas. Komaj še vem, kaj naj si mislim o zadnjih dogodkih in tudi sam sem... prestrašen. No, prav. Vprašajta, kar želita vedeti.« Predirno je dvignil pogled in oči so mu sijale.

Dirk je osorno pokimal Richardu, se obrnil in začel hoditi, gledajoč v tla.

»Ee,« je rekel Richard, »torej, rad bi... vedel, kako ste sinoči izvedli čarovniški trik s solnico.«

Videti je bilo, da je vprašanje Rega presenetilo in rahlo zbegalo. »Čarovniški trik?« je rekel.

»Ee, ja,« je vztrajal Richard, »čarovniški trik.«

»Oh,« je osupnil Reg, »torej, čarovniški del trika, ne vem, če lahko - pravila Čarovniškega združenja, veste, so zelo stroga glede razkrivanja takšnih skrivnosti. Zelo stroga. Vsekakor prepričljiv trik, kaj pravite?« je sramežljivo dodal.

»No, ja« je rekel Richard, »takrat se mi je zdel čisto naraven, a sedaj ko... pomislim, moram priznati, da je malce osupljiv.«

»Ah, no,« je rekel Reg, »to je spretnost, razumete. Vaja. Da je videti naravno.«

»Res je bil videti zelo naraven,« je nadaljeval Richard, ki se je počasi učil, »zelo sem bil presunjen.«

»Vam je bil všeč?«

»Čisto me je prevzel.«

Dirk je postajal že malo nestrpen. Zato je zapičil svoj pogled v Richarda.

»In čisto vas razumem,« je odločno rekel Richard, »zakaj mi nikakor ne morete povedati. Samo zanimalo me je, to je vse. Oprostite mi, ker sem vprašal.«

»No,« je Rega nenadoma popadel dvom, »morda... no, če prisežete, da ne boste čisto nobenemu povedali,« je nadaljeval. »Verjetno bi tudi sami ugotovili, da sem uporabil dve solnici z mize. Nihče ni mogel opaziti razlike med eno in drugo. Urna roka, veste, zlahka prevara oko, še posebno nekatere od oči za mizo. Medtem ko sem se ukvarjal s svojo volneno kapo in, dasi to sam trdim, izredno prekanjeno oponašal okornost in zmedenost, sem solnico preprosto skrivoma vtaknil v rokav. Razumete?«

Zadovoljstvo, da se je lahko pobahal s svojim rokodelstvom, je popolnoma pregnalo njegovo prejšnjo vznemirjenost.

»Pravzaprav je to najstarejši trik na svetu,« je nadaljeval, »vendar kljub temu zahteva precejšnjo mero ročnosti in urnosti. Nekoliko kasneje sem solnico seveda vrnil na mizo, pretvarjajoč se, da jo nekomu podajam. Seveda so potrebna leta vaje, da je stvar videti naravna, vendar mi je to mnogo ljubše, kot da bi stvar preprosto spustil na tla. To je za amaterje. Ne moreš je pobrati, čistilke pa vsaj štirinajst dni ničesar ne opazijo. Nekoč je ležal pod mojim stolom mrtev drozg. Seveda tu ni bilo nobenega trika. Mačka ga je ubila.«

Reg se je smehljal.

Richard je čutil, da je opravil svoj del, a najmanjšega pojma ni imel, kaj naj bi iz tega potegnil. Ozrl se je proti Dirku, ki mu ni hotel čisto nič pomagati, zato je na slepo nadaljeval.

»Ja,« je rekel, »ja, razumem, da je to moč napraviti z ročno spretnostjo. Česar ne razumem, je, kako je prišla solnica v notranjost vrča.«

Reg se je spet zbegal, kot da bi govoril čisto nekaj drugega. Ozrl se je proti Dirku, ki je prenehal hoditi in je strmel vanj s svetlimi pričakujočimi očmi.

»No, to je... čisto enostavno,« je rekel Reg, »za to ni bila potrebna nikakršna čarovniška spretnost. Smuknil sem ven po svojo kapo, se spomnite?«

»Ja,« je nezaupljivo rekel Richard.

»No,« je pojasnil Reg, »medtem ko sem bil iz sobe, sem šel poiskat moža, ki je napravil vrč. To je vzelo seveda nekaj časa. Približno tri tedne detektivskega dela, da sem ga našel in še nekaj dni, da sem ga streznil, potem pa sem ga z nekaj težavami prepričal, da mi zapeče solnico v vrč. Potem sem se za trenutek nekje ustavil, da bi našel nekaj, ee, pudra, da bi lahko prikril od sonca zagorelo polt, in moral sem seveda pazljivo izbrati čas vrnitve, da bi bilo vse videti naravno. V predprostoru sem se zaletel sam vase, kar me vedno spravlja v zadrego. Nikoli ne vem, kam naj gledam, toda, ee... no, tako je bilo to.«

Nekako žalostno in živčno se je nasmehnil.

Richard je poskušal prikimati, a je na koncu obupal.

»O čem zaboga pa govorite?«

Reg ga je presenečeno pogledal.

»Mislil sem, da ste rekli, da poznate mojo skrivnost,« je rekel.

»Jaz jo poznam,« je z zmagoslavnim žarom rekel Dirk. »On je zaenkrat še ne, čeprav me je oskrbel z vsemi podatki, ki sem jih potreboval, da sem razkril primer. Dovolite,« je dodal, »da zapolnim nekaj drobnih vrzeli. Če ste hoteli zakriti dejstvo, da ste bili odsotni pravzaprav nekaj tednov, medtem ko ste, kar se slehernega v dvorani tiče, smuknili skozi vrata le za nekaj sekund, ste si morali zapisati, kar ste nazadnje rekli, da bi lahko spet kar se da naravno ujeli nit pogovora. Pomembna podrobnost, če vaš spomin ni več to, kar je nekoč bil. Ja?«

»Kar je nekoč bil,« je rekel Reg, počasi zmajajoč s svojo belo glavo, »komaj se še spomnim, kaj je nekoč bil. Ampak, izjemno oster um imate, da opazite takšno podrobnost.«

»Potem je tu še nekaj malega,« je nadaljeval Dirk, »o vprašanjih, ki jih je zastavil George III. Ki jih je zastavil vam.«

Videti je bilo, da je to zelo presenetilo Rega.

»Vprašal vas je,« je nadaljeval Dirk, brskajoč po majhni beležnici, ki jo je potegnil iz žepa, »če je kakšen poseben razlog, zakaj se ena stvar zgodi kasneje kot druga in če obstaja način, da bi to preprečili. Kaj vas ni vprašal, in kaj ni tega najprej vprašal, če se je moč gibati nazaj po času ali nekaj takšnega?«

Reg je namenil Dirku dolg in ocenjujoč pogled.

»Nisem se motil o vas,« je dejal, »obdarjeni ste z izjemnim umom, mladi mož.« Počasi je šel do okna, ki je zrlo na Drugo dvorišče. Opazoval je čudne postave, ki so tekale prek njega, se stiskale v plašče ali kazale na stvari.

»Ja,« je s potrtim glasom končno rekel Reg, »to so bile natanko njegove besede.«

»Dobro,« je rekel Dirk in s pritajenim drobnim nasmeškom, ki je govoril, da živi za takšno hvalo, zaloputnil svojo beležnico, »to potlej pojasni, zakaj so bili odgovori ja, ne in morda - v tem vrstnem redu. Torej. Kje je?«

»Kje je kaj?«

»Časovni stroj.«

»V njem stojite,« je rekel Reg.

Šestindvajseto poglavje...

Pri Bishop's Stortfordu se je na vlak usula bučna druščina. Nekateri so nosili žakete z nageljni in videti so bili nekoliko izmučeni od celodnevnega veseljačenja. Ženske so bile v imenitnih kostimih s čepicami in vznemirjeno so čebljale o tem, kako čedna je bila videti Julia v vsej tisti taft svili, kako je bil Ralph še vedno videti kot domišljav butec, odet v vse tisto svoje dolgočasno okrasje, in strinjale so se, da vsa stvar ne bo zdržala več kot približno dva tedna.

Eden od moških je pomolil glavo skozi okno in ustavil mimoidočega železniškega uslužbenca, da bi za vsak primer preveril, če je to pravi vlak in če se ustavi v Cambridgeu. Sprevodnik je potrdil, da jasno, da je, prekleto. Mladenič je rekel, da ne bi radi kasneje ugotovili, da se vsi peljejo v napačno smer, in spustil zvok, ki je nekako spominjal na ribje lajanje, kot bi hotel namigniti, da je bila to neprecenljivo smešna opazka. Potem je potegnil glavo nazaj noter in se spotoma treščil v rob okna.

Odstotek alkohola v ozračju znotraj vagona se je strmo dvignil.     «

V zraku je vladal splošen občutek, da je najboljši način, kako naj se druščina navzame pravega razpoloženja za večerno nadaljevanje svatovanja, da izvede roparski pohod nad točilnico. To bi omogočilo vsem njenim članom, ki še niso bili popolnoma pijani, dokončati nalogo. Zamisel so pozdravili s hrupnimi vzkliki odobravanja, vlak je sunkoma speljal in mnogi, ki so še stali, so se zvrnili na tla.

Trije mladeniči so popadali na tri proste sedeže okoli mize, za katero je na četrtem že sedel dobro rejen mož v staromodni obleki. Imel je žalosten obraz in z velikimi vlažnimi kravjimi očmi je zrl nekam v nepoznano daljavo.

Njegove oči so pričele zelo počasi prenašati ostrino iz neskončnosti in se postopoma osredotočile na bližnjo okolico, na njegove nove vsiljive sopotnike. Nekaj je pogrešal, a to je pogrešal že prej.

Trije možje so glasno razpravljali, ali naj gredo vsi do točilnice, ali naj gre samo eden in prinese pijačo še ostalima, ali bi tistega, ki bi šel do točilnice, vsa pijača, ki jo imajo tam, tako vznemirila, da bi kar ostal tam in pozabil prinesti pijačo drugima dvema, ki bi sedela tukaj in nestrpno čakala na njegovo vrnitev in ali bi bil, celo če bi se spomnil, da mora priti s pijačo takoj nazaj, pijačo sploh sposoben prinesti in je ne bi na poti preprosto polil po celem vagonu in s tem vznemirjal ostale potnike.

Videti je bilo, da so dosegli nekakšen sporazum, a skoraj takoj se nihče več ni spomnil, kaj so se sporazumeli. Dva od njih sta vstala in se, potem ko je vstal tretji, spet usedla. Nato se je tudi on usedel. Druga dva sta spet vstala in izrazila zamisel, da bi bilo morda enostavneje, če bi kupili kar celo točilnico.

Tretji je ravno hotel vstati in jima slediti, ko se je počasi, a z neustavljivo odločnostjo, kravjeoki mož nagnil prek mize in ga trdno zgrabil za podlaket.

Mladenič v žaketu ga je pogledal tako predirno, kot so mu to dovoljevali njegovi žuboreči možgani, in ves osupel rekel: »Kaj bi rad?«

Michael Wenton-Petek se je s strahovito močjo zazrl v njegove oči in potiho rekel: »Bil sem na ladji...«

»Kaj?«

»Ladja...« je rekel Michael.

»Kakšna ladja, kaj pa govoriš? Spelji se. Spusti me!«

»Prepluli smo,« je nadaljeval Michael, s tihim, skoraj neslišnim, vendar prepričljivim glasom, »pošastne razdalje. Prišli smo, da zgradimo paradiž. Paradiž. Tukaj.«

Njegove oči so urno zaplavale naokoli po vagonu in se nato za trenutek zazrle skozi zaprašeno okno v spuščajoči se mrak deževnega angleškega večera. Zrl je z očitnim sovraštvom. Še močneje je stisnil mladeničevo podlaket.

»Poslušaj, jaz grem na pijačo,« je dejal svat, dasi nemočno, kajti očitno je bilo, da ne bo šel.

»Za seboj smo pustili tiste, ki bodo z vojno uničili sami sebe,« je zamrmral Michael. »Naš bi bil svet miru, glasbe, umetnosti, prosvetitve. Vse, kar je bilo nepomembnega, vse, kar je bilo dolgočasnega, vse, kar je bilo podlega, nič tega ne bi našlo mesta v našem svetu...«

Negibni veseljak je zaskrbljeno motril Michaela. Ni bil videti kot star hipi. Seveda človek nikoli ne ve. Njegov lastni brat je nekoč preživel dve leti v druidski komuni in jedel krofke z LSD ter mislil, da je drevo, od takrat pa je napredoval v direktorja trgovinske banke. Razlika je bila seveda v tem, da je kasneje, razen sem ter tja, še komaj kdaj pomislil, da je drevo, in davno tega se je naučil, da se mora izogibati določenemu klaretu, ki je včasih sprožil takšne spomine.

»Bili so tisti, ki so govorili, da nam bo spodletelo,« je nadaljeval Michael s svojim nizkim glasom, ki se je neovirano širil pod veselim bučanjem, ki je napolnjevalo vagon, »tisti, ki so nam prerokovali, da tudi mi nosimo v sebi seme vojne, vendar trdno smo verjeli v naš plemenit cilj, naj cvetita edino umetnost in lepota, najodličnejša umetnost, najodličnejša lepota - glasba. S seboj smo vzeli le tiste, ki so verjeli, samo tiste, ki so želeli, da se sanje uresničijo.«

»Kaj vendar govoriš?« je vprašal svat, dasi prav nič kljubovalno, kajti Michael ga je povsem uročil s svojo hipnotičnostjo. »Kdaj je bilo to? Kje je bilo to?«

Michael je globoko dihal. »Predno si se ti rodil - « je končno rekel, »bodi lepo tiho in povedal ti bom.«

Sedemindvajseto poglavje...

Zavladala je dolga in osupljiva tišina, med katero se je večerni mrak že močno zgostil in zgrabil sobo v svoj objem. Na Regu se je poigrala svetloba in ga ovila v nenavadne sence.

Za Dirka je bil to eden izmed redkih trenutkov v njegovem življenju bogate klepetave plodovitosti, ko je ostal brez besed. Njegove oči so žarele z otroškim občudovanjem, ko so se znova sprehodile prek dolgočasnega in zdelanega pohištva v sobi, prek opaženih sten, prek oguljenih preprog. Roke so mu trepetale.

Richard se je za trenutek sam pri sebi za spoznanje namrščil, kot da bi hotel v glavi izračunati kvadratni koren iz nečesa, in se nato ozrl nazaj naravnost proti Regu.

»Kdo ste vi?« je vprašal.

»Niti najmanjšega pojma nimam,« je veselo povedal Reg, »večina mojega spomina se je popolnoma izgubila. Vidita, jaz sem zelo star. Osupljivo star. Ja, mislim, da če bi vama povedal, kako star sem, bi, pošteno povedano, osupnila. Verjetno je, da bi tudi jaz osupnil, kajti ne morem se spomniti. Vesta, strašno veliko reči sem videl. Večino njih sem, hvala bogu, pozabil. Težava, ko začneš prihajati v moja leta, kar se mi zdi, da sem že prej omenil, je na nek način osupljiva - sem to že rekel?«

»Ja, to ste omenili.«

»Dobro. Pozabil sem, če sem ali nisem. Stvar je v tem, da tvoj spomin v resnici ne postaja nič večji, in veliko stvari pač pade ven. Vidita torej, razlika med nekom mojih in nekom vajinih let ni v tem, koliko vem, ampak koliko sem pozabil. In čez nekaj časa pozabiš celo, kaj si pozabil in potem pozabiš celo, kaj bi se lahko spomnil. Potem začenjaš pozabljati, ee, o čem sem že govoril?«

Nebogljeno se je zazrl v skodelico.

»Stvari, ki se jih spomniš...« je nežno prišepnil Richard.

»Vonjave in uhani.«

»Prosim?«

»To so stvari, ki nekako ostanejo,« je pojasnil Reg, zbegano zmajajoč z glavo. Nenadoma se je usedel. »Uhani, ki jih je nosila kraljica Viktorija na svoji srebrni poroki. Precej presunljive reči. S časom je njihova podoba seveda obledela. Vonj ulic, predno so po njih vozili avtomobili. Težko je reči, kaj je bilo huje. Ravno zaradi tega ostaja Kleopatra tako živo v spominu. Prečudovita kombinacija uhanov in vonja. Mislim, da bo to zadnja reč, ki bo ostala, potem ko bo vse drugo pobegnilo. Sedel bom osamljen v temni sobi, brez zob, brez oči, brez okusa, brez vsega, samo z drobno sivo staro glavo in v tej drobni sivi stari glavi čudno videnje ostudnih modrih in zlatih bingljajočih reči, ki se svetlikajo v temi, in vonj potu, mačje hrane ter smrti. Sprašujem se, kaj na si mislim o vsem tem...«

Dirk je komaj še dihal, ko se je pričel počasi premikati po sobi in s konicami prstov nežno vleči po stenah, po zofi, po mizi.

»Kako dolgo,« je rekel, »je bil - «

»Tukaj?« je rekel Reg. »Ravno kakšnih dvesto let. Vse, odkar sem se umaknil.«

»Umaknil iz česa?«

»Izprašajta me. Čeprav je moralo biti to nekaj precej koristnega, kaj pravita?«

»Hočete reči, da živite v teh istih prostorih že... dvesto let?« je zamrmral Richard. »Verjetno bi to že kdo opazil, ali vsaj zdelo bi se mu čudno.«

»Oh, to je ena od radosti starejših kolegijev v Cambridgeu,« je rekel Reg, »vsi so tako obzirni. Če bi vsi govorili naokoli, kaj je na kom čudnega, bi lahko ostali tu do božiča. Svlad, ee - Dirk, moj dragi kolega, prosim, ne dotikajte se še tega.«

Dirkova roka se je stegovala proti abaku, ki je stal na čisto svojem prostoru, na edinem praznem mestu na veliki mizi.

»Kaj je to?« je strogo vprašal Dirk.

»Samo to, kar je videti, da je, star lesen abak,« je pojasnil Reg. »Takoj vama bom pokazal, toda najprej vam moram čestitati k vaši sposobnosti dojemanja. Smem vprašati, kako ste prišli do rešitve?«

»Priznati moram,« je rekel Dirk z neobičajno skromnostjo, »da nisem. Na koncu sem vprašal otroka. Povedal sem mu zgodbo o triku in ga vprašal, kako misli, da ste ga izvedli. Rekel je in citiram: 'Saj to je čist' jasn', madonca, sigurn' je 'mel časovn' stroj.' Fantiču sem se zahvalil in mu podaril šiling za trud. Precej močno me je brcnil v golenico in odšel po svoje. Toda on je bil tisti, ki je rešil zadevo. Moj edini prispevek k vsej stvari je bil ta, da sem sprevidel, da mora imeti prav. Prihranil mi je celo sitnost, da bi se moral brcniti sam.«

»Vendar ste bili toliko bistri, da ste se spomnili vprašati otroka,« je rekel Reg. »No, potem vam torej čestitam zaradi tega.«

Dirk je še vedno sumničavo motril abak.

»Kako... to deluje?« je rekel in se trudil, da bi vprašanje zvenelo priložnostno.

»No, pravzaprav je strahovito preprosto,« je dejal Reg, »deluje, kakorkoli si pač zaželiš. Vidita, računalnik, ki ga krmili, je precej moderen. Pravzaprav je zmogljivejši od vseh računalnikov tega planeta skupaj, vključno - in v tem je finta - vključno s samim seboj. Če sem iskren, tega sam nikoli nisem razumel. Toda preko petindevetdeset odstotkov svojih zmogljivosti uporablja preprosto zato, da razume, kaj kdo hoče od njega. Jaz enostavno počim moj abak na mizo in on že razume, kako ga uporabljam. Zdi se mi, da so me vzgojili, da uporabljam abak, ko sem bil... no ja, verjetno otrok.

Richard, na primer, bi verjetno hotel uporabiti svoj osebni računalnik. Če bi ga postavil tja na mizo, kjer je abak, bi računalnik časovnega stroja kar sam prevzel nadzor nad njim in ponudil bi celo vrsto uporabniško prijaznih časovno potovalnih funkcij z vsemi menuji in možnostjo priključevanja dodatnih naprav, če želita. Vendar je dovolj, da na ekranu izbereš 1066 in pred tvojimi vrati že poteka bitka pri Hastingsu, ee, če je to tisto, kar vaju zanima.«

Ton Regovega glasu je namigoval, da njega zanimajo druga področja.

»Po svoje je, ee, prav zabavna reč,« je zaključil. »Vsekakor boljša kot televizija in mnogo preprostejša od videokasetnika. Če zamudim kakšno oddajo, preprosto smuknem nazaj skozi čas in si jo ogledam. Kar se tiče rokovanja z vsemi tistimi gumbi, sem brezupen primer.«

To razodetje je Dirka navdalo z grozo.

»Imate časovni stroj in uporabljate ga za... gledanje televizije?«

»No ja, če bi mi uspelo ugotoviti, kako upravljati z videokasetnikom, ga sploh ne bi uporabljal. Vesta, potovanje skozi čas je zelo občutljiva zadeva. Polna strašnih pasti in nevarnosti. Če spremeniš napačno stvar v preteklosti, lahko popolnoma razriješ tok zgodovine.

»In poleg tega seveda pokvari telefon. Žal mi je,« je nekoliko nebogljeno rekel Richardu, »da sinoči niste mogli telefonirati svoji mladi dami. Izgleda, da je glede britanskega telefonskega omrežja nekaj temeljno nepojasnjivega in mojemu časovnemu stroju to ni všeč. Nikoli ni nobenih težav z vodo, elektriko ali celo plinom. Za povezovalne vmesnike je poskrbljeno na nekem kvantnem nivoju, ki ga ne razumem povsem, in s tem nikoli ni bilo nobenih težav.

Po drugi strani so s telefonom vsekakor težave. Kadarkoli uporabim časovni stroj, kar je seveda komaj kdaj, deloma prav zaradi težav s telefonom, se telefonu zmeša in potem moram dobiti kako teslo iz telefonske družbe, da ga pride popravit in vedno začne zastavljati bedasta vprašanja, ki zahtevajo odgovore, za katere nima nobenega upanja, da bi jih razumel.

Kakorkoli že, dejstvo je, da imam zelo strogo pravilo, da prav ničesar v preteklosti ne smem spremeniti - « Reg je zavzdihnil, »pa naj bo skušnjava še tako močna.«

»Kakšna skušnjava?« je strogo rekel Dirk.

»Oh, samo majčkena, ee, stvar, ki me zanima,« je nerazločno rekel Reg, »popolnoma nenevarna je, kajti zelo strogo se držim pravila. Dasi sem zaradi nje potrt.«

»Toda svoje pravilo ste vendar prekršili!« je vztrajal Dirk. »Sinoči! Spremenili ste nekaj v preteklosti - «

»No, ja,« je malce zaskrbljeno rekel Reg, »vendar je bilo to drugače. Zelo drugače. Ko bi videli izraz na obrazu ubogega otroka. Tako nesrečen je bil. Mislila je, da bi moral biti svet čudovit, in vsi tisti grozni stari odličniki so zlivali nanjo svoj oveneli prezir samo zato, ker zanje ni bil več čudovit.

Hočem reči,« je dodal in se obrnil k Richardu, »spomnite se Cawleya. Kakšen uvel star kozel. Nekdo bi moral vanj vliti malo človečnosti, pa četudi bi jo moral zabiti vanj z opeko. Ne, to je

bilo popolnoma opravičljivo. Sicer se držim zelo strogega pravila — «

Richard je strmel vanj s svitom v očeh.

»Reg,« je vljudno rekel, »vam smem pomagati z majhnim nasvetom?«

»Seveda smete, dragi kolega, zelo bi bil počaščen,« je dejal Reg.

»Če vas najin skupni prijatelj povabi na sprehod ob bregu Cama, nikar ne pojdite.«

»Kaj zaboga hočete s tem reči?«

»Hoče reči,« je resno dejal Dirk, »da meni, da bi utegnilo biti med tem, kar ste naredili, in vašimi navedenimi razlogi za to dejanje, majhno nesorazmerje.«

»Oh. No, nenavaden način izražanja - «

»Torej, on je zelo nenavaden fant. Vendar, veste, včasih obstajajo za določena človekova dejanja razlogi, za katere ni nujno, da se jih zaveda. Kot v primeru pohipnotične sugestije - ali obsedenosti.«

Reg je prebledel.

»Obsedenosti - « je rekel.

»Profesor - Reg - domnevam, da ste imeli nek razlog, da ste me hoteli videti. Kaj pravzaprav je to bilo?«

»Cambridge! ...izstopamo za Cambridge!« je živahno zahreščalo iz postajnih zvočnikov.

Množica bučnih veseljakov je bruhnila iz vlaka na kolodvorsko ploščad, lajajoč in gagajoč drug na drugega.

»Kje je Rodney?« je rekel nekdo, ki se je s težavo skobacal iz vagona, v katerem je bila točilnica. Oba s prijateljem sta se opotekaje ozirala navzgor in navzdol po peronu. Mimo njiju in proti izhodu se je odpravila grozeče orjaška postava Michaela Wentona-Petka.

Prerinila sta se nazaj proti vlaku in gledala skozi njegova umazana okna. Nenadoma sta uzrla svojega pogrešanega družabnika, kako še vedno sedi, kot bi bil hipnotiziran, na svojem sedežu v sedaj skoraj praznem kupeju. Začela sta tuliti in tolči po oknu. Trenutek ali dva se ni odzval, ko pa se je, se je nenadoma ves zbegan zbudil, kot da ne bi vedel, kje je.

»Nasekan je!« sta se veselo zadrla njegova družabnika in se zvalila na vlak ter zvlekla Rodneya nazaj ven.

Majavo je stal na peronu in zmajal z glavo. Nato je dvignil pogled in skozi ograjo uzrl ogromno maso Michaela Wentona-Petka, kako je vlekla sebe in veliko težko vrečo v taksi, in za trenutek je obstal kot vkopan.

»Nenavaden tip,« je rekel, »ta mož. Pripovedoval mi je dolgo zgodbo o nekakšnem brodolomu. »Har har,« je zagrulil eden njegovih dveh družabnikov, »ti je spulil kaj denarja?«

»Kaj?« je zbegano rekel Rodney. »Ne. Mislim, da ne. Samo, da ni bil brodolom, bolj nesreča, eksplozija - ? Zdi se mi, da misli, da jo je na nek način on povzročil. Oziroma, bila je nesreča in on je povzročil eksplozijo, ko je hotel pomagati in je vse pobil. Potem je dejal, da je bilo leta in leta strašno veliko trohnečega blata in nato sluzastih stvari z nogami. Vse je bilo malo čudno.«

»Zaupaj Rodneyu! Zaupaj Rodneyu, da bo vedno naletel na blazneža!«

»Mislim, da je moral biti nor. Nenadoma je skrenil v stran in začel o nekakšnem ptiču. Rekel je, da je bil tisti spev s ptičem čisti nesmisel. Želel si je, da bi se speva s ptičem lahko znebil. Toda potem je rekel, da bo to popravil. Da bo vse popravil. Nekako ni mi bilo všeč, kako je to rekel.«

»Moral bi priti z nami do točilnice. Strahovito zabavno - «

»Prav tako mi ni bilo všeč, kako se je poslovil. Sploh mi ni bilo všeč.«

Osemindvajseto poglavje...

»Se spomnita,« je rekel Reg, »ko sta to popoldne prispela, sem rekel, da je bilo zadnje čase dolgočasno, vendar iz... zanimivih vzrokov?«

»Živo se spomnim,« je rekel Dirk, »to je bilo komaj deset minut nazaj. Kot se spomnim, ste stali natanko tamle. Kajpada

ste nosili natanko isto obleko, ki jo imate tudi sedaj na sebi, in — «

»Zaveži, Dirk,« je rekel Richard, »pusti že enkrat ubogega človeka k besedi.«

Dirk se je rahlo in opravičujoče poklonil.

»Točno tako,« je rekel Reg. »Torej, priznati moram, da več tednov, celo mesecev, sploh nisem uporabljal časovnega stroja, kajti imel sem skrajno nenavaden občutek, da me skuša nekdo k temu prisiliti. Sprva je bil zgolj nejasen nagon, potem pa se mi je zdelo, da me napada v bolj in bolj močnih sunkih. Neznansko me je vznemirjalo. Zelo trdno sem se moral boriti, kajti hotelo me je prisiliti, da naredim nekaj, kar sem v resnici hotel. Mislim, da ne bi opazil, da pritiska name nekaj od zunaj in ne zgolj moje lastne želje, ki bi se rade prerinile v ospredje, če ne bi bil sam tako zelo pazil, da ne bi storil česarkoli takšnega. Kakor hitro sem se zavedel, da si hoče nekaj drugega prilastiti mojo voljo, so postale stvari zelo hude in pohištvo je začelo leteti naokoli. To je zelo poškodovalo mojo majhno georgijsko pisalno mizico. Poglejta si praske na - «

»Ali je bilo to tisto v gornji sobi, česar ste se sinoči ustrašili?« je vprašal Richard.

»O ja,« je čisto tiho rekel Reg, »strahovito sem se ustrašil. A bil je samo tisti prijazni konj, tako da je bilo v redu. Mislil sem že, da se je stvar kar priklatila noter, medtem ko sem jaz zunaj nabiral puder za svojo od sonca zagorelo polt.«

»O?« je rekel Dirk, »in kam ste ga šli iskat?« je vprašal. »Ne morem se domisliti veliko drogerij, v katere bi zahajali konji.«

»Ah, obstaja nek planet, tam, čemur pravimo Plejade, kjer je prah ravno pravšnji - «

»Šli ste,« je zašepetal Dirk, »na drug planet? Da bi dobili puder za obraz?«

»Ah, saj je čisto blizu,« se je razveselil Reg. »Vidita, resnična razdalja med dvema točkama v celotnem kontinuumu prostora-časa je skoraj neskončno manjša kot navidezna razdalja med sosednjima tirnicama elektrona. Res, mnogo bliže je kot do drogerije in nobenega čakanja pred blagajno ni. In pri sebi nimam nikoli pravega drobiža, ga morda vidva imata? Kvantni preskok mi je mnogo bolj pri srcu. Razen seveda, da pridejo potem vse tiste težave s telefonom. Nobena stvar ni tako preprosta, kaj?«

Za trenutek je bil videti vznemirjen.

»Vendar mislim, da imate prav, da si mislite to, kar jaz mislim, da si,« je tiho dodal.

»In to je?«

»Da sem se podal skozi dokaj zapleten niz opravil, da bi dosegel zelo droben cilj. To, da sem hotel zgolj razveseliti majhno deklico, pa naj je bila še tako prikupna, očarljiva in potrta, še ni bilo zadostno opravičilo za - no ja, sedaj, ko sem obračunal s tem, vidim, da je bila to z gledišča časovnega inženirstva precej zahtevna operacija. Nobenega dvoma ni, da bi bilo enostavneje, če bi pohvalil njeno oblekico. Morda je... duh - pogovarjamo se o duhu, kaj?«

»Mislim, da se, ja,« je počasi rekel Dirk.

»Duh?« je rekel Richard, »Prosim lepo - «

»Čakaj!« je odsekal Dirk. »Prosim, nadaljujte,« je namignil Regu.

»Možno je, da me je... duh dobil na limanice. Tako krčevito sem se boril, da ne bi naredil ene stvari, da me je zlahka preslepil, da sem naredil drugo - «

»In sedaj?«

»Oh, sedaj je čisto mirno. Sinoči me je duh zapustil.«

»In kam, se sprašujeva,« je rekel Dirk in usmeril svoj pogled proti Richardu, »je šel?«

»Ne, prosim,« je rekel Richard, »ne tega. Nisem še niti prepričan, da sem se privadil pogovorom o časovnih strojih, sedaj pa nenadoma duhovi?«

»Kaj je bilo torej,« je zasikal Dirk, »kar se je prikradlo vate in te pripravilo do tega, da si splezal po tisti steni?«

»Torej, sam si dejal, da sem bil pod vplivom pohipnotične sugestije nekoga - «

»Nisem! Nazorno sem ti prikazal moč pohipnotične sugestije. Vendar verjamem, da delujeta hipnoza in obsedenost na zelo soroden način. Nekdo te lahko pripravi do vseh vrst najbolj nesmiselnih dejanj, potem pa si boš izmislil skrajno prepričljive razumske razlage, da si boš ta dejanja pojasnil. Toda - nihče te ne more prisiliti, da bi storil nekaj, kar je v nasprotju s temeljnim ustrojem tvojega značaja. Takrat se boš boril. Takrat se boš upiral!«

Richard se je spomnil občutka olajšanja, s katerim je sinoči spontano zamenjal trak v Susanini elektronski tajnici. To je bilo konec bitke in on je bi nenadoma zmagovalec. Z občutkom nove bitke, ki jo je sedaj zgubljal, je zavzdihnil in s tem obvestil ostala dva.

»Točno!« je vzkliknil Dirk. »Ti tega ne bi storil! To je sedaj že bolje! Vidiš, hipnoza deluje bolje, če ima medij nekaj temeljne naklonjenosti do tistega, kar mu je naročeno, naj stori. Poišči si pravega medija za tvojo nalogo in hipnoza bo prijela zares zelo zelo močno. In verjamem, da isto velja tudi za obsedenost. Tako. Kaj imamo?

Imamo duha, ki bi rad nekaj naredil in išče primerno osebo, da jo obsede, da bo ona to naredila zanj. Profesor - «

»Reg - « je rekel Reg.

»Reg - vas lahko vprašam nekaj, kar bi utegnilo biti strašansko osebno? Popolnoma bom razumel, če ne boste hoteli odgovoriti, vendar vas bom gnjavil tako dolgo, dokler ne boste. Takšne so pač moje metode, saj razumete. Rekli ste, da ste naleteli na nekaj, kar je bila za vas strahovita skušnjava. Nekaj, kar ste hoteli storiti, vendar si tega niste dovolili. In da vas je k dejanju hotel prisiliti duh? Prosim. Morda vam bo to težko, vendar bi nam zelo pomagalo, če bi vedeli, kaj to je.«

»Ne bom vam povedal.«

»Morate razumeti, kako pomembno - «

»Raje vama pokažem,« je rekel Reg.

Pred vrati vseučilišča St. Cedd je stal obris orjaške postave, ki je nosila veliko težko črno najlonsko vrečo. Postava je pripadala Michaelu Wentonu-Petku, glas, ki je spraševal vratarja, če je profesor Chronotis trenutno v svoji sobi, je pripadal Michaelu Wentonu-Petku, ušesa, ki so slišala vratarja odgovoriti, da naj ga vrag, če ve, kajti izgleda, da je telefon spet mrknil, so pripadala Michaelu Wentonu-Petku, vendar duh, ki je zrl skozi njegove oči, ni bil več njegov.

Popolnoma se je predal. Ves dvom, vse neskladnosti in zadrege, vse to je izginilo.

Polastil se ga je nov um.

Duh, ki ni bil Michael Wenton-Petek, se je razgledoval po vseučilišču, ki je ležalo pred njim in na katerega se je bil privadil v zadnjih nekaj jalovih tednih, ki so ga razjarjali.

Tedni! Zgolj nekaj mikrosekund.

Čeprav je preživel duh, ki se je sedaj naselil v telesu Michaela Wentona-Petka, dolga obdobja skorajšnjega pozabljenja, včasih celo stoletja brez prekinitve, se mu je zdelo, da je bil čas, ko je blodil po zemlji, takšen, kot bi bilo šele nekaj minut nazaj, ko so prispela bitja, ki so postavila te zidove. Večino svoje osebne večnosti - ne čisto prave večnosti, toda nekaj bilijonov let se zlahka zdi večnost - je blodil po brezkončnem blatu in bredel prek brezmejnih morij ter z osuplo grozo opazoval, kako so nenadoma začele iz trohnečih morij lesti sluzaste stvari z nogami - in tukaj so, nenadoma hodijo naokoli, kot da bi bilo vse njihovo in se pritožujejo nad telefoni.

Globoko v mračnih in tihih predelih svoje notranjosti je vedel, da je sedaj blazen, da je zblaznel skoraj takoj po nesreči od spoznanja, kaj je storil, od soočenja s svojim bivanjem, od spominov na svoje tovariše, ki so umrli in ki so se mu še nekaj časa prikazovali, celo ko je že on strašil po zemlji.

Vedel je, da bi se to, v kar se je bil prisiljen podati, uprlo njegovemu jazu, ki se ga je spominjal zgolj neskončno medlo, vendar je bila to zanj edina pot, da napravi konec brezmejnim moram, v katerih je bila vsaka sekunda bilijonov let hujša od prejšnje.

Potežkal je vrečo in se odpravil.

Devetindvajseto poglavje...

Globoko v deževnem pragozdu je počelo to, kar običajno počne v deževnih pragozdovih; deževalo je: odtod ime.

Bil je nežen in trdovraten dež in ne močan naliv, ki bo prišel šele v kasnejših mesecih, v vroči dobi. Ustvaril je kapljajočo meglo, skozi katero je tu in tam pokukal žarek sonca, se razpršil in se odpravil do razmočenega lubja kalvarijevca, na katerem je počil in se zalesketal. Včasih je naredil to poleg metulja ali drobnega negibnega lesketajočega se kuščarja in takrat je bil učinek skoraj neznosen.

Ptiča visoko zgoraj pod gosto streho drevesnih krošenj je nenadoma prešinila skrajno izjemna misel in divje prhutajoč se je pognal med vejami ter se končno umiril na drugačnem in povsem boljšem drevesu, kjer je sedel in bolj umirjeno premleval stvari, dokler se ni vrnila ista misel in ga ponovno prešinila, ali pa je bil čas kosila.

Zrak je bil poln vonjav - nežnega cvetličnega parfuma in ostrega vonja mokre nastelje, ki je prekrivala gozdna tla.

Zmešnjava korenin se je zapletala skozi nasteljo, na njih je rasel mah, žuželke so lazile.

Na prazni zaplati razmočenih tal, obkroženi s stegujočimi se drevesi, so se tiho in brez razburjenja pojavila navadna bela vrata. Čez nekaj sekund so se z rahlim cviležem počasi odprla. Skoznje je pogledal velik suhljat moški, se ozrl naokoli, presenečeno pomežiknil in spet tiho zaprl vrata.

Nekaj sekund kasneje so se vrata ponovno odprla in ven je pogledal Reg.

»Resnično je,« je rekel, »prisežem. Pridita ven in se sama prepričajta.« Odkorakal je ven v gozd in pomignil ostalima dvema, naj mu sledita.

Dirk je drzno stopil skozi. Približno toliko časa, kolikor je potrebnega, da dvakrat pomežiknete, je bil videti zbegan, nato pa je razglasil, da je točno videl, kako stvar deluje, da ima očitno opraviti z nerealnimi števili, ki leže med najmanjšima merama kvantnih razdalj in ki določajo fraktalno razsežnost ukrivljenosti prostora-časa, čudilo ga je samo, da se tega ni sam spomnil.

»Kot vratca za mačke,« je z vrat za njim rekel Richard.

»Ee, ja, res je,« je rekel Dirk in si snel naočnike ter jih začel brisati, naslanjajoč se na drevo, »seveda si opazil, da sem lagal. Mislim, da se boš strinjal, da je to glede na okoliščine popolnoma naraven odziv. Popolnoma naraven.« Rahlo je poškilil in si spet nadel naočnike. Skoraj nemudoma so se mu spet zarosili.

»Osupljivo,« je priznal.

Richard je stopil skozi vrata bolj neodločeno in za trenutek je zibaje se obstal, z eno nogo še vedno v Regovi sobi in z drugo na razmočenih gozdnih tleh. Nato je predano stopil naprej.

Pljuča so se mu takoj napolnila z opojnimi hlapi in čudežnost prizora je prevzela njegovo dušo. Ozrl se je nazaj proti vratom, skozi katera je prišel. Bila so še vedno popolnoma običajna majhna bela vrata, ki so odprta počasi nihala na čisto običajnem okviru, vendar stala so sama zase sredi gozda in skoznje je lahko še vedno videl sobo, iz katere je pravkar stopil.

Presenečeno se je sprehodil okoli vrat, preskušajoč vsako ped blatnih tal, ne toliko zato, ker bi se bal, da bi mu zdrsnilo, kot zaradi strahu, da tal morda sploh ni tam. Od zadaj je videl samo popolnoma običajen okvir vrat, takšen, ki bi ga verjetno le stežka našli v kateremkoli popolnoma običajnem deževnem pragozdu. Stopil je skozi vrata od zadaj in ko se je ponovno ozrl nazaj, je lahko, kot da bi pravkar ponovno stopil iz njih, spet videl vseučiliščne prostore profesorja Urbana Chronotisa iz vseučilišča St. Cedd v Cambridgeu, ki je moral biti tisoče milj daleč. Tisoče? Kje so bili?

Zastrmel se je skozi drevesa in zdelo se mu je, da je v daljavi med njimi ujel medlo svetlikanje.

»Je tisto morje?« je vprašal.

»Od tu zgoraj ga lahko vidita malo bolj razločno,« je zaklical Reg, ki se je vzpel vrh spolzke vzpetinice in se sedaj hropeč naslanjal ob drevo. Pokazal je s prstom.

Ostala dva sla mu sledila, hrupno se potegujoč za veje, kar je sprožilo precejšnjo mero ptičjega krakanja in pritoževanja visoko v krošnjah dreves.

»Pacifik?« je vprašal Dirk.

»Indijski ocean,« je pojasnil Reg.

Dirk si je spet obrisal naočnike in še enkrat pogledal.

»Ah ja, seveda,« je rekel.

»Ali ni Madagaskar?« je rekel Richard. »Tam sem enkrat bil — «

»Tam ste bili?« Eden najlepših in najbolj osupljivih krajev na zemlji, zame hkrati poln najstrašnejših... skušnjav. Ne.«

Glas mu je rahlo zatrepetal in odkašljal se je.

»Ne,« je nadaljeval, »Madagaskar je - naj pomislim, v kateri smeri smo - kje je sonce? Ja. Tamle. Zahodno. Madagaskar je približno petsto milj zahodno od nas. Otok Reunion leži približno na pol poti.«

»Ee, kako se že imenuje?« je nenadoma rekel Dirk, trkajoč s členki po drevesu, s čimer je preplašil kuščarja. »Od koder prihaja tista znamka, ee - Mauritius.«

»Znamka?« je rekel Reg.

»Ja, to morate vedeti,« je rekel Dirk, »zelo znana znamka. Ničesar o njej se ne morem spomniti, vendar je od tam. Mauritius. Znan po svoji izjemni znamki, vsej rjavi in zapackani in z njo lahko kupiš blenheimsko palačo. Ali pa mislim na Gvajano?«

»Samo ti,« je rekel Richard, »veš, kaj misliš.«

»Ali je Mauritius?«

»Je,« je rekel Reg, »Mauritius je.«

»Toda vi ne zbirate znamk?«

»Ne.«

»Kaj zaboga pa je tistole?« je nenadoma rekel Richard, vendar je Dirk nadaljeval svoje umovanje z Regom. »Škoda, lahko bi dobili marsikatero staro in redko znamko, kaj?«

Reg je skomignil. »Me ne zanima preveč,« je dejal.

Za njima se je Richard lovil nazaj dol z vzpetinice.

»Kaj je torej tukaj tako privlačnega?« je rekel Dirk. »Priznati moram, da to ni to, kar sem pričakoval. Po svoje je seveda zelo lepo, vsa ta narava, toda žal sem jaz otrok mesta.« Še enkrat si je očistil očala in si jih potisnil nazaj na nos.

To, kar je uzrl, ga je tako osupnilo, da je odskočil nazaj, in zaslišal je drobno Regovo hihitanje. Prav pred vrati, ki so vodila nazaj v Regovo sobo, je prišlo do skrajno nenavadnega soočenja.

Velik hud ptič je gledal Richarda in Richard je gledal velikega hudega ptiča. Richard je gledal ptiča, kot da bi bil najbolj neobičajna stvar, kar jih je kdajkoli v življenju videl in ptič je gledal Richarda, kot da bi ga izzival, če si upa samo za trenutek pomisliti, da je njegov kljun smešen.

Ko se je enkrat prepričal, da se Richard ne namerava smejati, ga je namesto tega začel motriti z nekakšno čemerno in živčno strpnostjo in spraševal se je, ali bo samo stal tam ali pa bo v resnici naredil kaj koristnega in ga nahranil. Prestopil se je par korakov nazaj in par korakov v stran in nato spet en sam korak naprej na velikih rumenih račjih stopalih. Nato ga je spet nestrpno pogledal in spustil nestrpen krak.

Ptič se je nato sklonil naprej in s svojim velikim smešnim rdečim kljunom pogrebel po tleh, kot da bi hotel opomniti Richarda, kje bi bilo pametno pogledati za stvarmi, ki bi mu jih lahko dal jesti.

»Hrani se z oreški kalvarijevca,« je Reg zaklical Richardu.

Ptič je osorno dvignil glavo in nejevoljno pogledal Richarda, kot bi hotel reči, da je vsakemu idiotu popolnoma jasno, kaj je. Nato je še enkrat pogledal Richarda in potisnil glavo v stran, kot da bi ga nenadoma prešinila misel, da ima morda le opravka z idiotom in da bo potrebno verjetno še enkrat premisliti o taktiki.

»Eden ali dva sta na tleh za vami,« je tiho zaklical Reg.

Omamljen od osuplosti se je Richard nerodno obrnil okoli in na tleh zagledal enega ali dva velika oreška. Priklonil se je in enega pobral, pogledujoč proti Regu, ki mu je pomirjevalno pokimal.

Stvar je oklevaje ponudil ptiču, ki jo je sunkovito kljunil in mu jo izmaknil iz prstov. Ker je ostala Richardova roka še naprej iztegnjena, jo je potem ptič s kljunom živčno odrinil vstran.

Ko se je Richard enkrat umaknil v spoštljivo razdaljo, je ptič iztegnil svoj vrat navzgor, zaprl svoje velike rumene oči in nespodobno pogrgral, ko si je stresel orešek v golšo.

Potem je bil videti vsaj delno zadovoljen. Glede na to, da je bil prej hud dodo, je bil sedaj vsaj hud, nahranjen dodo, kar je bilo verjetno največ, na kar je lahko v tem življenju upal.

Počasi in zibajoče se je na mestu obrnil in odracal nazaj v gozd, od koder je bil prišel, kot da bi izzival Richarda, če si upa samo za trenutek pomisliti, da je čop skodranega perja vrh njegove zadnjice smešen.

»Samo pogledat sem prišel,« je tiho rekel Reg in Dirk se je ob pogledu nanj zbegal, kajti starčeve oči so bile polne solz, ki si

jih je brž obrisal. »Res, jaz nisem tisti, ki bi se lahko vmešaval — «

Richard je brez sape prihitel nazaj gor k njima.

»Je bil to dodo?« je vzkliknil.

»Ja,« je rekel Reg, « eden od samo treh, ki so ta čas še živi. Pišemo leto 1676. V štirih letih bodo vsi mrtvi in potem jih ne bo nihče nikoli več videl. Pridita,« je rekel, »pojdimo.«

Za trdno zaklenjenimi zunanjimi vrati na stopnišču, ki je vodilo iz vogala Drugega dvorišča vseučilišča St. Cedd v Cambridgeu, kjer je bilo samo mikrosekundo nazaj slišati rahel frfot, ko so notranja vrata odpotovala, je bilo slišati še en rahel frfot, ko so se notranja vrata sedaj vrnila.

Skozi večerno temo se je približevala orjaška postava Michaela Wentona-Petka in pogledovala navzgor proti vogalnim oknom. Če bi bil katerikoli od rahlih frfotov viden, bi ostal skrit v medli plešoči svetlobi z ognjišča, ki se je zlivala skozi okno.

Postava se je nato zazrla navzgor v mračno nebo in iskala nekaj, za kar je vedela, da je tam, čeprav ni bilo niti najmanjše možnosti, da bi to lahko videla niti v jasni noči, kar pa ta ni bila. Zemeljska orbita je bila sedaj tako nastlana s smetmi in razbitinami, da bi še en predmet med njimi - pa četudi ogromen, kot je bil ta - letel mimo za večno neopažen. Zares je ostal neopažen, čeprav se je njegov vpliv sem in tja trudil. Sem in tja. Ko je bilo valovanje močno. Že skoraj dvesto let ni bilo tako močno, kot je bilo sedaj.

In sedaj je bilo končno vse na pravem mestu. Najden je bil dovršen prenašalec.

Dovršeni prenašalec je koračil naprej na svoji poti prek dvorišča.

Sprva se je zdelo, da je dovršena izbira sam profesor, a ta poskus se je končal z razočaranjem, besom in potem - navdih! Pripelji Meniha na zemljo! Načrtovani so bili, da bi verovali karkoli, da bi bili popolnoma voljni. Z največjo lahkoto jih je bilo moč napeljati, da se lotijo kakršnegakoli opravila.

Vendar se je žal izkazalo, da je ta popolnoma brezupen. Zelo preprosto ga je bilo pripraviti do tega, da je v kaj veroval. Pripraviti ga do tega, da bi nepretrgoma veroval v eno stvar več kot pet minut, se je pokazalo za še bolj nemogočo nalogo kot pripraviti profesorja, da bi storil nekaj, kar si je on načeloma želel storiti, vendar si tega ni dovolil.

Potem še en spodrsljaj in nato je čudežno končno prišel dovršen prenašalec.

Dovršeni prenašalec je že pokazal, da bo brez predsodkov storil to, kar je potrebno storiti.

Na obzorju se je zlepljena z vlažno meglo borila luna, da bi vzšla. V oknu se je zganila senca.

Trideseto poglavje...

Z okna, ki je zrlo na Drugo dvorišče, je Dirk opazoval luno. »Ne bo nam treba,« je rekel, »dolgo čakati.«

»Čakati česa?« je rekel Richard.

Dirk se je okrenil.

»Duha,« je rekel, »da se vrne k nam. Profesor - « je dodal in pogledal Rega, ki je zaskrbljeno sedel ob ognju, »imate v svojih prostorih kaj brandya, francoskih cigaret ali živčnih korald?«

»Ne,« je rekel Reg.

»Potem se bom pač moral gristi brez pripomočkov,« je rekel Dirk in se spet zastrmel skozi okno.

»Morala me bosta še prepričati,« je rekel Richard, »da res ni nobene druge razlage kot je tista z... duhovi - «

»Tako kot si hotel v resnici videti časovni stroj na delu, predno si ga lahko sprejel,« je odvrnil Dirk. »Richard, tvoja nezaupljivost je hvalevredna, toda celo nezaupljiv um mora sprejeti nesprejemljivo, če ni nobene druge izbire. Če je videti kot raca in če kvaka kot raca, je najmanj, kar moramo narediti, da upoštevamo možnost, da imamo opravka z majhnim vodnim ptičem iz družine Anatidae.«

»Kaj torej je duh?«

»Mislim, da je duh...« je rekel Dirk, »nekdo, ki je umrl bodisi nasilne bodisi nepričakovane smrti z bremenom nekega nedokončanega posla. Kdor ne more k počitku, dokler tega ne dokonča ali spravi v red.«

Spet se je obrnil proti njima.

»Prav zato,« je rekel, »bi časovni stroj tako privlačil duha, ko bi enkrat izvedel, da obstaja. Časovni stroj je način, da uredi stvar, ki je po njegovem mnenju šla v preteklosti narobe. Da se osvobodi.

Prav zato se bo vrnil. Najprej je poskušal obsesti Rega samega, vendar se mu je ta uprl. Potem je bil tu incident s čarovniškim trikom, pudrom za obraz in konjem v kopalnici, ki ga jaz - « premolknil je - »ki ga celo jaz ne razumem, čeprav ga nameravam, pa če je to zadnje, kar storim. In potem, Richard, se na prizorišču pojaviš ti. Duh zapusti Rega in se namesto tega osredotoči nate. Skoraj takoj se pripeti nenavaden, a pomemben pripetljaj. Storiš nekaj, česar si kasneje želiš, da ne bi storil.

Mislim seveda na telefonski klic in sporočilo, ki si ga pustil na Susanini elektronski tajnici.

Duh zagrabi priložnost in te skuša prepričati, da stvar popraviš. Da se odpraviš tako rekoč v preteklost in izbrišeš sporočilo - da spremeniš napako, ki si jo zagrešil. Samo da bi videl, če boš to storil. Samo da bi videl, če je to v tvoji naravi.

Če bi bilo, bi bil sedaj popolnoma pod njegovim nadzorom. Vendar se je čisto zadnjo sekundo tvoja narava uprla in tega nisi storil. Zatorej duh obupa nad tabo kot neuspešnim poslom in te kmalu zapusti. Najti mora nekoga drugega.

Kako dolgo to že počne? Ne vem. Ali sedaj razumeš? Ali vidiš smisel V mojih besedah?«

Richard je prebledel.

»Ja,« je rekel, »mislim, da imaš popolnoma prav.«

»In kdaj torej,« je rekel Dirk, »te je duh zapustil?«

Richard je požrl slino.

»Ko je Michael Wenton-Petek odšel iz sobe,« je rekel.

»Sprašujem se,« je tiho rekel Dirk, »kakšne sposobnosti je duh videl v njem. Sprašujem se, če je tokrat našel, kar je iskal. Mislim, da nam ne bo treba dolgo čakati.«

Nekdo je potrkal na vrata.

Ko so se odprla, je za njimi stal Michael Wenton-Petek.

Rekel je samo: »Prosim, potrebujem vašo pomoč.«

Reg in Richard sta debelo pogledala najprej Dirka in nato Michaela.

»Boste imeli kaj proti, če tole nekam odložim?« je rekel Michael. »Precej težko je. Polna je potapljaške opreme.«

»Aha, že razumem,« je rekla Susan, »aha, hvala Nicola, bom poskusila ta prstni red. Prepričana sem, da je vstavil E-mol tja samo zato, da bi dražil ljudi. Ja, celo popoldne sem nepretrgoma vadila. Nekaj tistih šestnajstinskih nizov v drugem stavku je skrajno podlih. No ja, pomagalo je, da sem pozabila na vse težave. Ne, nič novega. Vse skupaj je zavito v temo in prav grozno. Ne želim se niti - poslušaj, morda te kasneje spet pokličem, da vidim, kako se počutiš. Vem ja, nikoli ne veš, kaj je huje, kaj? Bolezen, antibiotiki ali zdravniška nega. Pazi nase ali pa vsaj poskrbi, da bo to počel Simon. Reci mu, naj ti pripravi cele galone vroče limonade. Prav. No, se slišiva kasneje. Pogrej se. Adijo zdaj.«

Odložila je telefon in se vrnila k svojemu čelu. Komaj je pričela spet razmišljati o problemu nadležnega E-mola, že je telefon ponovno zazvonil.

»Halo?« se je oglasila.

Spet ni bilo ničesar razen oddaljenega zavijanja vetra. Živčno je treščila slušalko nazaj na vilice.

Počakala je nekaj sekund, da se je linija sprostila, potem pa je hotela spet dvigniti slušalko in jo položiti poleg telefona, ko se je spomnila, da jo bo Richard morda kaj potreboval.

Oklevala je.

Priznala si je, da ne uporablja elektronske tajnice, ker jo je običajno vklopila zgolj zaradi Gordona, in to je bilo nekaj, na kar trenutno ni hotela misliti.

Kljub temu je vklopila elektronsko tajnico, nastavila glasnost na nič in se vrnila k E-molu, ki ga je Mozart vstavi) samo zato, da bi jezil čeliste.

V mračnih prostorih Holistične detektivske pisarne Dirka Gentlyja je Gordon Way nerodno zmotovilil slušalko nazaj na vilice in se potrt do solz sesedel v naslanjač. Niti poskusil se ni ustaviti, ko se je sesedal vso pot skozi naslanjač, dokler ni nežno obležal na tleh.

Gdč. Pearce je pobegnila iz pisarne prvikrat, ko je telefon dejansko začel uporabljati samega sebe, njena potrpežljivost do vseh reči takšne sorte je bila končno spet izčrpana. Od takrat je imel Gordon pisarno samo zase. Vendar so bila vsa njegova prizadevanja, da bi prišel s komerkoli v stik, popolnoma zaman.

Oziroma njegova prizadevanja, da bi prišel v stik s Susan, kar je bilo vse, za kar mu je bilo mar. Susan je bila tista, s katero se je pogovarjal, ko je umrl, in vedel je, da mora z njo nekako spet govoriti. Toda večino popoldneva je imela dvignjeno slušalko in celo ko se je oglasila, ga ni mogla slišati.

Vdal se je. Dvignil se je s tal, vstal in zdrknil ven in navzdol v mračeče se ulice. Nekaj časa je brezciljno drčal naokoli, šel je na sprehod po prekopu, kar je bila burka, ki ga je pričela hitro dolgočasiti, in se na koncu odpravil nazaj navzgor proti ulici.

Hiše z lučmi in življenji, ki so se zlivala iz njih, so ga še posebno vznemirjale, kajti gostoljubje, ki so ga nudile, ni bilo namenjeno njemu. Spraševal se je, če bi bilo komu mar, če bi preprosto smuknil v njegovo hišo in ves večer gledal televizijo. Sploh ne bi motil.

Ali kino.

To bi bilo bolje, lahko gre v kino.

Z odločnejšim, čeravno nesnovnim korakom je zavil na Božično cesto in se odpravil po njej navzgor.

Božična cesta, je pomislil. Zvenelo mu je nekako znano. Občutek je imel, da je imel pred kratkim nek posel z nekom z Božične ceste. Kdo je bi to?

Njegove misli je prekinil strašanski krik groze, ki je odjeknil po cesti. Obstal je kot vkopan. Nekaj sekund kasneje so se nekaj jardov proč sunkovito odprla vrata in ven je pritekla ženska z izbuljenimi očmi in na ves glas tulila.

Enaintrideseto poglavje...

Michael Wenton-Petek ni bil Richardu nikoli všeč, z duhom v sebi pa mu je bil všeč še manj. Ni mogel reči, zakaj, osebno ni imel ničesar proti duhovom in tudi ni mislil, da bi moral imeti koga za slabega zgolj zato, ker je mrtev, vendar - ni mu bil všeč.

A vseeno si ni mogel kaj, da se mu ne bi vsaj malo smilil.

Michael se je zgubljeno usedel na klop, naslonil komolec na veliko mizo in glavo na svoje prste. Videti je bil bolan in shujšan. Videti je bil na smrt utrujen. Videti je bil pomilovanja vreden. Njegova zgodba je bila polna muk in končala se je z njegovima poskusoma, da bi obsedel najprej Rega in nato Richarda.

»Imel si prav,« je zaključil. »Popolnoma.«

To zadnje je bilo namenjeno Dirku in Dirk se je zmrdnil, kol da bi se trudil, da ne bi v enem samem dnevu prevečkrat zažarel od zmagoslavja.

Glas je bil Michaelov in vendar ni bil Michaelov. Kakršnegakoli zvena se navzame glas skozi bilijone let groze in osamljenosti, tale se ga je navzel, in tiste, ki so ga poslušali, je navdal z vrtoglavim srhom, sorodnim tistemu, ki zvije um in želodec, kadar stojite ponoči na robu pečine.

Obrnil je oči proti Regu in proti Richardu in tudi njegov pogled je izzval pomilovanje in grozo. Richard je moral pogledati proč.

»Obema dolgujem opravičilo,« je rekel duh v Michaelu, »ki vama ga izrekam iz globin svojega srca in samo upam, da bosta razumela, zakaj sem ravnal tako, kot sem, in da sta razumela, kako obupen je moj položaj in kakšno upanje mi daje ta stroj, in da bo vajina duša dovolj razumevajoča, da bi mi oprostila. In mi pomagala. Rotim vaju.«

»Dajte človeku whisky,« je osorno rekel Dirk.

»Whiskya nimam,« je rekel Reg. »Ee, portovec? Imam steklenico margauxa, ki bi jo lahko odprl. Odličen je. Dobro je, če stoji eno uro odprt, a to lahko seveda naredim, brez težav, jaz - «

»Mi boste pomagali?« je prekinil duh.

Reg je odhitel po portovec in nekaj kozarcev.

»Zakaj si si prisvojil telo tega človeka?« je rekel Dirk.

»Potreboval sem glas, s katerim bi govoril, in telo, s katerim bi ukrepal. Nič žalega se mu ne bo zgodilo, nič žalega - «

»Naj še enkrat postavim vprašanje. Zakaj si si prisvojil telo tega človeka?« je vztrajal Dirk.

Duh je skomignil z Michaelovimi rameni.

»Bil je voljan. Oba gospoda tukaj sta se čisto razumljivo upirala, da bi ju... no, hipnotiziral - tvoja analogija je dobra. In tale? Torej, mislim, da je njegov Jaz v precej žalostnem stanju, pa se je vdal. Zelo sem mu hvaležen in ničesar žalega mu ne bom storil.«

»Njegov Jaz,« je zamišljeno ponovil Dirk, »je v precej žalostnem stanju.«

»Mislim, da bo to kar držalo,« je Richard tiho rekel Dirku. »Sinoči je bil videti zelo potrt. Vzeli so mu edino stvar, ki mu je resnično nekaj pomenila, ker ni, no, pri njej ni bil preveč uspešen. Čeprav je ponosen, domnevam, da je bil verjetno zelo dovzeten za zamisel, da ga v resnici nekdo za nekaj potrebuje.«

»Hmmm,« je rekel Dirk in to še enkrat ponovil. V tretje je to rekel z občutkom. Potem se je zavrtel naokoli in nalajal postavo na klopi.

»Michael Wenton-Petek!«

Michaelova glava se je zdrznila in pomežiknil je.

»Ja?« je rekel s svojim običajnim otožnim glasom. Njegove oči so sledile Dirku, ko je hodil po sobi.

»Me lahko slišiš,« je rekel Dirk, »in lahko odgovarjaš v svojem imenu?«

»O ja,« je rekel Michael, »vsekakor lahko.«

»To... bitje, ta duh. Veš, da je v tebi? Voljan si ga sprejeti? Odobravaš to, kar želi storiti?«

»Točno. Njegova zgodba me je nadvse ganila in pripravljen sem mu pomagati. Pravzaprav mislim, da je prav, da tako ravnam.«

»V redu,« je rekel Dirk in tlesknil s prsti, »lahko greš.«

Michaelova glava je nenadoma omahnila naprej in se začela čez kakšno sekundo spet počasi dvigati, kot da bi jo od znotraj nekdo napihoval kot zračnico.

Duh je imel spet oblast nad telesom.

Dirk je zgrabil stol, ga zasukal in se razkrečenih nog usedel nasproti duhu v Michaelu, pozorno zroč v njegove oči.

»Še enkrat,« je rekel, »povej mi še enkrat. Kratek povzetek.«

Michaelovo telo je za spoznanje otrpnilo. Prijelo je Dirka za roko.

»Ne - dotikaj se me!« je udaril Dirk. »Samo povej mi dejstva. Prvikrat, ko me boš poskušal pripraviti do tega, da bi se mi smilil, te bom sunil v oko. Ali vsaj v oko, ki si si ga sposodil. Preskoči torej vse tiste reči, ki zvenijo kot... ee - «

»Coleridge,« je nenadoma rekel Richard, »zvenelo je natanko kot Coleridge. Bilo je kot v Pesmi starega mornarja. No, mestoma.«

Dirk se je namrščil. »Coleridge?« je rekel.

»Poskušal sem mu povedati svojo zgodbo,« je priznal duh, »jaz — «

»Oprosti,« je rekel Dirk, »samo trenutek - še nikoli prej nisem zasliševal štiri bilijone let starega duha. Mar je beseda o Samuelu Taylorju? Hočeš reči, da si povedal svojo zgodbo Samuelu Taylorju Coleridgeu?«

»V določenih trenutkih... sem lahko vstopil v njegov um. Kadar je bil v dovzetnem stanju.«

»Misliš, ko je bil na opiju?« je rekel Richard.

»Točno. Takrat je bil bolj sproščen.«

»Povem vam,« je zagodrnjal Reg, »včasih sem naletel nanj, ko je bil osupljivo sproščen. Poslušajte, skuhal bom malo kave.« Izginil je v kuhinjo, od koder je bilo slišati, kako se sam pri sebi smeji.

»To je drug svet,« si je zamrmral Richard in se zmajajoč z glavo usedel.

»Toda žal takrat, ko se je imel v popolni posesti, nisem mogel do njega,« je rekel duh, »in tako je to spodletelo. In kar je napisal, je bilo zelo izkrivljeno.«

»Komentiraj,« je sam zase rekel Richard in prezirljivo privzdignil obrvi.

»Profesor,« je zaklical Dirk, »morda bo to zvenelo neumno. Je - Coleridge kdajkoli poskušal... ee... uporabiti vaš časovni stroj? Mirno lahko odgovorite na vprašanje na kakršenkoli način.«

»Torej, veste,« je rekel Reg in pogledal izza vrat, »enkrat je res nekaj stikal naokoli, toda mislim, da je bil v veliko preveč sproščenem stanju, da bi lahko kaj naredil.«

»Razumem,« je rekel Dirk. »Toda zakaj,« je dodal in se okrenil nazaj proti nenavadni Michaelovi postavi, ki je sedela sključena na svoji klopi, »zakaj si rabil tako dolgo, predno si nekoga našel?«

»Dolga dolga obdobja sem zelo šibak, skoraj popolnoma neobstoječ, in na prav nič ne morem vplivati. Poleg tega seveda prej še ni bilo časovnega stroja in nikakršnega upanja zame - «

»Morda obstajajo duhovi kot valovni vzorci,« je namignil Richard, »kot interferenčni vzorci med dejanskim in mogočim. Potem bi imeli nepravilne hribe in doline, tako kot v valovanju glasbe.«

Duh je zavihtel Michaelove oči proti Richardu.

»Ti...« je dejal, »ti si napisal tisti članek...«

»Ee, ja - «

»Zelo me je ganil,« je rekel duh, z nepričakovanim spokorjenim hrepenenjem v svojem glasu, ki je dajal občutek, da je presenetil sebe skoraj tako, kot je presenetil svoja poslušalca.

»Ah. Razumem,« je rekel Richard. »No, hvala. Ko si ga zadnjič omenil, ti ni bil tako zelo všeč. No, vem, da tisto nisi bil ti kot takšen - «

Richard se je naslonil nazaj in se sam pri sebi namrščil.

»Torej,« je rekel Dirk, »da se vrnemo na začetek - «

Duh je zajel Michaelovo sapo in začel znova. »Bili smo na ladji - « je rekel.

»Vesoljski ladji.«

»Ja. S Salaxale, sveta v... no, zelo daleč od tu. Nasilen in neprijeten kraj. Odpravili smo se - skupina kakšnih devetih ducatov - iskat nov svet zase, kot so to ljudje pogosto počeli. Vsi planeti tega sistema so bili za nas popolnoma neprimerni, a ustavili smo se na tem svetu, da bi si obnovili zaloge nekaterih potrebnih mineralov.

Na nesrečo se je naša pristajalna ladja poškodovala na svoji poti skozi atmosfero. Poškodovana je bila zelo močno, a še vedno jo je bilo moč popraviti.

Bil sem inženir na krovu in moja dolžnost je bila, da nadziram popravila in priprave za vrnitev na našo matično ladjo. Da bi lahko razumeli, kaj se je zgodilo potem, morate sedaj zvedeti nekaj o naravi visoko avtomatizirane skupnosti. Ni dela, ki si ga ne bi bilo moč z napredno računalniško opremo olajšati. In potovanje s ciljem, kakršen je bil naš, je bilo povezano z nekaj zelo svojskimi težavami - «

»In sicer?« je strogo rekel Dirk.

Duh v Michaelu je pomežiknil, kot da bi bil odgovor očiten.

»No, najti seveda nov in boljši svet, na katerem bi lahko vsi za vekomaj živeli v svobodi, miru in sožitju,« je rekel.

Dirk je začudeno privzdignil obrvi.

»Ah to,« je rekel. »Domnevam, da ste o vsem tem zelo dobro premislili.«

»Vse smo dobro premislili. S seboj smo imeli nekaj zelo specializiranih naprav, ki so nam pomagale, da smo verjeli v cilj potovanja tudi takrat, ko so postale razmere težavne. Ponavadi so delovale brezhibno, vendar mislim, da smo se verjetno že preveč zanašali nanje.«

»Kaj zaboga pa so bile te naprave?« je rekel Dirk.

»Verjetno vam bo težko razumeti, kako pomirjevalno so delovale. In prav zaradi tega sem napravil svojo usodno napako. Ko sem hotel vedeti, če je varno, da vzletimo, nisem hotel vedeti, da morda ne bo varno. Hotel sem, da mi nekdo zagotovi, da je. Tako sem, namesto da bi sam preveril, poslal ven enega Električnih Menihov.«

Dvaintrideseto poglavje...

Medeninasta plošča na rdečih vratih v ulici Peckender se je svetila v rumenem soju ulične svetilke. Za trenutek se je v njej zableščala divje utripajoča luč mimoidočega policijskega avtomobila, ki je šinil mimo.

Plošča se je rahlo zameglila, ko je skoznjo tiho zdrknila bleda bleda prikazen, in se zaiskrila, kajti prikazen je drhtela od tako zelo strašnega razburjenja.

Duh Gordona Waya je postal na temnem hodniku. Potreboval je oporo, na katero bi se lahko oprl, a tam seveda ni bilo ničesar. Hotel se je zgrabiti, a ničesar ni bilo, kar bi lahko zgrabil. Od groze, ki jo je bil videl, mu je šlo na bruhanje, a v njegovem želodcu ni bilo seveda ničesar. Po stopnišču navzgor je napol plaval in se napol spotikal kot človek, ki se utaplja in se skuša oprijeti vode.

Opotekel se je skozi zid, skozi mizo, skozi vrata in se poskušal umiriti in zbrati pred mizo v Dirkovi pisarni.

Če bi nekaj minut kasneje kdorkoli slučajno prišel v pisarno - morda nočna čistilka, če bi Dirk Gently kdaj kakšno zaposlil, česar ni storil, ker so čistilke želele biti plačane, vendar jih on ni želel plačevati, ali morda vlomilec, če bi bilo v pisarni karkoli vrednega, za kar bi človek vlamljal, česar ni bilo - bi videl naslednji prizor, nad katerim bi bil presenečen.

Slušalka velikega rdečega telefona na mizi se je nenadoma zazibala in se prekucnila z vilic na mizo.

Začel je brenčati klicni ton. Potem se je drugega za drugim pritisnilo sedem od velikih mehkih gumbov in po zelo dolgem predahu, ki vam ga omogoči britansko telefonsko omrežje, da bi zbrali misli in pozabili, kdo je tisti, ki mu telefonirate, je bilo slišati zvonjenje telefona na drugem koncu linije.

Po nekaj zvonjenjih se je zaslišal klik, brnež in zvok, kot da bi stroj zajel sapo. Potem je začel govoriti glas: »Halo, Susan tukaj. Prav ta trenutek ne morem k telefonu, ker poskušam ujeti E-mol, vendar če bi želeli pustiti svoje ime...«

»Potem torej, po zagotovilu - komaj se lahko pripravim do tega, da izrečem besedi - Električnega Meniha,« je rekel Dirk z glasom, ki je v sebi nosil prizvok zasmehovanja, »poskušaš izstreliti ladjo in na tvoje veliko presenečenje jo raznese. In od takrat - ?«

»Od takrat,« je potrto rekel duh, »sem sam na tem planetu. Sam z zavestjo o tem, kaj sem storil svojim sopotnikom z ladje. Čisto čisto sam...«

»Ja, sem rekel, da to preskoči,« je jezno odsekal Dirk. »Kaj pa je bilo z matično ladjo? Domnevam, da je šla naprej in nadaljevala svoje iskanje - «

»Ne.«

»Kaj se je torej zgodilo z njo?«

»Nič. Še vedno je tukaj.«

»Še vedno tukaj?«

Dirk je poskočil na noge, se zasukal in z divje namrščenim čelom zakoračil po sobi.

»Ja.« Michaelova glava se je rahlo povesila, oči pa so se proseče zazrle navzgor proti Regu in Richardu. »Vsi smo bili na pristajalnem plovilu. Sprva sem čutil, kako se mi prikazujejo duhovi preostalih, vendar je bil to zgolj plod moje domišljije. Milijone let, in nato bilijone, sem neznansko osamljen blodil po blatu. Niti približno si ne morete predstavljati najdrobnejšega delčka trpljenja takšne večnosti. Potem,« je dodal, »se je prav pred kratkim na planetu pojavilo življenje. Življenje. Rastlinje, stvari v morju, potem končno vi. Inteligentno življenje. Zatekel sem se k vam, da me osvobodite trpljenja, ki ga prestajam.«

Za nekaj kratkih sekund se je Michaelova glava žalostno povesila na njegove prsi. Potem se je počasi, omahujoče dvignila in se spet zazrla vanju s še mračnejšo vnemo v očeh.

»Peljite me nazaj,« je rekel, »rotim vas, peljite me nazaj na pristajalno plovilo. Omogočite mi, da spremenim, kar sem storil. Samo beseda in stvar bo moč spremeniti, moč bo pravilno dokončati popravila. Pristajalno plovilo se bo potlej lahko vrnilo na matično ladjo, lahko bomo nadaljevali svojo pot, moje trpljenje bo končano, jaz pa vam ne bom več v breme. Rotim vas.«

Njegova prošnja je obvisela v zraku in zavladala je kratka tišina.

»Saj to ne more delovati, kaj?« je rekel Richard. »Če to storimo, potem se to ne bi zgodilo. Kaj ne povzročimo tako cele vrste protislovij?«

Reg se je kar tresel od razmišljanja. »Nič večjih od mnogih, ki že obstajajo,« je rekel. »Če bi se vesolje končalo ob vsaki negotovosti o tem, kaj se je v njem zgodilo, nikoli ne bi preživelo prve pikosekunde svojega obstoja. In mnoga seveda tudi ne preživijo. Veste, s tem je tako kot s človeškim telesom. Kakšen urez ali modrica tu in tam mu ne škodi. Niti zahteven kirurški poseg, če je opravljen pravilno. Protislovja so zgolj brazgotine. Čas in prostor jih pozdravita in zarasteta, ljudje pa si zapomnijo tisto različico dogodkov, ki se jim zdi toliko smiselna, da zadovolji njihov um.

To ne pomeni, da človeka ne bo osupnilo nekaj zelo čudnih stvari, če se zaplete v protislovje. Vendar če v življenju še niste naleteli na nobeno, potem ne vem, v katerem vesolju živite, v tem že ne.«

»Dobro, če je temu tako,« je rekel Richard, »čemu ste bili potlej tako trmasti in niste hoteli storiti ničesar, da bi rešili dodoja?«

Reg je zavzdihnil. »Sploh ničesar ne razumete. Dodo ne bi izumrl, če se jaz ne bi tako silovito trudil, da bi rešil latimerijo.«

»Resoplavutarico latimerijo? Praribo? Toda kako lahko vendar eni vplivajo na druge?«

»Ah. Sedaj pa že preveč sprašujete. Povezave vzrokov in posledic so preveč zapletene, da bi jih bilo moč vse razčleniti. Kontinuum ni samo kot človeško telo, je tudi zelo podoben kosu slabo nalepljene tapete. Nekje pritisni mehurček in nekje drugje se bo pojavil nov. Dodojev ni več zaradi mojega vmešavanja. Ker tega preprosto nisem mogel več prenesti, sem si na koncu postavil pravilo. Edina stvar, ki jo prizadeneš, kadar želiš spremeniti čas, si ti sam.« Žalostno se je zasmejal in se obrnil proč.

Nato je po dolgem premišljevanju dodal: »Ne, to lahko naredimo. Samo ciničen sem, ker so šle stvari v preteklosti tolikokrat narobe. Zgodba tega ubogega moža je zelo ganljiva in nobene škode ne more biti, če končamo njegovo bedo. Zgodilo se je tako zelo zelo davno na mrtvem planetu. Če to storimo, se bomo spominjali tistega, kar se nam je pač vsakemu posebej zgodilo. Žal mi je, če se preostali svet ne strinja. Čisto gotovo ne bo prvič.«

Michaelova glava se je poklonila.

»Zelo molčeč si, Dirk,« je rekel Richard.

Dirk se je besno zazrl vanj. »Rad bi videl to ladjo,« je zahteval.

V temi je rdeča telefonska slušalka zdrsnila in se sunkovito zapeljala nazaj prek mize. Če bi bil tam kdo, ki bi to videl, bi lahko razločil komaj vidno postavo, ki jo je premaknila.

Sijala je zelo medlo, manj kot bi sijali luminiscenčni urni kazalci. Bolj se je zdelo, kot da je tema okoli nje ravno toliko temnejša, in prikazen je sedela v njej kot odebeljeno brazgotinsko tkivo pod plaščem noči.

Gordon se je še poslednjič spoprijel s trmasto slušalko. Končno se mu je posrečil zaključni prijem in slušalka je smuknila na vrh priprave.

Od tu je padla nazaj na vilice in prekinila zvezo. V istem trenutku je duh Gordona Waya, ko je bil njegov zadnji klic končno opravljen, omahnil k počitku in izparel.

Triintrideseto poglavje...

Okoli zemlje se je v njeni senci počasi pozibaval samo še eden med mnogimi delci, ki so sedaj za večno pluli po oddaljeni orbiti, temno telo, večje in bolj pravilnih oblik kot ostali. In mnogo mnogo starejše.

Štiri bilijone let je neprenehoma vsrkavalo podatke s sveta pod njim, pozorno motrilo, razčlenjevalo, obdelovalo. Tu in tam je poslalo nazaj kakšno sporočilo, če je sodilo, da bi lahko pomagalo, če je sodilo, da bi ga utegnil kdo sprejeti. A sicer je opazovalo, poslušalo, zapisovalo. Njegovi pozornosti se ni izmaknilo niti pljuskanje valov niti utrip srca.

Sicer se znotraj njega že štiri bilijone let ni nič zganilo, razen zraka, ki je tiho krožil, in drobcev prahu v zraku, ki so plesali in plesali in plesali in plesali... in plesali.

To, kar se je zgodilo sedaj, je bila samo neznatna motnja. Tiho, brez razburjenja, kot kapljica jutranje rose, ki se utekočini na listu, so se v prazni sivi steni, ki je samevala že štiri bilijone let, pojavila vrata. Preprosta, običajna, belo opažena vrata z majhno udrto medeninasto kljuko.

Tudi ta tihi dogodek je bil zapisan in vključen v nepretrgan tok podatkov, ki jih je ladja brez prestanka obdelovala. Ne samo prihod vrat, temveč tudi prihod tistih za vrati, kako so izgledali, kako so se gibali, kaj so ob prihodu občutili. Vse obdelano, vse zapisano, vse pretvorjeno.

Ko je minil trenutek ali dva, so se vrata odprla.

Skoznje je bilo videti prostor, drugačen od tistih na ladji. Soba z lesenim podom, z oguljenim okrasjem, soba, v kateri je poplesaval ogenj. In kakor je poplesaval ogenj, so v notranjosti ladjinih računalnikov poplesavali njegovi podatki in drobci prahu so prav tako poplesavali z njim.

V okviru vrat je stala postava - orjaška, otožna postava z nenavadnim sijem, ki ji je sedaj plesal v očeh. Stopila je čez prag ter naprej v ladjo in obraz ji je nenadoma preplavil mir, za katerim je bila hrepenela, vendar je mislila, da ga ne bo nikoli več izkusila.

Za njim je izstopil manjši, starejši mož belih in svojeglavih las. Ko je stopil iz kraljestva svoje sobe v kraljestvo ladje, se je ustavil in začudeno pomežiknil. Sledil mu je tretji mož, nestrpen in napet, oblečen v velik usnjen plašč, ki je prhutal okrog njega. Tudi on se je ustavil in hipoma osupnil nad nečem, česar ni razumel. Z globoko začudenim izrazom na obrazu je stopil naprej in se razgledoval naokoli po sivih in prašnih stenah starodavne ladje.

Končno je vstopil četrti mož, velik in mršav. Ko je stopal skozi vrata, se je sklonil in se potem nenadoma ustavil, kot da bi se zaletel v steno.

Zaletel se je v steno. Neke vrste.

Obstal je kot vkopan. Če bi ga v tem trenutku kdorkoli gledal v obraz, bi mu bilo pretirano jasno, da se temu človeku trenutno dogaja edinstvena in nabolj osupljiva prigoda njegovega celotnega bivanja.

Ko se je začel počasi gibati, je to počel s prefinjenim korakom, kot da bi zelo počasi plaval. Videti je bilo, kot da mu je vsak najdrobnejši gib glave oblil obraz s svežim valom spoštovanja in presenečenosti. Solze so mu privrele v oči in od silnega začudenja mu je zastal dih.

Dirk se je okrenil in se zazrl vanj, da bi ga podvizal.

»Kaj pa je s tabo?« je zaklical, da bi preglasil šumenje.

»Ta... glasba...« je zašepetal Richard.

Zrak je bil poln glasbe. Tako poln, da se je zdelo, da ni nobenega prostora več za druge stvari. In bilo je, kot da bi sleherni delček zraka nosil svojo glasbo, tako da je Richard vsakokrat, ko je premaknil glavo, zaslišal novo in drugačno glasbo, čeprav se je ta nova in drugačna glasba popolnoma skladala s tisto, ki je ležala v zraku poleg nje.

Prilagajanje med eno in drugo je bilo tehnično dovršeno - presunljivi preskoki med oddaljenimi tonovskimi načini so bili zgolj stvar nenapornih premikov glave. Nove teme, nove osnovne melodije, vse brezhibno in osupljivo usklajene, so se neprenehoma zapletale v valujočo mrežo. Orjaški počasni valovi gibanja, hitrejši plesi, ki so gostoleli skoznje, droben iskreč drvež, ki je poplesaval vrh teh plesov, dolgi zapleteni napevi, katerih konci so bili tako zelo podobni začetkom, da so se zavili naokrog okoli sebe, se obrnili od znotraj navzven, od zgoraj navzdol in nato odvihrali na hrbtu še ene plešoče melodije v nekem oddaljenem predelu ladje.

Richard se je opotekel proti steni.

Dirk je pohitel in ga zgrabil.

»Daj no,« je zadirčno rekel, »kaj pa ti je? Ne preneseš glasbe? Malo preveč naglas je, kaj? Za božjo voljo, zberi se. Tukaj je nekaj, česar še vedno ne razumem. Nekaj ni v redu. Pridi - «

Potegnil je Richarda za seboj, nato pa ga je moral podpreti, kajti njegova zavest se je pod težo glasbe pogrezala globlje in globlje. Prividi, ki so se v njegovi glavi pletli iz milijonov vznemirjujočih glasbenih niti, ko so se vlekle skoznjo, so preraščali v kaotično besnenje. Toda bolj ko je kaos brstel, bolj se je ujel z drugim kaosom in naslednjim še večjim kaosom, dokler ni vse skupaj postalo orjaška razganjajoča krogla ubranosti, ki se je širila v njegovih možganih hitreje, kot bi to lahko katerikoli možgani prenesli.

In potem je bilo vse mnogo preprosteje.

V njegovi zavesti je poplesaval en sam napev in vsa njegova pozornost je legla nanj. Bil je napev, ki je prekipeval kot čarobni hudournik, jo tvoril, jo oblikoval, živel v njej razkošno, živel v njej skromno, postal vse njeno bistvo. Drhteče je poskakoval naokoli, sprva po malem živahen napev, potem se je umiril, spet zaplesal, toda z večjo zadrego, kot da bi se potapljal v vrtincih dvoma in kaosa, in nenadoma razkril, da so bili vrtinci zgolj prvo žuborenje orjaškega novega energijskega valovanja, ki se je radostno pognalo nekje iz globin.

Richard je pričel zelo zelo počasi omedlevati.

Ležal je čisto pri miru.

Čutil je, da je stara goba, ki so jo namočili v vosku in pustili na soncu, da se posuši.

Počutil se je kot telo starega konja, okajeno od žgočega sonca. Sanjal je o olju, nežnem in dehtečem, o temnih valujočih morjih. Bil je na beli plaži, pijan od rib, omamljen od peska, obledel, dremajoč, prebičan od svetlobe, pogrezajoč se, ocenjujoč gostoto vodnih hlapov v oddaljenih meglenicah, vrteč se v dokončni nasladi. Bil je črpalka, ki v pomladnem času brizga osvežilno vodo na gomilo opojne, sveže pokošene trave. Zvoki, komaj slišni, so dogorevali kot oddaljen sen.

Tekel je in padal. Pristaniške luči so se stegovale v noč. Morje je kot mračen duh z neskončno majhnimi valovi butalo ob pesek, svetlikajoče, nezavedno. Zunaj, kjer je bilo globlje in bolj mrzlo, se je lahkotno potapljal v razburkano morje, ki mu je kot olje bučalo okrog ušes in premotil ga je samo oddaljen brr brr, kot da bi zvonil telefon.

Vedel je, da posluša glasbo življenja samega. Glasbo svetlobe, ki poplesava na vodi, vzvalovljeni od vetrov in plim, življenja, ki plava v vodi, življenja, ki leze po kopnem, ki ga greje svetloba.

Še naprej je ležal čisto pri miru. Še vedno ga je motil oddaljeni brr brr, kot da bi zvonil telefon.

Postopoma se je zavedel, da je bil oddaljeni brr brr, kot da bi zvonil telefon, telefon, ki je zvonil.

Sunkovito se je dvignil.

Ležal je na majhni razpadajoči postelji v majhni zanemarjeni opaženi sobi, ki mu je bila znana, a ni vedel, od kod. Bila je polna knjig in čevljev. Pomežiknil ji je, toda ostala je nema.

Telefon ob postelji je zazvonil. Dvignil je slušalko.

»Halo?« je rekel.

»Richard!« Glas je bil Susanin in ves iz sebe. Zmajal je z glavo in ničesar uporabnega se ni mogel domisliti.

»Halo?« je ponovil.

»Richard, si to ti? Kje sil«

»Ee, počakaj, grem pogledat.«

Položil je slušalko na pomečkano rjuho, kjer je vrešče obležala, klecavo zlezel s postelje, se opotekel do vrat in jih odprl.

Tu je bila kopalnica. Nezaupljivo se je zazrl vanjo. Tudi ta mu je bila znana, vendar čutil je, da nekaj manjka. Ah ja. V njej bi moral biti konj. Ali vsaj, v njej je bil konj, ko jo je nazadnje videl. Šel je skozi kopalnico in izstopil pri drugih vratih. Podal se je na klecavo pot navzdol po stopnišču proti Regovi glavni sobi.

Ko je prispel tja, je uzrl prizor, ki ga je osupnil.

Štiriintrideseto poglavje...

Nevihte včerajšnjega dne in dan pred njim, pa poplave prejšnjega tedna, so se sedaj umirile. Nebo je bilo še vedno nabreklo od dežja, toda vse, kar je sedaj padalo iz spuščajočega se večernega mraka, je bilo le še žalobno mravljinčenje.

Droben vetrič se je pognal prek mračne planjave, se nespretno skobacal preko gričev ter švignil čez plitvo dolino, kjer je stala tvorba, nekakšen stolp, nagibajoč se in čisto sam sredi blatne more.

Bil je počrnel štrcelj stolpa. Stal je kot izbrizg magme iz kake grozovitejših votlin pekla in se nagibal pod prav čudaškim kotom, kot da bi ga težilo nekaj mnogo bolj strašnega, kot je bilo težko breme njegove lastne teže. Videti je bil mrtva stvar, davno mrtva.

Edino gibanje je bilo lenobno drsenje reke blata po dnu doline, prav mimo stolpa. Kakšno miljo niže se je reka stekala v sotesko ter poniknila pod zemljo.

Toda ko se je začelo temniti, je postalo očitno, da stolp ni popolnoma brez življenja. Globoko v njem je migotal meglen pramen rdečkaste svetlobe.

To je bil prizor, ki je osupnil Richarda, ko ga je uzrl skozi majhna bela vrata, vstavljena v steno na obronku doline, nekaj sto jardov proč od stolpa.

»Nikar ne stopi ven!« je rekel Dirk in dvignil roko. »Ozračje je strupeno. Ne vem natanko, kaj je v njem, a brez dvoma bi lepo očistilo tele preproge.«

Dirk je stal na vratih in z globokim nezaupanjem zrl v dolino.

»Kje pa smo?« je vprašal Richard.

»Bermuda,« je rekel Dirk. »Komplicirano je.«

»Hvala,« je rekel Richard in opotekajoč se odkorakal nazaj preko sobe.

»Oprostite,« je ogovoril Rega, ki je zaposleno skakal okoli Michaela Wentona-Petka in preverjal, če potapljaška oprema, ki jo je nosil, povsod dobro tesni, če je dihalna maska pravilno nameščena in če regulator zraka deluje brezhibno.

»Oprostite, grem lahko samo mimo?« je rekel Richard. »Hvala.«

Povzpel se je nazaj po stopnicah, šel nazaj v Regovo spalnico, se klecavo usedel na rob postelje in spet pobral slušalko.

»Bermuda,« je rekel, »komplicirano je.«

Spodaj je Reg končal z nanašanjem vazelina na vse stike na obleki in na nekaj kosov izpostavljene kože okrog maske ter naznanil, da je vse nared.

Dirk se je zavihtel proč od vrat in se skrajno kujavo postavil na stran.

»No,« je rekel, »pojdi že. Hvala bogu, da te ne bo treba več prenašati. Pri vsej zadevi si umijem roke. Predvidevam, da bomo morali počakati, da pošlješ nazaj embalažo, čeprav ne vem, kaj bomo z njo.« Ošabno je koračil okrog zofe in besno krilil z rokami. Vse skupaj mu ni bilo prav nič všeč. Še zlasti mu ni bilo všeč, da je Reg vedel več o prostoru-času kot on sam. Jezilo ga je, ker ni vedel, zakaj mu to ni bilo všeč.

»Dragi moj kolega,« je s spravljivim tonom rekel Reg, »pomislite, kako malo truda je bilo potrebnega, da smo pomagali ubogi duši. Žal mi je, če je po vseh vaših izjemno mojstrskih sklepanjih za vas to protivrhunec. Zavedam se, da čutite, da zgolj dejanje usmiljenja ni dovolj, a biti morate bolj radodarni.«

»Radodaren, ha!« je rekel Dirk. »Plačujem svoje davke, kaj pa še hočete?«

Vrgel se je na zofo, si potegnil s prsti skozi lase in se začel kujati.

Obsedena Michaelova postava se je rokovala z Regom in se v nekaj kratkih besedah zahvalila za vse. Potem je odločno odkorakala do vrat, se obrnila in se obema poklonila.

Dirk je zalučal glavo naokrog in se zazrl vanj, njegove oči so bliskale izza svojih naočnikov in lasje so mu divje vihrali. Duh je pogledal Dirka in v notranjosti ga je za trenutek zmrazila zla slutnja. Nenadoma je duh iz vraževerja pomahal. Z Michaelovo roko je pomahal v krogu, trikrat, in nato izustil eno samo besedo.

»Zbogom,« je rekel.

Potem se je spet obrnil, zgrabil stranice vrat in odločno stopil ven v blato in smrdljiv strupen veter.

Za trenutek je postal, toliko, da se prepriča, če je podlaga trdna, če bo lahko obdržal ravnotežje, potem pa je, ne da bi se še enkrat ozrl nazaj, odkorakal proč, izven dosega sluzastih stvari z nogami, proti svoji ladji.

»Hej, kaj pa naj bi zdaj to pomenilo?« je rekel Dirk, razdraženo oponašajoč nenavaden trojni zamah z roko.

Richard je prigrmel navzdol po stopnicah, silovito odrinil vrata in izbuljenih oči planil v sobo.

»Ross je bil umorjen!« je zavpil.

»Kdo hudiča je Ross?« je zavpil nazaj Dirk.

»Kakomujeime Ross, za božjo voljo,« je vzkliknil Richard, »novi urednik Dognanj.«

»Kaj so Dognanja?« je spet zavpil Dirk.

»Michaelova prekleta revija, Dirk! Se spomniš? Gordon je nagnal Michaela proč od revije in jo namesto tega dal v upravljanje temu Rossovemu tipu. Zaradi tega ga je Michael sovražil. Torej, sinoči je Michael šel in ga prekleto umoril!«

Premolknil je, loveč sapo. »Navsezadnje,« je rekel, »bil je umorjen. In Michael je bil edini, ki je imel kakšen razlog za to.«

Stekel je do vrat, se zazrl ven za oddaljujočo se postavo, ki je izginjala v večerni mrak, in se znova zasukal naokoli.

»Ali pride nazaj?« je rekel Richard.

Dirk se je pognal na noge in za trenutek mežikajoč obstal.

»To je to...« je rekel, »zato je bil Michael popoln medij. To je tisto, kar bi moral iskati. Dejanje, v katero ga je pahnil duh, da bi ga dobil v pest, dejanje, ki bi ga moral biti on načeloma voljan storiti, dejanje, ki bi ustrezalo duhovim lastnim ciljem. O ljubi bog. Misli, da smo jih izpodrinili, in to je tisto, kar bi rad preokrenil.

Misli, da je to njihov svet in ne naš. Tukaj so se hoteli nastaniti in zgraditi svoj prekleti raj. Ujema se do najmanjše podrobnosti.

Ali vidite,« je rekel in se okrenil proti Regu, »kaj smo storili? Ne bi me presenetilo, če bi odkril, da je nesreča, ki bi jo tvoja uboga trpeča duša rada preokrenila, natanko tista stvar, ki je zanetila življenje na tem planetu!«

Nenadoma je preusmeril svoj pogled od Rega, ki je bil ves bled in trepetav, nazaj proti Richardu.

»Kdaj si to slišal?« je zmedeno rekel.

»Ee, pravkar,« je rekel Richard, »po... po telefonu. Zgoraj.«

»Kaj?«

»Bila je Susan, ne vem, kako - rekla je, da je na svoji elektronski tajnici dobilo sporočilo o tem. Rekla je, da je bilo sporočilo... od - rekla je, da je bilo od Gordona, vendar mislim, da je bila histerična. Dirk, kaj hudiča se dogaja? Kje smo?«

»Smo štiri bilijone let v preteklosti,« je s tresočim glasom povedal Reg, »prosim, nikar ne vprašajte, zakaj telefon deluje, kadar smo kjerkoli drugje v vesolju kot tam, kamor je dejansko priključen. To je snov, o kateri se boste morali pomeniti z britanskim Telecomom, toda...«

»K vragu s prekletim britanskim Telecomom,« je zavpil Dirk in bila je zgolj moč navade, da so mu te besede zlahka poletele z jezika. Stekel je do vrat in se še enkrat zazrl za temno nejasno postavo, ki je bredla prek blata proti salaxalanski ladji in bila njim popolnoma nedosegljiva.

»Kako dolgo,« je čisto mirno rekel Dirk, »bi rekla, da bo ta zavaljen lahkomiseln pankrt potreboval, da doseže ladjo? Kajti toliko časa nam preostane.

Pridita. Usedimo se. Premislimo. Imamo dve minuti, da se odločimo, kaj storiti. Zelo močno sumim, da bomo nato mi trije z vsem, kar smo kdajkoli poznali, vključno z latimerijo in dodojem, dragi profesor, prenehali kdajkoli obstajati.«

Potrto se je usedel na zofo, potem spet vstal in izpod sebe odstranil Michaelov zavrženi suknjič. Ko je to počel, je iz žepa padla knjiga.

Petintrideseto poglavje...

»Mislim, da je to grozna oskrumba,« je Richard pojasnil Regu, medtem ko sta sedela skrita za živo mejo.

Noč je bila polna poletnih vonjav iz cvetličnega vrta ob koči in tu in tam je lahen vetrič, ki se je zabaval na obali Bristolskega kanala, prinesel sapico morskega zraka.

V daljavi se je v morski gladini poigravala svetla luna in v njeni svetlobi je bilo moč videti obrise oddaljenega Exmoora, ki je ležal proti jugu.

Reg je zavzdihnil.

»Ja, mogoče,« je rekel, »toda bojim se, da ima prav, veste, to je treba narediti. To je bil edini varen način. V komadu so se skrivala vsa navodila, samo vedeti je bilo treba, kaj iskati. Zadevo moramo ustaviti. Duh se bo večno potikal naokoli. Pravzaprav bosta sedaj dva. To se pravi, glede na njegova dela. Ubogi revež. Vendar mislim, da si ga je sam nakopal.«

Richard je razdraženo utrgal nekaj travnih bilk in jih mečkal med prsti.

Podržal jih je proti mesečini, jih obračal pod različnimi koti in opazoval, kako se na njih poigrava svetloba.

»Kakšna glasba,« je rekel. »Nisem veren, a če bi bil, bi dejal, da je bila kot pogled v božjo dušo. Morda je bila in bi moral biti veren. Venomer si moram dopovedovati, da glasbe niso ustvarili oni, ustvarili so samo glasbilo, ki zna brati note. In note so bile življenje samo. In vse to je tam gor.«

Zazrl se je v nebo. Nehote je začel citirati:

»Da obuditi spet bi znal glas njen v dnu srca, brez konca srečen in prevzet bi sezidal v zraku do neba iz opojne glasbe hram mamljiv, te sončne kupole! ta led iskriv!«

»Hmmm,« si je zamrmral Reg, »sprašujem se, če je pravočasno prispel.«

»Kaj ste rekli?«

»Ah, nič. Premišljujem.«

»Ljubi bog, tudi on ni čisto nedolžen, kaj?« je nenadoma vzkliknil Richard. »Notri je že več kot uro. Zanima me, kaj se dogaja.«

Vstal je in pogledal preko žive meje proti majhni podeželski koči, ki se je za njima kopala v mesečini. Približno uro pred tem je Dirk smelo odkorakal do prednjih vrat in potrkal nanje.

Ko so se vrata nekako nejevoljno odprla in je ven pogledal rahlo zbegan obraz, je Dirk snel svoj smešni klobuk in glasno rekel: »G. Samuel Coleridge?

Samo mimo sem šel, veste, ravno prihajam iz Porlocka, in zanima me, če vas lahko zmotim za kratek intervju? Samo za skromen župnijski letak, ki ga urejam. Obljubim, da vam ne bo vzelo veliko časa, vem, da morate biti zaposleni, slaven pesnik, kot ste vi, vendar jaz tako zelo občudujem vaše delo in...«

Ostalo se je izgubilo, kajti Dirku je tedaj uspelo vstopiti in za seboj je zaprl vrata.

»Bi mi oprostili za trenutek?« je rekel Reg.

»Kaj? Oh, seveda,« je rekel Richard, »samo poškilil bom, da vidim, kaj se dogaja.«

Medtem ko se je Reg odpravil za drevo, je Richard odrinil majhna vrtna vrata in se ravno hotel podati naprej po poti, ko je zaslišal glasove, ki so se od znotraj približevali prednjim vratom.

Urno se je pognal nazaj, ko so se pričela prednja vrata odpirati.

»Torej, najlepša hvala, g. Coleridge,« je rekel Dirk, ko je prišel na piano, preprijemajoč klobuk in klanjajoč se, »nadvse prijazni in velikodušni ste bili, da ste si vzeli čas, in nadvse sem vam hvaležen, kot sem prepričan, da vam bodo tudi moji bralci. Prepričan sem, da bo iz tega nastal nadvse simpatičen majhen članek, in brez skrbi ste lahko, da vam bom poslal izvod, ki ga boste lahko v prostem času skrbno prebrali. Zelo bom vesel vaših pripomb, če boste kakšne imeli, karkoli glede sloga, saj veste, namigi, nasveti, reči takšne narave. No, še enkrat zelo lepa hvala za vaš čas. Upam, da vas nisem zadrževal pri čem pomembnem -«

Vrata so se silovito zaloputnila za njim.

Dirk se je obrnil s še enim iz nepretrgane vrste zmagoslavnih nasmeškov in pohitel po poti navzdol proti Richardu.

»No, temu smo napravili konec,« je rekel in si stepel dlani. »Mislim, da si jo je ravno začel zapisovati, vendar se sedaj zagotovo ničesar več ne bo spomnil. Kje je znameniti profesor? Ah, tukaj ste. Sveta nebesa, nisem si mislil, da bom tako dolgo. Nadvse očarljiv in zabaven fant, tale naš g. Coleridge, oziroma prepričan sem, da bi bil, če bi mu dal priložnost, vendar sem bil preveč zaposlen s svojo lastno očarljivostjo.

Aha, vendar sem naredil, kar si me prosil, Richard, na koncu sem ga povprašal o albatrosu in on je odvrnil kakšen albatrosi Tako da sem rekel, oh, saj ni važno, albatros ni pomemben. Vprašal je, kakšen albatros ni pomemben in jaz sem rekel, pustite albatrosa, ni važen, in on je rekel, da je važen - nekdo pride sredi noči v njegovo hišo fantazirat o albatrosih, vedeti hoče, zakaj. Rekel sem, k vragu s prekletim albatrosom in on je rekel, da je trdno odločen in da ni prepričan, da mu to ni dalo zamisli za pesem, ki jo trenutno piše. Veliko bolje, je rekel, kot da mu pade na glavo asteroid, za kar je menil, da je nekoliko za lase privlečeno. In tako sem odšel.

No, sedaj ko sem rešil celotno človeštvo pred iztrebljenjem, bi se mi prilegla pizza. Kaj pravita na takšen predlog?«

Richard ni izrazil mnenja. Namesto tega je z določeno mero osuplosti strmel v Rega.

»Vas kaj skrbi?« je presenečeno vprašal Reg.

»Dober trik,« je rekel Richard, »lahko bi prisegel, da niste imeli brade, predno ste odšli za drevo.«

»Oh - « Reg je otipal bujno tri inče dolgo rast - »ja,« je rekel, »gola neprevidnost,« je rekel, »neprevidnost.«

»Kaj ste pa počeli?«

»Oh, zgolj nekaj prilagoditev. Droben kirurški poseg, saj razumete. Nič presunljivega.«

Nekaj minut kasneje, ko jih je povedel do dodatnih vrat, ki so se skrivnostno udejanila v bližnjem hlevu, se je ozrl nazaj proti nočnemu nebu za njimi, ravno pravočasno, da je še ujel drobno lučko, kako je vzplamtela in izginila.

»Žal mi je, Richard,« je zamrmral, in vstopil za njima.

Šestintrideseto poglavje...

»Ne hvala, Dirk,« je bil odločen Richard, »čeprav bi zelo rad izrabil priložnost, da ti kupim pizzo in gledam, kako jo ješ, vendar želim naravnost domov. Moram videti Susan. Je to mogoče, Reg? Kar naravnost v moje stanovanje? Prihodnji teden bom prišel v Cambridge, da poberem avto.«

»Smo že tam,« je dejal Reg, »samo skozi vrata stopiš in že si doma v svojem stanovanju. Je zgodnji petkov večer in pred teboj leži vikend.«

»Hvala. Ee, poslušaj, Dirk, se še kaj vidiva, prav? Ali sem kaj dolžan? Ne vem.«

Dirk je živahno zamahnil z roko. »Moja gdč. Pearce se ti bo še pravočasno oglasila,« je pojasnil.

»No prav, v redu, ko se malo spočijem, se bom kaj oglasil. Vse skupaj je bilo, no ja, nepričakovano.«

Šel je do vrat in jih odprl. Ko je stopil ven, se je znašel na sredini svojega stopnišča, v čigar steni so se udejanila vrata.

Ravno se je hotel povzpeti po stopnicah navzgor, ko ga je nekaj prešinilo in obrnil se je. Stopil je nazaj noter in za sabo zaprl vrata.

»Reg, bi lahko naredili droben ovinek?« je rekel. »Mislim, da bi bila dobra poteza, če bi nocoj peljal Susan na večerjo, le da je treba v lokalu, ki ga imam v mislih, rezervirati vnaprej. Mi lahko priskrbite tri tedne?«

»Nič lažjega,« je rekel Reg in za spoznanje prilagodil razporeditev kroglic na abaku. »Tako,« je rekel, »zapeljali smo se za tri tedne nazaj po času. Kje je telefon, veste.«

Richard je pohitel navzgor po notranjih stopnicah v Regovo spalnico in poklical L'Espirit d'Escalier. Maitre d'hotel je bil očaran in počaščen, da je lahko sprejel njegovo rezervacijo, in se veselil, da ga bo čez tri tedne videl. Richard se je začudeno zmajajoč z glavo odpravil nazaj dol po stopnicah.

»Potrebujem vikend trdne stvarnosti,« je rekel. »Ali ni nekdo ravnokar odšel skozi vrata?«

»To,« je pojasnil Dirk, »je bil dostavljalec s tvojo zofo. Človek je prosil, če mu lahko odpremo vrata, tako da jo bosta lahko spravila čez krivino in odvrnil sem, da z veseljem.«

Samo nekaj minut kasneje je Richard že hitel po stopnišču proti Susaninemu stanovanju. Ko je prispel do vhodnih vrat, se je kot že tolikokrat poprej razveselil, ko je zaslišal nizke tone njenega čela, ki so komaj slišni prihajali skozi vrata. Tiho se je splazil noter in ko se je bližal vratom njene glasbene sobe, je otrpnil od presenečenja. Melodijo, ki jo je igrala, je bil že slišal. Drobna živahna melodija, ki se je umirila, nato spet zaplesala, vendar z večjo zadrego...

Njegov obraz je bil tako prepaden, da je takoj, ko ga je uzrla, prenehala igrati.

»Kaj pa je narobe?« je preplašeno rekla.

»Kje si dobila to glasbo?« je zašepetal Richard.

Skomignila je. »No, v glasbeni trgovini,« je zbegano odvrnila. Ni hotela duhovičiti, preprosto ni razumela vprašanja.

»Kaj je to?«

»Je iz kantate, v kateri igram čez nekaj tednov,« je pojasnila, »Bach, številka šest.«

»In kdo jo je napisal?«

»Torej, če natanko premislim, Bach.«

»Kdo?«

»Opazuj moje ustnice. Bach. B-A-C-H. Johannes Sebastian. Se spomniš?«

»Ne, še nikoli slišal. Kdo je to? Je napisal še kaj drugega?«

Susan je odložila lok, prislonila čelo, vstala in pristopila k njemu.

»Je s teboj vse v redu?« je rekla.

»Ee, težko reči. Kaj je...«

V kotu sobe je ugledal kup notnih zvezkov in na vrhnjem je bilo isto ime. BACH. Vrgel se je na kup in začel grebsti po njem. Zvezek za zvezkom - J. S. BACH. Sonate za čelo. Brandenburški koncerti. Maša v B-molu.

Pogledal jo je z brezizraznim nerazumevanjem.

»Še nikoli nisem videl nobenega od teh,« je rekel.

»Richard, dragec moj,« je rekla in mu položila roko na lice, »kaj zaboga je narobe? To so čisto navadne Bachove notne pole.«

»Toda, kaj ne razumeš,« je rekel, stresajoč sveženj gradiva. »Nikoli in nikdar še nisem videl niti enega teh zvezkov!«

»No,« je rekla s ponarejenim dostojanstvom, »morda, če ne bi porabil vsega svojega časa za igračkanje z računalniško glasbo...«

Zazrl se je vanjo z divjim presenečenjem v očeh, nato pa se je počasi sesedel ob zid in se začel histerično smejati.

V ponedeljek popoldne je Richard poklical Rega.

»Reg!« je rekel. »Vaš telefon deluje. Čestitam.«

»O ja, dragi moj kolega,« je rekel Reg, »kako zelo čudovito, da ste se oglasili. Ja. Malo prej je prišel zelo sposoben mladenič in popravil telefon. Mislim, da se sedaj ne bo več pokvaril. Dobra novica, kaj pravite?«

»Zelo dobra. Torej ste se srečno vrnili.«

»Oh ja, hvala. Potem ko sva vas odložila in se vrnila nazaj, je bilo tukaj nadvse razburljivo. Se spomnite konja? No, spet se je pojavil skupaj z lastnikom. Doživela sta nekakšno neljubo srečanje s policijo in želela sta, da ju popeljem domov. Tudi prav. Zdi se mi preveč nevarne sorte poba, da bi se kar tako potikal naokoli. No. Kako je torej z vami?«

»Reg... Glasba - «

»Ah ja, mislil sem, da boste srečni. Bilo je kar nekaj dela, to lahko povem. Seveda sem shranil samo naj-najdrobnejši drobec, a že tako sem goljufal. Bilo je precej več, kot bi lahko človek v enem samem življenju v resnici spisal, vendar mislim, da ne bo na to nihče gledal preveč resno.«

»Reg, jo lahko še kaj dobiva?«

»Žal ne. Ladja je odletela in poleg tega - «

»Lahko bi šla nazaj po času - «

»Ne, torej, saj sem že povedal. Popravili so telefon, tako da se ne bo več pokvaril.«

»In?«

»No, časovni stroj sedaj ne bo deloval. Iztrošil se je. Mrtev kot dodo. Mislim, da je to, žal, to. Čeprav je verjetno tudi tako prav, kaj pravite?«

V ponedeljek je ga. Sauskind poklicala Holistično detektivsko pisarno Dirka Gentlyja, da bi se pritožila glede računa.

»Ne razumem, kaj naj bi vse to pomenilo,« je rekla, »to je popoln nesmisel. Kaj hočete s tem doseči?«

»Draga moja ga. Sauskind,« je rekel Dirk, »komaj lahko izrazim, kako zelo sem se že veselil, da se z vami še enkrat pomenim o tej isti stvari. Kje bova danes začela? O kateri posebni postavki bi radi razpravljali?«

»O nobeni, najlepša hvala, g. Gently. Pojma nimam, kdo ste in čemu bi mislili, da se je moj maček izgubil. Dragi Roderick je preminil v mojih rokah dve leti nazaj in ne želim ga nadomestiti.«

»Oh, prav, ga. Sauskind,« je rekel Dirk, »to, česar verjetno ne znate ceniti, je, da je neposreden rezultat mojega truda - Če vam lahko razložim o tem, kako so v svojem bistvu vse - « Umolknil je. Ni imelo smisla. Počasi je položil slušalko nazaj na vilice.

»Gdč. Pearce!« je zaklical. »Bodite tako prijazni in pošljite naši ge. Sauskind popravljen račun. Nov račun se glasi: 'Rešitev človeštva pred popolnim iztrebljenjem - zastonj.'«

Pa naj bo za danes, nadel si je klobuk in odšel.