Aleš Oblak

HIŠA DOBRIH GOSPODOV

Prolog : Dobri in slabi brat

1. poglavje: Prihodi in pozdravi

2. poglavje: Pazi na vrane

3. poglavje: Čarovnica in senca

4. poglavje: Angelski zdravnik

5. poglavje: Spomini v mraku

6. poglavje: Terra incognita

7. poglavje: Krvavi prš vrtnic

8. poglavje: Megla nad reko polzi ...

Epilog: V imenu Pastirstva

»Poslušajte besede izgubljenih, kajti modri so ljudje, ki so padli iz rok usode.«

Severno zahodna meja Cesarstva razuma z Vilgarijo, kraljestvom barbarov, 1908 in 1909.

Prolog : Dobri in slabi brat

Dva moža sta se v večernem polmraku vzpenjala po strmem pobočju. Suha trava, ki jo zaradi gole strmine hriba poleti niso uspeli pokositi, od vetra zglajeno belo kamenje in občasne visoke smreke so povsod okrog njiju škrlatno žareli v globokem, krvavem soju neba. Sonce je že skoraj zašlo in oblaki so rdeče žareli na vedno temnejšem modrem nebu. Hladen veter je vel med ožgano rjavimi travnimi bilkami in s seboj nosil vonj po zimi, katere mraz je rezal v nosnicah.

Večji od mož, slok in mišičast, katerega telo je bilo odeto v grobo rjavo ogrinjalo, je nemarno pljunil na zaplato ilovice ob vznožju kamna in smrknil:

»Še vedno mi nisi odgovoril na vprašanje,

brat.«

»Kako zelo prodorno od tebe,« je odrezal oni, sicer manjši, a še vedno visok mož, in počepnil na skalo, da bi si oddahnil. Pot do svetilnika ni bila posebej dolga, a je bila vseeno naporna.

»Torej,« se je zarežal višji mož in s prsti popraskal svoje neobrito lice. »Kaj motivira človeka, da nesebično počne dobro?«

Nižji, oblečen v preproste platnene hlače, od potu zamazano srajco in raztrgan krznen plašč ter obut v delavske škornje, je s pogledom oplazil svojo desnico, zavzdihnil, vstal ter se na vso moč vzravnali, daje svojemu bratu zrl skoraj iz oči v oči:

»Kaj pa motivira človeka, da brez razloga počne zlo, brat?« Manjši se je zopet porinil navkreber. »Nihče ne počne zgolj dobrega ali zgolj zlega. Ljudje zavedno počno zlo, ko jih vodi pohlep, nezavedno ko jih vodijo strasti, dobro pa, kadar vidijo v tem korist ali morda zaradi vesti.«

»Bravo!« je nenavdušeno zaploskal večji in si s prsti šel skozi temne lase, tako da jih je pot zadržal zlizane nazaj. Imel je zagorel obraz, ki je bil zaradi številnih brazgotin brez posebne oblike. Njegov nos je bil dvakrat ukrivljen, enkrat zlomljen v to, drugič v ono stran, njegove oči pa so bile različnih barv; desno je bilo lešnikove, na trenutke skoraj zlate barve, levo pa temno modre. Britje mu ni bilo pretirano blizu, in goščevju, ki je preraščalo njegovo obličje, bi lahko rekli že prava brada; prav tako so njegovi lasje segali že krepko prek ušes in so zaradi svežega ter zasušenega potu, masti in umazanije neukročeni štrleli v vse smeri.

Vzdolž njegovega čela, od senc do senc, seje lesketala srebrna brazgotina - očitno gaje nekoč nekdo skušal skalpirati -, na vratu pa je imel ostanek strelne rane, za katero je bilo nenavadno, da jo je sploh preživel. Za njegovim pasom, skritim pod popotnim plaščem, je visel težak bajonet in srebrn revolver.

»To si se odlično naučil iz filozofskih knjig, ampak mene zanima, bratec, kaj motivira tebe?«

Manjši je zopet utrujeno zavzdihnil. Za razliko od brata je bil veliko manj grotesken. Imel je lepo pristrižene peščeno rjave lase, sveže obrita lica in svetlo modre oči. Edino kar je bilo na njem nenavadnega, so bile tetovaže na podlahti desnice, elegantne črne črte, povezane v vzorec drevesne krošnje in trnja, med katerimi so se skrivale ptice.

»Jaz sem dal obljubo,« je odvrnil drugi in se povzpel po velikem kamnitem kosu terena.

»Obljubo? Hahahahaha!« se je zarežal večji in za hip izgubil ravnotežje na strmi vzpetini. »Komu, bratec? Komu si zavezan, da boš v življenju delal le dobro? Mrtvim bogovom? Ali lažnim? Ne reci, da se ravnaš po zakonih mrtvih filozofov?«

»Bila je moja odločitev, da tako živim, brat,« je neprizadeto odrezal manjši in si z vrhnjo stranjo dlani obrisal čelo ter se zadovoljno nasmehnil, ko je vrh hriba uzrl svetilnik, nizek stolp iz belega kamna, vrh katerega je bila naložena mogočna grmada iz suhe slame, bukovine ter smrekovega lesa.

Svetilnik je stal na tlakovani ploščadi vrh največjega hriba tod okoli in soj njegovega veličastnega plamena je bilo v noči moč videti več kilometrov proč. Manjši je stopil v leseno kajžo na skrajnem robu ploščadi in iz stare krame, nemarno nametane vanjo, izvlekel železno baklo ter vanjo natlačil staro krpo, pomočeno v katran. Ko je stopil iz smrdeče zaprašene kaj že, je opazil svojega brata, ki je s prekrižanimi rokami opazoval sončni zahod.

»Nisem si mislil, da imaš dovolj srca, da bi te ganilo zahajajoče sonce,« je dejal mlajši ter se začel vzpenjati po kamnitih stopnicah, ki so se ovijale vzdolž oblike stolpa.

»Ne opazujem ga zato, da bi kaj čutil,« je zabevskal višji, »le sprašujem se, kaj bi bilo, če sonce ob zori ne bi vstalo.«

Mlajši je iz hlačnega žepa izvlekel star jeklen vžigalnik, katerega izrabljena površina je bila docela popraskana in skorajda popolnoma zarjavela, ter ga brez uspeha hotel prižgati. Iz njega so bruhale le lenobne iskre.

»Naj ti pomagam,« je zadovoljno zasikal starejši, iztrgal baklo iz bratovih rok ter jo pridržal pred obrazom. Izpod popotnega plašča je izvlekel svoj vžigalnik, lep in nov, srebrn, z gravuro jelena, ki je iz prve izbruhal visok zlat plamen, ki je elegantno plesal nad njegovo dlanjo. Starejši je približal vžigalnik bakli in ta je takoj vzplamtela v žarečo ognjeno kroglo.

»Požgem ti svet, bratec!« se je zarežal starejši brat, med tem ko je mlajši stal za njim in premetaval črne misli in temne nakane v svoji glavi.

Starejši od bratov je vrgel baklo na grmado in ogenj se je hitro začel širiti. Najprej se je slama zvila v rdeče pepelnate opilke, potem pa so plameni zlezli pod lubje suhega lesa in ga v plesu vročine ter svetlobe spremenili v svetel dim. Glasno je pokalo, škrtalo in sikalo, ko so se zlato rumeni plameni dvigali nad kamnitim stolpom in je trimetrski ognjeni steber zažarel vrh hriba.

»Še vedno ne vem, zakaj to počneš?!« se je zadrl starejši, da je preglasil rjovenje plameneče grmade.

»Ker sem to izbral!« je v odgovor zalajal mlajši, izvlekel nož izza pasu in ga brez misli ali dvoma zaril svojemu bratu v ledvica. Obupen krik čiste bolečine je zapustil ustnice starejšega in škrlatna kri seje razlila po belem kamenju stolpa ter odsevala soj grmade.

»Svojega brata?!« je zahlipal starejši, med tem ko je njegov brat stal nad njim, v okrvavljeni roki stiskajoč kratek nož. Pri tem je živalsko zarjovel, se sklonil nad umirajočega moža in vanj začel zabadati kratko rezilo. Znova in znova je rdeča kovina, v kateri je plesal ogenj, zabadala mišičasto telo starejšega. Trebuh, pljučno krilo, vrat, srce in na koncu oko. Kri je v curkih, slapovih in potokih zapuščala starejšega brata, se razlivala preko kamnitih tal, spreminjajoča slednje v temno zrcalo.

Mlajši brat se je dvignil nad razmesarjeno truplo in spravil rezilo nazaj za pas. Dihal je hitro in plitko, srce mu je divje razbijalo in hladna bolečina se je širila v njegovem drobovju. Krvavi dež gaje umazal po obrazu, rokah in trupu, slane solze pa so polzele po njegovih licih. Dokler ni sonce zašlo in je trda tema objela hribovja in gričev, je stal nad krvavim kadavrom, potem pa ga je kriče začel brcati, dokler se ni zvalil na grmado.

Kakor bi le okušali mrtvo meso, so ga plameni sprva le oblizovali, potem pa je ogenj napihnil, pordečil in utekočinil njegovo kožo, stalil nohte in v trenutku upepelil njegove lase. Zasmrdelo je po zažganem, njegovo telo pa je zacvrčalo, ko so plameni segreli maščevje in začeli spreminjati mišice v temno oglje, kri pa se je v razbeljenem drobovju grmade brbotaje spreminjala v plin.

»Za večje dobro, dragi brat,« je dahnil mlajši in si obrisal madeže sline in krvi izpod ust, nato pa se je spustil po stopnicah nazaj na ploščad ter se opotekaje odpravil po hribu navzdol v votlo temo senčnega gričevja.

»Za obči blagor.«

1. poglavje: Prihodi in pozdravi

Preden se je Hektor Tsmikavt vrnil s svetilnika na planini, se je nad deželo spustila že trda tema in edino, kar je osvetljevalo samotno pot skozi travnike, gozdiče in grmičaste pustinje, je bil bled soj zvezd na nebu ter oddaljen lesket kresa za njim. Kri na njegovi srajci, rokah in obrazu seje že strdila v trdo temno skorjo, a jo je svež pot, ki ga je iz njega iztisnila pot, spet zmehčal v gosto rjavo brozgo. Pot navzdol je bila vedno težja kakor vzpon. Strmina in mrtva trava, spolzka zaradi jesenske vlage, sta bila nevarni, prav tako od vetra sčiščene bele skale, ki so kar čakale, da nekdo obnje trešči z glavo.

Gola drevesa, bele breze in temni hrasti, so se zibali v hladnem nočnem vetriču, ki se je bil pripodil s severa, posušena trava pa se je stisnila ob ilovnato prst, skrivajoča se pred zmrzaljo. V daljavi je bilo moč slišati šumenje reke, ki je klesala svojo pot neustavljivo med nizkimi grički in z gozdom posejanimi hribovji, ter osamljeno prhutanje vranjih peruti.

Spodaj, kjer se je hrib, kakor se trebuh rodne ženske, razširil v grič, je vrh slednjega stala Tsmikavtova domačija, dvoje hiš, od katerih je bila ena pol skedenj, hlev in drvarnica, druga pa star kozolec, obdanih z jablanami in hruškami. Vzdolž njunih kamnitih, lesenih in opečnatih teras se je vzpenjala mogočna trta, med njima pa se je razprostiralo travnato dvorišče, skrito pod rdečo odejo odpadlega listja. Tam, kjer se je grič začel spuščati, se je odrezano začel gozd, spodaj pod njim pa je glasno šumela reka. Poleg domačije so stale z mahom porasle ruševine trdnjave, sivo in belo kamenje, ukleščeno v gosto rastlinje ter temno prst. Kosi obzidja in na pol porušeni stolpi so rezali iz hribovitega pobočja, med tem ko so bile posamezne skalnate klade odnesene celo do začetka dvorišča.

V zraku je visel vonj po sveže stisnjenem moštu, ki gaje popoldne delal Hektor, novemu žganju, suhemu sadju, veter pa je s hriba prinesel vonj po pepelu in zažganem. Tsmikavt je odvihral prek skalnate poti, ki je s hriba vodila mimo ruševin do dvorišča, in z glasnim pokom odprl škripajoča lesena vrata, ki so vodila v manjšo od hiš, kjer so izključno živeli. Brez da bi se trudil zanetiti drobno laterno na steni, je spolzel skozi mračno vežo, dihajoč mešanico vonjev po zeliščih in suhem mesu, po stopnicah navzgor in naravnost v svojo kamro.

Živčno je naredil nekaj krogov okrog svoje postelje, kupa odej in puhastih blazin na škripajoči žimnici ter vrgel okrvavljeno srajco s svojih ramen. Opazil je, da ga zaradi sile udarcev skeli v zapestju in da si je opekel gleženj, ko je brcal kadaver v ogenj. Za gospodarja domačije je bila njegova soba precej borna. Poleg postelje je stala stara skrinja, neposrečeno porisana s prizori lova, v kateri je shranjeval svoja oblačila, starinska omara, na katero je naložil nekaj svojih najljubših knjig, nekaj uokvirjenih slik na steni ter umazane škrlatne zavese, ki so venomer visele prek okna.

Hektor je slekel še tista oblačila, kar jih je imel, ter si v vrču ob postelji umil obraz. Čutil je, kako je ledeno hladna voda spremenila zasušeno brozgo v tekočino in okusil je bratovo kri na ustnicah.

Bilo je za večje dobro, si je dejal, ni bilo proti pravilom.

Umil si je še roke, se oblekel v svežo srajco in grobe kariraste zeleno rdeče hlače, zbil krvave cunje v kepo ter se bos odpravil nazaj na dvorišče. V zgornjem nadstropju manjše hiše so bile številne spalnice, tedaj vse prazne, knjižnica ter stopnišče, ki je vodilo na podstreho, in Hektorje stopil mimo vseh.

Hladne ploščice v veži spodaj so zarezale v njegove gole podplate, ko je stopil na hladno travo pred hišo, pa ga je hladna zmrzal noči skoraj opekla. Gospodar hiše se je odpravil po neurejeni poti na dno griča, do reke, kjer je vrgel cunjasto kepo vanjo in ji sledil s pogledom, dokler je mrzli rečni tok ni odnesel v prazno globino noči. Krogla je za seboj puščala škrlatno sled in Tsmikavt je stal na z mahom poraslim rečnim bregom, dokler ni še ta, komaj viden odblesk njegovega grega, izginil, nato pa se je vrnil k domačiji.

Bil je mnogo preveč raztresen, da bi lahko spal, zato je segel po stari, v rdeče usnje vezani knjigi, srebrnem revolverju, ovenčanim z bronenim okrasjem, ter sedel v kuhinjo in začel ob medlem soju laterne in lesenem vrču, napolnjenim z močno kavo, brati debel črn rokopis. Njegov pogled je drsel preko pravil Pastirstva, grobi prsti pa so obračali stran za stranjo, med tem ko je iskal nek točno določen zakon.

»Za večje dobro ...« si je zašepetal, privzdignil lesen vrč k ustom in izpil nekaj požirkov grenke kave, sladkane z medom. Naposled je v hiši, v sosednji sobi, stara ura odbila tretjo zjutraj, in Hektorjeve svetlo modre, skoraj brezbarvne oči, ter dlani, skrite pod tetovažami krošenj, trnja in cvetlic, so našle, kar je iskal.

»Pastirjeva dolžnost je vedno stremeti proti večjemu dobremu,« je na glas prebral Tsmikavt in bežen nasmeh je spreletel njegov obraz.

Zopet je hotel narediti še en požirek kave, nakar je opazil, daje vrček prazen. Nekaj trenutkov je premleval o tem, kaj mu je storiti, nato pa se je s pomirjeno vestjo odpravil spat. Vseeno ga je nekoliko stiskalo pri srcu, ko je pomislil, da bo moral iz svetle kuhinje iti v temno vežo, zato je raje šel v hišo in tam ob svetlobi leščerbe, ki je pronicala iz kuhinje, zaspal na starem kavču.

Gospodar hiše je spal nemirno. V sanjah se je sprehajal po neskončnem polju, ki ga je zgradila človeška roka, mogočna ploščad iz belih tlakovcev, iz katerih so se dvigala stara drevesa, siva v smrti, ki so kakor okostnjaki objemala zamegljeno nebo. Nekje v daljavi je sijalo hladno sonce, le svetal disk za zaveso oblakov. Vse je bilo tiho. Hektor ni slišal niti svojih korakov, niti dihanja. Ni imel smeri, v katero se je namenil, le hodil je nekam v belo praznino in na poti srečeval suhe kadavre dreves. Zmeraj ko je šel mimo hrasta, bukve ali kostanja, je odsotno iztegnil roko in s prsti, ki so bili nekako nežnejši, kot bi morali biti, spolzel preko grobega, razpadajočega lubja. Hektor je bil sam. Sam v neskončni mrtvi belini, in tudi če je zakričal, glas ni zapustil njegovih ustnic, tudi če je brcnil ob vznožje drevesa, udarec ni naredil poka.

Ura je odbila peto in za trenutek se je Tsmikavt prebudil, zaspano pogledal skozi temo, se pokril z grobo odejo do vratu in zopet zdrknil v globok spanec.

Tokrat so bile sanje drugačne. Ni sanjal v svoji glavi, ampak nekje zunaj. Gol in neviden je drsel skozi hladno jutranje nebo, čuteč sleherno kapljico vode v zraku, vsak drobec megle in ves njen hlad. Slišal je krike prebujajočih se vran pod njim, lahke udarce korakov srnjadi na z listjem prekritih travnikih in treskanje reke ob ostro kamenje pod pečino na njenem zavoju. Daleč pod seboj je videl deželo, objeto v polmrak, in sivo modro svetlobo prihajajoče zore na obzorju. Vzhodno nebo je bilo ravno toliko svetlo, da je bilo pred njim moč videti obrise gozdnatih hribovji, travnikov in njiv na gričih ter strme skalnate pečine, ki jih je tekom stoletji reka vrezala v Zemljino kožo.

Temni, koprenasti oblaki so lenobno polzeli preko globoko modrega neba in dežela spodaj je počasi drsela iz trdega mraka v modrikasto sivino. Hektor se je proti svoji volji spustil navzdol, par ducat metrov nad črno ter rdečo streho svojih domačij, in tam obstal, gol, sredi neba. Nekaj ga je ščemelo v desnici. Občutek, ki ni bil boleč, niti prijeten. Električno ščemenje v njegovih mišicah, ki je bil klic izgubljenih, in Tsmikavt je videl izgubljence, tiste, ki so zašli s svojih poti, sredi gozdnih poti, v temi in polmraku, sledeče umirajoči luči svetilnika vrh hriba. Prihajali so sami in v dvojicah, iskaje zavetja.

Hektor Tsmikavt je odprl oči. Ni se prebudil, saj je bil v sanjah tako rekoč buden. Vstal je in se odpravil v zgornje nadstropje, v svojo kamro, ter poiskal svoja uradna oblačila. Nadel si je dolg plašč iz rdečega usnja, pod njim pa črno srajco ter hlače iz žameta ter svile. Preko desne podlahti si je nadel jekleno rokavico, v katero so bile gravure vrezane tako, da so popolnoma ustrezale temnim tetovažam pod njimi. Hektor sije popravil visoki ovratnik, tako da mu je segal tik nad tilnik, ter si počesal peščeno rjave lase. Krog vratu je nosil srebrno verižico, oblikovano v podobo ovnove glave.

Potlej se je gospodar hiše odpravil ven, na travnato dvorišče, se vzravnano zazrl proti vzhodu, pustil, da mu je plašč skril ves trup ter roke in čakal na vse tiste, ki so se izgubili in niso več mogli upati, da bodo ubežali zimi. Prišli so vsako leto, nekateri prestrašeni, nekateri hrabri. Eni so bežali pred zimo, drugi pred seboj, tretji pred roko pravice, a tu so našli zavetje vsi, ki niso vedeli, kam naprej, kajti on je bil Pastir Izgubljenih.

Prva, še skrita v temno modri svetlobi svita, sta prišla vojaka, mišičasta in sloka, čemernih, upadlih lic ter temnih pogledov. Odložila sta puški, jih naslonila na svoji nogi ter Pastirju namenila komaj znaten poklon. Tisti, ki je nudil zatočišče izgubljenim, je izpod plašča izvlekel v jeklo okronano roko, jo položil na srce ter jima vrnil - sicer globlji - poklon:

»Jaz sem Hektor Tsmikavt, gospodar severnih hribovji in Pastirj izgubljenih. Pred vama stojim odet v tkanje svoje službe in vama ponujam zatočišče.«

»Kakšno je plačilo?« je zasikal oni manjši, z dolgim, ozkim obrazom in peščeno rjavimi lasmi.

»Ne zahtevam plačila, vojak, ampak če čutiš, da je potrebno, lahko poplačaš svoj čas tu z delom ali zlatom ali s čimer koli, kar boš presodil, daje primerno.«

»Moje ime je Viktor. Viktor Torn, stotnik Armade razuma,« je dejal večji, z daljšimi lasmi ter neobritim licem.

»Jaz sem polkovnik Valerij Kovak,« je gladko zapel manjši, počesan, z gladkim obličjem.

Zopet so se priklonili drug drugemu, nato pa sta vojaka odšla v manjšo hišo, noseča orožje, usnjene malhe in vojni plen. Več ducat minut kasneje, ko je prihajajoči soj zore obarval vzhodno nebo v škrlatno rdečo, zlato oranžno in nežno modro, je prišel tihotapec, odet v eleganten usnjen plašč, z glavo, polno krvavo rdečim las, ki se je tudi priklonil Pastirju. Zopet se je Hektor predstavil in mu ponudil zavetje, mu povedal za plačilo.

»Hvala ti, Pastir. Moje ime je Alecto De Coquin,« se je tihotapec priklonil globoko, skoraj na eno koleno, ter se odpravil v eno od domačij.

Nekaj minut za njim, ko seje krvavo belo sonce do polovice dvignilo izza gorskega obzorja, je prišla popotnica, drobna, rdečelasa s komično velikima malhama na vsaki rami in torbico ob pasu. Zalega lica in preudarnega pogleda v očeh je Pastirju namenila poklon, sprejela njegov pozdrav in zatočišče ter ga prosila za pomoč pri torbah. Hektor jo je kimaje sprejel in jo, noseč eno od njenih malh, pospremil do hiše v manjši hiši ter ji ponudil kozarec hladne vode. Rekla je, da ji je ime Ariadna Fowler. Pastirje vedel, da laže.

Nato seje vrnil nazaj na dvorišče, kjer je zopet čakal, strmeč v vzhajajoče sonce. Luč dneva je izžgala hladno sivo zmrzali, ki je težila travo, a jesenski mraz je ostal in Hektor je čakal, da prispejo še oni, ki jim je bilo namenjeno, da najdejo zatočišče v njegovem domu. Ure in ure je čakal na naslednjega in ostra bolečina se je prebudila v mišicah njegovih nog ter ga rezala po koži in žilah, a Pastir se ni niti prestopil. Čakal je, vrh hriba, odet v usnje, tudi ko so sivi oblaki pogoltnili nebo in se je meglena senca spustila nad njegovo domačijo, oster veter pa je pričel bičati gozdnata hribovja.

Ko je odbila prva ura popoldneva, je prišel mož z mačkom, govoreč sam s seboj.

»Moje ime je Hektor Tsmikavt, Pastir izgubljenih, tu pred vami stojim v tkanju svojega poklica in vam nudim zatočišče,« ga je pozdravil Pastir, on pa mu je vrnil pozdrav ter se predstavil kot Gabriel Januš. Mačku je bilo ime Rafael.

Vsi so sprejeli pribežališče pred zimo in se s priklonom ter prijazno besedo odpravili v hišo. Padati je pričel dež in nevaren mraz se je začel nabirati pod usnjem in svilo Hektorjevih oblačil, a on se ni umaknil. Stal je tam, brez čustev na obrazu in misli za očmi, ter čakal še zadnjo izgubljeno dušo, ki je tavala v senci njegovega hriba. Imel je toliko moči med jeklenimi prsti svoje desnice, da bi umaknil dež, veter in oblake, a si je ni drznil uporabiti, kajti Pastirska magija je imela težko ceno.

Zadnja je prišla divja ženska, osupljivo lepa, s kožo kakor bron in žgan sladkor ter zlatom, zamazanim s smrtjo v oblačilih; tedaj je ob spuščanju večera Pastir že komaj stal in so se njegova kolena tresla ob bolečine, zobje pa šklepetali od napora. Z njo je prišlo dekle, drobna deklica mrtvaško belih lic in volčje zlatih oči.

»Poznam tvoje besede, Pastir izgubljenih,« je prijazno dejala in zvila svoje neverjetno črne ustnice v nasmešek ter se priklonila.

Tresoči se Hektor je razkril svojo jekleno desnico, z njo objel svoje srce ter ji vrnil poklon, nato pa se je, opirajoč se na njena ramena, skupaj z njo odpravil v manjšo od hiš.

»Pozdravljena nazaj, Tizifona,« seje šibko nasmehnil Hektor, ko ga je ona vlekla v domačijo.

Zunaj se je razplamtela nevihta in žareče bele strele so parale nebo, grom pa je tresel zrak, ko je divji veter nosil dež izpod globoko temnih oblakov, ki so zakrili nebo. Nekaj strašansko lepega je bilo na nepokvarljivi moči nevihte: kako je lahko spremenila dan v noč in za en trenutek, skoraj nedojemljivo hitro polzečim skozi čas, trajajočim bliskom nazaj v dan. Hektor je zasanjano opazoval mračen vrtinec teme, vetra, vode in ognjene svetlobe ter vso moč narave, ki se je sprostila nad njegovo ubogo dolino, in v svoji desnici, pod jekleno rokavico Pastirstva, je čutil sleherno kapljo, ki je spolzela po lubju golih dreves, vsak piš vetra, ki je kakor deroča reka drsel skozi staro travo, ter vsak udarec strele, ki se je zelenkasto odseval v njegovih očeh. V teh krajih je bil on bog in vse to so bili le gosti v njegovem domovanju; tuje on izkrivljal naravo, če je bil pripravljen dati kos svoje duše.

Ko so bila njegova oblačila kolikor toliko suha, se je dvignil izpred stare peči v hiši ter se zazrl v sedmerico gostov, ki so sedeli razpršeni po prostoru.

»Dobrodošli v mojem domovanju. Ni moje mesto, da vem, ali bežite zgolj pred zimo, pred lastnimi grehi, zanko vislic, ali le iščete smisel v življenju. Moje mesto je le, da vam nudim zavetje, dokler čutite, da ga potrebujete.« Hektor je prekrižal dlani pod trebuhom ter se odkašljal. »Prosim vas le, da upoštevate zakone Pastirstva in pravila moje hiše.«

Nato se je Pastir izgubljenih poslovil in se odpravil nazaj v svojo kamro, kjer je odložil tkanje svoje službe. S prsti levice si je šel skozi vlažne lase in za trenutek opazoval svoj goli odsev na temi nevihte v oknu. Noč in dan sta ga utrudila in njegove oči so bile ovenčane s temo, lica udrta, obraz pa prebledel, v ledvicah in pljučih je čutil trdo bolečino hladu, nad očmi pa je rasel glavobol.

Hektor je izvlekel svojo desnico iz rokavice ter nejeverno opazil nekaj, česar ni videl še nikoli. Dolga praska se je lesketala, vzdolž dolžine jekla in njen odblesk ni bil več srebrn ter brezhiben - v njem se je začela nabirati bela senca.

»Zanimivo,« je tiho dejal ter s prstom podrsal vzdolž zareze na simbolu svoje moči, »nadvse zanimivo.«

2. poglavje: Pazi na vrane

Hladna sivina golih dreves in zaplate deviškega snega na kamnitem pobočju so oblivale gozd, odet v tišino, ki jo je prekinjalo le zamolklo udarjanje sekire ob lesen hlod. Bilo je še zgodaj, jutranja megla je oblivala deželo pod hribom, sonce pa je hladno žarelo za belino oblakov. Pot se je lesketal na Viktorjevih golih rokah, ko je dvigal težko sekiro in jo z vso njeno težo in silo svojega mišičevja poslal navzdol, nad že na pol razsekan hlod.

Stotnik Viktor Torn je bil čeden mož v zgodnjih dvajsetih, vitek, slok in mišičast, z dolgimi temnimi lasmi in koničasto kozjo bradico, proti kateri so se zlivale vse dlake neobritega lica. Njegov obraz je imel vedno utrujen ter zasanjan videz, zelene oči pa so bile razmišljajoče, pronicljive, in venomer se je zdelo, daje z mislimi nekje daleč proč. Njegove roke so bile polne tetovaž, poezije, predmetov, ki so ponazarjali bitke, v katerih se je boril, in simbole, ki so odmevali njegovo preteklost. Vrh desne rame se je lesketal grb voda, v katerem je služil med barbarskimi vojnami, lobanja, pod katero sta se križala sulica ter puška, na levi pa je nosil znamenje svoje družine, koničast kamen, okrog katerega se je ovijalo trnje.

Viktor je nosil visoke bojne škornje in vojaške hlače, katerih naramnice so pri ob vratu objemale belo spodnjo majico, temno od potu in umazanije, svoj plašč pa je nemarno vrgel na hladno skalo. Za pasom je iz navade nosil dolg bajonet in nekaj nožev za metanje.

Črno rezilo sekire je še zadnjič zatolklo v dišeč in rumenkast les, ki se je pod njeno težo in silo Viktorjevega udarca sam od sebe preklal do konca. Stotnik Torn je naslonil sekiro med korenine visokega kostanja, si nadel svoj plašč in začel zbirati drva v veliko pleteno košaro, ki jo je bil prinesel s seboj. Zimski mraz mu je rezal v kožo in hladil njegove mišice, on pa je razmišljal, o vojni, ki je je bilo konec, in o ljudeh, ki jih je poznal pred njo. Razmišljal je grozotah, ki jih je storil barbarskim družinam, ter junaških spevih, prikrivajočih resnico, ki so doma slavili pohod Armade razuma, in premleval je o smrti, o času in o naravi bogov.

Ko je nabral vseh ducat kosov lesa, si je opasal košaro na hrbet, naslonil sekiro na rame in se začel spuščati nazaj proti domačiji.

V    iskanju samote se je povzpel na sosednji hrib, mnogo višji in veliko bolj strm ter kamnit od onega, na katerem je stal njihov začasni dom. Skakal je iz skale na skalo, drseč skozi mrzlo zimsko meglo, polzeč mimo sivega drevja, belih skal in bele zmrzali na sivi zemlji.

V    daljavi je zaslišal vrano, ki je s kljunom trla oreh, in gamsa, ki mu je za trenutek zdrsnilo na spolzkem snegu v skalni steni, skozi zaveso megle pa je daleč proč zagledal senčno silhueto svetilnika vrh naj višjega od hribov.

V skalnatem pobočju pa je Torn s pogledom oplazil nenavadne kamnite, kovinske in lesene drogove, ki so iznad kamenja moleli proti nebu. Naj preprostejši so bili le leseni koli, vrh katerih so bile na hitro vrezane podobe ptic, že zarjaveli, železni pa so bili obdani z gravurami rastlinja, oblakov in zvezd, na vrhu najimenitnejših kamnitih drogov pa so bili izklesani krilati angeli, bojevniki in silhuete prelepih žensk.

»Grobovi,« si je v brado zamrmral Viktor, odložil košaro z drvmi in sekiro ter skočil s poti nekaj skal nižje, vse do ducata grobov, skritih v senci kamenja in snega. S prsti je podrsal po pol metrskih količih, ki so počasi polzeli v pozabo. Na kamnitih je dež zgladil podobe v brezoblične gmote, rjavo rdeča rja je razžirala kovinske, leseni pa so hitro gnili in trohneli.

»Brez imen,« je še dodal stotnik Torn, se vzravnal, zaprl oči in svojo dlan stisnil k prsim. Vzel si je trenutek, da je počastil brezimne mrtve, da se je spominjal ne njihovih življenj, ampak njihovih duš, s katerimi si je nekoč delil svet. Naposled je hladen zimski veter zasejal mraz v njegovo telo in Viktor se je zopet naložil s sekiro in lesom ter se odpravil nazaj proti domačiji, a celotno pot so se mu grobovi brez imen podili po mislih. Spraševal seje, kdo je bila dvanajsterica ljudi, ki leži med kamenjem v oddaljenem hribu. Ali so bili kmetje ali vojaki, morda sveti možje ali pa popotniki. Kakšne neki so bile njihove življenjske zgodbe, morda imenitne pripovedi o popotovanjih, grozna izkustva iz vojn ali pa preprosta beda praznega obstoja.

Viktor se je spustil do samega vznožja hriba, kjer je v mišičevje Zemlje rezal žuboreč potoček, in z glasnimi koraki prečkal nenavadno širok lesen most čezenj. Povsod okoli rečice so se nekoč proti nebu dvigale visoke rožnate cvetlice z ostrim listjem, ki so rasle zgoščeno blizu druga druge, zdaj pa so bile le zmečkani črni kosi gnijočega rastlinja, trdega pod zmrzaljo. Led se je že širil izpod robov potoka, in razen obrisov žab in plazilcev, ki so spali v blatu na njegovem obrežju, ni bilo v njem videti nobenega življenja. Nekaj metrov nižje na potoku je Viktor zagledal preprost lesen mlinček in prek lica mu je spolzel nasmeh, ko seje spominjal otroških dni.

Dvorišče domačije med dvema starima hišama je samevalo in sneg je prijetno škripal pod njegovimi škornji, ko se je stotnik Torn sprehajal po njem. Pod težo svojih korakov je zaslišal glasno škripanje ledu, ki se je drobil globoko pod snegom. Zavil je proti večji od hiš, kjer so živele dame, tja, kjer je bila v steno dodelana lesena drvarnica. Poleti se je po njenih stenah na eni strani ovijala bujna trta, ki je bila zdaj le žalobno zvit kos lesa, na drugi pa je še zdaj visela kosa, ob njej pa troje sekir.

Viktor je zavihtel sekiro, jo nekajkrat spretno zavrtel v svoji roki, potem pa jo elegantno, s skorajšnjim spoštovanjem do orodja obesil na leseno steno. V drvarnici je bilo polno drv, morda jih je bilo celo preveč. Stotnik Torn je šel sekat drva na hrib bolj zaradi samote in želje po razmišljanju, kot pa zaradi nuje po kurjavi, a v drvarnici je našel nekoga, ki ga ni pričakoval.

»Gospod, dobro jutro,« je dejal Viktor, odložil košaro s drvmi in salutiral.

»Saj ti ne bi bilo treba prinesti lesa, Viktor,« se je nasmehnil Hektor. Videti je bil nekam bledikav in bolehno zelen okrog lic.

»Sprehodil sem se na hrib, na tistega velikega, na zahodu,« je dejal Torn in z iztegnjeno dlanjo pokazal na megleno silhueto smrek in skalovja v daljavi. »Pomaga mi zbistriti misli, če se malo spotim.«

»Seveda ne bom zavrnil sadov tvojega dela,« je odvrnil Pastir, vzel Viktorjevo košaro ter jo položil v drvarnico.

»Povejte mi, gospod Tsmikavt ...«

»Prosim, kliči me Hektor,« ga je smeje popravil Pastir, hodeč proti hiši.

»Na pobočju hriba sem našel grobove. Neoznačene grobove,« je rekel Viktor. »Zanima me, čigavi so.«

»Grozno žalostna zgodba,« je dejal Hektor in si zadovoljno pomel toploto v roke, ko je stopil v zatemnjeno vežo. »Više v hribovjih je bila vas, no, prej vasica, v kateri je živelo nekaj ljudi, ki so častili tako naše, kakor vilgarske bogove ter celo vetrovna božanstva vzhoda. Tam so živeli bledolični Vilgari in zahodnjaki s kožo, kakor surovi bron ...«

»Kaj seje zgodilo z njimi?«

»Zakaj te zanimajo zgodbe mrtvih, Viktor?« je vprašal Hektor, stopil v kuhinjo in začel nalagati trske v star zidan štedilnik.

»V cesarski prestolnici sem se učil za zdravnika,« je začel Torn ter z nasmeškom sprejel štruco kruha, ki mu jo je podal Hektor, in jo začel rezati z svojim bojnim nožem. »Ko je prišla vojna, sem se moral odzvati klicu bitke. Moja družina, vidiš, vsi so bili od nekdaj bojevniki, vojna je v moji krvi, in zato sem skupaj s cesarskimi možmi odjezdil na sever.«

»Malo je tako močnih klicev, kakor klic krvi,« je prikimal Hektor in začel greti posodo mleka. »Možje se uprejo bojnim rogovom in vojnim bobnom, a ko kliče družinska čast, le redki dovolijo, da klic naleti na gluha ušesa.«

»Malo ljudi sem ubil v vojni,« je s senco na obrazu in nemirom v očeh dejal Viktor. »In vsakogar od njih obžalujem. Boril sem se, kadar je bilo treba, a vedno sem ciljal v roke, noge, nikdar v glavo ali trup.«

»Le redki cenijo življenje za čas vojne. Tedaj odpovedo tudi najbolj častni možje,« je zamomljal Hektor in natočil mleka v dve leseni skodelici.

»Zdravnik sem, Pastir, vem, kaj naredijo svinčene krogle in puščice z mesom ter kožo. Možje, dobri možje so umirali pod mojimi rokami, pod mojim nožem in cunjo,« je z tresočim, lomečim se glasom zasikal Torn. »Ko rezilo ne pomaga, tedaj prideta morfij in opij ...

A takrat so se možje že ozirali po kotih šotora in šepetali s sencami ... Le redki so imeli povedati svoje zgodbe ... Res je, Hektor, zanimajo me zgodbe mrtvih, kajti če ne drugače, bodo živeli vsaj v mojem spominu.«

»Včasih moraš mrtve pustiti mrtvim, Viktor,« je žalobno rekel Pastir in podal skodelico Tornu, »kajti samo žalost leži pod mrzlim kamenjem grobov na onem hribu.«

»Kaj se je zgodilo z njimi, Pastir?« je zahtevaj e odgovor vprašal Torn ter si nadrobil kruha v mleko.

»Verovali niso v bogove, ampak v ideje, ki so jih predstavljali. Zanje so bili le zgodbe, le imena za ustroj narave, in to nasprotuje besedam duhovnih in svečenikov ...«

»In kaj trdiš ti, Hektor? Pastir, edini pravi svečenik bogov?«

»Bogovi niso kakor ljudje, Viktor. Mar jim je bogastva in moči. So bolj starši kakor vladarji. Želijo nam le dobro, želijo, da smo dobri in da smo v svoji dobroti srečni. Pastirji smo njihova beseda, njihov svet, in če je potrebno tudi njihova roka, ki ali objame, ali udari,« je rekel Hektor in si nesel vlažen kos kruha v usta. »Tisti ljudje niso nasprotovali naši besedi, niti besedi bogov, nasprotovali so besedam lažnivcev, tatov ter prevarantov, in zato je nek blaznež, pijan zaradi besed lažnih prerokov, v noči zbral ducat mož ter s šibrovkami in baklami šel nadnje. Požgali so njihovo vasico ter jih pomorili in zmetali v mrzlo, kamnito globel. Sam sem z nekaj možmi, ki so tedaj pri meni, kakor zdaj ti, čakali na smer, hodil po strminah in vzpetinah ter zbiral njihova trupla.« Ko je Pastir dokončal svojo povest, je na dušek izpil mleko iz svoje skodele.

»Ti sijih pokopal?«

»Njihova imena mi niso bila znana, niti podobe božanstev, s katerimi bi bilo spodobno ovenčati njihove grobove ...« je mrko dejal Hektor, »zato smo izdelali zelo preprosta znamenja s podobami, ki niso bile božje, ampak iz zgodb, iz starih zgodb, iz dežel, iz katerih so prihajali. Mislim, da bi jim bilo to všeč.«

»Kaj pa tisti, kijih je pomoril?« je vprašal Torn, sklanjajoč se nad svoj zajtrk.

»Živi nekje v gorah ... Najbrž nekje premleva svoje odločitve,« je odvrnil Hektor, ki si je narezal kos sira ter ga zvitega skril med svojimi ustnicami. »Upam, da premleva svoje odločitve.«

»Hvala ti, Hektor.« se je zahvalil Viktor, »za zajtrk in za zgodbe.«

Potlej je Torn vstal ter hitro odšel, Pastir pa mu je izza hrbta svareče zaklical:

»Pusti zadeve mrtvih mrtvim, Viktor. Bolje je tako!«

Še preden se je soj sonca prelil iz zaspane jutranje modrine do hladne beline zimskega dne, si je Viktor pripravil toplo krzneno jakno in usnjeno malho, napolnjeno z vrvjo, jeklenim cepinom za plezanje, nekaj kosi kruha, sira in suhega mesa, usnjeno čutaro, napolnjeno z juho, in železno posodico z žganjem. S seboj je vzel tudi leščerbo, nekaj zvitih kosmatih odej ter škatlic z vžigalicami in jeklen vžigalnik, potlej pa se je odpravil na pot. Sprva se je namenil na zahod, na vrh velikega hriba, na čigar pobočju so tiho spali tudi brezimni možje in ženske pod nagrobniki, zlizanimi zaradi dežja in vetra, kjer bo morda videl kako kočo ali barako v daljavi.

Po dobrih štirih urah hoje je Viktor končno prišel na vrh in tam našel ... nič razen golega skalovja, smrek in zaplat kristalno dišečega snega. Zadovoljno je dihal sneženo svežino gorskega zraka, malical rženi kruh in klobaso ter s pogledom drsel vzdolž pokrajine, prek neskončnih gozdnatih gričevji, med katerimi so se dvigovali s smrekami posejani hribi ter bleščeče bele, sive in modrikaste stene gorovji v daljavi. Deviški sneg je deželo uklel v hladno spokojnost in le zaplate zelenja smrekovine ter sivine gorskih pobočji so rezale skozi ledeno belino. Tu pa tam se je kaka vrana spustila izpod jekleno sivega neba, kak gams pa je skakal vzdolž kamnitega pobočja in za seboj puščal ostre skale, padajoče v globino.

Ni je bilo hiše morilca, ki bi v vsej neskončnosti dežele padla Viktorju v oko, a je na pobočju hriba, nekaj ur hoda proti severu, opazil silhueto vasice. Vasice, ki je bila preveč tiha, preveč mirna in preveč, kakor je opazil skozi debelo lečo daljnogleda, ožgana, da bi lahko bila živa. Ko se je Torn najedel in spočil, si je zopet oprtal malho ter se s krepkim, vojaškim korakom pognal proti vasici, a kljub železnemu mišičevju njegovega telesa je bil spust v dolino ter potlej ponoven vzpon na sosednji hrib ogromen zalogaj, in Viktorje do vasice prišel zadihan, prepoten in razbolelih okončin.

Ko se je loveč sapo dvignil iz ostrega pokopališča golega grmičevja, pa se je pred njim pojavil žaloben prizor, srhljiv v svoji spokojnosti. Hiše, kmetije, skednji in krčme, kraji, kjer so nekdaj odmevali veseli pogovori, smeh otrok, šepet ljubimcev in veseljačenje ob pijači, so zdaj ležali zogleneli, zamrznjeni v črnem izdihu ognja, prekriti s prvim snegom. Nekatere hiše so se sesedle same vase, se spremenile v kup nesreče in črne navlake, spet druge pa so obstale, takšne kakor so bile prej, pepelnati odsevi nekdaj toplih domov.

Počasi, kakor bi z mirnim korakom izkazoval čast mrtvim, je Viktor hodil vzdolž tlakovane poti, s katere so sneg, dež in veter že pred časom sprali pepel, ter s pogledom drsel prek praznih domovanj. Še zdaj se je med hišami v nebo dvigalo sadno drevje, nekatero je preživelo požige, spet druge je ogenj, kakor je hiše, spremenil v črne okostnjake.

Viktor se je ozrl preko nebesnega svoda, neskončnega polja globoke modrine, ki seje na vzhodu zlivalo v temo noči, na zahodu pa je žarelo v krvavem soju večera. Svoje iskanje gorske pošasti bo nadaljeval, ko jutro obsveti hribovja. Torn je trudoma odprl škripajoča vrata najmanj ožgane koče ter si s svojo odejo postlal na umazanih tleh. Poleg sebe je zakuril majhen plamen ter nekaj časa sedel ob njem, si v usta tlačil koščke kruha in suhega mesa ter srkal žganja. Še predenje uspel zbrati svoje misli, gaje vzel spanec ...

Stotnik Torn je stopil iz svojega šotora, zaradi pomanjkanja spanca rdečih oči ter bledega lica. S prsti si je šel skozi neobrito lice in vojaško postrižene lase, potlej pa je z vso močjo brcnil proč kamen, ki se je slučajno znašel pod njegovimi nogami, ter se zvalil na tla. Jokaje je obraz zakopal v dlani ter zarjovel kot ranjena žival. Nosil je uniformo vojaških zdravnikov, krvavo in prepoteno.

Zunaj je sijala noč v vsej svoji temi, razbrazdani z milijardo zvezd nad njegovo glavo, topla in vlažna, kakor večina poletnih noči. Jokal je vroče solze, solze obžalovanja in zlomljenega duha, solze ob smrti moža, ki gaje na koncu s solznimi očmi rotil za morfin, za injekcijo opija ali pa vsaj kroglo v sence. Njegova uniforma je bila krvava, njegove roke so bile krvave, na Viktorjevem obrazu so se lesketale kapljice krvi in njegove dlani so se tresle.

»Naredili ste vse, kar je bilo v vaši močni, stotnik,« je dejal desetnik, mlad zdravnik, ki je za njim prišel iz šotora. Tudi on je bil krvav in prepoten, utrujen.

»Moja moč ni dovolj, desetnik!« je zalajal Viktor ter se dvignil na noge. Neskončno polje pečin, globeli in smrekovih gozdov se je razprostiralo v soju zvezd pred njim in večeren veter je na svojih krilih nosil smrad po krvi, nelagoden duh smrti, ki je vel z bojišč po vsej Vilgariji, deželi, v kateri sije Armada razuma v imenu Cesarja utirala pot skozi barbarske vasi in mesta.

»Včasih ni nič več v naših rokah,« je rekel desetnik ter položil svojo dlan na njegovo rame.

Viktor se je prebudil, premražen od snega zunaj in vlage na svoji odeji, za hip presenečeno strmel v ožgan strop nad seboj, se obrnil ter se zopet zaspal.

Stotnik Torn je s pekočo bolečino neprespanih noči v očeh zrl navzdol, v vojaka, ki je umiral na platneni postelji pod njim. Bledo zlata svetloba leščerbe je osvetljevala šotorske stene ter se odsevala na temni luži krvi, ki se je nabrala pod posteljo. Umirajoči bojevnik je ležal tam, momljajoč nesmisle in hlipajoč od bolečine, ko je kamnita os puščice, ujeta v njegovem trebuhu, odpirala nove in nove rane.

»Prosim, Viktor,« je zamomljal vojak skozi svojo košato brado, oljnato ter vlažno zaradi vse krvi, ki jo je izbruhal, »tam jo imaš.«

Viktor se je z solznimi očmi ozrl za vojakovo roko, proti srebrni injekciji v leseni šatulji, v kateri se je lesketala prosojna tekočina.

»Ne,« je odkimal Torn, »lahko te rešim.«

»Tam ga vidim,« je vlažno zakašljal vojak ter z lesketajočimi očmi iztegnil roko proti senčnemu kotu šotora, »v očetovi uniformi.«

»Koga?« je žalobno vprašal Viktor ter z očmi sledil vojakovemu pogledu. Tam, v sencah, ni bilo nikogar.

»Hvala ti ... Viktor ...« je dahnil bojevnik in za hipec seje Tornu zazdelo, daje v njegovih vlažnih očeh zagledal odsev bledega obraza. Ozrl se je, a nikogar ni bilo tam, ko pa se je obrnil, je vojak že bil mrtev.

Ko se je Viktor prebudil, je bilo že jutro, troje vran je krakalo in hreščalo zunaj na ožganem drevesu. Bilo je hladno in v tihem zavetju noči je megla prilezla visoko v hribe. Torn se je dvignil do svoje polne višine, si pripravil zajtrk ter se umil v snegu, potlej pa je z vojaškim daljnogledom, obdanim z usnjem, prečesal hladne silhuete gora v daljavi.

»Kje si?« se je vprašal, in tedaj je med smrekami in meglicami zagledal osamljeno kočo vrh hriba, severno od tam. »Skrivaš se v sencah.«

Viktor je nadaljeval svojo pot, skakal in plezal je prek skalnatih pobočji, prečkal je tri potočke in široko sivo reko ter se povzpel ter spustil preko treh hribov, dokler ni naposled prišel ob vznožju vzpetine, vrh katere se je skrival, v to je bil prepričan, tisti, pod čigar roko so umrli oni, pokopani na pobočju hriba nad Tsmikavtovo domačijo. Tu so se zelenkaste smreke dvigale iz hladnega snega in vrh golih skal se je še od jeseni bohotil kosmat mah. Tu ni padlo veliko snega. Celo mraz je zapustil ta hrib.

Torn je izvlekel svojo pištolo, lep srebrn revolver, ovenčan z bronenim okrasjem, darilo, ki je bilo dano vsem oficirjem na dan, ko je bil ubit vilgarski kralj in je padla moč barbarskega severa. Šestero nabojev je skril v bobenček, jih položil k njihovemu smrtonosnemu spancu, pripravljene, da se v ognju in blisku poženejo nad njegovega sovraga, potlej pa se je pognal navkreber. Sprva na zasneženem, kamnitem pobočju, v senci smrekovja ni bilo nič nenavadnega, potlej pa je v zamrznjenem podrastju opazil podobe, suhljate silhuete ljudi.

Ptičja strašila, suhe palice, zarite v tla, so stražile pobočje. Palice, oblečene v srhljive natrgane plašče iz usnja, krzna ter platna, ki so se grozeče pozibavali v vetru, z glavami iz gnijoče zelenjave, slame, zavite v Žakelj za krompir, ter suhih živalskih lobanj. Na ducate, morda na stotine ptičjih strašil, zasajenih nekaj metrov stran drug od drugega, je spremljalo Viktorja ob vzponu do drobne kolibe vrh hriba.

Tam se je poleg škripajoče barake iz kamenja in grobih desk proti nebu dvigalo mrtvo drevo, na katerem je bilo na rabljevem vozlu obešeno še eno ubogo ptičje strašilo z bikovo lobanjo namesto glave. Vrv je žalobno škripala, ko se je še zadnji varuh pred duhovi iz preteklosti zibal v oblaku dišečega dima, ki seje dvigoval iz hišice.

Torn je stopil do vhoda v barako, starih vrat iz trohnečega lesa, na katerih je z nekaj zbledelimi potezami gašenega apna pisalo:

Pazi na vrane, prijatelj, kadar megla nad reko drsi. Pazi na vrane, prijatelj, ki mrtvim kljuvajo oči.

Viktor je s koncem cevi pištole potrkal na stara vrata in čakal, čakal na šibak, suh glasek, ki ga je povabil naprej. Torn je odprl vrata in vstopil v majhen, natlačen prostor. Vsa okna so bila zatemnjena z zavesami, tla so bila le zaplata steptane zemlje, na kateri je ležalo par omar, posteljica, star zarjavel gašperček, iz katerega je vsake toliko časa pokaje odneslo oblak isker, ter nekaj opek, ki so, prekrite z umazanimi odejami, služile kot miza in troje stolov. Na enem od teh stolov je

sedela drobna, zlomljena podobica, ki se je grela ob gašperčku, vanj nalagala polena ter vonjala obaro ter čaj, ki sta se kuhala na njem.

»Kdo si ti?« je vprašal starec. Imel je obraz, ki je spominjal na drobno lobanjo, na katero je nekdo malomarno obesil nekaj kosmate kože, in dolge, žilaste roke. Nosil je mnogo preveliko usnjeno jakno, umazane kariraste hlače ter vojaške škornje. V ustih se mu je pozibavala stara glinena pipa, med rokami pa je kakor otročiča pestoval zarjavelo šibrovko.

»Viktor Torn. Stotnik,« je odgovoril Viktor ter stopil v sobico, smrdečo po prahu, umazaniji, staremu maščevju ter urinu.

»Tudi jaz sem bil nekoč vojak,« je žalobno dejal starec in odložil šibrovko na škripajočo, zibajočo se omarico. »Nič več.«

»Kje ste se borili?« je vprašal Torn ter se nekajkrat mrakobno prestopil na mestu.

»Nikjer. Celo življenje sem prebil s puško v rokah na stražnem stolpu v Mrtvakovem dolu,« je pljunil stari vojak ter nekajkrat pomešal gosto obaro.

»Niste se borili v vojni z Vilgarijo?« je vprašal Viktor.

»Nisem. Prestar sem bil. Prešibek da sem, so rekli,« je zagrenjeno siknil starec.

»Srečo imate.«

»Srečo?« je vprašal stari. »Kakšno srečo?«

»Da vam ni bilo treba gledati grozot vojne,« je odvrnil Torn ter si z roko šel skozi mastne lase.

»Z veseljem bi šel na sever!« je zakričal starec ter se grozeče dvignil do svoje polne veličine, kar je še vedno bilo komaj kaj več od Tomovega pasu. »Z veseljem bi se boril proti heretikom in barbarom!«

Nekaj trenutkov je Viktor le temačno zrl v daljavo, prezirajoč starca, ki mu je s tankim, koščenim prstom žugal v obraz, potlej pa je tiho dejal:

»Bil sem zdravnik v Armadi razuma. Nekoč me je iz spanja prebudilo vilgarsko dekle. Jokala je, rekla je, daje slišala, da sem najboljši zdravilec. Da je v moji moči, da ozdravim vse padle vojake. Hotela je, da grem ozdravit njenega brata.«

»Pa ja niste?!« je zgrožena zakrakal starec. »Mar ste zdravili Vilgara? Ti možje so demoni.«

»Zakaj?« je zasikal Viktor. »Ker je njihova koža mrtvaško siva? Ker imajo zlate oči?«

»Ker so pošasti. Heretiki. Ker skalpirajo ljudi.« Starec je od jeze postal škrlatno rdeč v obraz, srd pa je Viktorjev obraz oropal sleherne barve, ga pustil belo bledega.

»Ozdravil sem moža, ki ga je krogla zadela v prsi,« je dejal Torn. »Nikdar v življenju še nisem videl tolikšne hvaležnosti, kakršna je žarela v njegovih očeh. Dva tedna sem živel pri njih, ko sem zdravil tistega moža. Njihova hči me je učila o severu, o zvereh, ki se skrivajo v sivih sencah. O živalih, kakršnih svet ni videl že od starih časov, mati me je učila o zdravilnih zeleh, oče pa me je naučil izdelati lok iz kateregakoli lesa ter ukrotiti najbolj divje konje.«

»Vse to znajo tudi možje razuma. Cesarski možje,« je lajal starec.

»Ko je mož ozdravil, mi je podaril svoj naj večji zaklad,« je otožno povedal Viktor. »Črn biser, s katerim lahko ob svoj bok pokličem Angela smrti.«

»Barbarska coprnija!« je siknil stari.

»Z njim sem rešil tristotero ubogih duš,« je prikimal Torn. »Vi ste pobili tiste ljudi iz vasi na južnem hribu, kajne?«

»Heretiki! Bogoskrunci! Krivoverci ... vsi po vrsti!« je z lomečim glasom rohnel starček.

»Kaj so vam kdaj storili žalega?« je hladno vprašal Viktor.

»Oni so ...« je dejal starec, iskaje besede: »Heretiki!«

Solze so privrele iz starčevih rdečkastih oči in bridko je zajokal sredi svoje umazane kolibe, sam s svojimi grehi.

Viktor je temačno prikimal, si umaknil lase z obraza ter tiho čakal pred starcem.

»Prišel sem v vas,« je z vlažnimi usti zasikal oni, »zaželel sem si pijače in stopil v krčmo, tam pa sem slišal šepete o njihovih grehih.«

»In kdo ste vi, da sodite o tem?« je mrko vprašal Viktor.

»Govorili so čez bogove in čez Cesarstvo. Nisem mogel kar čakati tam in poslušati tistega krivoverstva!« je kričal starec z blaznim sijem v očeh in slino, cedečo se z roba ustnic, »Takoj sem odjezdil v Mrtvakov dol in zbral ljudi. Vrnili smo se z baklami, šibrovkami in krepeli in jih potolkli. Vse po vrsti!«

»In je zdaj svet boljši kraj zaradi vas?« je tiho dejal Torn.

»Za cesarico bi vse naredil še enkrat,« je zajokal starec ter se sesedel na umazana tla. »Ampak njej je mar zame. Mar ji je za mojo žrtev. Ničesar ne obžalujem! Le to, da razum ne seže do te dežele!«

Viktor je zrl navzdol na ubogega moža z zlomljenim srcem in omračeno dušo. Videl je bolečino v njegovih očeh, a ne bol obžalovanja, ampak skelečo agonijo poraza. Ta mož je bil željan ubijanja in kri ga je še vedno žejala. Viktor je pljunil na prašna tla ter s tihim glasom dokončal pesem, zapisano na vratih:

»Pazi na vrano, prijatelj, ki na rami sedi. Pazi na vrano, prijatelj, ždečo na rami Smrtini.«

Potem je Torn odšel, zunaj je vdihnil svež hlad zimskega zraka ter se ozrl po polju smrek in ptičjih strašil, varuhov, ki jih je starec postavil tja, da so ga čuvali pred duhovi. Med njimi je v mrzlih sencah dreves zagledal silhueto moža, ki se je vzpenjal navkreber.

Viktor je to obličje dotlej videl le enkrat; sneženo bela lica mladeniča in dolgi, kakor črni diamant temni lasje, oljnato zlizani nazaj. Bil je slok in mišičast, z mračnimi, temno sivimi očmi, izza njega pa se je iz meglic tiho dvignila črna jata vran.

»Pozdravljen, prijatelj,« je zapel oni, ko je prišel vrh hriba. Nosil je črna popotno oblačila s širokim klobukom, ki mu je metal senco na obraz.

»Kaj ti tukaj?« je vprašal Viktor in naredil korak nazaj. »Ni še čas.«

»Ne. Imaš še do pomladi, Viktor Torn,« je dejal oni in za hipec je sonce pogledalo izmed oblakov ter vrglo njegovo senco na skale poleg starčeve kolibe, senco krilatega moža. »Najin dogovor se konča spomladi.«

»Zakaj,« je vprašal Viktor, ko se je obrnil proč od stare barake, »bi mož zavrgel svojo človeškost in postal pošast?«

»Zakaj,« je odvrnil oni, »bi človek zastavil svojo dušo v zameno za življenje tristoterih mož, ki jih niti ne pozna?«

»Nisem zastavil svoje duše, Angel,« je odrezal Viktor.

»Res ne,« je odgovoril oni in globoko vdihnil z belim bliskom, žarečim v njegovem jekleno sivem pogledu. Odjeknil je strel šibrovke in z mokrim pokom je nekaj, kar je zvenelo kot krvav ostanek lobanje, treščilo na tla. »Zastavil si odsekano desnico zadnjega vilgarskega kralja.«

»Ker krogle in puške ne odločajo, kdo živi in kdo umre,« je dejal Torn.

»Ne, ne odločajo,« se je nasmehnil Angel smrti, »odločam jaz. Ne veš, koliko krat sem ti stal ob strani, ko si se v šotoru boril za njihova življenja.«

»Koliko jih je preživelo?« je vprašal Viktor. »Koliko od tristoterice?«

»Zelo malo. Nekaj zaradi krogel, nekaj zaradi puščic, zelo veliko zaradi topovskih krogel in nekaj zaradi mene,« je odgovoril Angel z drobnim nasmeškom, lesketajočim se na njegovem belem obrazu.

»Do pomladi torej?« je dejal Viktor.

»Do pomladi,« je odvrnil Angel, se v pozdrav dotaknil svojega klobuka, potlej pa se začel spuščati po hribu navzdol.

Nekaj trenutkov je Viktor še obstal vrh hladne, zasnežene vzpetine, stiskajoč svoj revolver v rokah, strmeč v deželo pod seboj. Rastoče morje starčeve krvi je doseglo vrata ter zdrsnilo pod durmi, oblivajoče krog mrzlih skal, Viktor Torn pa se je spustil v dolino, po svetli strani hriba, ne tam, kjer je hodil Angel smrti, z žalostjo na licu in temo v očeh, kajti njegov konec seje bližal.

3. poglavje: Čarovnica in senca

Nad hlevom je bil senik. Mogočen preplet opek, kamnitih klad ter ogromnih lesenih tramov in stebrov, med katerimi je bilo ujeto dišeče seno. Bela svetloba, odblesk sonca na deviškem snegu, je polzela skozi line med deskami ter se risala v prahu, plešoče polzečim skozi zrak. Na seniku je bilo kljub zimskem vetru zunaj toplo, gromozanske klade sena ter kmetska orodja pa so bila le oddaljene sence v polmraku.

Fantič se je prevalil s hrbta na bok in se z obrazom sploščil ob prašen tram, prekrit s pajčevino, ki je ločeval steno od strehe, Ariadna pa je budna zadovoljno opazovala kosme sena, ki so se prilepili na njegov poten hrbet, ter njegovo počasno, plitko dihanje. Morebiti ni bil najboljši ljubimec Lovčev sin ampak je bil vsekakor izjemno čeden mladenič, si je mislila Ariadna in si zgladila ognjene rdeče lase tesno na skalp, kamor jih je zlepil pot.

S svojimi dolgimi prsti je spolzela skozi njegove lase in uživala, ko je na svoji koži čutila vročino njegovega obličja. Morda je bilo med njima le nekaj let razlike, ampak Ariadna je videla mnogo več sveta in spoznala veliko reči, ki jih mladec poleg nje nikdar ne bo okusil. Upogibajoč v hrbtu se je dvignila in pustila, da ji je nekaj pramenov las zakrilo polovico njenega snežno belega obraza. Čutila je vlago in toploto med nogami, v prsih pa ji je srce zadovoljno udarjalo in utripalo, mirno ter spokojno. Fant se nikdar ne bo niti zavedal, kako zelo ga je izpila, koliko njega jev resnici vzela.

Med tem ko si je nadela temno zeleno moško srajco ter tople platnene hlače, se je spraševala, če je to, kar počne, napak, ali je to morda zlo ... a se je potem, ko je temno blago prekrilo tetovaže rastlin in poezije na njenem mehkem telesu, odločila, da mladenič nikdar ne bo pogrešal vsega, kar je bilo zaklenjeno v njegovem srcu. Navsezadnje je bilo morda bolje, da mu je Ariadna vzela del njegove duše, ko pa mu je bilo usojeno, da bo lovec, in bi namesto nje njegovo srce zatemnila smrt.

»Zbogom, Lovčev sin,« se je nasmehnila Ariadna in pritisnila svoje mehke ustnice ob njegovo lice, nato pa se je spustila s kupa sena na hladna betonska tla, ozko pot, stisnjeno med gmoto dišečega sena ter opečnato steno. Temen hlad izpod nje je zarezal v njena gola stopala in takoj si je mladenka potegnila usnjene škornje visoko na noge. Zadovoljno si je razmršila lase ter se odpravila nazaj v hišo, kjer si bo pripravila krepak zajtrk, morda nekaj suhega mesa in močno kavo.

»Iz vaje si, Viktor!« se je zarežal znan glas, in še preden se ji je njegov lastnik razkril, se je Ariadna skrila za lesen vogal, kjer se je ozek hodnik odpiral v večjo dvorano z vozovi, kriplami, lopatami in kosami. Počasi je pogledala prek debelega lesena stebra, za katerim je skrivala svojo podobo.

Sredi senika je bila praznina, dvorana, v katero si vstopil, ko si se povzpel nad hlev, in tam sta na hladnih kamnitih tleh bosih nog drug krog drugega krožila Viktor, mož daljših razmršenih las in neobritega lica, ter Valerij, mož z lasmi, elegantno zataknjenimi za ušesa. Nihče od njiju ni nosil majice, zgolj hlače vojaške uniforme, in njuni napeti, trdi in mišičasti telesi sta se lesketali, ko je pot na njuni koži odseval jutranjo svetlobo, padajočo iz lukenj v strehi. Para seje dvigovala iz njunih vročih in okrvavljenih teles in rezala skozi mrzli jutranji zrak.

»Zato pa zdaj vadiva, Valerij,« se je nasmehnil Viktor, pljunil slino, pomešano s krvjo, ter se pognal nad sovražnika. Trikrat je udaril Viktor Torn in dvakrat se je Kovak ubranil njegovih udarcev, tretjič pa je pest zadela njegovo lice in Valerij se je s telesom nagnil vstran, v smeri udarca.

Valerij je zmagoval, kar je bilo vidno že iz tega, da je bil le malo obdrgnjen po telesu, na obrazu pa je imel pod licem le malce počeno kožo, kjer se je cedila kri, med tem ko je bila polovica Viktorjevega obraza zamazana s krvjo, ki je poprej v potokih tekla iz grde rane vrh njegovega čela, in krvaveč nos, ki je zamazal njegovo temno brado z temno in lepljivo življenjsko tekočino, prav tako so bili Kovakovi členki močneje obdrgnjeni, saj so njegovi udarci pogosteje zadeli tarčo.

»Še vedno d ne gre!« je dejal Valerij, se znižal v bokih in se tako izognil Viktorjevemu udarcu ter svojemu nasprotniku zadal lepo namerjen udarec med rebra. Torn je za trenutek obstal brez ravnotežja, skrčen v položaj zarodka, potem pa se je vzravnal, še preden bi mu Kovak uspel znova izbiti sapo s prsi, ter prestregel njegovo pest s svojo podlahtjo.

»Pomni, Valerij,« je zasikal Viktor in Kovaku zvil ujeto roko na hrbet, »aroganca pokoplje celo kralje!«

Torn je pokrčil svojo nogo in z eno lepo namerjeno brco spravil Valerija na kolena, ta pa se je le nasmehnil, se izvil iz njegovega prijema in z iztegnjeno nogo zadrsal po tleh ter ga grdo spotaknil.

»Morda bi kdaj pa kdaj upošteval svoje nasvete!«

Ariadna je skrita za kamnitim stebrom opazovala ples dveh mišičastih teles, v katerih je žarela živalska moč in gorečnost bitke, ter si ob tem zamaknjeno oblizovala zgornjo ustnico.

V potezah bojevnikov, v njunih hitrih, močnih gibih in udarcih, ki ju je prejemalo njuno čvrsto mišičevje, v slanem potu, pomešanem s krvjo, je bila neka privlačnost, kakršne ni nikdar videla v ubogem, mladem Lovčevem sinu.

Naposled pa je čarodejka spoznala, da so njune pesti pod seboj drobile lobanje, da so se na konicah njunih škornjev drobila rebra ter da sta ta dva moža uporabila svoji prelepi telesi za ubijanje, in rdečelaska je odvrnila pogled. Skrivoma je v sencah spolzela mimo bojevnikov ter se po mrzlih betonskih stopnicah spustila v bel hlad zime.

Prečkala je dvorišče, do ruševin poleg domačije, kjer si je v prvem nadstropju starega stražnega stolpa uredila domovanje. Naslonila se je na težka lesena vrata, ki so v nasprotovanju temu, da bi bila odprta, žalobno zaškripala, in vstopila v izjemno natlačeno kamrico. Nasproti vrat, poleg stene z okencem, je stala postelja, pokopana pod številnimi dišečimi blazinami ter odejami, ob eni steni je stala miza, ob drugi pa škripajoča polica. Slednja je bila ukrivljena pod težo starih, na pol zgnitih knjig, vezanih v rdeče, črno ter rjavo usnje, stekleničk z najrazličnejšimi tekočinami, zelišči ter praški, velikih steklenih vrčev, v katerih so plavala zamrznjena trupla kač, žab ter glodavcev, razno raznih nožev z ukrivljenimi rezili in bodala iz črnega kamna. Med stvarmi so se skrivale tudi različne verižice, obtežene z živobarvnimi dragimi kamni, glasbena skrinjica iz pozelenelega brona, medeninast zvonec, ovenčan z gravurami drobnih črk in znamenj, ter grozljiva rokavica iz belega usnja, na katere gornji strani je bilo vrisano temno sonce.

Povsod okoli kamrice, na tleh, na mizi in na postelji, so bile nametane številne knjige, večino katerih si je Ariadna sposodila od

Hektorja Tsmikavta, gospodarja domačije, ter velike sveče iz belega voska, ki so tedaj samevale v polmraku. Edina svetloba, ki je takrat pronicala v kamrico, je bil dolg žarek svetlobe, odbit od snega, ki je polzel skozi okno.

Čarodejka se je postavila pred omaro in s pogledom zamišljeno spolzela prek nje, iskaje prav poseben predmet. Naposled je svoje prste ovila okrog za jajce velike krogle iz črnega kristala in jo pustila ležati na svoji iztegnjeni roki. Zaprla je oči in vdihnila hladen zimski zrak, ga vsrkala v pljuča in čutila, kako se je v njenih prsih vanj prelil droben delček duše, ki jo je bila ukradla lovčevemu sinu. Topla električna energija se je izvila iz njenega srca ter se pogreznila v mrzel dah, ujet v njenih pljučih. Čarodejka je izdihnila in ognjeni veter bele barve magnezijevega plamena je zapustil njene mehke ustnice, zaslepljujoče žareč, a vseeno hladen, polzeč skozi zrak kakor padajoči sneg, ter objel kristalno kroglo. Za trenutek so beli plameni poplesavali okrog črnega jajca, potlej pa so se pogreznili vanj kakor ogenj, ki se ob ugašanju sesede v pepel. Za trenutek je kristalna krogla rdečkasto žarela, potem pa se je zopet sprevrgla v globoko črnino oblačne noči.

Ariadna je postavila kristalno jajce na mizo, nato pa je tlesknila s prsti in na ukaz je vrh najbližje sveče zaplesal zlat plamen, ki je na kamrico metal toplo ognjeno svetlobo. Dolga senca je hipoma spolzela izpod krogle, senca, ki ni bila temni odsev jajca, ampak odsev drobnega bitjeca, nekaj med otrokom, kuščarjem ter vrano. Bitje je imelo človeško silhueto z dolgim, negibnim repom in živim perjem, ki je štrlelo iz njegove glave, njegovo temno oko pa je bilo moč videti v kristalu krogle, kakor bi gledal skozenj.

»Pozdravljena, Senca,« je dejala Ariadna ter se udobno zleknila na posteljo.

»Sem že mislil, da si pozabila name, čarodejka!« je zasikalo bitje, a ne neprijazno, in v kristalnem jajcu so se izrisale njegove ustnice in koničasti rumeni čekani med njimi.

»Kaj pa bi počela brez tvojih zgodb, vrač?« seje nasmehnila čarodejka in izpod odej izkopala knjižico, oblečeno v črno usnje, razprla njene porumenele strani in poleg zadnjega vpisa s tankimi črkami napisala datum.

»Najin dogovor velja?« je vprašal Senca in zopet je pogled kristalne krogle prek bledega, koničastega nosu, posejanega s črnimi obrisi žil, spolzel na njegovo črno oko. »Usluga za uslugo?«

»Zgodba za kar koli že hočeš,« je prikimala Ariadna.

»Čas teče drugače ... tu v domovanju bogov smrti,« je Senca žalobno zamomljal, »zatorej mi oprosti, da mi je znanje o tem, kaj sem ti že povedal, spolzelo iz spomina.«

»Govoril si mi o snežnih zvereh, ki so lomastile po starem svetu,« je smehljaje dejala čarodej ka.

»Ah, da ... Snežni tigri in gospodje mamuti, ki so nekdaj vladali južnim ravnicam,« je z otožnim glasom moža, spominjajočega se minulih dni, dejal Senca.

»Govoril si mi o starih bogovih, tistih, ki niso imeli podob ljudi, ampak so hodili po svetu kakor mogočne zveri in gozdni požari, kot poplave ter premiki gora.«

»In to so bili dobri bogovi ... Bitja stare magije, trde, neukročene in ponosne čarovnije, ki se ni klanjala pred ljudmi,« je prikimal Senca, njegov teman odsev na steni pa se je začel sprehajati gor in dol po hladnih kamnitih kladah v steni.

»In govoril si mi o Temni gospe, o angelu uničenja, ki je kot snežni vihar divjala po svetu in rezala v hribovja in gore, ki je spreminjala bujne gozdove v polja snega in reke v ledene struge,« je še povedala Ariadna, ko je listala skozi svojo knjižico.

»Veliko sveta sem videl v svojih dneh ... A mislim, da je zdaj čas, da ti povem, kako sem umrl,« je z grenko melanholijo v glasu dejal Senca, potlej pa je nekoliko vedreje dodal: »Ampak najprej skleniva posel.«

»Česa si želi tvoje srce v hladni deželi temnih bogov?« je vprašala čarodej ka in z dlanjo pokazala vzdolž svoje police.

»Za bogove je večnost razkošje. Kajti oni se niso rodili in zatorej ne morejo zares umreti ... vmes, med njihovim začetkom in koncem, je čas, ki je drugačen od našega. Za smrtnike je večnost muka.« Senca Sence je spolzela vzdolž police, oblivajoča se okrog knjig in ugaslih sveč, okrog kristalnih stekleničk in različnih predmetov. »V hladnih vodah smrti, kjer se sive trdnjave bogov umrlih kakor pečine dvigajo iz temnega morja, vlada večna tišina. Edino, kar reže zamrznjene zvoke, je kričanje furij vrh jeklenega neba in oddaljen šepet duš med valovi.«

Kristalno jajce je pogledalo na dolge, tanke prste Sence, na koncu katerih so iz bele kože poganjali temni kremplji, prekriti z zmrzaljo in umazanijo. Koščen prst je pokazal na lesketajoč se medeninast predmet, senca pa se je ustavila na zlato bronasti glasbeni skrinjici: »Včasih bi mi pesem dobro dela.«

Ariadna je vstala s postelje, segla po glasbeni skrinjici ter jo odprto položila na mizo, poleg krogle iz temnega kristala. Izmed zaprašenih kolesc zapletenega mehanizma se je dvignila tiha melodija, preprosta pesem za lahko noč.

»Čudovito,« je dahnil Senca in kristalna krogla je zopet pogledala na njene ustnice.

»Zdaj pa zgodba,« je predlagala čarodejka in se zopet udobno namestila na posteljo.

»Zgodba o moji smrti ... in o moji kazni.« je zavzdihnil Senca in njegov teman obris na kamniti steni se je spremenil, kakor da sedi. »To je zgodba o aroganci ... in o spoštovanju. O spoštovanju, ki ga moramo gojiti do tistih, ki so do nas dobri.

Bil sem šaman, vrač, zdravilec in čarodej. Pravili so mi Bavarask, Bavarask iz Globeli, in to ime, draga moja, je ime, ki je odmevalo skozi čas in vesolje, ime, ki so se ga bali kralji ter ga prezirali bogovi. In resnica je, da mnogo let sem res bil pošast, za kakršno me je imel svet, res sem bil Beli demon iz globočin, res sem bil Požiralec nebes in Kuga božja. V tistih časih je boginja čarovnije žrtvovala svoj obstoj, in podobno kakor bogovi ognja, vetra in gozdov je postala del našega sveta. Tako so se rodili prvi čarovniki in čarovnice, izjemno modri ljudje, ki pa so jih vezala pravila. Vedno so morali prositi magijo, vedno so le izkrivljali njeno pot, nikdar je niso nadzirali, ali ji dokončno nadvladali, in to mi ni bilo po godu.

Bil sem mlad, nezdravo ambiciozen čarodej in učil sem se pri čarovniku vremenarju. Učil me je, kako prositi nebo, naj spremeni smer svojih vetrov, kako preusmeriti udar strele in omiliti silo dežja, a to je bilo premalo zame. V nebu, v gromu in streli sem videl moč, ki me je zastrupila. Uril sem se v ustvarjanju viharjev in rojevanju suš, z vetrovi sem bičal deželo in z bliski spreminjal vasi, ki me niso sprejele, v prah. Naučil sem se, kako nadzirati voljo bolezni in misli ljudi. Naučil sem v trenutku pozdraviti svoje rane in spremeniti svoje telo v podobo kače ali zveri.

Postal sem najslovitejši čarodej v deželi in moje usluge so bile cenjeni po vsej celini. Tako sem nekega dne prišel v vas, kjer je zbolela glavarjeva hči. Komaj gib roke je bil potreben in že je deklič skočil s postelje popolnoma zdrav, a tedaj se mi je magija uprla. Proti svoji volji sem skupaj z zdravjem nad vas priklical sušo in ko sem slednjo odgnal, so prišle zveri in za njim še požari. Tri dni in noči so krvavo rdeči plameni goltali polja, koče in ljudi, ko pa mi je končno uspelo nadvladati plamene, so prišli demoni.

Pošastni stvori z mnogimi nogami in železnimi kostmi so me popadli, kakor popadejo zveri svoj plen. S strelami in ognjem sem se spravil nadnje, a ni je bilo magije, ki bi ustavila njihov srd, kajti njihova telesa so bila kakor iz vode, kakor iz goste, kot noč črne vode. Dolgo smo se bojevali. Ne vem, koliko krat je vzšlo sonce in kolikokrat je luna prepotovala nebesni svod, a ko sem se naposled zavedal, so demoni le odšli in jaz sem postal pošast. Moje telo se je spremenilo, skrivilo in izmaličilo.

Bogovi so se maščevali, a moja kazen se je šele začela. Potem so prišli ljudje. Z bronenimi meči in sulicami so prišli nadme, jaz pa sem se seveda branil. Deset let sem hodil po svetu, preganjan in osovražen, dokler se naposled nisem pustil ujeti ... obesili so me, sežgali in zakopali v mokro rečno blato, a jaz nisem umrl. Še ko je moje telo propadlo in je moja duša prešla v kraljestvo smrti, sem jaz ostal živ. Nisem spolzel v temno reko mrtvih, kjer čaka konec, in še zdaj lebdim skozi prazen zrak, daleč od miru, daleč od spokojnosti, ki jo obljublja smrt. Še vedno trpim zaradi priseg, ki sem jih bil prelomil.«

Ariadna in Senca sta obsedela v polmraku, ki ga je na sobo metala ugašajoča sveča, tiho, oba brez besed. Naposled je čarodejka zaprla usnjeno knjižnico in se s konico prsta dotaknila glasbene skrinjice. Medeninasta škatlica se je pogreznila v bronasto rdeče plamene, ki so se vrtinčili in zvijali skozi zrak kakor kača, potlej pa so vijolično zažareli ter izginili v jajcu iz črnega kristala. Pogled krogle je spolzel navzdol na roko Sence, med bledimi prsti katere je bila stisnjena glasbena skrinjica, zbledela zaradi starosti, zaprašena ter razžrta zaradi rje, zvok, ki je polzel iz nje, pa je bil komaj slišen cvilež.

»Prekrasno,« je zaihtel Senca in po njegovem licu je spolzela debela solza.

»Dogovor je dogovor, Senca,« se je nasmehnila Ariadna in skrila usnjeno knjižico nekam med ducate predmetov, natlačenih na policah.

»Če si lahko dovolim vprašanje, čarodejka, zakaj potrebuješ moje zgodbe?« je vprašal Senca.

»Nekoč si je graščak naredil dvorec,« je premišljeno začela Ariadna. »Krasno, lepo stavbo sredi polja. Naposled je, kakor večina ljudi, graščak umrl in dvorec je prešel v last njegovega sina, lorda. Lord je krog dvorca vzgojil bujen vrt ... gozd, in ta mu je bil ponos ter veselje v življenju. Naposled je lord umrl in dvorec je dobil njegov sin, grof. Grof je porušil celotno zahodno krilo dvorca in ga dodelal na vzhodu, zamenjal je pohištvo v njem in prebarval fasado. Ko je grof umrl, je dvorec postal baronov in baron je v celoti obnovil streho, okna ter ga nasploh preuredil v takratnem slogu.

Zdaj pa se postavlja vprašanje, šaman -ali je ta dvorec še vedno isti dvorec, na katerega je bil davno pokojni graščak tako zelo ponosen?«

»Ni ravno isti,« je odkimal Senca, pripravljen, da nadaljuje, a ga je čarodejka prekinila:

»Ljudje smo kakor dvorci. S časom se spreminja naša zunanjost, misli, nazori in filozofije. Po nekaj letih razmišljamo popolnoma drugače, kakor smo nekoč, videti smo drugače, smo drugje ... Ali se imamo torej sploh pravico imenovati tako, kakor smo se imenovali pol desetletja nazaj?«

»Ime je vse, kar imamo,« je zahlipal Bavarask.

»Zbogom, šaman, dvomim, da se bova še kdaj videla,« je zašepetala čarodejka in upihnila plamen vrh sveče. Hipoma je na kamrico padel mrak in z njenim prihodom je izginila senca na steni in Senca v temnem kristalnem jajcu.

Ariadna je z roko segla pod posteljo in izpod nje izvlekla majhno skrinjico, oblečeno v umetno obarvano zeleno usnje. S prstom je podrsala preko nje ter vanjo spustila svojo magijo, ki je kakor ključ, žvenketaje, odklenila skrinjo. Čarodejka je segla vanjo in si ogledala petero osebnih dokumentov, velikih porumenelih listov, vezanih v raznobarvno usnje. Tri temno rdeče, cesarske, črnega z vzhoda in zelenega z juga, petero imen, ki niso bila njena, ter petero obrazov, ki so bila vse prej kakor obličje rdečelase Ariadne.

In ko je čarodejka pogledala gor, s pogledom, polzečim preko ogledala, so bili njeni lasje temni, rjavi kakor kostanj, nos pa nekoliko bolj ptičji kakor poprej.

»Zgodbe potrebujem zato, dragi šaman, ker nikoli ne vem, kdo bom jutri. Ker nimam niti imena. Imam le oddaljeno zavedanje, da sem to še vedno jaz ... Kdor koli že sem.«

In Ariadna je podržala dokument, na katerem je z srebrnimi črkami pisalo Ariadna Fowler, visoko nad glavo ter se nasmehnila, skoraj zlobno. Zlat plamen se je kakor eksplozija dvignil iz konic njenih prstov ter objel v usnje vezan papir, ki se je v trenutku spremenil v dim in pepel ter spolzel na vročem zraku visoko pod strop.

4. poglavje: Angelski zdravnik

Gabriel Januš je tekel vzdolž ozke ulice, drseč preko spolzkih temnih tlakovcev in zaplat umazanega snega. Bila je jasna, hladna noč in na nebu so svetlo žarele zvezde. Spokojno tišino noči je kalilo le zamolklo odmevanje Gabrielovih korakov in vlažno sopihanje njegovih pljuč.

Januš je zavil na levo, v še ožjo uličico, tam pa se je pognal za velik lesen zaboj in se skrivaje sklonil za njega. Z roko je segel v žep svojega plašča in prste ovil okrog Rafaela, drobnega črno belega mačkona. Trije možje, ki so ga zasledovali, so naposled le prišli do one ulice in spolzeli mimo Gabrielovega skrivališča, ne da bi komur koli sploh padlo na pamet, da bi se ustavil in raziskal ozko uličico s trohnečimi lesenimi zaboji.

»Neuspeh je spremljevalec nepozornih ljudi, Rafael,« se je nasmehnil Gabriel, s prsti zdrsnil preko svojih kratko postriženih las ter se dvignil na noge. Umetelen revolver, okrašen z medenino, ki gaje stiskal v desnici, je spravil nazaj za pas ter se vrnil na večjo od ulic.

»Mislim, da bi se mi prilegla pijača,« se je nasmehnil Januš. »Kaj pa meniš ti, muc? Malce mesa?«

»Januš!« se je izza njegovega hrbta razširil besen glas.

Gabriel se je ozrl in v temi mu je za hip uspelo razločiti poteze krepkega mladeniča, ki je v rokah držal leseno krepelo, preden ga je s slednjim treščil v glavo, ter gaje vzela tema ...

Dan poprej je Gabriel Januš sladko spal sredi knjižnice na gornjem nadstropju manjše od hiš Tsmikavtove domačije. Sobica je bila manjša kakor Hektorjeva osebna zbirka knjig v večji hiši, v njej pa je bilo manj bukev in še te so bile slabše ohranjene. Šlo je za kamrico v kotu gornjega nadstropju, ki sta jo osvetljevali dve okni, prek katerih so bile poveznjene lesne polknice. Tisto steno, kjer ni bilo oken ali težkih lesenih vrat, je prekrivala mogočna omara, ki je bila, kakor tudi okenske police in koti sobe, natlačena starimi knjigami, katerih strani so se spreminjale v rjav prah, njihovi listi pa so padali iz starih, plesnivih platnic.

Pod enim od oken je bil ob steno pritisnjen star kavč, luknje v katerem je prekrivala ena od dveh odej, pod drugo pa je tiho smrčal stari Januš. Njegov črno beli mucek Rafael se je sprehajal gor in dol po kupu odej in mišičevja ter se zabaval tako, da je lovil odbleske snežene svetlobe v padajočem prahu in s svojim sivim pogledom prečesaval steno knjig. Gabriel je tiho smrčal, ko mu je stara knjiga polzela izpod prstov proti tlom.

Knjiga je s treskom treščila ob tla in Januš se je ob poku sunkovito prebudil. Rafael se je ustrašil in nasršen odskočil na okensko polico, kjer je s svojim kosmatim telescem prevrnil večji kup starih bukev ter potlej skupaj z njim padel za kavč. Gabriel je z zaspanim pogledom, ki je izražal golo zmedo, nejevoljo in splošno željo po spanju, spolzel preko sobice, se za hip ustavil na kupu oblačil, ki so padla iz njegove usnjene malhe, zavržene v kot, potlej pa se vrgel nazaj pod odejo ter po nekaj sekundah glasno zasmrčal.

Gabriel Januš, to se pravi lord Gabriel iz častitljive hiše Janušev, je bil visok mož v zgodnjih štiridesetih, zdrave rdečkaste polti in kostanjevo rjavih las, ki so zaradi starosti mestoma siveli. Imel je prodorne zeleno rjave oči in kosmato obličje, pod katerim mu je zaradi številnih udarcev v glavo manjkalo nekaj zob. Pod očmi so se mu bleščale drobne smejalne gubice, ki so se mešale s temnimi odbleski neprespanih noči, ter nekaj srebrnih brazgotin.

Gabriel se je prevalil v kavču in dolg nož, katerega konec kovinskega ročaja je bil izoblikovan v gamsovo glavo, je spolzel izpod blazine in se z glasnim jeklenim pokom zabil v tla. Januš se je tokrat skoraj jezno vrgel s postelje in v znak protesta bogovom zabičal, da se ne bo še enkrat odpravil spat in jim dal veselje, da ga zopet zbudijo, ter se je oblekel v stare rjave hlače z naramnicami, obrabljeno srajco ter si prek rjavih las pobesil baretko. Kljub svoji starosti je še vedno rad nosil otroško kapo.

Počakal je, da se je Rafael skobacal izza kavča ter začel krožiti okrog njegove leve noge, potlej pa se je odpravil v kuhinjo, v sosednjo hišo na zajtrk. Na poti je iz desnega žepa izvlekel pločevinasto cigaretnico ter iz nje izvlekel v rjav papir zavito cigareto, potlej pa jo je prižgal z vžigalico iz levega žepa. Vdihnil je jedek dim močnega tobaka, se zadovoljno nasmehnil, potlej pa stekel prek zasneženega dvorišča, preden je oster mraz zime razparal njegovo tanko srajco.

V kuhinji je za mizo našel sedečega Hektorja, Valerija, Tizifono ter njeno vajenko Sašo.

»Dobro jutro,« je Januš izdihnil tobačni

dim.

»Jutro,« sta mu prikimala Pastirja, med tem ko mu je Saša v roke porinila skodelico mleka z medom, Valerij pa si je z jeklenim vžigalnikom prižigal debelo cigaro.

»Torej,« je začel Hektor, »potrebujemo vino, kruh, petrolej in suho meso.«

»Saj ti pravim,« je odrezala Pastirica, »če hočeš ujeti še zadnji semenj, morate oditi danes. Kdo ve, ali si bodo trgovci drznili tvegati, da obstanejo v teh gozdovih, preden jim plazovi zasujejo vse izhode.«

»Pot do tja je dolga,« je mračno dejal Hektor. »Morali bomo prespati.«

»Dan v mestu,« se je nasmehnil Valerij, »malce vina in dekliške toplote ob sklenjeni kupčiji.«

»Boste potrebovali kakšne dodatne mišice?« je vprašal Gabriel, ko si je narezal kos kruha in ga okronal s skuto.

»Vsekakor,« je prikimal Hektor, kateremu misel na odhod v bližnje mestece še zmerom ni bila všeč,

»Veš, kaj se dogaja v Mrtvakovem dolu,« je pridal. »Morda ni najbolj pametno, da ...«

»Ah, daj no, Hektor, saj bosta imela ob sebi Pastirja izgubljenih, ki ju bo vodil iz težav,« je Tizifona svoje črne ustnice izvila v nasmešek, potlej pa oziraje se k Valeriju in Gabrielu veselo dejala: »Kajneda?«

»Haha, saj je samo nedolžen obisk semnja,« se je zarežal Gabriel, ki je v nekaj grižljajih izničil obstoj svojega kosa kruha, zdaj pa je pital Rafaela s koščkom suhe klobase. »Kaj je najhujše, kar se lahko zgodi?«

Še preden se je jutranje sonce uspelo odtrgati iznad vzhodnih hribovji in se je svetloba iz krvavo rdeče stopila v bledo belo, so si trije trgovci nadeli tople plašče, se povzpeli na konje in oddirjali proti Mrtvakovemu dolu. Hladen veter je vel nad deželo, trgal drobne kristalčke snega s poljan in jih nosil ter vrtinčil v mrzlem zraku. Hektor je trojico spretno vodil skozi ozke gozdne poti, stisnjene med belim drevjem in živo skalo, preko skritih lesenih mostičev vrh potočkov in rečic ter skozi strme globeli, vrezane globoko v zemljo, kamor sneg ni zapadel in je vladala le tiha tema.

Ko je ura odbila tretjo popoldne, so jezdeci naposled le prišli do Mrtvakovega dola, majhnega trgovskega mesteca ob veliki deroči reki, po kateri so poleti, ko voda ni bila zamrznjena in deroča zaradi neskončne obilice snega, iz Cesarstva razuma južno od teh krajev na Zahodne obale vozili živež in orožje, nazaj pa so prepeljali dišave in oblačila iz eksotičnih otokov na oni strani sveta.

Ob deroči in sivi reki, ki se je rezala in razbijala na ostrem kamenju, je stisnjeno ob vznožje hriba, poraslo s smrekami, stalo mestece. Svež sneg se je lesketal vrh opečnatih ter lesenih hiš, preko glave ulice, tiste ob reki, pa so bile postavljene stojnice in drobne prenosne trgovinice. Ljudje so rjoveče oglaševali svoje izdelke, mladi dečki so z velikimi lopatami s tlakovanih tal drgnili sneg, dame noči pa so se zapeljivo muzale pod gladkimi, kosmatimi plašči ter mrazu navkljub od časa do časa razkazovale svoje od hladu pordele noge. Med ljudmi so nekateri prodajali časopise, drugi so delili letake, ki so tujce vabili v to ali ono krčmo, nekateri so kriče razglašali novo vero in spet oni, največkrat mladci, so za nekaj kovancev ponujali čiščenje čevljev. Med njimi pa so se od časa do časa pojavile tudi mogočne grmade, vrh katerih je plesal glasen kres, v drobovju katerega so med plameni izginjale stare knjige, poleg njih pa so v lepih stojnicah, odetih v črno-belo tkanino, cesarski možje prodajali svoje knjige, s katerimi so širili resnico in razum Cesarstva.

Mesto je bilo umazano in glasno, a vseeno polno življenja. Kakor kri v žilah so ljudje hiteli iz teh v one hiše, se sprehajali med stojnicami, prenašali sode z vinom ali medico, vreče pšenice ter Žaklje krompirja. Življenje je utripalo med zamazanimi opekami Mrtvakovega dola. Tam je nekdo igral harmoniko, na oni ulici je neki mož brenkal na kitaro, iz gostiln, pivnic ter krčem pa je bilo slišati mehke zvoke klavirja. V zraku je visel vonj po potu, urinu, zažgani maščobi in sladkobnem vincu, v daljavi pa so sonce zakrivala mogočna jadra čolničev ter jadrnic, ki so poslednjič do pomladi drsela vzdolž te reke.

»Gospoda,« je dejal Hektor, ki je privezoval svojega vranca v javnem hlevu, »jaz bom šel nakupit hrane, ti, Valerij, nam priskrbi petroleja, Gabriel, ti pa nakupi vina.«

»Dobro, dobro,« se je strinjal Januš ter zadovoljno odkorakal iz hleva na glavno ulico. S pogledom je drsel preko pisane množice ljudi, bledoličnih severnjakov, brazgotinastih in mišičastih mornarjev z zahoda in ljubkih dam noči iz okoliških bordelov, potlej pa se je odpravil vzdolž tlakovane ceste. S pogledom je drsel preko hiš, iskaje kraj, kjer bi nakupil pijače ter si potešil lakoto. Hodil je v senci črtastih, črno belih zastav Cesarstva razuma, od časa do časa pa je na umazani steni uzrl plakat, ki je klel ter zaničeval neumnost in plitkost ter poveličeval globino uma.

»Mislim, da si želim jagnjetine,« si je Gabriel obliznil ustnice, ko je stopil mimo trgovinice, v kateri je zajeten možak previdno vrtel veličasten kos ovčjega mesa vrh vročega plamena ter ga pozorno polival z mastjo, zmešano z alkoholom.

»Plačal boš, vrag!« je zarjovel tisti mračni, mišičasti mladec in lesena palica v njegovi roki je z glasnim pokom treščila ob Gabrielovo obličje ter boleče zasukala njegovo glavo na ono stran. Janušova brada, vzdolž katere seje cedil lepljiv potoček krvi in potu, je mlahavo obležala na njegovem vratu, njegov hrbet pa je bil pod njeno težo usločen naprej.

»Umakni se, fante!« je živčno velel stari oštir, ki je v rokah nosil leseno vedro, polno tekočine z jedkim, v nos rezajočim vonjem po čistem. Starec je zlil alkohol na goloprsega Gabriela in prozorna tekočina je pekoče prodrla v njegove krvave rane. Januš se je rjove prebudil, ko je ognjena bolečina razparala njegove mišice.

»Ti prekleti sin vlačuge!« je zasikal Gabriel in se vzravnal na lesenem stolu, na katerega je bil privezan.

»Pazi na jezik, heretik!« je odvrnil oštir in si popravil temno modro ruto, zavezano krog njegovega vratu.

»Zakaj me polivate z razkužilom?« je zalajal Januš in se migaje s prsti skušal osvoboditi vozla na zapestju.

»Nočemo, da bi te pokončala kakšna bakterija,« se je prisiljeno nasmehnil starec, »Hočemo, da trpiš za to, kar si storil.«

»Kje je Rafael?« je vprašal Gabriel in počasi je njegov pogled polnila tema in mrak se je širil iz osamljenih kotičkov njegovega uma.«

»Kdo?« je vprašal mišičasti mladec.

»Kje je Rafael? Kje je moj muc?!« je zarjovel Januš in začel divje opletati s svojim ukletim telesom.

»Umiri ga!« je velel starec in mladenič je Gabrielu naklonil močno brco, previdno namerjeno v njegovo prepono. Januš se je skupaj s stolom zvalil po tleh, zvit, kolikor je bilo mogoče, v položaj zarodka, loveč sapo, ki mu jo je bila brca zbila iz pljuč. Ko je stari Januš zopet prišel do sape in se je znašel na stoječem stolu, je opazil, da sta v sobici poleg starega oštirja dva mladeniča in starka, ki je neumorno hlipala in se cmerila v kotu.

Bili so v prodajalni alkohola, kamor je poprej prišel Gabriel. Stene so bile še vedno skrite za mogočnimi lesenimi sodi, ki so stiskali prostor, sklepal je, da je za njim še vedno kamnit točilni pult, in pred seboj, za možmi, ki so ga mikastili, je videl obrise mesta za zagrnjenimi okni.

»Gospodje,« se je nasmehnil Gabriel in kljub silni bolečini, ki se je širila iz njegovega trupa, vzravnal svoje zlomljeno telo do polne višine, »če ste se le dotaknili mojega dragega mucka vas bom vse poklal kot svinje, kakršne ste!«

Plečati mladenič mu je namenil še en udarec s svojim lesenim krepelom in ples belih zvezd ter zlatih sonc gaje zbil v nezavest ...

Gabriel si je obliznil prste, ko je med njegovimi ustnicami izginil še zadnji grižljaj koruznega kruha, obloženega z mastnim kosom jagnjetine, med tem ko je Rafael zadovoljno predel v žepu njegovega plašča, grizljajoč ostanke mesa. Stari Januš si je zadovoljno požvižgaval, ko se je sprehajal med stojnicami, občudoval starinske lesene jadrnice, kipe devic in ljubkih morskih deklic na njihovih premcih ter mogočne kovinske parnike z velikimi kolesi, speče poleg njih. Opazoval je plapolanje črno belih zastav v hladnem zimskem vetru, črne plakate s podobo bele Cesarice, ki je nagovarjala množice, ter njen veličastni marmorni kip, ki seje zasnežen lesketal v soju sonca.

»Slišiš, Rafael?« se je nasmehnil stari Januš in s prsti segel v žep, kjer je božal mačka, »kaj pravi Cesarica?«

Potlej se je navihano namuznil ter s piskajočim glasom oponašal vladarico: »Razum je vse! Ven, neumneži! Hahaha! Vse lepo in prav, le da sem jaz za časa svojega življenja prebral knjigo ali dve in vem, da je le malo besed, ki zapustijo njene mehke ustnice, resničnih.«

»Kaj res, stara sablja?« je Gabriel dal glas Rafaelu.

»Res, res,« se je gromko zasmejal Januš, vesel, da se je imel s kom pogovarjati. »O industrijski revoluciji, lovih na Strahove in vojni za Eldengran piše, kakor da ima Cesarstvo razuma vse zasluge zanje. Pha! Resda sem bil komaj otrok, ko so naši sovaščani odhajali na fronto na zahod, borit se z demonskimi hordami in prekletimi kralji, ki so stali za njimi, ampak dobro vem, da je bilo takrat Cesaričino mesto zgolj močvirje in nekaj lesenih kolib.«

Tedaj je stari Januš zgrabil najbližji črn plakat s prekrižanim nalivnim peresom in povečevalnim steklom, obema belima, nad katerima je pisalo: Razum je moč! ter ga jezno strgal z umazane porjavele opečnate stene.

»No, no, Gabriel,« je starec zopet oponašal piskajoč glasek svojega mačka, »umetniki niso prav nič krivi za to.«

»To ni umetnost, muci,« je žalobno odkimal Gabriel, »umetnost je orodje duše, sredstvo za doseganje višje resnice. To je le propaganda, sredstvo za doseganje nadzora!«

»Morda, morda,« je skozi Janušov popačeno globok glas dejal mucek. »Misliš, da bi nama gospod Pastir Tsmikavt zameril, če bi kupila malček medice?«

Gabrielov pogled je zataval navzgor, na lesen napis vrh hiše, pred katero sta se znašla, in njegov pogled barve globokega gozda, se je zalesketal, ko je uzrl besede:

Pivnica pri kosmati lisici, vino in medica.

Stari Januš je z zadovoljnim izrazom na obrazu vstopil v zatemnjeno trgovinico in prešerno vzkliknil:

»Dober dan, gospodje!«

Uzrl je tiho, žalobno sobico, katere stene so bile skrite za debelimi vinskimi sodi, tla pa prekrita s črnimi tlakovci. Zaradi prahu težke škrlatne zavese so zastirale svetlobo in turobni polmrak je goltal kamro. V sobi so bili trije ljudje, stari oštir, ki je na oni strani kamnitega točilnega pulta čistil steklen kozarec za pivo, plečati mladenič temačnega pogleda, ki je vase kar metal žganje, in starka, jokajoča in cmihajoča v kotu. Vsi so okrog vratu imeli zavezane temno modre rutice in vsi so imeli žalostno, mrakobno in na sploh nesrečno senco v očeh.

Gabriel je sedel za točilni pult poleg plečatega mladeniča, spustil Rafaela, da se je sprehajal gor in dol po lepljivem kamenju ter si naročil piva.

»Povejte mi, dobri gospod, čemu ta žalost, saj vendar sedite na parih hektolitrih vina, piva, medice in žganja?« je vprašal stari Januš, se zahvalil za visok kozarec piva ter se z levico začel igrati z Rafaelom.

»Oh, saj ne bi razumeli,« je nesrečno zamomljal stari oštir. »Vam ni treba nositi bremena, ki ga nosimo mi.«

»Pa ja niso kakšna čudna sekta?« je Gabriel zašepetal z Rafaelovim glasom in se navihano nasmehnil, ko je ugotovil, da ga nihče ni slišal.

»O čem govorite, gospod?« je vprašal stari Januš in na dušek izpil pol kozarca.

»Ne vem, če vam privoščim veselje in žalost našega bremena, popotnik,« je zajokal oštir, napolnil kozarec z žganjem, ga izpil, ponovno napolnil, ga spet izpil, potlej pa se je resnobno zazrl Gabrielu v oči. »Umetniki, filozofi, znanstveniki, doktorji, sveti možje, celo Pastirji so propadli, njihove misli pa so se pogreznile v sence blaznosti po tem, ko so uzrli to, na kar pazim ... Nikdar nisem hotel te časti, a je moja ... In moje je breme.«

»Gospod, podcenjujete me,« je dejal stari Januš in do konca spil svoje pivo. »Pravijo, da je človeku laže pri duši, če deli svoje breme. Morda bi jaz hotel prevzeti vaše prekletstvo nadse.«

»Videti ste kot moder mož,« je suho prikimal oštir. »Naj vam bo. Morda vam uspe«

Naenkrat je mišičasti mladec poleg Gabriela vstal in mu z roko pomignil, naj sledi oštirju, ki je izginil za majhnimi durmi na oni strani točilnega pulta. Ko je Januš s pogledom oplazil trde mišice, ki so zategovalo mladčevo srajco, in njegov neizprosni pogled, ki bi lahko lomil kamenje, je spoznal, da morda vse skupaj ni bila najpametnejša reč, kar jih je kdaj storil, obenem pa sta ga strah pred zlomljenim tilnikom in radovednost premagala. Sledil je starcu v dolgo sobano na oni strani vratc. Tam je uzrl dolg hodnik, ki gaje iz teme vlekla le bleda modrikasta svetloba, ki je padala skozi stare, obrabljene zavese oken. V zraku je poplesaval prah in visel vonj po starem papirju, postanem pivu ter gnitju. Sobana je bila napolnjena s kupi težkih knjig, zvezkov, zvitkov ter listov, brezbrižno nametanih ob steno. Gabriel je s pogledom oplazil eno od bukev ter z nje razbral naslov:

Baltazar Fraiser: Eseji in misli o lepoti, volumen 265.

»Dvesto petinšestdeset? Uau!« je dahnil Gabriel ter sledil oštirju v naslednjo sobo. Taje bila napolnjena s slikami in kipi. Na steni so bile izobešene oljne slike, akvareli, lavirane risbe, skice, zarisane z ogljem in črnilom, vse od natančnih študij anatomije, do izjemno dodelanih obraznih portretov, vzdolž sobe pa so se bohotili marmornati, bronasti in leseni kipi iste podobe, ki se je pojavljala na slikah. Vsa dela so prikazovala čudovito mladenko mlečno bele kože in dolgih, pšenično svetlih las, ki so se kakor slap spuščali vzdolž njenega hrbta. Stari Januš je občudoval njene zelenkaste oči in lok njenega telesa ter se spraševal, kaj ga bo čakalo v naslednji sobi.

Starec je odprl vrata in gnusen vonj po crkovini ter gnitju je napolnil zrak, vonj tako ostuden, da se je Gabriel komajda uprl želji po bruhanju. V naslednji sobi, kamrici brez oken, so bila ena prek drugega nametana trupla, mrtve podobe oseb, sešite iz različnih kadavrov. Tla so bila zamazana s temno mešanico krvi ter gnoja, podgane in muhe pa so se pasle na gnijoči koži mesnatih lutk.

»Kaj, hudiča, je to?!« je zasikal stari Januš, si z levico zakril nos ter usta, z desno pa je izza pasu izvlekel svoj dolgi nož.

»Zgolj še eden od ponesrečenih poskusov, da bi se rešili našega prekletstva,« je otožno zamomljal starec. »Pisci in filozofi so spisali na tisoče spisov, umetniki naslikali na stotine slik ... in doktorji so skupaj sešili najlepše dele najlepših bitji, ki so stopila v Mrtvakov dol, a nikomur ni uspelo ustvariti ognja, ki nas slepi ...«

Gabrielov svet se je zavrtel in bruhajoč je treščil na tla, poleg sivih obrisov ljudi, ovenčanih s temnimi šivi. Videl je obraze lepih deklic, prišite na lepo izoblikovane moške lobanje, ter dolge nohte na koncu dolgih prstov krepke mišičaste roke.

Starega Januša, vojnega veterana, bojevnika, ki je videl, kako so bila življenja raztrgana v strelnem ognju, je prizor lutk, sešitih iz kadavrov mož, žensk, dečkov in deklic, prikoval na tla. Ko je izpraznil vsebino svojega želodca in si z vrhnjo stranjo dlani obrisal hladen pot s čela, je svojo dlan potopil v gosto, smrdečo tekočino na tleh in se komajda dvignil na tresoče noge. S tal je pobral svoj dolgi nož ter se grozeče zazrl v starega oštirja. Gabriel je kar čutil bledico, ki se je širila prek njegovega lica, ko je zrl v starčeve oči, v katerih ni žarel sadizem ali obžalovanje, temveč razočaranje.

»Pridi, popotnik. Naj ti pokažem,« je suho dejal ter se obrnil proti težkim, železnim vratom, zamazanim s posušeno krvjo na koncu sobe. Vrh vrat je bilo vrezano sporočilo:

Lepota vrednoti življenje.

Starec je počasi začel odklepati pol ducata težkih kovinskih ključavnic.

Naposled so se duri le odprle ...

Zgodilo se je pred časom, v najbolj oddaljenem kotičku Nebes, kjer kraljujejo veliki bogovi. Tam se je Angel lepote, čudovito bitje dolgih nog, ozkega pasu in polnih prsi, sprehajal vzdolž poljan zvezd, poleg jezer luči ter morji sanj, in tisočero mavričnih sonc je spuščalo svoj biserni soj nadnjo. Nosila je dolgo obleko iz bele svile z razgaljenim hrbtom, iz katerega so se širile mogočne kristalne peruti, njeni lasje pa so poplesavali med njimi kakor srebrn lesk blede mesečine. Bosonoga je hodila po lesketajočem se potočku, ki je rezal svojo pot vzdolž nebesnega svoda proti edinemu kraju v Nebesih, kjer sta vladala tema in mraz.

Naposled je Lepotica prišla do mračne dvorane, obdane z visokimi črnimi stebri, katerih kapiteli so bili izklesani v podobo ovenelih cvetlic, krog njih pa se je ovijala posušena trta. Med vsakim od stebrov se je bohotil velik portal, okno, zakrito z mehko črno tkanino, ki je žalobno plapolala v hladnem vetru, tla, tlakovana z gladkim granitom, pa je prekrivala za decimeter ostra ledena voda, ki je rezala v njena snežno bela stopala. Ni bilo plamena, ki bi osvetljeval dvorano, niti soja sonca ali lune, črna sobana je kar visela v gostem polmraku.

Črna tančica se je razprla in skozi okno je stopil Angel smrti. Za trenutek seje ozrl in si ogledal neskončno morje sivine, mrzlega vetra in rjovečih valov dežele smrti ter temno silhueto veličastnih trdnjav Podzemeljskih bogov, ki so se dvigale iz njegovih globin.

»Zakaj si tu?« je vprašal Angel smrti. Imel je podobo čednega mladeniča z dolgimi, nazaj počesanimi črnimi lasmi in snežno belo poltjo. Bil je suh, visok in mišičast, z ravnimi mišicami ter globokim, temno modrim pogledom. Nosil je elegantno večerno obleko iz črne ter rdeče tkanine, prek nje pa dolg, teman plašč, vrh njegove glave pa se je zibal visok cilinder.

»Samo hotela sem te obiskati,« je dejala Lepotica ter zavihala nos nad Angelovo opravo, »Zakaj se tako rad oblačiš v smrtnika?«

Angel smrti ji je obrnil hrbet ter začel preučevati kamnito knjižno polico, vrezano v skalnato steno njegove dvorane. Vzdolž njenih hladnih polic so zložene ležale najboljše knjige slovitih pisateljev, ki so jih spisali za časa svojega bivanja v Deželi smrti.

»Ni smisel smrti, da se najavlja vsem odkrito na očeh,« je dejala Smrt in s svojim dolgim koščenim prstom spolzela vzdolž suhih, usnjenih naslovnic, »ampak če že vztrajaš ...«

Angelova večerna obleka se je stopila ter razpadla v pepel in njegova bela koža se je odela v staro, rjavo tuniko, uničeno zaradi udarcev z rezilom ter razžrto od žuželk, z njegovega hrbta pa so se razširila mogočna netopirska krila, kosmata, usnjata in temna. Tam, kjer so se zarivala v njegov mišičasti hrbet, so se iz beline kože širili temni obrisi žil, njegovi lasje, prej elegantni in zlizani, pa so zdaj neukročeno štrleli v vse smeri.

»Je zdaj mojo podoba zadovoljiva tvojemu pogledu?« je vprašal Angel smrti in razširil svoja krila do polne veličine.

»Lep si,« se je nasmehnila Lepotica, skočila Angelu smrti v objem in svoje mehke, tople ustnice pritisnila ob njegove trde in hladne.

»Je kakšen poseben razlog, zakaj se danes ne gledaš v zrcalu?« je skoraj jezno vprašal Temačni, ko se je odtrgal iz njenega objema.

»Samo hotela sem te videti ... to je vse,« je žalobno rekla Lepotica ter se stresla zaradi mraza, ki je bičal njeno kožo. »Mar ne bi mogel malce segreti tega kraja?«

»Ne!« je odrezal. »Dobro veš, kakšen je bil najin dogovor. Ti mi daješ zalo lice, jaz pa tebi ... sladki poljub Smrti. Nikakršna ljubezen naju ne veže.«

»Ampak ...«

»Ne!« je zalajal Angel smrti, »lepoto si lahko tudi vzamem! Mnogi smrtniki bi jo dali za nekaj dodatnih let življenja. Če hočeš zapletati najin dogovor, potlej z veseljem vzamem nazaj črviv obraz.«

»Nočem, da si grd,« je odkimala Lepotica, pomanjšana zaradi Angelove jeze.

»Niti jaz. Nočem pa tudi nekih težav ... Že tako imam veliko dela.« Smrt se je obrnila proč, proti drugi omari, napolnjeni s steklenimi posodami ter lesenimi in železnimi skrinjicami. Angel je s pogledom preletel svojo morbidno zbirko, s svojimi dolgimi prsti odprl eno od steklenih posod in vanjo vrgel iztaknjeno, še krvavo oko. Mehka krogla je padla v smrdečo tekočino poleg drugih očesnih zrkel, se sploščila nad njimi in potem potopila mednje.

»Zakaj sploh zbiraš to gnusobo?« se je spačila Lepotica ter zgroženo naredila korak nazaj.

»Vsako in sleherno od teh očes je pripadalo velikemu smrtniku, nekomu, ki je spremenil svet. Po večini se tu notri skrivajo pogledi vojskovodji, vladarjev in filozofov,« je dejal Angel in zapečatil posodo. »Tu notri se skrivajo dela, na katera sem najbolj ponosen. Najlepše, najbolj izvirne in najbolj dramatične smrti, hahaha.«

»Kaj je to?« je vprašala Lepotica, s pogledom, ki je bil spoj strahu in čiste panike, ter pokazala na skrinjo, zvarjeno skupaj iz osti sulic in mečev, iz železja, iz katere se je izvijala žareče rdeča vročina.

»To ...«je dejal Angel smrti ter si z dlanjo šel skozi kakor oglje črne lase, »ni nič, s čimer bi se tvoja ljubka glavica smela ubadati.«

»Vem, kaj je to!« je zakričala Lepotica skočila proti skrinji in ovila svoje bele ročice okrog nje. Glasno je zacvrčalo in njene dlani so se napihnile s krvavimi mehurji, potlej pa se je skrinja odprla in ne da bi pokazala kanček bolečine, so se njene roke hipoma pozdravile. Skrinja je počasi postala hladno črna in rjav dim se je skupaj s smradom, tako strašno gnusnim, da so ga vonjali celo angeli, dvignil iz nje.

Lepotica je prevrnila skrinjo in tri rokavice, tri ustrojene človeške dlani, odsekane pri komolcu, so z vlažnim pljuskom padle v vodo na črnih tleh. Ena, polna tetovaž, je imela barvo žgane karamele, drugi dve, ena težka z prstani in dragulji na prstih, druga pa lahka v svoji preprostosti, pa sta bili mrtvaško bledi.

»To so ...« je z izrazom prezira zasikala Lepotica.

»Ustrojene roke zadnjih kraljev in cesarjev padlih kraljestev,« jo je prekinil Angel smrti, in ko ga je Angel lepote znova pogledal, so se njegova usnjata krila in raztrgana oblačila stopila v sence, on pa je stal tam, z dolgimi, naoljenimi lasmi, v elegantni večerni oblaki.

»Zakaj bi imel to?« je zgroženo vprašala.

»Vladarji ne kraljujejo nad ljudmi zaradi krvi, ki se pretaka po njihovih žilah, zlata, ki se suši v njihovih zakladnicah, ali podpisov na starajočem papirju. Ne! Vladarji vladajo zaradi pravice, zaradi svete pravice, ki jim jo ob rojstvu podarijo bogovi!« je z blaznim nasmeškom na bledem obrazu zapel temni angel. »Ko bo moč bogov strta in njihova vladavina pri koncu, takrat bo v vsem Stvarstvu obstajala le še ena avtoriteta, le še tista pravica, ki so jo bogovi naklonili ljudem, in imel jo bom jaz, spravljeno na varnem v njihovih hladnih, mrtvih rokah.«

»Načrtuješ upor,« je dejala Lepotica.

»Ne!« je odrezal angel smrti. »Ne manjka mi udobja, ampak vsi bogovi nekoč padejo. Zapustili so Večnost in prišli sem. Tu nihče ne obstaja večno in jaz le skrbim za svojo prihodnost.«

»Ne, ne, ne, ne,« je dejala, »Tega ti ne bom pustila.«

Lepotica se je zasukala na stopalih in začela korakati proč, proti izhodu iz domovanja Smrti, a on je le lenobno zamahnil z zapestjem in v trenutku se je umazana voda pod njenimi nogami spremenila v hladen, lesketajoč led, ki seje kakor veriga ovil okrog njenih gležnjev.

»Mislim, draga moja, da ti tega ne morem pustiti,« je Angel smrti tlesknil s prsti in zaslišala se je prijetno prasketajoča glasba iz nevidnega gramofona, tih rekviem violin.

»Ne,« je zastokala ter se s koleni sesedla v hladno vodo. »Tiho bom. Ljubila te bom. S telesom in nesmrtno dušo.«

»Mislim, da ne,« je odvrnil Angel smrti in ovil svoje bele prste krog njenih lic. Za trenutek se je v njenih očeh lesketalo začudenje, potlej, zgolj za hipec, jih je napolnila iskra bolečine, nato pa le praznina. Njenega lica ni vzel hlad, njene kože ne bledica, kakor smrtnikov, le obstala je tam, praznega pogleda in angelskih kril, ki so se razbila na tisoče mrtvo mrzlih peres, padajočih z njenega golega hrbta. Za trenutek je Lepotica še obvisela v njegovi roki, potlej pa seje stopila v blisk vroče svetlobo, padajoča kakor zvezdniki utrinek, na zemljo spodaj.

Gabriel je zbral vso svojo moč ter dvignil svojo zabuhlo, napihnjeno glavo. Polovica njegovega obličja je spominjala na svež zrezek, ovenčan z nečim krvavim, kar je nekdaj mogoče bilo oko, druga polovica pa je bila maska beline, vzdolž katere so se širile grde zareze. Potočki krvi so polzeli iz obeh njegovih nosnic, z vrha čela in kotička ust, ter se pod njegovo brado združevali v rečico, ki je vijugala med grdimi ranami in modricami, ki so se bohotile na njegovem trupu. Stari Januš je bil še komaj pri zavesti, in glede na to, da so se udarci na njegovem mišičevju že začeli zlivati v temne, lisaste modrice in da so se nekatere grde ureznine v njegovi koži že začele zapirati in spreminjati v temno gmoto krast, je sklepal, da ga mladeniča mikastita že par ur.

Stari oštir se je nemirno sprehajal gor in dol med ogromnimi vinskimi sodi ter si nekaj mrmral v brado, med tem ko sta oba mladeniča kakor tigra krožila okrog stola, ki je nosil razmesarjeno kepo krvavega mišičevja in mesa, ki je nekoč bila Gabriel Januš, pripravljena, da ga z lesenima palicama zbijeta v lužico krvi in vlažen kupček drobovja.

»Ne moreš si predstavljati,« je mirno dejal starec in si s svojo modro rutico obrisal pot z obraza ter prgišča sivih las, »kolikšno grozoto si nam zadal ... Kolikšno krivico si nam naredil.«

»Kaj res?« se je mokro nasmehnil Gabriel in izmed ustnic mu je spolzela gosta mešanica sline in krvi. Januš se je vzravnal na stolu in z očesom, ki je še videl skozi zabuhlo meso, pogledal naravnost v oštirja: »Življenje je kakor noč.«

Eden od mladeničev se je zaničljivo zarežal, dvignil krepelo visoko nad glavo ter si vzel zalet dveh korakov. Z iskrenim namenom, da mu razbije lobanjo, se je pognal nad Gabriela, a tik preden je lesena palica začela rezati skozi zrak, je starec stopil pred mladca ter mu v znamenje, naj se ustavi, položil koščeno dlan na njegovo mišičasto roko.

»Naj slišim, kaj ima povedati.«

»Življenje je kot noč,« je dejal Gabriel, »neskončno morje teme in brezupa, v katerem žarijo drobne zvezde svetlih trenutkov. In samo z zvezdami je noč lahko nekaj naj lepšega, kar kdaj koli uzre človeško oko.«

Januš je v daljavi zaslišal otožno mijavkanje in na obrazu se mu je pojavil prikrit nasmešek.

»Vaše življenje pa je eno neskončno gledanje v sonce. Prepojeno s svetlobo ... a tako boleče, da krvava sled luči ostane ... In zaradi nje ... ste slepi za vse.«

»Ampak ... ti si ...«je začel starec.

»Samo priklical oblake!« je dokončal Gabriel.

Oštir je za nekaj trenutkov tiho stal, sključen zaradi starosti, pred Janušom, si zamišljeno oblizoval suhe ustnice ter divjal s pogledom. Zdaj je zrl v Gabriela, zdaj v svoja stopala, zdaj v oddaljeno temo.

»Ni milosti za zveri,« je dejal starec in izza pasu izvlekel Gabrielov, s srebrnim gamsom kronani nož. Hladno rezilo se je zableščalo v temi in za trenutek je Januš v njem zagledal svoj zamegljeni, škrlatni odsev.

»Ko je debeli zajec prišel vrh volčjega hriba ...« se je zarežal Gabriel in osvobodil svoja zapestja iz vozla ...

Železna vrata so se z žalobnim stokom odprla in sladkoben vonj po vanilji je utopil smrad gnoja in razpadajočih trupel. Mehka svetloba sveč je polzela iz sobe, izdelane v svetlem lesu in prekrite s škrlatnimi zastori, ob vznožju katerih so ležali kupi posušenih vrtnic. Sredi sobice je vrh z žametom obložene lesene mize ležalo golo truplo, prekrito s prozornim svilenim prtom. Gabriel je v začudenju razprl usta, ko je uzrl podobo ženske, ki je bila vsekakor mrtva, a vseeno je bilo njeno lice videti živo. V njenih prsih ni bilo več sape, niti toka v njenih žilah, a vseeno je njena koža žarela v zdravem, rožnatem soju, njeni svetli lasje pa so tako živo lovili in odsevali topel soj sveč. Januš je pred to angelsko podobo ženske padel na kolena in bridko zajokal. Mehka dolžina njenih nog, napet lok njenega hrbta, čvrste, prožne prsi, nežne ustnice, svetle v svoji rožnatosti, in prelepa, čista lica so žarela pred Gabrielom, ki še nikdar ni uzrl tolikšne lepote. Ne v ženski, ne v naravi, ne v besedi. V vsej njegovi blaznosti stari Januš nikdar ni uzrl privida norosti, ki bi bil tako popolno krasen, da bi mu povzročil tolikšno bolečino.

Gabriel je jokal, se slinil, čutil je napenjajočo erekcijo in v glavi koval stihe. Zamišljal si je vse znanje o nebeškem, ki bi lahko zapuščalo njene ustnice, božanske simfonije, ki bi jih lahko zapela, in užitek, ki bi ga občutil ob ljubljenju z njo. Zavoljo nje so se začenjale vonje, v katerih so zaslepljeni možje pogubljali sebe in uničevali življenja drugih in v njenem imenu so gradili katedrale iz marmorja ter ulivali kipe iz zlata.

Gabriel ni vedel, koliko časa je klečal pred angelskim truplom in vpijal svetlobo njenega telesa ter medeno sladke vonjave njene duše, a ko je prišel k sebi, se je zavedal, da stari oštir stoji za njim, cmihajoč, z dlanjo na njegovi rami.

»Tolikšna lepota,« je zamomljal, »nič je ne more opisati. Ne poteze čopiča, ne besede v črnilu ali celo hladna milina smrti.«

»Lepota, ki ni iz tega sveta,« je pristavil mladenič, ki je stal za starcem, in Gabriel si je z vrhnjo stranjo dlani obrisal solze in smrkelj s svojega obraza. Zdel se je tako nevreden, da je v njeni prisotnosti, ko pa je bil tako zanemarjen in neobrit.

»Lahko poskusiš, kot so poskusili tisoči pred teboj, kosati se z njeno lepoto,« je s skrhanim glasom zahlipal starec in pred Janušovim obrazom pridržal temno modro rutico. »Kakor ti drago, popotnik.«

Gabriel Januš se je vzravnal in stopil bliže k truplu angela, drobeč posušeno cvetje pod težo svoji korakov.

»Lahko naredim nekaj več,« je s solzami v očeh dejal Gabriel in s konico prsta pobožal obraz angela. Bilo je, kakor da bi dlan porinil v kup razbeljene žerjavice; čutil je ognjeno bolečino, ki se je zagrizla v njegovo roko, obenem pa se je skozenj razširilo tolikšno lagodje, kakršnega ni še nikdar občutil. Električni užitek se je iztrgal iz njega in Januš se je spačil v orgazmu, ko je umaknil prst z njenega obraza. »Lahko vas rešim vaših muk.«

Za trenutek so vsi stali v tišini, pripirajoči oči pred žarečo lučjo angelske lepote, dihajoči zrak, prepojen z njenim vonjem, potlej pa je starec padel na kolena in se glasno začel cmeriti:

»Prosim, popotnik, prosim!«

»Vsak mož ima dva obraza v razbitem zrcalu,« je šepnil Gabriel in izza pasu izvlekel svoj nož, »nekateri pa tudi z enim obrazom v ogledalu vidijo razpoke.«

In tedaj je stari Januš naslonil konico rezila na sredo Angelovega čela in zarezal v njen obraz, od korena skalpa, med očesom in nosom, prek lica, mimo ust do bradice. Gabriel se je zravnal do polne višine in ponosno, kakor bi bil umetnik, opazoval svoje delo.

Tedaj se je izza njega razširil krik, nečloveško, skoraj zverinsko rjovenje, ki je bilo mešanica jeze, besa, srda, gneva, žalosti, gorja, obupa in čiste groze.

»Mislim, da bi bilo modro, če bi začel bežati,« je z Rafaelovim cvilečim glaskom predlagal Januš.

Rafael se je sprehajal vrh zaprašenega vinskega soda, stisnjen medenj in hladen kamnit strop ter preganjal debelega pajka, ki je drsel preko zapletenega sistema lepljivih srebrnih mrež, ki ga je spletel tekom zimskih mesecev. V daljavi je bilo moč slišati Gabrielov blazen smeh in obupane krike bolečine, a mačka to ni pretirano zanimalo. Vse, na kar je takrat osredotočal svoje misli, je bil tisti zajetni črni pajkovec, ki gaje stisnil v kot.

Gabriel Januš je stopil nad starega oštirja, ki se mu je ritensko, sede na tleh, umikal, in v levici pestoval krvavi štrcelj, ki je bila do pred nekaj minut njegova desnica. Tla so bila vlažna in spolzka zaradi krvi, ki se je v potokih sproščala iz odprtih vratov onih dveh mladeničev, Januš pa se je glasno režal in v neki tuji govorici prešerno prepeval vilgarsko mašo za umrlega.

»Prosim ... milosti,« je zašepetal starec, ko je za njim zmanjkalo tal, pričakala pa ga je le trda stena.

»Milosti?« je presenečeno vprašal Gabriel in solze so začele bresti skozi strjeno kri na njegovih licih. »Ste mi vi pokazali milost, ko sem vprašal po Rafaelu?«

Januš je pokrčil svojo nogo in s trdim vojaškim škornjem treščil ob starčev obraz.

»Ste mi odgovorili, ko sem vas vprašal, kaj je z mojim muckom?« se je cmeril Gabriel, in na vsaki dve besedi z vso močjo zabil svoje stopalo v oštirjevo glavo. Ko pa je prenehal mikastiti starca in je njegovo zlomljeno telo ležalo mrtvo pred njegovimi nogami, obraz pa zbit ob steno, je stari Januš dvignil svoj pogled in se ozrl po masakru, ki gaje bil storil. Stopil je do večjega od mišičastih mladcev in iz njegovega hrbta izvlekel svoj srebrni nož.

»Pridi, Rafael,« je smrknil, vesel da je njegov mucek živ, in mu pridržal roko, da je zver skočila nanjo, »poiščiva zdaj nekaj medice.«

Mrtvakov dol se je tresel zaradi veselih vzklikov, pijanih pesmi in melodij violin, ki so prevevale poslednji večer zadnjega semnja v letu. Ljudje so nazdravljali dobrim kupčijam, se veselili in plesali po krčmah, na ulicah in na zasidranih ladjah, na katerih se je razbijala hladna reka. Tistega večera se le redki niso vdajali veseljačenju, pivskim užitkom in družbi toplih telesc, a vseeno so se našli takšni, ki so se utapljali v mrakobni žalosti ter turobni melanholiji.

Hektor Tsmikavt je sedel na nizki leseni klopci poleg troje konj, ki so počasi dihali, privezani sredi javnega hleva, ter temačno zrl v blatno seno med svojimi stopali. Poleg njega je stal kovinski sodček s petrolejem in stara steklena buteljka, iz katere je srkal belega vina.

»Vprašanje sveta ni v političnem sistemu, Rafael, ampak v naravi ljudi,« se je Gabriel prerekal s svojo mačko, ki je že dolgo dremuckala v notranjem žepu njegovega usnjenega plaščka.

Hektor je dvignil svoj pogled in uzrl Januša, ki je od bolečine počasi krevsal vzdolž uličice, pod pazduhama pa je nosil dva lesena sodčka z medico in vinom. Polovica njegove glave je bila povita z rjuho, prav tako si je z ruto prevezal zareze in rane vzdolž svojih rok, okrog obdrgnjenih členkov pa si je ovil kos strganega blaga. Stari Januš je šepal na obe nogi, ob vsakem vdihu pa je imel občutek, kakor da se mu lomi prsni koš.

»Aha, Hektor. Dober večer, dober večer,« se je nasmehnil Gabriel, postavil sodčka na tla ter sedel poleg Pastirja.

»Naporna noč?« je vprašal Januš, ko je zagledal Hektorjev otožen izraz na obrazu in čelo, zvito v pol ducata debelih gub.

»Lahko bi tako rekli, ja,« je odvrnil Tsmikavt, še zmeraj vržen iz tira zaradi podobnosti, ki jo je takrat Gabriel imel s kosom mesa, ki je bil uporabljen za boksarsko vrečo. »Pa ti?«

»Za nekaj uric sem izgubil Rafaela,« je prikimal Januš, sprejel steklenico, ki mu jo je ponudil Pastir, in pobožal svojega mucka po vratu. »Nič posebnega.«

Interlog:

Mrtvaški kabaret

Hektor Tsmikavt seje kremžil od napora, ko je težka vreča, ukleščena v njegov prijem, rezala navzdol v njegovo rame. Njegovi težki škornji so se škripaj e ugrezali v hladen razmočen sneg, ki je lesketaje odseval poslednje žarke zahajajočega sonca. Globoko v sebi je bil Hektor zadovoljen, saj je sklenil par nadvse donosnih kupčij tekom popoldneva in nabral je dovolj zalog, da se mu ne bo treba vračati v Mrtvakov dol tedaj, ko bodo v najtemnejši zimi divji viharji rohneli skozi dolino po več dni skupaj in jih niti njegova moč ne bo mogla ustaviti.

Vrečo iz grobega blaga je odložil v vlažen sneg in si vzel trenutek, da si odpočije. Njegova globoko sapa je risale oblačke pare pred njegovimi usti. Mrtvakov dol je bil najbrž zadnjič to leto tako zaposlen ter poln ljudi, saj se je hitro bližal čas, ko bo sneg zbrisal vse poti z obličja Zemlje in ne bo niti v moči naj spretnejših lovcev, da se prebijejo skozi zamrznjene gozdove. Reka, ki je tekla skozi vas, je bila počasna in tiha, pri obrežju ukleščena v trden led, nebo pa se je počasi prelivalo iz večernega škrlata v globoko modrino mraka.

Pastir si je razmršil lase in se razgledal po dolgi ulici, vzdolž katere so se sprehajali ljudje, vozile kočije ter vihrali jezdeci, in se spraševal, kje sta Valerij in Gabriel. Sprva seje poigraval z mislijo, da bi ju poskušal najti in bi se morda še tistega dne vrnili domov, a si je premislil, ko se je zazrl v zahodno obzorje, toneče v temo. Tudi če bi ju uspel hitro najti, bi najbrž le pomrznili do smrti v neusmiljenem mrazu senčne noči in zato je raje sklenil, da se bo zatekel v krčmo in si morda ogledal kakšno predstavo ter si privoščil kozarček vina.

Dim in ogledalo je bila krčma, bila je kadilnica in bil je bordel, velika stavba, za katero se je zdelo, da je več hiš postavljenih druga na drugo, stisnjenih ena poleg druge. Nekatere so bile iz lesa, druge iz betona, spet tretje iz opek, a iz vseh se je vlival gost tobačni dim, vonj po hrani in žganju ter kakofonična mešanica zvokov petja, pijanskega rjovenja in ljubezenskih vzdihov. Bordel je stal na začetku vasi, stisnjen med zamrznjeno reko in blatno cesto, povsod okrog njega, z izjemo smeri v vas, pa seje razprostiral teman gozd.

Hektor se je izognil kočiji, ki je drveč mimo njega izpod koles metala mokro žlindro, ter odskočil s poti v globok kup neprehojenega snega, ki se je hipoma prijel na njegove hlače ter ga razmočil do kolen. Pastirju je skozi um spolzela misel, da bi preklel kočijaža, da bi uporabil moč Pastirstva, da utrudi njegovega konja, a je svoje naklepe takoj pregnal. Stopil je iz snega ter se odpravil proti Dimu in ogledalu.

Kamnito pročelje bordela je bilo prekrito z razbarvanimi plakati neke predstave. Z nekdaj živo rdečimi črkami je nad sliko dekleta, plešočega z mrtvakom, pisalo:

Četrta igra Baltazarja Fraiserja, dramatika:

Mrtvaški kabaret

Pastir je strgal enega bolje ohranjenih plakatov, za hip s pogledom prečesaval bujno oprsje naslikane igralke ter linijo njene razgaljene noge in sivo, s krvjo zamazano kožo mrtveca, ki mu je drobovje polzelo izmed reber, nato pa ga zvil ter ga zarinil v žep. Vzpel se je po temnih kamnitih stopnicah in skozi lesena vrata vstopil v prostor, skrit v polmraku in jedkem dimu.

Na eni strani velike dvorane je stal osvetljen oder iz zbledelih, napol strohnelih desk, obdan z raztrganimi temno rdečimi zavesam, na drugi pa točilni pult, stisnjen med dvoje zavitih stopnišč. Les in opeke sten so podpirali visoki kamniti stebri, okrog katerih so se ovijale ovijalke, katerih zelenje je bilo ovenčano z ostrim trnjem ter dišečimi škrlatnimi cvetovi. Pod odrom je bil črn klavir, na katerega je tedaj igral možak, skrit v temo, in s prijetno hripavim glasom pel žalostinko, odo padlim vojakom.

Hektor si je poiskal prazno mizico ter se namestil v globok škrlaten naslanjač. Nocoj je bilo tu veliko ljudi. Očitno so vsi prišli na najnovejšo igro razvpitega zahodnjaškega dramatika in povsod med njimi so se gibale dame noči, elegantna bitja, skrita v sencah in jedkih meglicah, ki so skrivnostno polzele zdaj iz temne nerazpoznavnosti v poželjivo meseno obliko. Zdaj so bile zgolj silhueta v daljavi, zdaj pa si lahko videl vsako kapljico potu na loku njihovega razgaljenega hrbta, vsako dlačico na njihovih tankih rokah, sleherno nit njihovih steznikov, ki so stiskali polne in živahne prste, ter valovanje bujnih las, ukleščenih v sijajne skodrane pričeske.

Pastir je nelagodno pogoltnil cmok, ki mu je zrasel v grlu, ko je uzrl svilnato črnino nogavic dekleta, ki mu je prišlo streč, pred svojim obrazom.

»Vrč piva in žganje,« je zamomljal Tsmikavt in proti svoji volji zažarel v lica, ko se mu je kurtizana svoje krvavo rdeče ustnice zvila v zapeljiv nasmeh. Hektorju je naenkrat postalo neznosno vroče in slekel je svoj usnjeni plašč ter si odpel gornji gumb srajce, da bi lažje zadihal.

Prijetno hripavo petje in melodični zvoki klavirja so utihnili in senčni mož je vstal izza klavirja, se priklonil bučnemu aplavzu, nato pa se je odpravil proti Hektorjevi mizi. Pastir je skozi zaveso rdečkastega polmraka in tobačnega dima razbral shujšano mišičasto postavo, dolg, ozek obraz, počesane peščeno rjave lase ter hlad v jekleno sivih očeh.

»Se mi je zdelo, da ste vi,« je zapel Valerij Kovak ter se hladno nasmehnil. »Se vam smem pridružiti?«

»Vsekakor,« je prikimal Hektor in z iztegnjeno dlanjo pokazal vojaku na naslonjalo. »Nisem vedel, da znate peti.«

»Moja mati je vztrajala,« se je grenko nasmehnil Valerij. Nosil je večerno vojaško obleko iz črno rdečega blaga ter bele rokavice. Kakor vedno seje za njegovim pasom pozibaval njegov srebrni revolver z rdečim ročajem iz češnjevega lesa.

Dama noči je Hektorju prinesla lesen vrč, napolnjen z močnim temnim pivom, in nizek kristalen kozarček z zelenkasto tekočino. Tsmikavt si je šele zdaj, opogumljen zaradi Valerijeve prisotnosti, uspel ogledati dekle. Bila je še mlada. Zelo mlada. Nekaj manj kakor dvajset pomladi. Nosila je kratko temno zeleno oblekico z globokimi izrezom in golim hrbtom, ki gaje skrival slap njenih dolgih črnih las.

»Viski in cigaro, ljubica,« je gladko dejal Valerij ter pomežiknil mladenki, ki je izkušeno sprejela kompliment. »Kako ste opravili svoje posle, gospod Tsmikavt?« je vprašal, ozirajoč se proti Pastirju.

»Prosim, Hektor? Zelo dobro, zelo dobro. Nakupil sem nekaj alkohola za razkuževanje, nekaj suhega mesa, krompirja in dodatnih odej. Poleg tega sklenil dogovor z nekim kmetom, da lahko tekom zime koristim njegovo zalogo butar, ki jih hrani nekaj minut hoda višje v hribih,« je dejal Pastir in naredil dolg požirek piva.

»Odlično. Jaz pa sem od nekega moža, ki je bil preveč mrtev, da bi mu bilo mar za ceno, zelo poceni dobil petrolej,« seje zarežal Valerij, in Hektor je opazil, da je pohlepno kakor volk opazoval mlečno belo oprsje rdečelase dame, ki je tisti hip spolzela mimo njune mize. Črnolaska je tedaj prinesla še Valerijev kozarec jantarnega viskija in dolg rjav zvitek tobaka. Vojak se je sladkobno nasmehnil, se dekletu zahvalil in ji dal pohvalo v nekem tujem jeziku ter ji v roke stisnil trikrat toliko denarja, kolikor bi ga moral, in ne ponesreči. Dekle je dojelo njegovo zahtevo ter mu nekaj zašepetalo na uho. Med tem ko je njen vroč dah rezal v njegovo lice, je tam zaplesal zadovoljen nasmeh. Potlej je dekle odšlo.

»Stvari, kijih človek sliši,« je dejal Valerij ter s svojim kovinskim vžigalnikom prižgal konec cigare.

»Nedvomno,« je v zadregi dejal Hektor in hitro izpil svoje žganje, ko je spoznal, da nima nič za reči.

»Poglej jih. Vladarji ljudi,« je hladno zapel Kovak in s pogledom oplazil dva moža, ki sta nekaj metrov proč kramljala v objemu dveh prostitutk. Eden je bil oblečen v belo in zlato, drugi pa v preprosto črnino. »Aristokrat, svečenik in kurbi.«

Na vojakovem obrazu se je pojavil samozadovoljen nasmeh: »Eden, da skrbi za tvoje odločitve, eden za dušo in eden za telo.

Ljudje so šibki. Potrebujejo nekoga, da upravlja z njihovim življenjem.«

»In zakaj naj bi potrebovali nekoga takega?« je vprašal Hektor, Valerij pa je arogantno odrezal:

»Ker jih je groza popolne svobode. Ker ne vedo, kaj naj s svojim življenjem, če jim nekdo drug ne reče, kaj naj.« Pastir je sam pri sebi dodal, da se tudi on napaja na toploti prodanega telesa, a je to raje zadržal zase. Ne ker bi se Kovaka bal, ampak ker se je globoko v sebi celo strinjal z njim. Bil je Pastir izgubljenih in on je še predobro vedel, da se ljudje vse prepogosto izgubijo, če jih nekdo drug ne usmeri na pravo pot.

Ženska je stopila na oder. Bila je krasno bitje, snežno bele polti, v ozkem, škrlatnem stezniku, visokih temnih nogavicah in s skodranimi črnimi lasmi. Svoje krvavo rdeče ustnice je spretno zavila v nasmešek in z medeno sladkim glasom dejala:

»Gospodje. Ozrite se na Mrtvaški kabaret, zgodbo nesrečne Diane.«

Zavesa je zastrla oder in neki mož je sedel za klavir ter začel igrati počasno, otožno skladbo. Ko se je škrlatna tkanina razprla, je razkrila ljubko dekle, ki je bila prinesla Hektorju ter Valeriju njuno pijačo. Zdaj je nosila starinski popotni plašč iz grobega rjavega blaga, raztrgan na strateških mestih, skozi katere je bilo moč videti njeno golo kožo. Njen zali obraz je bil skrit v senci kapuce.

Lik, ki gaje igrala, nesrečna Diana, seje sukal okrog kamnitega nagrobnika.

Diana: »Oh, hladna, grozna, strašna ti si, Smrt. Angel črni iz teme, ki vzel mi je moža in zlomil mi srce. Zakaj? Zakaj bolezen si poslala nad ljubezen mojo, zakaj njegovo rosno lice z mrzlimi rokami v mokro črno prst si potegnila?«

Diana se je dramatično vrgla pred siv nagrobnik, tako da je grobo blago spolzelo z nje ter in razkrilo njen obraz ter bledo oprsje.

Diana: »Povej mi, kaj pri bogovih hočeš, da ti dam, da vdahneš zopet vanj življenje?«

Izza nagrobnika je vstala temna podoba ženske v dolgi svileni halji in glasba je postala še bolj otožna in še počasnejša, med tem pa se je Hektor nasmehnil, ko je zagledal, kako grozno so se zmotili v videzu Angela smrti.

Smrt: »Ni ga moža, dekle, ne kralja in ne svečenika, ne zločinca in čarovnika ali dobrotnika, ki Smrt bi ga vrnila. Kajti jaz sem Smrt in jaz ne vračam, kar sem vzela.«

Diana: »Povej mi, Angel, po čem hlepiš in česa si želiš? Moj oče ima zlato in od deda vem skrivnosti. Dam ti mojo kri in pot, kar koli boš dejala.«

Smrt: »Ni ga zlata, ki lepše bi žarelo, kakor mrtvih so cekini,« in zlati kovanci so spolzeli izpod Angelovih rokavov ter s kovinskimi tleski popadali na tla, »in ni jih skrivnosti, ki bile bi mi neznane, kajti jaz sem največja skrivnost. Niti ni zaveze, ki hočem jo od tebe, ne dela, ki lahko bi ga storila.«

Diana: »Pa vendar - nekaj si želiš, oh, Smrt. Vsakdo ima želje in strasti.«

Smrt: »Ne obstajam, da si želim, obstajam, da drugi si me želijo in se me bojijo.«

Diana: »A zakaj potlej stojiš tu, na grobu mojega moža, na zemlji, ki vzela mi je ljubezen?«

Smrt: »Navsezadnje pa je res nekaj, dekle, kar si Smrt želi.«

Diana: »Razsvetli me, Mračna.«

Smrt: »Znanje. Zares hočem vedeti, kako močno ljubiš svojega moža.«

Diana: »Neskončno.«

Čeprav je bila le predstava, je Hektorja kar zmrazilo, ko je zagledal hladen nasmešek, ki je spolzel preko obraza Angela smrti.

Smrt: »Sezi mi v roko, dekle, ter obljubi, da ga boš ljubila, dokler bo srce bilo v tvojih prsih, in potlej bom dvignila tvojega dragega iz zemeljskih senc ter vrnila dah v njegova pljuča.«

Diana: »Ljubila ga bom!« Objokana se je Diana vrgla pred noge Smrti in s svojimi suhljatimi prsti objela njeno dlan.

Smrt: »Šel si preko meglenih rek smrti v deželo pod zemljo, kjer mrtvi drhte, zdaj pa ti vračam tvoje plačilo Čolnarju in te kličem nazaj v svetlobo!«

Dva kovanca sta padla iz dlani Smrti ter drug poleg drugega pristala na tleh.

Smrt: »Kličem te!«

Bleda roka se je dvignila iz tal, gnijoča ter vlažna od gnoja ter krvi, in zaslišalo se je grozljivo mrtvaško sopenje, težko ter hripavo, kakor bi na mrtvakova pljuča pritiskala vsa teža sveta nad njim in mu je mokra zemlja silila v usta in nos.

Diana je kriče odskočila, ko se je iz zemlje dvignila glava njenega pokojnega moža, črna in zamazana z zelenkastim gnojem. Na desni so črvi požrli njegovo obličje in skozenj je bilo moč videti črn jezik in rjave, gnijoče zobe.

V daljavi je Hektor slišal veselo rjovenje in volčje požvižgavanje, ko je mrtvak zgrabil Diano za boke in strgal obleko z nje, a Pastir preprosto ni videl humorja v vsem skupaj. Skoraj ni verjel, da je mrtvec le igralec, namazan in preoblečen, ko pa je lahko vonjal gnijočo kri in trohnenje, ki sta se širila od njega, ter videl mehke organe, ki so skozi ogromne rane silili iz njega.

»Videti si nekam bled,« je nasmejano dejal Valerij. »Si preveč spil?«

»Ne, ne, samo predstava ...«

»Haha! Odlična je. Kdo bi si mislil, da je mogočne napisati komedijo o živih mrtvecih!« se je zarežal Kovak, stisnil cigaro med svoji ustnici in zaploskal nad glavo.

Tsmikavt se je zopet ozrl proti odru in ugotovil, da mrtvak zre naravnost vanj, med tem ko je Diana gola ležala poleg njega. Čutil je hladno bolečino v trebuhu in sleherni udarec srca v prsih. Njegove roke in noge so se tresle, obraz pa je v grozi prebledel.

»Ti si ...« je nerazločno zamomljal in se dvignil s stola. »Ne moreš biti ...«

Tam vrh odra je bil mrtev mož, mož, za katerega je Hektor vedel, daje mrtev, pa je ne glede na to stal v polmraku, tam na oni strani sobe, in s svojimi raznobarvnimi očmi zrl vanj. Eno zlato in eno modro oko sta žareli med grozotno ukrivljenim nosom in izpod dolgih, umazanih las rezali v Pastirja. Mrtvec je dvignil svojo sluzasto roko in se pogladil po brazgotinastem obličju.

»Pozdravljen, bratec,« je gladko dejal mrtvak in izpod plašča izvlekel kratek nožič ter z njim pokazal na Hektorja.

»Ne!« je zakričal Pastir ter tako sunkovito obrnil, da je z roko pometel vse, kar je bilo na mizi, na tla. »Ti si mrtev!«

In potem je stekel proč. Zrak, nasičen s tobačnim dimom in potom, se je nabiral v njegovih pljučih in zaradi divjega plesa treskajočega srca, stiskajočega želodca ter trdega cmoka v grlu ni mogel niti zadihati. Z vso močjo je treščil ob vhodna vrata, ki so se z glasnim pokom odprla, ter se pognal ven. Na granitnih stopnicah, prekritih z mokro zmrzaljo, mu je spodrsnilo in v enem dolgem trenutku, v katerem se ni niti s pedjo svojega telesa dotikal tal, se je svet okrog njega sunkovito zavrtel. Hektor je z roko boleče treščil na stopnico, prekrito s snegom, in še preden se je uspel zbrati in dvigniti na noge, bruhnil.

»Mrtev si, brat, mrtev in zažgan. Vzel sem nož in ga skril,« je momljal in z ustnicami talil umazan sneg, v katerega je treščil njegov obraz.

»Mnogokrat, Pastir, sem v vojni videl, kako zlomi ljudi,« je hladno dejal Valerij ter se z namerno glasnimi koraki spustil po stopnicah navzdol. »Prvi umor.«

»Nikogar nisem ubil!« je protestiral Tsmikavt in se trudoma postavil na noge.

»Zakaj potem te je tako prestrašila karikatura mrtveca, ki je otipavala smehljajočo se deklico?« Valerij se je ob vsem skupaj vidno zabaval.

»Nikogar nisem ubil!« je zarjovel Hektor in svoje besede poudaril z silovitim zamahom roke. »Pri bogovih, saj sem Pastir!«

»Vsekakor,« se je neizpodbitno strinjal Valerij in z dlanmi spolzel vzdolž svojih gladkih las. »In če bi si zdaj pogledal tvojo Jekleno roko, ali bi bila popolnoma lepo ohranjena, čeprav je stara več tisoč let. Ali na njej ne bi bilo najmanjše meglice, praske ali zaplate rje?«

Hektor na to ni mogel odgovoriti.

»Ja, se mi je zdelo, da ne,« se je nasmehnil Kovak in si med ustnice vtaknil cigareto, zvito v rjavem papirju.

»Nikomur ne smeš povedati tega, Valerij!« je proseče zahteval Tsmikavt in si s snegom obrisal usta ter dlani.

»Nedvomno.« Vojak si je s kovinskim vžigalnikom prižgal zvitek tobaka. »Kaj takega niti ne nameravam storiti.«

»Hvala, Valerij. Dober mož si,« se je Hektor grenko nasmehnil in iztegnil roko proti vojaku.

»Laži ti ne bodo pomagale, Pastir,« je s hladnim nasmeškom na obrazu Kovak izdihnil oblak jedkega tobačnega dima in vtaknil roko v žep.

»Se vidimo torej jutri,« je dejal Hektor ter, kolikor hitro je mogel, odkorakal proč.

»Le zakaj bi komu povedal za to?« se je smehljaje vprašal Valerij in se odpravil nazaj v bordel. »Navsezadnje svet vedno potrebuje nove pošasti.«

5. poglavje: Spomini v mraku

Lesena tla, črna od starosti, so žalostno zaškripala pod Valerijevimi bosimi nogami, ko je vstal s postelje. Zrak je bil hladen in mrzel, veter ter bel odblesk svetlobe na snegu sta pronicala izza osivele zavese pred oknom. Soba je bila temna zaradi počrnelega lesa, sence, ki jo je nanjo metala migetajoča zavesa, in zaspanega polmraka meglenega jutra. Valerij Kovak se je popraskal po 'obličju, malenkostno hrapavem zaradi brade, ter se sprehodil do ogledala na oni strani sobe.

Bil je srednje visok mož, dolgega, ozkega obraza in preudarnega sivega pogleda. Njegovi peščeno rjavi lasje so bili razmršeni ter mestoma sprijeti zaradi potu, obličje pa pobledelo zaradi žganja in viskija, ki ga je bil spil prejšnji večer. Na mizici pred ogledalom je nemarno ležal Kovakov uradni vojaški plašč, iz katerega je bojevnik izvlekel cigaro ter kovinski vžigalnik. Zaškrtaloje in plamen seje dvignil iz kovinske napravice ter se potopil v zbit tobak med rjavim papirjem.

Valerij si je ogledal svoje telo, trde, izklesane mišice, ovenčane z dolgimi srebrnimi brazgotinami, golo živalsko moč, ki je puhtela iz njih, ter dolge, še krvave praske v hrbtu. Izdihujoč oblaček tobačnega dima se je samozadovoljno nasmehnil, potlej pa je vrgel vžigalnik nazaj na vrh svojega plašča ter se vrnil v posteljo, nazaj k svoji dami noči. Dekle dolgih črnih las, s kožo kremne barve je ritmično, z globokim, umirjenim dihanjem dvigovala svoje napete prsi ter trdno objemala debelo odejo. Njeni gladki nohti so bili še vedno zamazani z Valerijevo krvjo, kakor je on čutil sladkobo njenega telesa na svojih ustnicah.

Bojevnik se je nasmehnil, ko se je spomnil pretekle noči, vseh majhnih zadovoljstev in zmag, ki jih je bil doživel. Bil je priča stvarjenju pošasti, po dolgih letih so njegovi, kljub vojaškemu življenju elegantni prsti, spolzeli vzdolž klavirja, nekemu pijanemu nesrečnežu je razbil obraz in delil je posteljo z divjim, opitim dekličem. Kovakov pogled je zdrsnil prek velikega zemljevida, ukleščenega v okoren lesen okvir, viseč na steni. Nežne modre, zelene in rdeče barve so med črnimi črtami označevala velika kraljestva Kontinenta, poimenovana z izumetničeno, skoraj nečitljivo pisavo.

Vojak je zopet vstal in se sprehodil do karte ter se nezadovoljno skremžil, ko je sredi modro obarvanega ozemlja, polnega gora in gozdov, prebral Vilgarija. Vdihnil je tobačni dim ter ga izdihnil skupaj z zaničujočim pljunkom.

»Mar neradi gledate zemljevide, polkovnik?« je vprašala dama noči, še vedno ležeča na posteljo, z eno dojko, ki seje razkrila vrh odeje.

»Samo napačne, draga dama, samo napačne,« je odvrnil Valerij, ne ozirajoč se na dekle. S prstom je spolzel od Carskega mesta do Vildola, središča barbarskih dežel, vzdolž krajev, kjer se je bil boril zadnja tri leta. »Bil sem tam, ko je padla Vilgarija.«

Vojak je s pestjo udaril po znaku, ki je označeval Vildol, ter se zadovoljno, skoraj sadistično nasmehnil: »O, ja, bil sem tam, ko je gorelo poslednjo mesto sovražnikov razuma, a moj boj z njimi seje začel nekaj let poprej.«

Bila je tista ura pred zoro, ko bližajoče se sonce prično vleči svet iz trde teme noči v globoko modrino zore. Tik nad obzorjem je vzhodno nebo žarelo svetleje kakor drugje, kjer so na svitajočih se nebesih še visele poslednje zvezde. Kljub sivi svetlobi jutra je bilo mesto še vedno pogreznjeno v sence, ravnice na zahodu in gozdnata hribovja na vzhodu pa odeta v mrak. Mesto, labirint stavb iz sivega ter rjavega kamna, betona, škrlatnih opek in lesa, sloneč na hrib poleg mogočne reke, je objemala tišina, kakršna je vladala svetu le ponoči, ko ni bilo slišati dihanja ljudi, dirjanja konj ali ropotanja vozov, le tedaj, ko je bilo edino, kar je zmotilo spokojnost črnine, šumenje vetra, prhutanje netopirjevih kril ter skovikanje sov.

Valerij Kovak, polkovnik Armade razuma, se je z mirnim korakom dvigal po strmi, ozki uličici, stisnjeni med stanovanjske hiše, tesno natlačene druga poleg druge, ter strmim pobočjem hriba, ki se je odpiralo na neskončen preplet rek in jezer, polzečih preko zahodnih ravnic. Reke, ki so se zlivale z vzhodnih gora, so se tu srečale in tekom stoletji zravnale pokrajino, med njimi so ostali le še drobni grički, ali pa strma pobočja temnih globeli, kjer so bile reke močnejše in starejše.

Daleč spodaj, ob vznožju vzpetine, je s kotičkom očesa opazil šepajočega starca, ki je na ramenih prenašal leseno lestev ter se ustavil ob vsaki železni cestni svetilki, se povzpel nanjo ter z vžigalicami zanetil vosek v njej. Čas je bil, da so se prvi trgovci odpravili na pot in da se je prvi vlak odpravil izpod hriba proti hribovjem na vzhodu.

Nad mestom so plapolale črno bele zastave Cesarstva, dvoje temnih črt, rezajoč skozi polje svetlobe. Kjer je bilo možno, so bile obešene zastave in znamenja Cesarstva razuma ter njegove Cesarice. Preko golih sten hiš so bili poveznjeni beli letaki, na katerih so bili zgolj s črno narisani različni ljudje, ki so kljubovali volji razuma, barbari, ki so se kakor psi vlačili po tleh, pirati, ki so se slačili in občevali kar sredi ulice, in puščavniki, sežigajoči knjige. Nad njimi je s temnimi črkami pisalo:

Sovražniki razuma, ven!

Na nekem drugem plakatu pa:

Izobrazba, intelekt, prihodnost!

Valerij je na številnih stenah in cestnih svetilkah opazil razglase, ki so širili vest, da se pričenja prvo Veliko razsodišče o izobrazbi in da naj se ga udeležijo vsi. Tisti, ki ne bodo prišli, ali pa se bodo izkazali kot sovražniki razuma, bodo javno usmrčeni.

Visoko nad mestom je bil med grajski stolp in visok jeklen steber obešen še en plakat, ki je prikazoval žensko med branjem, vzpenjajočo se k bogovom, z blaženim pogledom na obrazu, pod njo pa je bilo še v globokem polmraku svita moč razbrati:

V imenu Cesarice, za voljo razuma.

Povsod je bilo mesto okrašeno z belo črnim okrasjem, nekaterim že zbledelim, spet drugo je bilo popolnoma novo, vsi pa so razglašali moč razuma, voljo Cesarice ter ničvredno st vseh, ki niso sprejeli imena Cesarstva.

Valerij je večkrat srečal može Cesarske službe, mračne možake, odete v temna oblačila, ki so paradirali po mestu, oboroženi z izumetničenimi revolverji, in zasliševali vse, ki so pred prižigom luči hodili zunaj. Venomer znova je moral Kovak izvleči obsežen dokument, stisnjen med usnjene platnice, ki je nosil Cesaričin podpis ter njen žig, šele tedaj so ga možje pustili naprej.

Cesarska palača je stala na samem vrhu hriba, mogočna stavba iz belega kamna, obdana z veličastnim obzidjem, znotraj katerega je bilo vse od vrta pa do marmornatega dvorišča, okrašenega s kipi Cesarice in bogov, do term v slogu starih civilizacij. Do palače so vodila tri stopnišča, v katera so se že prej stekle vse ulice, in vsa so bila tudi ob tej uri zastražena. Na vsake nekaj metrov je moral Valerij pokazati dokumente cesarski službi, policistom v modrem ter vojakom v temno zelenih uniformah.

Vsi kipi okrog palače, podobe v belem marmorju, so bili oblečeni v črno svilo, nad njimi pa je bila postavljena začasna streha iz lesa ter belega usnja, tako da je bilo vse znotraj obzidja, z izjemo vrtov, pokrito.

Kovak je spolzel s stopnišča skozi mogočna vrata, speljana skozi skoraj tri metre obzidja, prek dvorišča, sredi katerega je stal vodnjak, vrh katerega je podoba Cesarice plesala z bogom sonca. Dvorišče je bilo z ene strani obdano z obzidjem, z druge s palačo, z onih dveh pa s tanko marmornato steno iz samih lokov. Na eni strani je vodilo v terme, na drugi na vrtove.

Bojevnik je prečkal dvorišče in skozi mogočna železna vrata vstopil v zatemnjeno palačo. Niti stražarji, niti služinčad niso romali po zaspanih, mračnih koridorjih in slike nekdanjih vladarjev ter kipi starih cesarjev so strogo zrli nadenj. Ta sestanek bo res izveden v tajnosti. Kakor je bilo dogovorjeno, je Cesarica pričakala vojaka na velikem atrijskem dvorišču, ki je rezal izven same palače, njegovi stekleni zidovi, razprti med kamnitimi, z zelenjem poraslimi stebri, ter streha pa so se odpirali proti vzhodu. Cesarica je sedela za mizo ter srkala čaj, med tem ko je opazovala nebo, ki je počasi tonilo v ognjeno rdečico.

»Dobro jutro, stotnik Kovak,« je dejala z umirjenim, strogim ter spevnim glasom in s preprostim gibom roke nakazala, naj se ji pridruži.

»Vaša svetlost,« se je priklonil Valerij ter sedel za jekleno mizico nasproti nje. Že prej je opazil dve prikriti senci, ki sta ždeli v temnih kotih atrija. Čutil je poglede mož Cesarske službe na sebi, in vse predobro se je zavedal, kako hitro bi bile pištole usmerjene nadenj, če bi si drznil groziti Cesarici ... seveda je dvomil, da bi ga kdor koli od onih mož zmogel zadeti, a vseeno.

»Mislil sem, da je to tajen sestanek,« je dejal Valerij ter v svojo skodelico čaja iz belega porcelana vrgel tri kocke sladkorja. Poleg skodelic in čajnika je bila na mizi še vazica z dvema belima vrtnicama ter dve mapi iz rdečega usnja.

»Cesarska služba je zvesta zgolj meni, in tema dvema možema zaupam z življenjem,« je odgovorila Cesarica. Ni bila več najmlajša ženska, a je bila kljub temu, da je bilo med njenimi temnimi lasmi že opaziti kak pramen sivine in so se ji pod očmi delale drobne gubice, čudovita ženska. Bila je tanka v pasu in široka v prsih, visoka za žensko, a še vedno ravno prav manjša od moža. V njenih gibih in govoru je bilo čutiti silno moč ter avtoriteto, in sleherni mož, ki gaje srečala, seje zavedal, da je to vladarica največjega cesarstva, kar ga je kdaj videl svet.

»Ljudje menijo, da sem neumna,« je dejala ter naredila požirek čaja. Valerij je predrzno skušal svojo veljavo in ni napravil odgovora.

»Seveda se motijo.«

»In kje naj bi bila luknja v vašem razumu, gospa Cesarica?« je vprašal Kovak.

»V samem razumu. Cesarska služba, svetovalci in vojaški poveljniki ... vsi mi govore, da je slaba stvar izobrazba ljudstva, da jim razum daje moč, da se mi uprejo. A jaz se ne strinjam. Dokler ljudje menijo, da imajo intelektualno svobodo, dokler se ne zavedajo, da mi na koncu koncev služijo tudi tisti, ki mi oporekajo, dokler ravnajo po razumu, ki ga učim jaz ... dotlej je moja vladavina absolutna.«

»Učite laži, ki so kljub temu, da so laži, resnične,« seje očarano nasmehnil Valerij in se takoj odločil, da njegova zvestoba leži pri tej ženski, »zgolj zato, ker jih imajo ljudje za najvišje znanje. Odlično.«

»Seveda za zdaj potrebujemo skupnega sovražnika. Vsa ljudstva in dežele v mojem cesarstvu ter vse kraljevine, ki so mi zveste ... to zvezo moramo utrditi,« je dodala Cesarica in s svojim dolgim bledim prstom odprla prvo mapo. V njej je Valerij razbral svojo črno belo fotografijo in na pol tiskan na pol rokopisni opis svojih vojaških dosežkov.

»Vojna okrepi zavezništva in skupni sovražniki delajo iz nevtralnih ljudi trde prijatelje, zato bomo šli v vojno.«

»S kom?«

»Pirati so zgolj nadloga, puščavski nomadi še to ne. Vzhodnjaške vojaške moči ne smemo vzeti zlepa,« ob tej trditvi se je Valerij nasmehnil ob svojem vzhodnem poreklu, »Južna kraljestva pa nam niso storila nič žalega.«

»Torej na sever,« je skoraj navdušeno ob obljubi prelivanja krvi prikimal Kovak in naredil požirek čaja.

»Barbarski Vilgari so ravno dovolj močna vojaška sila, da bomo potrebovali zavezništvo drugih, in ravno dovolj zaostali, da se nikakor ne moremo bati poraza. Na žalost pa nam niti ne želijo nič žalega, dokler na vstopamo na njihovo ozemlje,« je povedala Cesarica, tedaj pa potisnila drugo mapo pred Valerija. »Vaša vojaška kartoteka je nadvse impresivna, polkovnik Kovak. Izkazali ste se kot odličen lovec na ljudi, ter v Bitki pri Kraljevi skali kot izvrsten strateg. Če sprejmete to nalogo,« Kovak se je zavedal, da če ne, mu bo eden od Cesarske službe hitro prerezal vrat, »vas čaka bogata nagrada.«

»Hočete, da ustvarim povod za vojno?« je zadovoljno povzel Valerij in si ogledoval kartoteko vilgarske vojaške moči in vasi na severni meji Cesarstva.

»Vsekakor.«

»In kaj dobim kot nagrado za to bogoskrunsko nalogo?« je brez pohlepa, prej iz golega zanimanja, kaj ta vojna pomeni Cesarici, vprašal Valerij.

»Prestol na severu. Postali boste guverner, Valerij Kovak,« je dejala cesarica, z obrazom skritim v polmraku.

»Sprejmem nalogo, gospa!« je vojaško salutiral Kovak.

»Izvrstno. Potrebovali boste tole,« se je nasmehnila Cesarica ter predenj postavila izumetničen srebrn revolver z ročajem iz češnjevega lesa, »simbol vaše neumrljive vdanosti Cesarstvu ter Volji razuma.«

Dama noči je spolzela iznad Valerija ter se pogreznila globoko v posteljo. Snežena svetloba jutra se je odsevala na kapljicah potu vrh njenega čela, na njenem vratu pa so zaradi sile vojakovih poljubov nastali škrlatni madeži. Njeno dihanje je bilo težko, gibi pa masleni, utrujeni. Dekle se je dvignilo s postelje, se golo odpravilo skozi hladen polmrak sobe do mizice na oni strani, si natočilo nekaj vode, nato pa se je vrnilo v posteljo.

»Tvoja pripoved,« je dejala z medenim glasom, težkim od zapeljivosti.

»Ah, da,« je bojevnik dahnil sam sebi in se sprehodil po svojih spominih. »Šli smo na sever, da bi zanetili vojno.«

»Zakaj bi želeli vojno?« je odrezala dama noči, na kar ji je Valerij takoj odgovoril, med tem ko je svoje prste ovil krog njenega stegna:

»Ker je bila takšna Cesaričina volja. Izbrali smo si štiri večje vasi ob severni meji med kraljestvoma, in preoblečeni v kmete izzvali napad Vilgarov. Barbari so ugriznili v vabo ter napadli, ne vedoč da smo izurjeni vojaki, in sredi drobnih majhnih mestec so se razplamtele hude bitke. Seveda smo vedno zmagali, na koncu pa smo sami poklali preživele ter požgali vasi, tako da se je barbarska krutost,« slednje je izrekel kakor kak propagandi govornik, »razkrila v vsej svoji grozi.«

»Torej je Cesarica začela največjo vojno v naši zgodovini?« je bila osupla mladenka ter se zazrla nazaj v zemljevid in s pogledom oplazila temno črto, ki je predstavljala mejo med Vilgarijo ter Cesarstvom.

»Kar precej, da,« je smehljaje odvrnil Valerij ter zaneseno opazoval ritmično dviganje in spuščanje dekletovih bledih prsi.

»Kaj se je zgodilo potlej? V vilgarskih gozdovih?« je vprašala in Valerijeve srebrno sive oči so se zalesketale od silne sle po krvi in spominov nanjo.

»Vojna,« se je nasmehnil Valerij ter se rahlo zdrsnil, ko je začutil njene nohte, drseče pod njegov trdi trebuh.

Odjeknil je pok topa, ki mu je sledila oglušujoča eksplozija, in počasno, žalobno stokanje razmesarjenega drevesa, ki je padlo na hišico pod njim. V zraku je bilo čutiti vonj po krvi, žgočem lesu in nedavnem dežju, glasni kriki, vojno rjovenje in boleče stokanje pa so polnili ulice.

»Ne grem ven!« je odločno zatrdil kapitan ter močno mahnil po mizi. On in še trije možje so se skupaj zoperstavili polkovniku Kovaku. »Tam nas čaka samo smrt.«

»Prisegel si zvestobo Cesarici, kapitan!« je zasikal Valerij ter zgrabil moža za skoraj dve glavi večjega od sebe za ovratnik ter ga grozeče prebodel s pogledom. Sobica je bila zatemnjena, del pol kamnite pol lesene hišice, v katero je edina svetloba pronicala skozi razporke med deskami na steni. V zraku je poplesaval gost prah in dišalo je po smodniku ter zasušeni masti.

»Zvestoba Cesarici zdaj pomeni smrt!« je odrezal oni drugi vojak in odrinil proč polkovnikovo roko.

»Od kdaj tebi mar za vojaško etiko?! Le spomni se, kaj si počel v vzhodih vaseh!« se je oglasil drugi in hipoma se je pred njegovim obrazom znašla cev Valerijevega revolverja.

»Ne dam počenega groša za vojaško etiko!« je zasikal polkovnik Kovak. »Ampak zvestoba, desetnik, zvestoba je vse.«

Glasno je počilo in ognjena svetloba je potegnila sobico iz senc, ko se je svinčena krogla zavrtala skozi desetnikovo glavo ter prebijajoč se na drugi stran ven skupaj z vedrom krvi treščila v steno. Desetnikovo mlahavo truplo se je sesedlo na tla, kjer se je čez nekaj trenutkov začela nabirati luža krvi.

»Zdaj, kapitan, pa je na vas,« je skoraj z nasmeškom postavil Valerij ultimat: »Ali umrete za vašo domovino, za vašo Cesarico tam zunaj, kjer vam vaše vojaške sposobnosti dajejo drobno možnost za preživetje, ali pa do konca prepleskam stene te podrtije z vašo krvjo.«

»Vojaške sposobnosti tu ne igrajo nobene vloge, le sreča!« je oporekal oni drugi vojak in z eno urno potezo je Kovak nameril revolver vanj ter ustrelil. Krogla je prestrelila njegov vrat in mladi bojevnik je za hip presenečeno, celo nejeverno pogledal polkovnika, ko je sapa zapuščala njegova pljuča in mu je kri polnila grlo ter goltanec. Edini glas, ki ga je spravil iz sebe, je bil moker kašelj, potlej pa je padel na, tresoč se v poslednjih izdihljajih. Še enkrat je počilo, ko je Valerij znova pritisnil na sprožilec, da bi utišal njegovo vlažno sopenje.

»Zdi se, da vam zmanjkuje mož, desetnik, in saj veste, kako pravijo - moč je v številu,« se je kruto zarežal Valerij in zopet nameril revolver med njegove oči.

»Za Cesarstvo.« je suho zamomljal desetnik, se v znak vdaje zmanjšal v drži ter z roko segel po dolgi karabinki na mizi.

»Ne, ne, desetnik,« je dejal polkovnik Kovak in z razprto dlanjo pokazal na črno-belo zastavo, zavito okrog medeninastega droga, slonečo v kotu sobe, »mislim, da bi morala čast pokazati svetu zmago Cesarstva pripadati vam.«

Najprej je desetnikove oči napolnil strah, potlej žareča iskra upora, ki pa jo je hitro zamenjal obup. Zdelo se je, kakor da je že sprejel svojo smrt. Nerazločno je zamomljal sprejem ukaza, z desnico zgrabil zastavo, v levici pa je pridržal svoj revolver.

»Menim, da bi zmaga brez enega samega strela bila še toliko bolj veličastna,« je še pridal Valerij, na kar je desetnik že odprl usta, da bi se uprl, a se je utišal in z zanemarljivo mirno kretnjo odložil orožje na mizo.

»V imenu Cesarice,« gaje bilo moč slišati zašepetati, potem pa se je sunkovito obrnil proti vratom in jih z eno močno brco odprl. Rjovenje bitke je napolnilo prostor in z enim jasnim ter glasnim krikom se je desetnik potopil v ples ognja, puščic in topovskih granat: »Za Cesarico!«

Valerij, ne meneč se na osamljenega moža, ki je preživel njegovo sodbo, je zgrabil svojo ostrostrelsko puško z medeninastim daljnogledom ter še sam stekel ven. Pozdravila ga je glasna eksplozija, ki je zdrobila hišico poleg one, iz katere je ravno stekel, in zakril ga je gost oblak prahu in drobnih kamnitih delcev.

Vilgarska prestolnica je bila mogočno mesto, izklesano iz rjavega kamna v dolini vzdolž pobočji dveh hribov. Družno so se proti nebu dvigali mogočni spiralni stebri, stražni stolpi in visoke, temne smreke. Kljub temu da je bilo poletje, je bilo nebo ukleščeno v jekleno sive oblake, v zraku pa je bilo čutiti električno napetost prihajajoče nevihte in tiho šumenje oddaljenega morja. V daljavi je bilo med gorečimi ruševinami in zdrobljenimi kadavri smrekovine opaziti obrise kraljeve palače, mogočne stopničaste piramide, katere vsako nadstropje je bilo zapolnjeno z bujnim vrtom gozdnatih dreves. Vrh piramide je bil prav toliko visok, kakor vrhovi hribov, ki so obdajali dolino, in tam, poleg kraljeve dvorane, so se bohotili trije katapulti, ki so na sovrage spodaj metali ogromne kamnite klade, oblite s katranom in zažgane.

Spopadli so se številčnejši Vilgari v svojih usnjenih in krznenih oblačilih, z bledimi lici pobarvanimi z temno prstjo, oboroženi z loki, meči in kamnitimi noži, ter Armada razuma, možje v temno zelenih oblačilih, oboroženi s puškami, revolverji in topovi. V daljavi, tam kjer se je reka spojila s železno sivim morjem, so mogočne ladje bruhale črn dim in obstreljevale severno obzidje mesta.

Valerij je stekel iz oblaka dima, se vrgel na tla in na tlakovani cesti zdrsnil do prevrnjenega hloda, za katerim se je skril. Pravijo, da bojevniki s kotičkom oči vidijo Bogove smrti, ki se dvigajo iz senc, ko tečejo v bitko, a Kovak je bil preveč zaslepljen z norijo bitke, da bi mu bilo mar za soborce, katerih trupla so ležala povsod okoli, ter svoje može, kaj šele za nevidna božanstva. Medeninasti daljnogled je naslonil k očesu in nameril proti sovražnikom v daljavi. Pok! Oblak krvi je zdrsnil iz sovražnikove glave. Pok! Pok! Najprej je padel, ko mu je svinčena krogla razmesarila nogo, potlej pa mu druga skoraj odtrga glavo pri vratu. Pok! Valerij ga je zadel v trebuh, Vilgar je stopil ravno toliko nazaj, da ga je zadela topovska krogla. Pok! Krogla je zadela konja v glavo, in skupaj z živaljo se je jezdec zvalil po trdih tleh.

Stotnik se je dvignil brez nabojev v puški, in stekel dalje. Vilgarske puščice so padale okrog njega in eksplozije cesarskih topov so brisale tako sovražnike, kakor njihove vojake. Skril se je za železno pečjo, edinim, kar je ostalo od hiše, poleg nekega moža, ki je v položaju zarodka jokal ter hlipal.

»Vstani, vojak!« je velel Kovak in s hitrimi in spretnimi gibi prstov vstavljal lesketajoče se naboje v puško.

»Ne!« je odkimal vojak in se privil tesneje k hladni peči.

»Vstani in se bori!« je ukazal Valerij, zgrabil mladeniča, komaj toliko starega, da ni bil več otrok, ter ga porinil v navzkrižni ogenj. Še preden se je fant opotekel in izvlekel revolver, ga je dolga puščica zadela v prsi, svinčena krogla pa gaje prestrelila pri trebuhu in hipoma je padel na tla, mrtev v trenutku. Stotnik je repetiral puško, se nagnil izza kritja, nameril in ustrelil.

Kakor čebela poleg ušesa je zašumelo, ko je rdeče razbeljena granata zarezala skozi zrak ter se pogreznila v tla, komaj kak meter stran od njega. Takoj ko se je jeklo dotaknilo kamenja tlakovcev, se je zemlja razširila v glasni eksploziji skalovja, dima in šrapnelov granate. Tisočero kletvic je spolzelo skozi Valerijev um, a ni imel niti toliko časa, da bi odprl usta. Pritisk stisnjenega zraka in udarni val ognjene eksplozije sta ga kakor lutko iz cunj zalučali skozi zrak.

»Ko sem se prebudil, sem ležal skoraj deset metrov proč od tam, kjer sem se prej skrival,« je ponosno dejal Valerij, sloneč ob oknu, in zamaknjeno gledal snežinke, ki so polzele skozi zrak. »Moja puška je bila zdrobljena, jaz pa ves krvav, a nisem se vdal.«

»Kaj se je zgodilo potem?« je vprašala dama noči, sedeča na postelji, zakrita z odejo, s pogledom, prikovanim na ducatu drobnih brazgotin, posejanih vzdolž Valerijevih prsi.

»Borili smo se naprej,« je smehljaje dejal Valerij, »do kraljeve dvorane.«

»Končaj že.« je zahlipal vilgarski kralj, visok, slok in mišičast mož z dolgimi ravnimi lasmi in skoraj popolnoma belim obrazom. Njegov nos je bil polomljen do nerazpoznavnosti, z ust mu je bil zbit sleherni zob, nasploh njegovo celotno obličje je bilo popolnoma krvavo. Njegovo belo telo, ovenčano s temnimi tetovažami, so prekrivale krvaveče zareze in grde rane topih udarcev. Valerij, blaten, krvav in na mestih zažgan, je stal nad njim, se blazno režal ter dihal hitro in navdušeno.

»Borili si se častno, Severnjak!« Ob tem mu je ob vsaki besedi v obraz z vso močjo zabil svojo okrvavljeno pest.

»Končaj me ... Vzhodnjak,« je moledoval vilgarski kralj ter ga z dlanjo, na gornji strani katere je bila v kožo vžgana črna podoba sonca, zgrabil za konec njegovega bojnega škornja.

Valerij je popustil svoj prijem ter se zazrl proti velikemu oknu na oni strani temne prestolne dvorane, pred katero je stal tron, in skozenj uzrl neskončno dolgo severno morje, sivo polje vode in mraza, ki ga je neusmiljeno bičal hladen veter, potlej pa se je zazrl še nazaj, proti krvavi sledi kadavrov, ki jo je pustil za seboj, in mestu, ki se je utapljalo v plamenih.

Stotnik je nato pogled usmeril na zlomljenega moža pod svojimi nogami, slepega zaradi krvi v očeh, premaganega zaradi poraza njegovega ljudstva, ki se je hrabro borilo do konca. Cesarstvo je zmagalo. Valerij je izvlekel svoj izumetničeni revolver, se dvignil do vse svoje višine nad kralja in pritisnil na sprožilec. Mož na tleh je komaj trznil, ko je naboj prebil njegovo srce in za trenutek je ostal le teman obris padlega bojevnika na senčnih tleh, potlej pa seje izpod njega začelo širiti morje krvi.

Z zmagoslavnim nasmehom na obrazu in opotekajočimi se koraki, še vedno stiskajoč revolver v roki, je Valerij Kovak počasi spolzel do visokega kamnitega prestola, ki mu je bil obljubljen za zmago v vojni. Z umazanimi prsti je spolzel vzdolž hladne skale, v katero so bile vgravirane pomembne podobe iz vilgarske zgodovine, ki mu niso pomenile prav nič. Stotnik je za nekaj trenutkov obstal nad prestolom, zadovoljno okušajoč svojo popolno zmago, potlej pa seje pogreznil v črni tron in v njegovi temni kamnini je čutil vso kri Severnjakov in propadanje velikega mesta, ko so ga goltali plameni. Čutil je glasen in silovit marš njegovih mož, ki so preplavljali porušene ulice, in izstreljevali življenje iz onih, ki so se še plazili in bežali.

Nasmešek se je pojavil na Valerij e vem obličju, nasmešek, ki je prerasel v hihitanje. To je postajalo vedno glasnejše in glasnejše, dokler smeh ni bruhal iz njegovega grla. Glasno seje režal in rjovel, tako močno na neki točki, da njegove ustnice ni zapuščal nikakršen zvok. Ko je spet zbral glas in je zopet le kričal od smeha, je iztegnil roko proti nebu in izstrelil vseh preostalih pet nabojev v zrak.

»Zakaj si sedaj tu?« je prestrašeno vprašala dama noči, stisnjena na oni strani postelje, sploščena ob steno, ko ji je brez obžalovanja, s ponosom v očeh Valerij opisal vse grozote svojih dejanj.

»Nikoli mi ni bilo do prestola na Severu. Nikoli mi ni bilo do moči in vladavine. Hotel sem le sedeti na sovragov prestol, ko njegov svet razpade in se zlomi pod mojimi nogami,« je ponosno dejal Valerij Kovak, sloneč na steni nasproti postelje, gol. »Ko bodo pisalo zgodbe o tem dnevu, bom jaz veliki vitez, ki je Armado popeljal do srca sovražnika in ga z njo zlomil.«

»Ampak zakaj?« je zastokalo dekle, privedeno na rob solza.

»Zakaj?« Valerija je njeno vprašanje presenetilo. »Zakaj le? Zaradi nesmrtnosti? Za slavo? Da bo svet poznal moje ime? Ne! Zato, draga moja, ker preprosto lahko.«

»In kaj se zgodi zdaj?« je vprašala.

»Bila je močna zaveza ... prisega, ki sem jo s krvjo, vinom in črnilom dal Cesarici. A najin dogovor je končan. Dejanje za dejanje,« je zamišljeno odgovoril Kovak. »Ne vem, kaj zdaj.«

Dekle se je zbralo, zravnalo v hrbtu in se dostojanstveno zazrlo Valeriju v oči: »Kaj bo zdaj z mano?«

»Mar mi je,« je odvrnil Valerij in se nasmehnil. Dekle je bilo zvečer, ko jo je spoznal, ljubko, a zdaj, ko je spoznala strah, ko je slišala o grozotah in se zazrla smrti v obraz, zdaj je bila prelepa.

Nekaj minut kasneje je nekdanji polkovnik Valerij Kovak v svojem usnjenem plašču stopil iz bordela. Pod eno roko je nosil svojo vojaško uniformo, vrh katere se je pozibaval njegov srebrni revolver z ročajem iz rdečega češnjevega lesa, v drugi pa debelo cigara. Bil je počesan, spočit, umitega obraza ter obritega lica. Vdihnil je mrzel jutranji zrak, zabrisal vso svojo vojaško opremo v razmočen sneg pred vhodom v Zrcalo in dim in stisnil cigaro med ustnice. Iz notranjega žepa plašča je izvlekel svoj kovinski vžigalnik, zanetil tobak na koncu cigare ter vdihnil jedki dim.

Vzhodnjak se je nasmehnil, popokal z vratom ter zabredel v sveže zapadeni sneg. Najbrž se ne bo vrnil na Pastirjevo domačijo ... Ne ... Najbrž res ne.

6. poglavje: Terra incognita

Kakor opisano v Velikem atlasu Cesarstva razuma in okoliških dežel, kimavec 1907:

Mrtve dežele, imenovane tudi Terra incognita, je skupno ime za vse pokrajine severno od Cesarstva razuma, ki se je pred vojno imenovala Vilgarija. Deželo prekrivajo predvsem gozdovi, gorovja ter strme globeli in je zato brez izkušenega vodnika pot izjemno nevarna, večina dežele pa je sploh neprehodna. Vsi vilgarski zemljevidi, karte in mape so bili med spopadi v vojni uničeni:

Dnevniški zapis Alecta De Coquina, sušeč 1909:

Prejšnji večer sem imel izjemno zanimiv pogovor s Pastirico, ki prezimuje pri Hektorju Tsmikavtu. Bilo je, preden sem se odpravil na pot, po večerji, ko sem v hiši bral cesarski atlas. Neuporabna knjiga, mimogrede, kakor večina novih knjig, ki prihajajo iz Cesarstva in nosijo uraden grb verodostojnosti naše velike Cesarice in Cesarske službe. Zdi se, da vse, kar oni podpišejo in označijo za neizpodbitno resnico, nekako oporeka logiki in vsem zapisom preteklosti.

Kakor koli ... Iskal sem najboljšo pot od Mrtvakovega dola do Vilgarije, tedaj pa je pristopila Pastirica. Prelepa ženska, tega ne bom zanikal, z glasom umetnice in gestami filozofa, a z neposrednostjo pijanega mornarja. Naslonila se je poleg kamina, da je v soju ognja žarela v dramatično krvavem polmraku in dejala, da je ona Pastirica Pravice, da je bila njej dana pravica ter dolžnost, da kaznuje zle in nepravične. Smeje sem jo vprašal, zakaj sem potem še živ ... Seveda je v nekaj trenutkih stala poleg mene in pritiskala z rezilom ob moj goltanec ... Ampak mi vseeno ni odprla vratu.

Seveda poznam odgovor na njeno vprašanje in globoko v sebi ga pozna tudi ona.

»Zakaj neki so postavili svojo pivovarno tako prekleto daleč na severu?« je vprašal Elizej, poslušajoč škripanje poledenelega snega pod težo svojih korakov.

»Ker ga ni cesarskega vojaka, ki bi nas iskal v Mrtvih deželah. Veliko preveč premalo zgnitih kadavrov v grmičevju, veliko preveč premalo zbledelih spominov,« je pljunil Tartar in si z vžigalico prižgal rjavo cigareto, stisnjeno med ustnicami.

»Ja, ampak tista coprnica nam ni dala ravno natančnih navodil. Naravnost na sever do globoke pečine in potem desno. Kakšna navodila so to?!« se je pritoževal mlajši od bratov, med tem ko si je z dlanjo v dlan drgnil toploto.

»Ne skrbi, Elizej, Alecto bo vedel, kaj nam je storiti,« se je zarežal Tartar Tanatos, vdihnil tobačni dim, potlej pa prek njega pogoltnil krepko merico žganja.

»Saj veš, kakšna je Vilgarija. Pečine, ki se končajo z deročo reko in ostrim kamenjem.

Poleg tega sem gledal zemljevide. Veš kaj? Ni jih! In mi bomo šli še s sanmi ...« je cvilil in cvilil Elizej, med tem ko se je živčno prestopal poleg mogočnih lesenih snežnih sani.

»Utihni že!« je odrezal Tartar ter mastno pljunil.

»Samo skrbi me, Tartar, to je vse.«

»Preveč te skrbi, Elizej. Zdaj se pa vsaj delaj sposobnega. Slišim Alectovega konja. Če mu samo pisneš, ti bom sam odprl grlo,« je zasikal starejši brat ter izpod plašča grozeče izvlekel nož.

Zapis Marka Ignacija v kroniko njegove krčme, sušeč 1909:

Kakor kuga se je s severa razširila ta pregreha. Prvi so jo pripeljali vojaki, ki so se še za čas vojne tovorili iz severa, zdaj pa po njej kriči vsak drug pijanec. Vranji krik je sam po sebi močan kot sam vrag, a ko ga razredčiš, potlej ga bodo tako krepki vojaki, kot berači in duhovniki pili, kakor dojenčki mleko ... Prosili zanj, kakor umirajoči prosijo za opij.

Nocoj spet pride dobri gospod De Coquin. Zavedam se, da bi ga obesili, če bi ga ujeli, kako nam nosi Vranje krike ... Mož je svetnik, ljudje to pozabljajo, ko pljujejo čezenj ter preklinjajo njegovo ime. Jaz in moja družina smo mu hvaležni, kajti brez njega, ljudje ne bi v zimskem mrazu hodili k nam na pijačo in ne bi bilo toplih pogovorov med ljubimci in prijatelji, ki nas branijo pred hladom ...

Kasandra Roman si je v drobnem zrcalu, čigar kovinski okvir je bil elegantno graviran z drevjem in picami, ogledovala svojo pričesko, osivele kratke lase vrh glave ter golo kožo nad ušesi. S pogledom je ocenjujoče drsela prek vojaške pričeske, kakršna je pripadla le moškemu oficirju, potlej ko se je odločila, da ugaja njenim očem, pa je odslovila prestrašeno mladenko, ki je s škarjicami čakala pri vratih.

»Dobro si opravila,« je dejala Kasandra ter s širokim, mačjim nasmehom, v katerem se je bleščal le hlad, dekletu v roke zahvaljujoče stisnila pomarančo.

»Hvala, gospodična Roman,« je s tresočim glaskom zapiskalo dekletce, potlej pa je izginila za škripajočimi vrati iz težke hrastovine.

»Kaj meniš, dragi?« je Kasandra vprašala drobno črno belo fotografijo, visečo v zlatem okvirju nad njeno mizo. »Prav takšna, kakršno si nekdaj nosil ti.«

Potlej se je odmajala do steklene omare, obdane z nabito polnimi knjižnimi policami, ter iz nje izvlekla plosko steklenico, med stenami, katere so v gosti, krvavo rdeči tekočini plavala tri vranja peresa. S suhimi, postaranimi prsti je spolzela prek grobega papirja, na kateri je s tanko pisavo v črnilu pisalo:

Vranji krik, Corvidaenol.

Odvila je kovinski zamašek, oblikovan v podobo kričečega obraza, čigar oči je prekrival par vranjih peruti, ter v kristalen kozarec vlila nekaj požirkov Vranjega krika.

»Na tvoje zdravje, ljubček moj,« se je nasmehnila Kasandra ter dvignila čašo fotografiji svojega moža, ki jo je naredil vojaški zdravnik, ko je raziskoval okoliščine njegove smrti. Na mrtvakovem obrazu so se lesketale štiri dolge zareze, ki jih je vanj z zlatim nožem zarezala Romanova še za časa njegovega življenja.

Dnevniški zapis Alecta De Coquina, sušeč 1909:

Severno od cesarsko-vilagrske meje se globoko v mokrih sencah gozdov skriva Vršac parfumarjev. To je umazana podrtija sredi močvirja, ki ji vlada Kasandra Roman, nekdanja žena pomembnega cesarskega generala, ki je, kolikor mi je znano, ubila svojega moža z jelenjim rogom, nataknjenim vrh palice. Varilnica alkohola, stavnica, pribežališče za blazneže, morilce ter izdajalce, bordel in prekleta gladiatorska arena ... Same najlepše stvari tega sveta, spojene v gnil, strohnel preplet lesa, mahu in strupenega bršljana. Ko se mu približaš po ozkem, škripajočem lesenem mostičku, zagledaš to strašno leseno razpadajočo trdnjavo, iz močvare spodaj pa je slišati žalobne vzdihe agonije zlomljenih duš, ki jih je njihova gospodarica zavrgla in pustila, da počasi tonejo v njihov mokri grob ... Najbolje jih je pustiti v njihovih vicah ... Vznemirijo se, če jim vzameš boleči užitek njihove kazni...

Dnevniški zapis poročnika J. Dantea, agenta Cesarske službe, sušeč 1909:

Čakam ga, tu v Vršacu parfumarjev, med najbolj izprijeno in nagnusno golaznijo tega sveta. Ravno zdaj zrem dol v širok jašek, obdan z varilnicami in sobami dam večera, ter gledam dva moža, ki na njegovem peščenem dnu z golimi pestmi, lesenimi palicami in kladivi mlatita drug drugega. Ljudje rjovijo v ekstazi, zmeraj ko pest udari ob meso in krvav prš napolni zrak, med mokrimi udarci pa tiho zadržujejo dah, kakor da je ta trenutek, to hipno zatišje pred nevihto, najpomembnejši trenutek v njihovem življenju.

Tu se ljudje vlačijo za njihovo gospodarico, za to fanatično morilko Kasandro Roman ... Pri moji vesti, ogiba se mi vedenje, zakaj, zakaj za voljo bogov in razuma Cesarska služba dovoli, da temelji tega kraja še stojijo.

Osebni zapiski Kasandre Roman, sušeč

1909:

Nocoj pride Alecto De Coquin ... Sladki, bistri Alecto. Prišel bo, časten mož starega sveta in božanskih vrednot, ne s suhimi bankovci cesarskega denarja, ampak s ponudbo zlata in srebra in skrivnostnih svetov ter usod, s krvavim črnilom prepletenih vzdolž grobega rjavega papirja. Sladki, bistri Alecto bo prišel in mi s svojimi medenimi ustnicami šepetal obljube ljubezni in s svojimi mišičastimi rokami bo nosil moje prelepe krike ... Oh, Alecto ... Vranji kriki so moja ljubezen, kakor so tvoji lasje na mojih prsih tvoja ... Kako rada gledam odsev zlatih plamenov peči in sveč in bakel moje trdnjave v tvojih rdečih laseh ... Skoraj kakor v luži krvi se blešči ogenj, skoraj kakor v krvi. Sladki, bistri. Alecto ...

Opeke, delo Valerija Kovaka, z nožem vrezano na steno njegove kamrice v Vršacu parfumarjev:

Veliko opek je v steni sveta. Bleščeče rdeče iz gline, ilovice in takšne, ki jih jedki dim industrije ožge na črno. Sive, črne in bele iz granita, marmorja, golega kamenja ter žive skale, takšne, prek katerih rase trta, one, prek katerih mah, in tiste, ki jih skrivajo ovijalke. Svet gradijo opeke iz lesa, opeke iz kosti in opeke iz železa, a le ena opeka v visoki ter široki steni našega obstaja je iz mesa, krvi, peska in slame. Le v eni opeki se vzdolž toplih dekliških dojk cedi krvavo rdeči alkohol, med tem ko se kosti lomijo na koncu členkov in rjoveča množica vzklika svojemu šampionu. Tu ni morilcev ali blaznežev. Tu smo vsi njeni otroci. Tu sem našel novo gospodarico, novo življenje in nov način, da širim svojo umetnost. Tu ne klečim pred politiki ali bogovi, le pred njo, le pred njo, krvavimi členki mojih sovragov in mokrimi stegni dam večera.

Dnevniški zapis Alecta De Coquina, sušeč 1909:

Dolga pot skozi zamrznjene gozdove Mrtvih dežel otopijo človeka. Po nekaj urah tihega drsenja prek zamrznjene reke ne čutiš več mraza in misel se ti upočasni. Po glavi ti roji le predstava, kako bi lahko sedel odet v odejo pred kaminom, če se ne bi odpravil na to nesmiselno pot, a ko naposled le uzreš Vršac parfumarjev, tedaj ni ob strahospoštovanju, ki napolni tvoje žile, niti ene misli več.

Lesena trdnjava se dviga iz zamrznjenega močvirja, iz katerega mrtvo molijo hladne okončine vseh, ki jih je Kasandra Roman zmetala v njihov mokri zapor. Barake ter kočice molijo iz stene Vršaca parfumarjev, na tisoče drobnih plamenov, ki jo osvetljujejo, pa žarijo kakor stolp milijarde zlatih zvezd.

V deželi mrtvih, na oni strani morja mrtvecev, se bohoti stolp iz mrtvega lesa, vrh katerega sedi njegova mrtva boginja. Ni ga zemljevida, ki bi kazal pot tja. Ni ga razumnega razloga, zakaj bi nekdo iskal ta kraj. A danes je razum izprijena beseda, orodje v rokah Cesarice, in človek najde cesto, ki vodi do vznožja Kasandrinega mrtvega kraljestva in ljudje iščejo pot do tja.

»Kovak! Kovak! Kovak!«

»Poslušaj njihove krike, tovariš,« se je zarežal Valerij ter dvignil svoje mišičaste roke proti tribunam, ki so obdajale areno, proti ložam, nametanim eno na drugo, katerih najvišje so se izogibale pogledu, izgubljene v oblaku dima in pare.

»Valerij ... Prosim te ...« je zamomljal zlomljeni mož pred Kovakovimi nogami, »milosti.«

»Milosti?« je vprašal Valerij Kovak, kakor oni bos in golih prsi, vlažnih od lesketajočega potu in krvi. »Ne, ne, ne, ne. Pravi bojevnik nikdar ne prosi za milost!«

»Skupaj delava, Valerij, ob kotlu in plamenu,« je oni izmed razbitega zobovja izkašljal kri ter z rokami grabil Kovaka za gležnje.

Valerij pa je le stal nad njim ter zrl vanj; celo tu, kjer so se saje iz varilnih peči zažrle v njegovo obličje, počesan in obrit.

»Na koncu smo vsi sužnji videza, tovariš,« je zalajal Kovak, zgrabil onega za lase ter ga potegnil na noge. »Živimo in umremo za masko. Če pa v življenju nisi imel ponosa, vsaj umri s kančkom spoštovanja!«

»Milosti ...«

»Ni milosti med opekami Vršaca!« je s trgajočim glasom zarjovel Valerij, ter s pestmi nad svojega tovariša sprostil vso svojo moč.

Pismo J. Dantea štabu Cesarske službe, sušeč 1909:

Tam sta. Alecto De Coquin in Kasandra Roman., prekleta kraljica Vršaca parfumarjev. Zdi se skoraj, kakor bi skupaj trčili bogovi. Na eni strani De Coquin, sicer nizek a mišičast, nasproti njega pa Romanova v vsej svoji blazni disciplini.

Resda je De Coquin tihotapec, ampak vseeno izžareva neko karizmo in všečnost, ki bi prej pritekla politiku kakor zločincu. Sveže obrito lice, počesani lasje, čista oblačila in pa geste voditelja. Ta mož je nevaren. Vidim ga, kako se nasmiha vsakomur, ki ga sreča, in kako spremeni naravo svoje osebnosti, da je všečen s komur koli govori. Če bi bil kdo sposoben voditi vstajo proti Cesarici, proti Cesarstvu, je to ta človek. Alecto De Coquin, prevarant med prevaranti, kralj med tihotapci.

Gledam ga, kako se rokuje s Kasandro Roman, kraljico norcev in blaznežev. Saj slišiš govorice o njej, a te vsa njena pojavnost vseeno preseneti, prvikrat ko jo uzre tvoje oko. Večino svojega življenja je preživela v zakonu z starim oficirjem in vojaštvo ji je prešlo v kri. Oblači se v vojaško uniformo, hodi kakor general, z oficirsko sabljo ob boku, ter vsaj dvema stražarjema v svoji senci. Postrižena je kakor vojak, kakor moški. Vrh glave na kratko, nad ušesi pa do gole kože.

Te ženske se je dotaknila smrt. Njena koža je mrtvaško siva, še bledolični Vilgari imajo več barve v licih kakor ona, v njenem vetru vije čuden duh po trohnenju, njen levi rokav pa je prazen, zgolj štrcelj visi v njem. Poznam zgodbe ter govorice o njej. Vem, da je svojega moža mahnila po glavi, ga nezavestnega zvezala na stol ter mučila dva dni, preden mu je končno zasadila rogove jelenje lobanje v prsi ... Tu se zbirajo vragi, tu se zbirajo sovražniki cesarstva, to je kraj, ki ga moramo uničiti.

»Pozdravljena, gospodična Roman,« se je nasmehnil Alecto, ko se je po dolgem, ozkem krožnem stopnišču, ujetim med lesene stene, med deskami katere so rezali zlati trakovi svetlobe, povzpel do Kasandrine prestolne dvorane. Ena stena slednje se je odpirala proti divjini na severu, neskončnemu morju snega in smrek, druga pa proti velikemu jašku sredi lesene trdnjave, na dnu katerega je Valerij Kovak s pestmi končeval življenja. Druge dve steni sta bili napolnjeni z zaprašenimi knjigami, slikami ter fotografijami izmaličenih ter deformiranih mož, kadavrov in mučilnih strojev.

»Alecto, prosim, kliči me Kasandra,« je odvrnila Romanova ter se sprehodila vzdolž škrlatne preproge, da bi De Coquinu segla v roko.

»Kasandra, torej ... kako življenje ravna s tabo?« je Alecto sprejel njeno roko.

»Kako misliš, Alecto?«

»Vidim moža, za katerega mi je dobro znano, da je zver, v tvoji areni, vidim desetero zabojev z Vranjim krikom, pripravljenim zame, vidim tvoje zalo obličje. Rekel bi, draga moja, da ti gre odlično.« V temi se je zalesketal Alectov beli nasmešek, zadovoljen in laskajoč.

»In resje,« seje strinjala Kasandra.

»In ti, Alecto, kaj si si ogledal zadnje čase, koga si obiskal?« je vprašala z blaznim sijem v zlatih očeh.

»Že dolgo nikogar, že dolgo ničesar. Potuhnil sem se čez zimo,« je mrakobno zakašljal De Coquin ter se zleknil na usnjen naslanjač, med tem ko je Romanova napolnila dva kozarca z Vranjim krikom.

»Ah, saj res. Tista tvoja težavica s Cesarsko službo.«

»Človek poruši nekaj hiš, požge nekaj zastav, odreže nekaj okončin parim oficirjem in je že označen za pošast, ampak kakor koli ... Preidiva k poslom,« je odrezal Alecto ter sprejel kozarec izmed Kasandrinih prstov.

»Težava tega sveta, Alecto, je v tem, da mu vladajo hinavci in strahopetci. Vsi možje so kruti,« je dejala Kasandra ter s pogledom otožno spolzela vzdolž praznega levega rokava. »Celi tisti, ki naj bi te ljubili.«

»Zadnja tri leta so bili težki časi za Vilgare,« je pristavil Alecto. »Ne morem si niti začeti predstavljati, kako ti je bilo v Cesarstvu.«

»Oh, Alecto,« je odvrnila Romanova, »sprva je bilo krasno. Poročila sem se s človekom, ki me je ljubil, ki me je oboževal. Hitro je napredoval in dobro sva živela. Potem pa je na oblast prišla Cesarica, združila je dežele in razglasila neovrgljivo avtoriteto razuma ter vse tujce za parazite. Cesarica je sprva mojega moža sprejela z nasmehom, rekla je, da dokler se ne kažem z njim v javnosti, bo vse v redu, a počasi je začela spodkopavati njegovo moč, začela mu je metati polena pod noge in moj dragi je propadel ... Kot vojak, kot človek, kot mož.«

»On ti je odrezal roko?«

»Nekega večera je prišel domov,« je dejala Kasandra, »utrujen, izmozgan, ter začel kričati name, češ da sem jaz kriva za vse slabo, kar se mu je kdaj zgodilo v življenju. Vrgel me je na tla, potisnil sabljo v kamin ter mi njeno razbeljeno rezilo zasadil v ramo.«

»Besede Cesarstva so laži in njegov vpliv je strup!« je siknil De Coquin ter se dvignil na noge.

»Širijo se kakor kuga in jaz jih bom ustavila ... z eno kapljico Vranjega krika na enkrat,« se je nasmehnila Kasandra, se dvignila na noge ter stopila do gramofona v kotu.

»Potrebujem dvanajst zabojev,« je ostro dejal Alecto, ko so mehki zvoki violine in škrtajočega vinila napolnili prostor.

»Zelo dobro. Kakšno bo pa plačilo?«

»Kakršno boš zahtevala,« je odrezal De Coquin. »Imam zlato, srebro, na papirju imam zapisane skrivnosti starega sveta, imam toplino mojega mišičevja.«

Kasandra je s pogledom zdrsnila preko Alecta ter si skrivoma obliznila ustnice.

»Alecto, Alecto!« Vrata so se s pokom odprla in Elizej je skoznje treščil na tla, prepoten in krvav, z globoko strelno rano v ramenu. »Tartar je mrtev!«

Dnevniški zapis Evgenija Simonova, sušeč 1909:

Bogovi naj naklonijo zahvale gospodu De Coquinu, kajti jaz mu ne morem zadostno izkazati svoje hvaležnosti. Izgubil sem se v gozdovih, taval in iskal sem poti med ledenim hladom temnih dreves, a vse zaman. Pripravljen sem bil že pognati si kroglo v sence, a tedaj je De Coquin zagledal plamen mojega ognja v daljavi, prišel je do mene in mi ponudil družbo na poti do Mrtvakovega dola.

Brez njega bi bil umrl. V zahvalo sem mu dal svojo srebrno uro, edino, kar mu lahko dam.

Upam, da mu bo dobro v življenju.

»Dobro jutro, gospod Dante,« je dejal Alecto De Coquin, ko je agent Cesarske službe odprl oči.    ,

»Poročnik Dante!« je zahteval možak, zvezan med lesenimi zaboji, pozibavajočimi se na vozu.

»Mar mi je za tvoj imperialni naziv!« je zasikal Alecto, sedeč na leseni škatli, napolnjeni z ozkimi steklenicami Vranjega krika, s pogledom, prikovanim v daljavo, kjer je vrh gozdnatega obzorja nebo počasi izgubljalo nočno črnino. Siva svetloba bližajočega svita je potegnila svet iz teme ter ga spremenila v spoj bledih silhuet.

»Ti si De Coquin,« je odvrnil Dante ter se poskušal vzravnati. Njegova oblačila so bila raztrgana, črni lasje, nekdaj z oljem zamrznjeni v gladki počesanosti, so bili razmršeni, vzdolž obraza pa je njegovi obliki sledila sled krvi, ki je izvirala iz grde rane sredi njegovega čela.

»Zelo dobro, gospod Dante. In vi ste agent Cesarske službe, ki je bil poslan, da me ubije, ja?« se je nasmehnil Alecto ter izza pasu izvlekel svoj revolver, pištolo, okrašeno z rdečo kovino.

»Nekaj takega.«

»Povej mi, kaj ima naša draga Cesarica proti meni,« je zahteval De Coquin. Hladen veter je drsel skozi njegove krvavo rdeče lase ter se potapljal v vročo kožo njegovega obraza, v ušesih so mu odmevali oddaljeni kriki vran, mrzel duh snega pa mu je rezal v nosnice.

»Kršiš zakone ... pravila,« je pljunil Dante.

»Hahaha! Kršim njene zakone, njena banalna, nepomembna pravila. Nikdar nisem prelomil zakonov bogov, nikdar nisem storil ničesar zoper prava pravila,« je zalajal Alecto in s pestjo treščil ob agentov obraz.

»Ubijal si!« je zasikal ta, ko je zopet dvignil glavo. Imel je razbito ustnico.

»Tudi vi ste ubijali, gospod Dante, in prepričan sem, da je pod vašo roko umrlo več ljudi kakor pod mojo, ampak saj vam ne zamerim. Samo skušate preživeti v tem svetu, kakor veste in znate. Podobno kot jaz. Tudi jaz le skušam preživeti,« je rekel De Coquin, izpod svoje usnjene jakne izvlekel dolgo vrv ter se začel igrati z njo.

»Potem bi si našel službo.«

»Saj imam službo, ti imperialni črv. Za razliko od vas, ljudem dajem, kar želijo.«

»Prodajaš jim strup!« se ni strinjal Dante.

»Prodajam jim, kar potrebujejo! Kaj pa počneš ti, da si služiš kruh? Lomastiš po Cesarstvu in pobijaš tiste, ki oporekajo Cesarici in njenemu skonstruiranemu razumu. Mučiš tiste, ki so prerevni, da bi si lahko privoščili knjige in izobrazbo, ter one, ki so preslabotni, da bi delali v vaših tovarnah. Pobijaš filozofe, vzhodnjake, severnjake, Vilgare, pisatelje, pesnike, slikarje in izumitelje! Zakaj?! Ker cesarica pravi, da si ne zaslužijo blagoslova razuma. Ker po njenem ne služijo višjemu cilju!« je rohnel De Coquin ter na vsakih nekaj besed zabil svojo pest Danteu med rebra.

»Opravljam svojo sveto dolžnost!« je zamomljal Dante, ko je zopet našel sapo, ki mu jo je bil Alecto izbil iz prepone.

»In to je?«

»Skrbim za čistost dežele! Skrbim, da bodo naši zanamci imeli hrano, službe. Da jim ne bodo barbarske horde pokradle tistega, kar jim po božji besedi pripada!« je z gorečnostjo v očeh dejal Dante.

»Kuga se širi iz Cesarstva, gospod Dante, in to prav dobro veste.«

»Cesarstvo je dežela razuma in upanja.«

»Cesarstvo je dežela vlačug in lažnivcev. Vem, da je sleherna knjiga, ki nosi cesarsko potrdilo, laž in vem, da je Cesarica povzročila vojno, ki se je tri leta bila v Vilgariji, da bi združila ljudi,« je sikaje pljunil De Coquin in zategnil vozel na koncu vrvi.

»In zdaj so združeni! Dežela je v miru!«

»Vsi temelji Cesarstva so laž, gospod Dante, in militaristična diktatura ne bo nikdar uspela. Ljudje bodo spregledali vašo ukano in Cesarica bo padla,« je gladko zapel Alecto.

»Vi ste blazen!« je zatrdil agent.

»Ne, gospod Dante. Jaz sem le mož kakor vi, ki skuša najti svoje mesto v vesolju. Vi to počenjate na svoj način, kakor jaz na mojega. Ljudem prinašam dobrine, ki jim jih vi prepovedujete, in s tem si gradim kraljestvo iz zlata in sivih bankovcev, kakor si vi gradite cesarstvo iz laži ter goljufij. To se mi ne zdi niti slučajno blazno, prej zelo razumno.«

»Zastrupljate jih s tisto vilgarsko svinjarijo!« je zarjovel Dante.

»Prinašam tisto, kar je zahtevano, gospod Dante,« je odrezal Alecto, odprl bobenček revolverja ter ga napolnil z lesketajočimi naboji.

»Ti si pohlepna svinja!« je zatrdil Dante.

»Ker izkoriščam tiste v stiski, da služim denar? Denar, ki nosi cesarski žig?« je dokaj mirno vprašal De Coquin.

»Kakor pijavka ...«

»Hahaha. Morda, gospod Dante. Morda sem pijavka in res mi je v resnici mar, kaj ljudje storijo s tem, kar jim prodam. Udobno in dobro živim, ampak vsaj živim svoje življenje in ne laži, kakršno hoče Cesarica,« se je nasmehnil Alecto in napel petelina na pištoli. »Vsak človek se bo prodal za zlato, gospod Dante, vsaj do neke mere.«

»Padel boš, De Coquin! Slej ali prej!« je ostro dejal Dante in pljunil De Coquinu v obraz.

»Rajši slej, gospod Dante, za razliko od vas,« se je zarežal Alecto, zategnil vozel okrog agentovih gležnjev ter zasadil revolver med njegova rebra, »Dobro ti bodi!«

Počilo je in ognjeni blisk streljajoče pištole se je zadušil na Danteovem mišičevju, spreminjajoč se v krvavo oglje na njegovi koži. Agent je zarjovel, ko je bolečina razparala njegov trup in je gosta kri bruhnila iz strelne rane. Alecto se je dvignil do svoje polne veličine, poravnal usnjeno jakno vrh svoje bele srajce, naslonil konico svojega škornja na Datesov trup ter sprožil mišice v svoji nogi. Agent je poletel z voza, padajoč proti hladnemu, zmrznjenemu kamenju na tleh. Njegov obraz je treščil ob trden sneg na skalnatih tleh, se sploščil obenj ter se rezal na njem, ko je njegovo zvezano telo drselo preko grobih tal

Osebni zapiski Kasandre Roman, sušeč

1909:

Tiranska dlan Cesarstva razuma se ovija okrog dežele in pod seboj drobi vse, ki si drznejo oporekati njeni volji. Ljudje prihajajo k meni, nekaterim v očeh sije strah, drugim sla po maščevanju, tretjim pa obup. V moje skromno domovanje prihajajo borci, goreči, strastni možje in ženske, ki se bodo uprli Cesarici, pa tudi zlomljene, žalostne sence ljudi, ki v sebi nimajo niti toliko volje, da jim je mar ali živijo, ali umrejo.

Cesarska služba vohlja za nami in za mojimi otroci, nad nas pošilja svoje agente in upa, da bodo zasadili bodala v naša srca, a jaz porečem, da ne! Jaz bom mati ljudem, ki bodo tu na severu, v Mrtvih deželah iskali zavetja. Dala jim bom hrane, dela ter smisla v življenju, in nekoč se bodo stene Vršaca parfumarjev porušile in val se bo sprostil nad Cesarstvo. Val krvi in potu in solza vseh, ki so trpeli zaradi Cesarice, in ko se bodo ruševine Cesarstva utapljale v krvavi reki, tedaj bo ona vedela ... Vedela bo, da ga ni človeka, ki tepta zemljo tega sveta, v čigar imenu bi se smelo rušiti kraljestva in iztrebljati ljudi. Tedaj bo strah zmrznil Cesaričino srce in takrat bo videla napako svojih dejanj, a nam bo mar za to ... Moji otroci bodo le klali in klali v imenu njihove matere ...

Osebni zapiski neznanega zdravnika, sušeč 1909:

Maruškina bolezen se je poslabšala. Deklica je zelo šibka in niti ne more več vstati s postelje, kaj šele da bi hodila. Bliža se pomlad in kmalu bo treba delati na kmetiji, a njenim domačim je vseeno za to. Ves svoj denar so porabili zame in za darove bogovom. Oče cele dneve hodi gor in dol po hiši ter si bremeni um s črnimi mislimi, njena mati pa noč in dan sedi poleg nje ter ji bere poezijo.

Hvala Bogu, da mi je De Coquin danes pripeljal čisti Corvidaenol. Brez njega bi deklica že davno umrla. Ta tekočina nam daje vsaj malo upanja, da bo otročič preživel.

»Dobro jutro, Alecto,« je dejala Pastirica Pravice, ko je De Coquin stopil v hišo Tsmikavtove domačije.

»Mar je že jutro?« je vprašal Alecto ter se zazrl ven, kjer je zlato sonce obarvalo zimsko nebo v krvav odtenek rdeče, ki je požgal meglice vzdolž hribovji.

»Dolgo si bil zunaj,« je zatrdila Tizifona, ki je pila mleko iz glinene skodele.

»Stvari so se zavlekle,« je dejal.

»Si sklenil kak dober posel? Prodal veliko alkohola?« je obtožujoče vprašala Pastirica.

»Si še vedno na tem, Pastirica? Se še vedno skušaš prepričati, da se zaslužim daviti na konici tvojega bajoneta?« je utrujeno vprašal De Coquin ter napadalno stopil proti njej.

»Tvoj oče ti je zapustil veliko tovarno in ti si jo požgal do tal. Zaradi tebe je stradalo okrog tisoč družin. Zaradi pijače, ki jo dostavljaš po Cesarstvu, pijani možje morijo ter posiljujejo v pijani odsotnosti razuma, in danes, danes, Alecto, si ubil človeka,« je mirno povedala Tizifona.

»Si končala?« je rekel Alecto, stopil proti mizici sredi hiše ter nanjo položil svoj rdeči revolver in lesketajočo se srebrno žepno uro na koncu dolge kovinske verige.

»Ne,« je dejala Pastirica. »Zakaj verjamem, da si ne zaslužiš smrti?«

»Ker sem na koncu dneva med vso svojo temo in svetlobo, vsemi slabimi stvarmi ter dobrimi stvarmi, ki sem jih naredil, brez greha ... Ostane mi le zvitek suhega, nepomembnega denarja. Svet ne bo nikdar vedel zame, ali za grozote, ki jih počnem, niti ne bo vedel za tiste, katerih življenja tako brezskrbno končujem. Zakaj? Ker v vsej svoji aroganci sem jaz in tudi mož, ki sem ga nocoj ubil, ter vsi krčmarji, ki sem jim dostavil Vranje krike, le kmetje na šahovnici, razpeti med dvema kraljicama,« je v eni sapi zasikal De Coquin, potlej pa je zakopal svoj obraz v dlani, utapljajoč utrujene oči v sencah.

»V tvojem glasu je žalost, Alecto,« je dejala ona.

»To noč sem pokopal prijatelja, Pastirica.

Moža, ki si v luči vsega zla, ki ga je naredil, ne zasluži mojih solza, a vseeno ... Kakor jaz je bil le figura na plošči, nič več, nič manj,« je tiho odgovoril ter legel na zidano peč, srkajoč njeno mamečo toploto.

»Ljudje umirajo, Alecto, in zgodovina jih pozabi,« je odvrnila Pastirca in začela stopati proti vratom.

»Kmete da, a ne kraljev in ne kraljic,« je zazehal De Coquin.

»Niti ne kmetov, ki požro kralje. In če tako pogledaš, tudi ne kmetov, ki razstrelijo šahovnico,« se je nasmehnila Tizifona, ko je odhajala, a ne prepričana, ali jo je Alecto slišal, ko se je iz hiše zaslišalo njegovo enakomerno, smrčeče dihanje.

Zamrznjena luža krvi je sledila poti zasneženi poti skozi gozd. Zavijala je med drevjem in skalami, naposled pa se je končala na robu hladne deroče reke, izginjajoča med njenimi sivimi valovi. Daleč nižje, na njenem toku, se je na ostro skalo, ki je rezala hlad penečega toka, nabodlo truplo črnolasega moža. Deformiran kadaver, razmesarjen in krvav je mrtvo ležal vrh črne skale, ko se je ledeni mraz plazil vzdolž njegovega hladnega telesa.

7. poglavje: Krvavi prš vrtnic

Ko je divjala vojna med Cesarstvom razuma ter Vilgarskim kraljestvom, so v tistih krajih preko hribovji in gričevji postavili obrambno črto bunkerjev in trdnjav. Med drevjem in travo so iz betona, skale ter železja dvignili vojne utrdbe, ki pa nikdar niso videle bitke. Vilgari niso nikoli napadali tako daleč na zahodu in počasi so se bunkerji pogreznili v mah in grmičevje, od njih pa so ostale le prazne kamnite lupine, katerih železna vrata ter orodje so že pred časom pokradli.

In v enem takih bunkerjev sta tistega dne oče in sin sedela ob šibkem plamenu laterne, se grela s kosmatimi odejami ter poslušala brbotanje dišeče obare, buhteče nad njo, ter tih šepet zimskega vetra, polzečega preko poljan. Zunaj je bližajoča zora obarvala oblačno nebo v teman odtenek globoke modrine, in sneg, počasi umikajoč se pred pomladjo, je že začel razkrivati zaplate trave, sive zaradi zmrzali ter gnitja.

Oče, lovec, je v svojem naročju pestoval staro vojaško ostrostrelsko puško z nekdaj krasnim kovinskim daljnogledom, ki so ga v starosti utopile umazanija, rja ter praske, in s pogledom počasi, pozorno polzel prek sivih ravnic, opazujoč sence, drseče v temi oddaljenega gozda. Oba, oče ter sin, sta bila velika, močna in sloka moža širokih ramen ter napetih mišic, le da seje zdelo, daje starejši v svoji mogočni avtoriteti zavzel mnogo več prostora. Oba sta imela nos, ki je nekoliko spominjal na orlovskega, bila sta sivih oči in svetlih las, mlajši barve pšenice, starejši barve zloščenega srebra. Imela sta malce poudarjeno brado, s tem, da je bila očetova skrita pod prgiščem sive bradice, in oba sta bila čedna moška.

Lovec seje namrščil, ko je iz oddaljenega rastja smuknila le jata črnih vran, ter svoj ostri, mračni pogled prikoval na sina. Mlajši je sedel sloneč na sivo skalnato steno, sklonjen nad zvežčič, vezan v rdeče usnje, in na njegove rumenkaste strani z damskim peresom risal podobo jelena, mogočnega vrh skale. Na drugi strani je z drobno, zgoščeno pisavo nekaj spisal, pod kralja gozda pa je nakracal nekaj bežnih zapiskov.

»Nihče ne bo bral tega,« je zasikal Lovec, pljunil skozi strelsko lino ter se sklonil nad kovinski lonec z obaro.

»Mar mi je,« je odrezal sin, in se, brez da bi svojemu očetu namenil vsaj bežen pogled, obrnil stran. Tam se je v črnilu lesketala Ariadna, napol gola, ljubeče zreča v daljavo.

»Na jagi moraš biti zbran, trden!« je zalajal stari ter z enim bežnim, a krepkim, zamahom dlani zbil knjižico sinu iz rok. Tedaj se je starejši zopet zazrl v ravnice ter si naslonil leseno kopito puške na ramo.

»Poglej jelena,« je težko, zadovoljno zasopihal starec in pritisnil trdo lečo daljnogleda ob svoje lice. Mladenič je pobral svojo knjižico, z nje pomedel prah in droben pesek, potlej pa je s pogledom sledil puškini cevi. Na oni strani ravnice je sijajen jelen res drsel preko zmrznjenega snega in trde zemlje, tih, le črna silhueta v temnem jutru.

Lovčev dah je zastal, njegovo srce se je umirilo in roka, bleda in žilava v starosti, je obstala popolnoma mirna. Nekaj zraka je Lovec spustil iz svojih pljuč, da ga njegov pritisk ni držal nazaj, in se osredotočil ... ne na okolico, ne na jelena, ampak na elegantno tanek križ v zgoščenem steklu daljnogleda.

Grob, brazgotinast prst je stisnil petelina in ognjena svetloba je zarezala skozi polmrak jutra, udar zvoka in bliska pa je skoraj presenetil strelca. Žival se je sesedla na tla, skoraj preden je pok razrezal jutranji zrak ter pognal vrane ter vso živalstvo v gozdnatih sencah v beg, in mladenič je umaknil pogled.

»Tale bo za Tsmikavta,« se je Lovcu glas razparal od smeha. Starec je odejo vrgel s sebe, se hipoma vzravnal do vse svoje veličine ter z otroškim navdušenjem izvlekel dolg lovski nož izza svojega pasu.

»Na noge, mali, na noge!« je režeče zalajal ter zdrvel iz bunkerja, mlajši pa se je počasi skobacal na noge, potlej pa je najprej skril svoj zvežčič v notranji žep svoje obrabljene jakne in šele tedaj sledil svojemu očetu ven na mraz.

Nekaj kristalnega je v naravi zimskega hladu. Morda je jeseni kdaj pa kdaj hladneje kakor v mračnih zimskih dneh, a le tedaj je mraz boleče oster, kakor bi dihal drobna rezilca. Mladenič je to vedel in opazil je, da v nosu ne čuti več čistega vonja snega, mrzlega duha po zimi. Pomlad je vsekakor prihajala.

S kotičkom očesa je opazil svojega očeta, ki je z nožem z bližnje smreke odrezal drobno vejico, potlej pa je s prešernim korakom stekel h kadavru, med tem ko mu je sin sledil počasi in lenobno. Bolj ko se je bližal ustreljeni živali, bolj mu je v misli polzelo zavedanje, da noče spet gledati svojega očeta pri njegovih ... ročnih delih.

Lovec se je sklonil nad jelena, celo v smrti krasno bitje, izpod katerega svetleče rjavega kožuha je v napetih mišicah kar izžarevala živalska moč, ter mu prerezal vrat. S počasnim curkom je temna kri začela polzeti izpod mesa v megleni mraz jutra, kjer se je iz nje začela dvigati malce neprijetno dišeča sopara.

»Mislim, da bo tole Pastirju kar všeč, haha,« je zadovoljno prikimal Lovec, izpod plašča izvlekel dolgo vrv ter jo zvezal okoli živalinih zadnjih nog.

»Naredi se koristnega in mi pomagaj!« je velel Lovec in mladenič je skupaj z očetom zgrabil za vrv ter začel krvaveče truplo vleči proti najbližjemu drevesu. Ves čas seje mladec izogibal elegantni strelni rani v jelenovem trupu ter njegovemu praznemu, zvezde odsevajočemu pogledu.

Lovec je za zadnje noge obesil mrtvega jelena vrh drevesa in ga pustil, daje težnost iz njega posrkala kri. Z lenobnim, tihim tokom je temna tekočina padala proti tlom, črna v temi, niti dišeča, niti neprijetna. Za nekaj trenutkov je starec opazoval svojo trofejo, ocenjujoč, premlevajoč, sprva zadovoljen, kasneje pa je veselje v njegovem pogledu zamrlo.

»Vseeno pa to ni on,« je zaškrtal z zobmi in z enim močnim, hitrim zamahom svojega noža razparal jelena od vratu do želodca. Smrad je treščil ob mladeniča in v vratu ter trebuhu je čutil, kako se mu želodec obrača, poskušajoč izvreči svojo vsebino. Sin je odvrnil pogled ter odkorakal stran, ko je oče trgal in rezal drobovje iz jelena. Mokri krvavi zvoki so polzeli iz organov, ki so mehko padali na trda tla in zven tankega rezila, ki je kosalo meso, je rezal v mladeničeva ušesa.

Stari Lovec je dihal zasoplo in težko, na njegovem obličju pa se je lesketal velik nasmešek, ko je topla kri drsela prek brazgotin na njegovi roki in se je drobovje divjačine ločevalo od prsnega koša pod gibi njegovega zapestja.

»Srce,« je zasopihal stari, držeč velik škrlaten organ, ukleščen med svojimi prsti, »in pljuča.« Srce je štrbunknilo na tla in Lovec je iz rdeče notranjosti jelena potegnil rožnato pljučno krilo.

Naposled je starec le prerezal grobo vrv in postavil kadaver na platneno ponjavo, ki jo je bil razgrnil preko tal. Potlej je segel v žep, iz njega izvlekel dišečo smrekovo vejico ter jo zgolj simbolno, ali pa morda kot znamenje zmagoslavja, porinil živali med hladno zobovje in nazadnje zavil blago okrog zajetnega kosa divjačine.

»Tole boš dostavil Tsmikavtu,« je z utrujenostjo v glasu velel Lovec in zataknil svoj nož nazaj v usnjeno nožnico za pasom. »Nekaj sem mu dolžan. Menim, da bo znal odreti kožo ... em ... tudi to lahko mirne dušen obdrži.«

Mladenič si je vrgel divjačino, zavito v platno, prek ramena ter začel korakati proti gričevjem na jugu. Odločno je korakal prek ravnice, počasi polzeče iz sivega polmraka bližajoče se zarje v nežno modrino zore, ne da bi se ozrl na svojega očeta, ki je mračno, z zategnjeno čeljustjo gledal za njim.

Mladenič je prečkal most na potočku pod Tsmikavtovo domačijo nekaj po tem, ko se je sonce dvignilo izza hribovji ter je topla luč dneva začela rezati skozi hladne meglice. Obe rami mladega fanta sta bili odrgnjeni ter otečeni zaradi silne teže jelena, a zaradi trme, morda da bi nekaj dokazal svojemu očetu, ni odnehal, marveč je le hodil navkreber proti domačiji. Počasi se je sneg umikal blatu, trdi zemlji ter zaplatam stare trave in ptice so se vračale iz toplih krajev ter s smrek vrh vršacev gledale na deželo, dvigajočo se iz meglic.

Vrh hriba, med domačijama, se je sprehajal Pastir izgubljenih, Hektor. Mladenič je v njegovih shiranih, osivelih potezah še komajda opazil podobo dobrodušnega moža, kakršen je nekoč bil. Njegovi lasje so se srebrno lesketali, lica so bila upadla, tako da so prej spominjala na lobanjo, kakor na zdravo obličje, njegove oči pa so bile udrte v temne jamice. Bil je shujšan in pomanjšan, njegova koža pa je bila pepelnato bela, skoraj kakor mrtvakova.

»Pozdravljen, pozdravljen,« je s skrhanim glasom veselo dejal Hektor ter razširil svoje roke v objem. Nosil je umazana delavska oblačila.

»Živijo, Pastir,« je pozdravil mladenič. »Moj oče ti iz spoštovanja do nekega starega dogovora pošilja divjačino.«

»A, da ... Tista reč z volkom. Res ne vem, od kje njegova obsedenost s to zverjo,« je nekoliko zamišljeno, bolj sam zase, zamomljal Hektor, potlej pa je s pogledom zdrsnil prek platnenega zavoja. »Je pa velika žival.«

»Precej, da.«

»Lahko bi priredili gostijo ... Za one, ki domujejo pri meni. V čast pomladi,« je na glas razmišljal Pastir. »Daj odnesi ga v hišo, da ga bom potlej pripravil.«

»Bom hitro,« je prikimal mladenič ter skoraj stekel proti večji izmed hiš.

»Morda bi ostal ... Saj veš, morda se najdeš,« seje utrujeno nasmehnil Tsmikavt ter odkrevsal proč.

»Saj nisem izgubljen,« je oporekal Lovčev sin in nadaljeval svojo pot.

Hektor Tsmikavt se je lotil pripravljanja divjačine; ločil je kožuh od mesa, razrezal temno mišičevje in ga začel peči vrh železne peči na maščevju, žganju in medu. Omamne dišave so puhtele z domačije in vsi njegovi gostje so z zadovoljstvom pričakovali večer, ko bodo lahko uživali v divjačini, medici ter vinu.

Med tem pa se je mladenič odpravil do ruševin, kjer je domovala Ariadna. Zaradi hladu, ki se je zvijal v njegovem želodcu, je hodil počasi in ves čas sije popravljal lase ter s prsti polzel vzdolž lic, da bi se prepričal, ali je morda neprimerno neobrit. Naposled se je le znašel pred težkimi lesenimi vrati. Stal in stal je pred njimi, s pogledom polzeč prek vdrtin v lesu in temnem laku, ki se je krušil z njega, sprašujoč se, ali je sploh prav, da obiskuje Ariadno, ko pa ona ni nikakor izrazila želje, da bi se kdaj zopet videla.

»Manjši bedak bi izpadel, če bi potrkal in naredil osla iz sebe, kot pa da stojiš pred vrati in buljiš v les,« se je nasmehnila Ariadna, ki se je prikradla izza mladeničevega hrbta ter odklenila vrata. Lovčev sin je malček trznil ob veselem tonu njenega glasu, potem pa je pogled na njene kakor noč temne lase izbil iz njegovih ust še sleherno pametno besedo, ki jo je bil pripravil za to snidenje.

»Em...« je zamomljal.

»Kaj ne boš vstopi?« se je nasmehnila in mu kavalirsko pridržala vrata.

Ne vedoč kaj mu je storiti, seje mladenič nerodno odmajal v zatemnjeni prostor. Ariadnino natlačeno kamrico je osvetljeval le srebrn žarek jutranjega sonca, spuščajoč se skozi drobno okence pod stropom.

»Ariadna ...« je dejal mladenič ter se ozrl za njo, a še preden je uspel kar koli izustiti, so njegove na pol razprte ustnice srečale Ariadnine in subtilna sila njenega mehkega telesa ga je izrinila na posteljo. Čutil je mehkobo njenih dišečih ustnic na svojih in mehek utrip njenega srca pod njenimi čvrstimi dojkami. Omamne vonjave njenih črnih las, duh po jasminu in češnjah, so mu otopile um, zameglile misli in razdivjale srce. Želel si jo je. Tako močno si jo je želel.

Mladenič je opazoval eleganten lok Ariadninih golih nog, ki so se kopali v modrikastem soju pomladi, ko je bil prikovan na njene tople prsi. Pustil je, da so njeni lasje popili pot vrh njegovega čela in je njena mehka dlan drsela preko njegova lica ter vratu. Bil je poražen, uničen in zlomljen, a z veseljem se je odrekel nadzoru in moči, le da je bil ujet v njenem objemu.

Poslušal je njeno dihanje in prisluškoval utripanju njenega srca. Čutil je moč, neko silno energijo, ki je polzela skozi njo, in tedaj, ko sta bila eno, tudi skozenj, a zdaj, ko je električni plamen drsel le v njej, se je čutil praznega, kakor da je izgubil del sebe ...

Počutil se je kakor vedno, kadar se je ljubil z Ariadno. Prijetno prazno.

»Telso precej dobre,« se je nasmehnila Ariadna. Ko je mladenič povišal pogled, je opazil svojo rdečo knjižico, visečo med njenimi elegantnimi prsti. »Veš, da so slikarije naj starejša magija?«

»Tega nisem vedel,« je priznal, uživajoč v njeni pozornosti.

»Resje. V časih, ko so bogovi še hodili po svetu skupaj z ljudmi, kakor viharji in valovi v jezeru, so ljudje s krvjo in ogljem zarisali podobe zveri na stene svojih domovanj, in božanstvo čarovnije jim je povrnilo s tem, da so lahko uživali v mesu živalstva. Tedaj so si bili ljudje in bogovi in zveri in rastlinje še enaki. Bogovi so bili svet in vse je bilo življenje, svet, zavezan v popolno ravnovesje.«

»Kaj seje spremenilo?«

»Hitro so ljudje začeli izkoriščati moč magije in začeli v naravi širiti svojo voljo. Volkove so spremenili v pse, podredili so si pšenico ter drevje in bogovi so jim v svoji ljubezni to dovolili. Boginja magije se je naslajala v lepoti svojega čaščenja, in dokler so bile molitve ljudi njihove, so bogovi svojim otrokom odpustili manjše pregrehe. Sčasoma je magija slike zbledela in besede so širile njeno moč. Poezija, kaotično besedje, ukleto v elegantne zakone metrike in rim, je nosilo moč čarovniške boginje, a tedaj sta se pohlep ljudi in njihova sla po moči pokazala v svojem naj hujšem.

Čarodeje je moč, da si podredijo naravo, pokvarila in zaslepila. Menili so, da so več kot rastlinje, ker jim je bila dana misel, da so več „ kot zver, ker jim je bila dana beseda, in da so več kot bogovi, ker jim je bila dana oblika. V besede in slike na kamenju ter pergamentu so zaklenili boginjo magije in z njeno močjo začeli graditi. Ustvarjali so mogočna mesta in sijajne podobe. Svoji volji so uklanjali reke ter gozdove, a kmalu so ugotovili, da se vse njihove stvaritve ne morejo primerjati z božanskimi, in kar jim je manjkalo v ustvarjanju, so nadomestili z uničenjem.

Čarodeji so raztrgali boginjo magije in začeli uničevati sebe ter naravo. Tedaj pa so se bogovi ujezili in si privzeli podobo ljudi, le da so bili lepši, močnejši in modrejši, da bi človeštvo venomer vedelo, kako slabši so od njih. Magija je bila zlomljena, šibka do tega dne, in božanstva so se oddaljila od ljudi. Zdaj nas opazujejo le od daleč in le redki uživajo v njihovi milosti.«

Mladenič seje privil bližje k dekletu.

»Zdaj je za magijo potrebna žrtev, dar duše. Ljudje ne bi nikdar smeli misliti, da so več kakor drugi. To je bila vedno naša šibkost. Da podcenjujemo.«

Nekaj trenutkov sta oba objeta ležala v tišini in pila toploto drug drugemu, potlej pa je

Ariadna zdrsnila s postelje in s svojimi bosimi nogami podrsala na ono stran kamrice.

»Mislim, da bo tvoj jelen kmalu pripravljen. Do sem ga lahko vonjam,« se je nasmehnila ter oblekla staro moško srajco ter rjave hlače z naramnicami. Tudi Lovčev sin se je dvignil s postelje ter iz kopice odej ter rjuh izkopal svoja oblačila.

»Kaj je to?« je vprašal in s prstom pokazal na zgubano bledo belo rokavico, okrašeno s simbolom sonca, ki je ležala vrh ene izmed polic.

»Ne dotikaj se je!« je zasikala Ariadna ter krenila mladca po dlani, tik preden se je konica njegovega prsta dotaknila belega usnja. »Že sam njen obstoj je bogoskrunstvo. Dvomim, da bi tvoji bogovi cenili, da se je dotikaš.«

Mladenič je umaknil roko ter s pogledom za hipec sledil Ariadninim bokom, ki so se pozibavali pod mehko tkanino hlač, ko si je oblačila topel zimski plašč ter na temnih laseh uravnovešala sivo baretko.

»Greš?« je vprašala, odpirajoč vrata, skozi katera se je vsul slap zaslepljujoče svetlobe dopoldanskega sonca.

Res je že bil čas kosila in krog majhne mizice poleg kuhinje, obložene s pijačo in jedačo, so se natrpali vsi Hektorjevi gosti. Tsmikavt je sedel na čeli mize in z dolgim nožem previdno rezal omamno dišeče temno meso, iz katerega se je dvigala mastna sopara, vzdolž mize pa so si Viktor, Gabriel s svojim mačkom, Pastirica ter njena vajenka zalagali krožnike s kuhano zelenjavo, vročo jabolčno čežano ter rženim kruhom. Gospoda Januš in Torn sta bila zatopljena v globok pogovor o naravi Cesaričine vladavine, med tem ko sta popolnoma odsotno dolivala krvavo rdečega vina v svoje čaše, Pastirica pa je ta čas kramljala s Sašo ter počasi srkala medico.

»A, tukaj sta,« seje nasmehnil Hektor ter jima s svojo tresočo roko pomignil naj sedeta. »Bojim se, da je zelenjava nekoliko stara, a prekuhana ima vseeno zelo dober okus.«

Previdno je Pastir z dvema nožema dvignil rezino jelenjega mesa, na zunaj obdanega s popolnoma črno skorjico zažganega olja in masti, ki je obdajala mehko in sočno temno meso, ter ga kavalirsko najprej podal Pastirici, ki je sedela poleg njega.

Mladenič in Ariadna sta sedla poleg Viktorja. Lovčev sin si je postregel z veliko zelenjave, svetlikajoče se v stopljenem, kremastem maslu, in zlato jabolčno čežano, v glinen kozarec pred seboj pa si je natočil goste medice. Vsa soba je drhtela zaradi buhtečih vonjav, ki so visele na sopari, izvijajoči se iz vroče hrane. Naposled, ko je vsem postregel z mesom, se je Hektor zravnal do svoje polne višine, z eno roko na hrbtu, z drugo pa ležečo na svojem shujšanem trebuhu.

»Mislim, da si priložnost, kot je ta, zasluži nekaj besed,« je začel. »Ne nosim blaga svoje službe, niti jekla svojega poslanstva, ampak vseeno se kot Pastir, kot kmet in kot človek zahvaljujem bogovom za pomlad, ki je zopet prišla nad naše kraje. Zahvaljujem se našemu gostu,« s koščenim prstom je pomignil proti mladeniču, »ki nas je obdaril s to krasno divjadjo, in seveda vsem vam, ki ste se mi danes pridružili.«

Nato je sedel in za trenutek s pogledom drsel prek svojih gostov, če bi kdo slučajno želel še kaj povedati. Po nekaj trenutkih je Ariadna vstala s stola, srknila nekaj vinca ter se odkašljala.

»Moj oče mi je govoril zgodbo o Boginji sonca in pšenice, ki jo je Bog vetra pretental, daje prišla na obisk v njegovo palačo. Tam ji je dal jesti črnih jabolk ter piti srebrnega vina, in po večerji je boginja zaspala na postelji iz mrtvaško sivega usnja. Tedaj si jo je Vetrnik vzel in deželo je prekril mraz in sneg in led ter vse je pomrlo in zaspalo. Naposled se je boginja zbudila ter ugotovila, kaj ji je bilo storjeno, in v svoji maščevalni jezi je napadla Boga vetra. Tedaj sta se oba boga spremenila v zveri, ona v ptico, on v belega volka, in se pognala v večen pregon.

Zdaj ptica lovi volka, zdaj volk lovi ptico. In vedno, kadar je v deželi ptičica, tedaj sije sonce in raste pšenica, kadar pa pride volk, se njegova bela dlaka spremeni v sneg, njegova sapa postane megla, dah pa hlad vetra. In tako se odtlej po vsej deželi venomer menjavajo letni časi in tako bo, dokler eden ne omaga.«

Ariadna je sedla in potem so vsi začeli jesti. Zopet se je razvnel živahen pogovor in slišati je bilo glasno srebanje vina, žvenket nožev, žvečenje mesa, smejoče rjovenje ter zadovoljne besede. Tekel je pogovor o vojni, ki se je bila končala, o Cesarici, o knjigah, o gledališču, Gabriel se je spustil v nasmejan samogovor o plavolasi dekli, ki je delala na sosedni kmetiji, govorili so o najnovejših izumih, o katerih vest je prihajala z juga, ter o tem, katere živali bo Hektor v bližnji prihodnosti kupil in katere prodal.

Lovčev sin in črnolaska sta si kdaj pa kdaj izmenjala svetlikajoč pogled in se z boki stisnila bliže drug k drugemu, Viktor pa se je na vsake toliko časa vdal mrakobni turobnosti ter je z vilicami tiho mešal hrano na svojem krožniku.

»Gospod Tsmikavt,« je dejal mladenič in se obrnil proti Pastirju, ki je s kozarcem vina poplaknil maščevje, ki se je lesketalo na kotičkih njegovih ustnic, »kakšna je bila usluga, za katero vam je moj oče poplačal z jelenom?«

»Pred leti,« se je odkašljal Pastir, »se je tvoj oče sporekel z nekim kolegom, kdo od njiju je boljši lovec, in naposled sta sklenila, da bo odločeno tedaj, ko bo eden od njiju ujel Volka z ravnic. Tvoj oče, izgubljen, kakršen je bil, je prišel k meni in povedal sem mu o tej strašni zveri ter kje jo lahko najde. Odtlej meni, da mi je grozno veliko dolžan, in čeprav je tisti njegovi tovariš že davno tega preminil, on še zmeraj lovi Volka. Še zmeraj hoče videti njegovo nagačeno truplo, varovati njegovo posteljo pred bogovi podzemlja in vsemi njihovimi angeli smrti.«

»In to mu ne uspeva najbolje, ja?« je pritaknil mladenič in si v usta nesel izjemno masten in z omako prepojen košček mesa.

»Treba je upoštevati,« je dejal Hektor in na dušek izpil vina iz svoje čaše, »da govorimo o nenavadni zveri. O nečem skrivnostnem in mračnem. Volk z ravnic je prej duh, kakor žival, bolj demon kot zver. Ni ga še bilo lovca, ki bi mu lahko bil kos.«

V mladčevi glavi se je porodila ideja, preprosta zamisel, s katero se je zadovoljno poigraval. Če bi on bil tisti, ki bo končal življenje te zveri, če bi on bil tisti, ki bi strl moč in voljo takšne mitične pošasti ... S pogledom je spolzel prek Ariadninega belega obraza, njenih prodornih, lesketajočih oči in ljubke gubice, ki jo je naredila med brado in vratom, ko se je zamišljeno kremžila, ter si ponosno zamišljal občudovanje, ki bi sijalo iz njenih oči, če bi bil on ta veliki lovec. Zamisel, rojena iz skrhanega ponosa, jezne zamere, goreče ljubezni in vina se je razpasla v njegovi glavi kakor gozdni požar in skrivoma, v temnih kotičkih svoje podzavesti, je že začel kovati razne načrte.

Naposled je hrane le zmanjkalo, vino in medica v velikih glinenih vrčih sta pošla in sredi mize je stal le lesen pladenj, obložen z kostmi, rumeno rjavimi zaradi maščevja. Hektorje bil vznak zleknjen na stolu ob mizi in z dlanmi negoval svoj prepolni trebuh, med tem ko sta se Viktor ter Gabriel počasi odmajala proč; momljajoča zvoke, ki so prej spominjali na boleče stokanje ob krvavem mučenju, kakor na zadovoljno predenje sitega človeka. Rafael, Gabrielov črno beli mucek, se je z dvignjenim repom sprehajal med ostanki hrane ter z lačnim pogledom trgal tisto, kar je ostalo od mesa s trdih kosti.

»Zakaj si se pobarvala na črno?« je Lovčev sin vprašal Ariadno, ko sta se čez nekaj minutk stiskala vrh zidane peči in se kopala v toploti, dvigajoči iz nje. Hiša je bila še od jutra odeta v polmrak, ki jo je ustvarjalo nekaj osamljenih snopov svetlobe, ki so prodrli skozi zaprte polknice. Pod njima je na udobnem usnjenem kavču smrče spal Viktor.

»Iščem spremembe,« je odvrnila.

»Zakaj?«

»Svet se vedno spreminja,« potlej se je nasmehnila ironiji, »in v tem na nek način ostaja vedno enak.«

»Se pravi, da se spreminjaš s svetom?«

»Spreminjam se, da me svet ... Ne! Da me ljudje ne raztrgajo.«

Mladenič se je spraševal, kaj naj bi pomenila prispodoba, zakaj bi jo ljudje zavračali, če se ne spreminja.

»Si se kdaj vprašal, kako je na vzhodu? V vetrovnih deželah?«

»Mislim, daje lepo. Zakaj?« je odvrnil.

»Morda bom šla tja ... Morda bom tja pobegnila pred svetom.«

Mladenič se je domov, na kmečki dvorec svojega očeta, vrnil, ko seje nad deželo že začel spuščati mrak. Toneče sonce je koprenaste oblake, drseče prek njegovega soja, obarvalo v svetal odtenek škrlatne ter vijoličaste, odblesk polmrak pa je potemnil tistih nekaj srebrnikastih otočkov snega.

Spretno je drsel in polzel preko strmih gozdnih poti, skakaje preko ukrivljenih korenin in gladkih skal, med tem pa je v njegovi glavi divjal vihar nemirnih misli. Še vedno se je poigraval z idejo lov, spraševal se je o pomenu Ariadninih besed in o svojem očetu. Razmišljal je o zgodbi o poletju in zimi, o ptici ter volku in v neenakomernosti svojega koraka, zdaj pa zdaj opazil, da skozi njegove žile še teče nekaj vina.

Ko je prišel domov, je našel svojega očeta, mogočnega Lovca, zleknjenega prek naslanjača, s prsti, ovitimi okrog prazne steklenice viskija. Bled soj žerjavice iz kamina je vlekel hišo iz temnih senc v šibko rdečkasto svetlobo. Mladenič se je sklonil poleg kamina, vrgel poleno v razbeljeno žerjavico ter za hip opazoval svoj krvavo rdeči odsev na gladini jantarno zlate luže alkohola, razprti med drobnimi kristali razbitega kozarca.

»Jelen!« je v polsnu zalajal njegov oče. »Volk!«

Lovčev sin se je dvignil do svoje polne višine, stopil do svojega očeta, ga razrešil prašne steklenice ter razgrnil tanko odejo preko njegovih nog. Preden se je vrnil do kamina, seje Lovec že prebudil.

»Koliko je ura?« je zagodrnjal.

»Sonce je ravnokar zašlo,« je odvrnil mladenič.

»Hektor?« je skozi stisnjene zobe zasikal starec. Mladec je šele tedaj opazil, kako zelo pijan je.

»Divjad mu je bila všeč. Pripravil je gostijo,« je odgovoril očetu in z železnim drogom izkopal še več žerjavice izpod temnega pepela. Suho poleno se je končno vnelo in zlat plamen je zaplesal v kamnitem kaminu.

»Lepo, lepo, lepo, lepo,« je momljal Lovec in povlekel odejo do vratu.

»Te lahko nekaj vprašam?« Mladenič se je zazrl v svojega očeta, katerega obraz je bil skrit v gostem mraku zatemnjene sobe. »Povej mi o Volku z ravnice.«

Nekaj trenutkov sta si v tišini in mraku oče ter sin zrla iz oči v oči, potlej pa je starec s počasnim, zaradi pijače težkim glasom začel:

»Pravijo, da se je nekoč rodil droben volčič, tako slaboten in bolehen, da ga je njegov trop zavrgel. Mladič se je dneve potikal skozi gozd, dokler ni našel kmetije, kjer je uplenil kokoš. In to je počel naslednjih nekaj let. Hranil se je na mastnem mesu domačih živali, se izogibal besu kmetov, udarcem krepela in strelom pušk ter tako postal zelo močan, hiter in spreten. Volčič je zrasel v Volka, v zver, ki je nikomur ni uspelo ujeti, in začelo seje govoriti ... O tem, da se po njegovih žilah pretaka demonsko krvi, da krvavi črnino . . .«

Mladcu so v misli privrele Ariadnine besede o magiji besed ... Morda tega volka delajo močnega le zgodbe, morda mu besede in strahospoštovanje ljudi dajejo tolikšno moč.

»To je temna zver. Velika kakor tele, s kožuhom, črnim kot noč, in očmi, zelenimi očmi, ki žarijo kot plamen v noči,« je šepetal Lovec. »Nekoč sem ga ustrelil ... pa ne v srce ... pa je preživel ... ne v srce ... srce.«

Starec je zopet utonil v spancu in tiho, enakomerno dihanje ter glasno smrčanje sta napolnila hišo. Mladenič je še nekaj trenutkov zrl v zlat plamen, plešoč in zvijajoč se v kaminu, ter poslušal prijetno pokanje lesa ter prasketanje ognja, potlej pa je odšel.

Ko je kasneje mladec ležal v postelji, s tilnikom slonečim na svojih prekrižanih rokah in mu je pogled uhajal prek trakov globoke nočne modrine na temnem lesenem stripu, so mu misli divjale proč, do starih bogov in pošastnih demonskih volkov. V srcu je čutil, kako mu je nečesa manjkalo, kako mu je bilo nekaj nekoč vzeto, nekaj, česar ni mogel ravno umestiti in česar ni vedno pogrešal. A v samotnih urah noči, ko človek leži v postelji, ujet med spancem in globokimi mislimi, včasih v sebi najde praznino. Praznino, ki je bila morda nekdaj polna. In včasih, samo včasih, v globelih svojega razuma, ve, kje to najdi. In v tistem trenutku, ko je v srebrnem soju zvezd Lovčev sin bredel skozi brezobličen mrak nepovezanih misli, tedaj se je spomnil Ariadninih besed in njihov pomen razumel jasneje, kot je čutil sebe obstajati.

»Veš, da so slikarije najstarejša magija.«

Mladenič se je z dramatičnim metom odeje urno dvignil s postelje ter se z glasnim treskom zleknil prek lesenega stola poleg ozke pisalne mizice. Izpod kupa risb in spisov je izkopal zmečkano škatlico vžigalic in potem iz pepelnatega pokopališča mrtvih šibic dvignil eno, katere smolnata kapica je bila še vedno cela in nepokvarjena v plamenu. Škrtnilo je in ognjen soj je za hip napolnil mladčevo kaotično neurejeno sobo, potlej, ko pa se je plamenov ples umiril in upočasnil, pa je Lovčev sin pridržal vžigalico nad vlažno nitko stare leščerbe in za trenutek počakal. Petrolej se je vnel in oranžna luč se je razbohotila v vsej svojem sijaju.

Mladenič se je sklonil nad kos papirja ter začel s hitrimi, nemirnimi, a vseeno pozornimi potezami oglja na rumenkast papir zarisovati podobo volka. Narisal je strašno zver, temno in ogromno, z izklesanimi mišicami, visečimi pod njenim črnim dlačevjem. Narisal je čekane, ki so se kakor noži bleščali pod sijočimi očmi, in dolge, smrtonosne kremplje. Naposled je pod risbo s previdno, naučeno kaligrafsko pisavo zapisal ime: Volk z ravnice.

»Kaj pa zdaj?« se je vprašal, za nekaj trenutkov zmedeno brskal po svojih mislih, potem pa se je spomnil junaških zgodb, ki jih je bral v mlajših letih, ter storil tako, kakor so to delali barbarski čarodeji v Vilgariji na severu. Iz predala je izvlekel škarjice ter zarezal v svojo dlan. Ostra bolečina, komaj kaj več od osjega pika, se je razširila pod temnim mehurčkom škrlatne krvi. Lovčev sin je nakapal nekaj kapljic skoraj črne tekočine na risbo in za trenutek skoraj zamaknjeno opazoval, kako so se poteze v oglju raztopile v njegovi krvi.

Nato je zvil kos papirja v tanek zvitek ter ga sunkoma vtaknil v leščerbo. Za nekaj trenutkov so svetli plameni le oblizovali rjavkasti papir, potem pa se je pred ozkim valom sijoče rdečice začela širiti pepelnata črnina in počasi je zvitek razpadel v siv prah. Mladenič je zaprl oči in pogledal v nebo, gesta s katero je prosil za moč magije.

Čez nekaj minut je - oblečen v temno zelena lovska oblačila, oborožen z lovsko pol šibrovko, pol ostrostrelsko puško - divjal iz domovanja svojega očeta tja, kjer je narisal Volka, tja, kjer je vedel, da bo nocoj zver prišla. Globoko v svojem drobovju je čutil hladen strah, ki se mu je hitro razlezel po telesu, a poleg pekočega mraza je čutil še nekaj. Gotovost. Arogantno zavedanje, da mu sreča stoji ob strani in da bo kljub grozi na koncu zmagovalec.

Spet je bil v z grmičevjem poraslem bunkerju, ki je gledal na trdo zmrznjeno ravnino, objemajoč umetelno izdelano, a malček zanemarjeno puško, le da tokrat poleg njega ni bilo njegovega očeta, niti se ni grel ob zlatem plamene gorečega petroleja. Sedel je v mrazu, stisnjen sam ob sebe pod odejo, in opazoval sence oblakov, ki jih je luna metala na ravnico. Gosta para je pod njegovo sapo rezala v hladen zrak, med tem ko so bile njegove mišice trdo stisnjene v pričakovanju lova in tihem bičanju mraza.

Po nekaj urah opazovanja nenehnega polzenja koprenastih senc prek zatemnjene pokrajine, se ga je začel prijemati spanec. Njegov pogled se je spreminjal v temne sence in zmedene sanje polsna so objemale njegove misli. Potem pa so tam daleč proč, v gosti temi gozda, zažarele zelene oči, sijoče kakor smaragdi v ognju, in mračna silhueta gmote mišic seje vlekla prek trde zemlje.

Mladenič je odprl oči in uzrl to pošastnost. Ne kakor tele, kot bik je bil ogromen ta Volk, in njegova dlaka ni bila sijoča, marveč umazano siva, utrjena zaradi brazgotin, strjenega blata in krvi. Nenaravno ogromno mišičevje je pokalo in se zategovalo kot vrv, na kateri se guga preveč bremena, ko je zver z mogočnimi šapami lomastila po gozdu.

Lovčev sin je vzdignil puško, naslonil kopito na rame in pogledal skozi daljnogled. Tam, na koncu črnega tunela, je za tankim črnim križem videl zverino, ki je zrla naravnost vanj. Tedaj sta bila na tistem polju le mladi lovec in stari volk, njune poti prekrižane zaradi magije, ki jo je bil mladec priklical.

Stisnil je sprožilec in iz oblaka žarečega dima ter oglušujoče silnega poka se je izvila dolga svinčena krogla. Hitreje, kakor vidi oko, je zarezala skozi nočni zrak in se zadevajoč Volka zagrizla skozi njegovo trdo kožo in mišice. Zver ni padla, le klecnila je in na pol presenečeno, na pol v bolečini s pogledom ošinila rano na svoji nogi. Temna kri, črna v srebrnem soju mesečine, je kapljala vzdolž njegove okončine ter se sprijemala za njegovo dlako, kjer se je zlila z vso staro, posušeno življenjsko tekočino.

Volk je zatulil in krik jeze, nepredstavljivega besa in maščevalnega srda je zarezal skozi nočni mraz. Tedaj je Lovčev sin čutil vsako kocino, ki mu je šla pokonci, čutil je sleherno kapljico potu na svojem hrbtu, in tedaj, ko se je zver razjarjeno pognala proti bunkerju, je spoznal največjo napako lovske puške.

Odprl jo je in prazen tulec je skokoma padel iz nje.

Vanjo gre le en naboj naenkrat.

Izpod plašča je izvlekel nov naboj, sijoč kos kovine, napolnjen s smodnikom ter svinčeno kroglo, lep in hladen v svoji smrtonosnosti, ter ga porinil v cev puške. Orožje je zaprl in ga zopet naslonil na ramo ter se ozrl za volkom. Zagledal je zver, ki se je po skoku v prostem padu spuščala proti njemu. Smrdeča, penasta slina je polzela iz njegovega gobca, prš krvi se je lesketal v padajočih snopih luninega sija za njim, in kremplji, rjavi in razpokani v vsej svoji živalsko moči, so bili iztegnjeni pred volkom, pripravljeni, da odprejo vrat Lovčevemu sinu.

Na vrata je nekdo glasno potrkal in Ariadna je trznila, ko jo je hrup poklical iz razmišljujoče zamaknjenosti. Počasi se je dvignila s postelje in odplesala med dvema ogromnima usnjenima malhama, ki sta ležali druga prek druge sredi njene kamrice. Ariadnino skromno domovanje je bilo zdaj skoraj popolnoma prazno. Miza in police so bile gole, na njih so v prahu ostale le sledi predmetov, ki so nekdaj kraljevali na njihovih vrhovih, tistih nekaj knjig, ki si jih je bila čarodejka sposodila od Hektorja, pa je ležalo previdno zloženih na mizi, ovenčanih z drobnim pismom zahvale.

Mladenka si je že oblekla dolgo usnjeno jakno, podloženo s krznom, in črne lase skrila pod sivo baretko, tako da je v mnogo prevelikem plašču bila videti kot majhen deček. V notranjem žepu jakne je čutila njeno novo osebnost, persono, ki jo je skovala iz pripovedovanj padlih duhov iz davnine in junakov iz črnine, suhega papirja in usnja. S prsti je skozi debelo blago potipala dokument, skrit v zelenkastem usnju, potlej pa je odprla vrata.

Lovčev sin je bil vlažen od potu, rdečkastega zaradi krvi, ki seje pomešala vanj. Njegovi svetli lasje so bili zamazani z blatom in krvjo, na obrazu pa se mu je lesketal blazen pogled čistega zadovoljstva. Dihal je hitro in težko. Nosil je lovsko uniformo, ki je bila razparana pri rami, iz katere je kar bruhal močan tok temne krvi, a mladec je to komajda opazil. V roki je močno stiskal svojo puško in se režal na vsa lica.

»Ubil sem ga, Ariadna!« je veselo zaklical in si razmršil lase, da je pot v kapljicah letel z njih.

Ariadna je pogledala prek mladeničeve rame in v zaplati blata zagledala veličasten kadaver mogočne zveri. Videla je okrvavljeno črno kožo, napeto na trdih mišicah, in dolge zareze nožev, ki so se bleščale na Volkovem obrazu in trupu.

»Zakaj si ga porezal?« je vprašala z izrazom gnusa in prezirom, lesketajočim se v njenih zelenih očeh.

»Kaj?« je vprašal, prezirajoč njeno vprašanje zaradi navala golega navdušenja.

»Čemu si ga porezal?!« je vprašala močneje in z več jeze, da je srdit ton njenega glasu zbil mladcu nasmešek z obraza.

»Da dokažem, da sem ga premagal,« je ponosno naznanil.

»To počne serijski morilci in barbari!« je zasikala skozi stisnjene zobe, a je mladenič ni slišal. Vrnil se je nad premagano žival in se smehljaje sprehajal okrog nje.

»Haha, dokazal sem, da sem boljši od mojega očeta, da sem boljši od te zveri, da sem boljši od vseh!« je z zanesenim ponosom v glasu rjovel mladenič in s konico škornja brcnil truplo med rebra.

»Poslušaj me,« je začela.

»Zdaj sva lahko skupaj,« je dejal, »za vedno.«

»Poslušaj me. Oditi moram. Daleč proč,« je povedala Ariadna in se trudila, da ji pogled ne bi uhajal na žalobno razmesarjenega volka.

»Zakaj?« je suho vprašal mladenič, čigar pogled se je hipoma spremenil v izraz groze in žalosti.

»Jaz nisem kot drugi ... Ljudje ne marajo takšnih, kot sem jaz.«

»Kakšna pa si?« je zaskrbljeno vprašal.

»Ni važno.«

»Povej mi! Hočem ti pomagati!« je glasno zalajal mladec in prijel temnolasko za rame.

»Ne moreš!« je zasikala Ariadna ter odrinila mladeničevo dlan. Njegov obraz se je spačil v jezi, tolažeči prijem pa se je spremenil v veleči stisk.

»Premagal sem Volka z ravnice!« je zarjovel. »Ne boš me zavrnila!«

»Pusti me!« je ostro ter brezpogojno velela čarodejka in tedaj se je njen dah spremenil v oblak bleščeče belega plamena, ki je trčil ob mladeniča. Lovčev sin je zarjovel od bolečine ter padel vznak.

»Ti ... coprnica!« je zajokal, ko je z obrazom treščil v blatno lužo.

»Hvaležna sem ti za vse,« je tiho zašepetala Ariadna. »Oprosti mi za vse, kar sem ti vzela.«

»Uporabil sem magijo,« je zastokal fantič, »da sem ukazal zveri, kje naj bo. In takrat sem se počutil prazno ... Kot da sem žrtvoval del sebe.«

Ariadna je ugotovila, kaj je fant spoznal, in se v strahu umaknila za korak nazaj.

»Počutil sem se prazno, izrabljeno ... Tako sem se počutil po ljubljenju s tabo.« Tedaj je mladenič vstal z izrazom maščevalnega srda na obrazu, svoje prste pa je tesneje ovil okrog puške. »Izrabila si me, coprnica!«

»Poslušaj me,« je previdno začela čarodejka in iz globin duše priklicala še en magnezijevo bel plamen, ki je zaplesal vrh njene dlani, pripravljen da pogoltne mladca.

»Ne!« je besno zalajal. »Nič več! Zdaj bom vzel nazaj, kar si mi ukradla!«

Ariadna je iztegnila dlan in eksplozija ognjeno bele vročine je pogoltnila ruševine starega gradu poleg domačije. Zaslepljujoče beli plameni so lizali staro kamenje in ga mazali s pepelom, silna vročina pa je stiskala in zvijala hladen zrak. Lovčev sin je ošinil steno ognja s hrabro jeznim pogledom ter zaničljivo pljunil v stran. V ognjeno praznino je nameril puško, ovil svoj prst okrog sprožilca šibrovke in ustrelil. Zlat snop svinčenih krogel, odetih v plamene, je treščil ob sneženi zid plamenov, zarezal skozenj in treščil ob vse, kar mu je na oni strani prekrižalo pot.

Beli plameni so se v trenutku stopili v nič in za njimi ni ostalo nič, niti vročina. Lovčev sinje stopil do Ariadne, ki je slonela na vratih svoje kamrice in jokaje, z ustnicami, stisnjenimi v bolečini, pestovala svojo okrvavljeno roko, v katero sta jo zadeli dve šibre.

»Prosim,« je dahnila in zdrsnila na tla, »milost.«

»Ni milosti za lažnivce in tatove!« je zasikal Lovčev sin in kopito puške zabil v Ariadnin obraz. Mladenič se je dvignil nad črnolaskino mlahavo telo, nekaj časa besno lovil sapo in svoj obraz vedno bolj izvijal v spačeno grimaso studa. Potem jo je zgrabil za gležnje in jo zvlekel nazaj v njeno kamrico.

Volk pa je ležal v blatu in krije polzela iz dolgih, ozkih zarez v njegovem mišičevju ter dvajsetih drobnih strelnih ran. Njegove zelene oči je prekrivala bleda mrtvaška mrena, smrtonosen gobec pa je bil napol razprt.

Smrt se je spuščala nad Tsmikavtovo domačijo. In blato, okrvavljeno z volčjo krvjo, seje ovijalo okrog njenih belih stopal.

8. poglavje: Megla nad reko polzi ...

Naposled je le prišla pomlad. Na bregovih rek so izpod ledenega stekla poganjale mačice in zvončki so pozibavajoč se v toplem vetrcu s svojih cvetov otresali še zadnje kristalčke snega. Počasi se je nad Tsmikavtovo kmetijo spuščal mrak in v veži so izgubljeni popotniki že pripravili svoje malhe iz blaga, usnja ali platna, ki so zdaj čakale jutra, ko bodo bile opasane in se zibaje na hrbtih odpravile na pot. Zunaj je bilo slišati nadležno vranje krokanje ter ponosne krike orličev ter jastrebov, ki so vladali krvavemu nebu.

Pastirica pravice Tizifona je s komolci slonela na ograji balkona ter zamišljeno zrla v obrise oddaljenih hribov, zgolj temne silhuete na nebu, tonečem v mrak.

»Je kaj narobe, gospa?« je vprašala Saša, njena mala vajenka, Vilgarka, deklič pepelnato belega lica, zlato jantarnih oči in ravnih temnih las.

»Veš kaj je naloga Pastirja izgubljenih, Saša?« je vprašala Pastirica in s karamelno rjavimi prsti zdrsela prek svilene črnine svojih las, ki so padali na njeno tetovirano telo.

»Da vodi izgubljene?« je zaradi preprostosti vprašanja neprepričano dejala deklica.

»Izgubljene tako v duhu, kakor v telesu, da. Tu so čez zimo našli zavetje tisti, ki so iskali le to, zavetje pred sneženim vetrom in ostrim ledom, ter tudi oni, ki v svojem srcu niso več vedeli, kam naprej, kaj jim je storiti z življenjem.« Tizifona se je vzravnala do svoje polne višine, in šele tedaj je Saša opazila, da ima svojo desnico ukleščeno v lesketajočo se jekleno rokavico. »Nocoj je noč katarze, draga moja. Nocoj se bodo usode razpletle.«

»Seveda. Jutri je dan odhoda,« je prikimal deklič.

»Vsekakor.« Tedaj se je Pastirica nasmehnila: »Blagor tistim, ki si sami krojijo izjemne usode, kajti oni, ki tiho stojijo v reki časa in čakajo, da jim riba skoči v roko, nikdar ne bodo občutili hladnega strahu v želodcu, ko se temna roka usode spusti nadnje.«

»Kaj nama je storiti, gospa?« je vprašala

Saša.

»Mislim, da je čas, da lovec postane plen ...« je hladno rekla Tizifona in sunkovito izvlekla dolg nož z valovitim rezilom.

Lovčev sin je tekel skozi gozd. Med begom je izgubil škorenj in zdaj so ostro grmičevje in hladne skale pod vlažnim listjem rezale v njegovo boso stopalo. Čutil je, kako je mokra kri polzela iz boleče rane, a vseeno se ni ustavil. Pot je prepojil njegovo majico ter se v njej spojil s posušeno krvjo, ki je zdaj začela gnusno smrdeti po gnitju in smrti.

Mladenič je v eni roki nosil prazno lovsko puško, z drugo pa je trudoma lovil ravnotežje. Tema se je spuščala nad strmo gozdno pobočje in srebrn soj lune ter bledikav lesk zvezd sta nadenj metala srhljive sence golih dreves, ki so se kakor suhi okostnjaki dvigali proti nebu. Morda je bilo slišati vzklike sov ali tuljenje volkov, a mladec je slišal le svoje utrujeno sopenje, drobljenje suhega listja pod težo svojih korakov in sunkovito utripanje srca v njegovih plečih.

Naposled se je le ustavil ter naslonil na skalo, vlažno in mehko zaradi mahu, ki se je širil preko nje. Mladec sije vzel trenutek, da se mu je umirilo srce in sije zbral misli, potem pa si je ogledal razmesarjeno kožo, ki je štrlela iz njegovega ožuljenega podplata, ter z zanimanjem v očeh s prstom počasi spolzel vzdolž krvavega kopita puške. Skoraj se ni mogel spomniti, kaj se je bilo zgodilo. Vse je bilo zavito v meglico pozabe, potem pa je začutil hladno mokroto v svojem mednožju od tedaj, ko si jo je vzel, in bolečino v komolcu od takrat, ko je s puško zbil življenje iz njenega telesa.

Začutil je topo bolečino v svojem obrazu ter zapazil, da ne more odpreti desnega očesa, in naenkrat se je spomnil, kako je nadenj pričarala ogenj in kako jo je potem posilil ter ubil. S praznim pogledom v očeh se je sesedel na tla, potem pa je bridko zajokal.

»Ariadna!« je zakričal z zlomljenim glasom, ko so solze rezale skozi plast umazanije, krvi in potu na njegovih licih. »Ariadna, ljuba moja!«

Ni vedel, koliko časa je jokal, niti mu ni bilo mar, a ko se je zavedal, je bila noč povsod okrog njega, svet je postal le globoka črnina, tanek lunin krajec ter oddaljene zvezde pa so delali nebo temno modro. Zeblo gaje in počutil se je prazno. V njem ni bilo jeze, ker gaje bila izkoristila, niti zmagoslavja, ker je vzel nazaj tisti drobni delec njegove duše, ki mu gaje bila ukradla ... Čutil je le topo žalost ob spoznanju, daje ubil žensko, ki jo je ljubil.

Mladec je tesneje objel puško svojega očeta, razprl svojo rdečo knjižico ter ob soju vžigalic na njene suhe, rumene strani začel risati ter pisati. Na dve strani je zarisal cvetoče drevesne veje, cvetlice in trnje, ki gaje imela s črnilom vžganega globoko v kožo na hrbtu, na drugo stran pa je s tresočo pisavo zapisal vse besede poezije, ki jih je imela tetovirane na telesu. Zapisal je vse modre besede in nauke, ki mu jih je po ljubljenju šepetala v uho, vse zgodbe o bogovih, angelih in starih duhovih ter vse povesti iz oddaljenih krajev, kjer je nekoč bila.

Na eno stran je narisal njeno podobo, na naslednjo še eno in še eno in še eno. Strani knjižice je polnil s spomini nanjo, dokler niso bile vse strani zapolnjene ter težke s črnilom, in potem je v hladno, mokro črno prst pod suhim listjem zakopal dnevnik, ki ga je pisal polovico svojega življenja. S solznimi očmi je mladenič pokopal svojo ljubezen, žensko, ki jo je ubil. Kakor mu je povedala ... slikarije so najstarejša magija ... In on jo je zdaj ohranil, naredil nesmrtno v podobi in besedah.

Gabriel Januš je sedel v hiši in se z eno roko tesno oklepal kozarca medice, z drugo pa je drsel gor in dol po Rafaelovem kožuhu. Prazno je zrl nekam nad srhljiv soj sveče na mizi in dihal počasi, enakomerno. Kljub njegovemu brezizraznemu pogledu pa so bile njegove misli zelo polne. Zdaj pa zdaj se je s prsti dotaknil svojega obraza, brazgotinastega od udarcev, ki sta mu jih pred časom zadala dva mladca v iskanju maščevanja.

Stari Januš je na dušek izpil tistih nekaj kapljic medice, kar jih je ostalo v kozarcu, se dvignil s stola ter se začel sprehajati gor in dol po zatemnjeni sobi.

»Kaj ti roji po glavi?« je vprašal, oponašajoč cvileč glas, kakršnega bi najbrž imel njegov maček, če bi lahko govoril.

»Počutim se ...« je zabrundal v odgovor, »oropano.«

»Kako pa to?« seje vprašal.

»Pravijo, da ko živiš pri Pastirju Izgubljenih, doživiš nekakšno razodetje, katarzo. Da veš, kam naprej ...«

»Mar ne veš?« je vprašal Rafael.

»Mislil sem, da bi šel ta večer k sosednji kmetiji obiskat tisto deklo, ki se mi vedno tako lepo nasmehne, kadar jo srečam na sprehodu,« je dejal Gabriel.

»In kaj ti brani?«

»Ne vem, ne vem ... Ne zdi se pravšnji večer za stiskanje z neumno, mladoletno punčaro.«

»To je pa prvič,« je sarkastično pripomnil Rafael in stari Januš je svojega mucka kar prestrelil s pogledom. Nedolžna zverinica mu je nekaj trenutkov radovedno vračala pogled, potlej pa se je, zmedena zaradi gospodarjevega pogleda, obrnila proč in zdrsela v sence.

»Dober večer, gospod Januš,« je dejal smehljajoč glas, čigar drobni lastnik je ravno vstopil v hišo.

»De Coquin,« je pozdravil Gabriel.

»Se ti smem pridružiti?« je vprašal Alecto, v roki stiskajoč steklenico vina.

»Pravica ti vsekakor pripada,« se je nasmehnil stari Januš in počakal, da je De Coquin sedel, potlej pa je z medico zopet napolnil svoj kozarec.

»Na izgubljene in najdene,« je nazdravil Alecto in pridržal kozarec visoko v zrak.

»Na blazneže, modrece in tiste dovolj pametne, da tavajo v megli.« Potlej sta oba izpila vsebino svojih kozarcev ter ju zopet napolnila.

»Ne maram pomladi,« je pripomnil Gabriel, izpod plašča izvlekel zmečkano in umazano škatlico vžigalic ter začel prižigati sveče na mizi.

»Večina ljudi jo ima za čas preporoda, za čas veselja.«

»Pomlad,« je dejal Januš, »je začetek. Ne maram začetkov. Pomenijo, da sledi neka pot in poti so naporne. Vedno imam rajši konce. S konci pride zaključek, spokojnost.«

»Precej samomorilska filozofija, se ti ne zdi?« je odvrnil Alecto.

»Nikakor. Saj ne govorim o smrti. Govorim o življenju,« se ni strinjal Gabriel. »Življenje je nesmiselno živeti kot ponavljajoči se krog začetkov in koncev in poti ... Ne. Življenje je pametneje živeti kot dolg, dolg, spretno spisan roman ... S čim več ilustracijami brhkih mladenk, če se da ... Roman, ki ima en začetek in en konec ter mnogo poglavji, dogodkov in oseb vmes.«

»In kaj je pomlad storila tako groznega, da razdira vaše nazore, gospod Januš? Boginja rodovitnosti se zgolj sprehaja preko dežele, ptica je le priletela,« je dejal De Coquin, na dušek izpil kar je ostalo od njegovega vina ter se globlje posedel v usnjen naslonjač, zadovoljen s smerjo, v katero se je stekal pogovor.

»Pomlad ničesar. Le zdi se mi nepomembno, da pripisujemo temu takšen pomen. Res je, da brez pomladi ne bi bilo poletja, brez poletja pa bi vladala večna zima ... Res je, da si bogovi zaslužijo čaščenja in slave, ampak da praznujemo nekaj takega, kakor je dejstvo, da še eno leto nismo pomrznili v zimi in pomrli od lakote ... To je zame samomorilska filozofija,« je glasno, brundajoče v valu misli dejal Gabriel, potem pa si dotočil medice. »To da praznujemo, da nismo umrli, to ni življenje, to je le prestavljanje žalovanja. Namesto tega bi morali živeti.«

»Angel smrti se ne bi strinjal z vami, gospod Januš,« se je nasmehnil De Coquin. »Poslušajte, ste za igro šaha?«

Viktor je pod svojimi prsti čutil hladen utrip zemlje in vlažnost mahu, ko se je vzpenjal po strmi kamniti steni. Njegov mišičasti hrbet se je vlažen lesketal v soju luninega srpa in bledi svetlobi zvezd, trdo mišičevje rok pa se je tesno napenjalo, vzpenjajoče preko skal. V zraku je vel moker vonj pomladi, duh reke, oživljene izpod ledene ječe, ter vonjave drevja, znova zelenečega po trdi zimi.

Spraznil si je misli, ko je plezal, ko je s očmi drsel preko rahlega skalovja in previdno načrtoval svojo naslednjo potezo, da ne bi zgrmel v globoko temo pod seboj. V daljavi je slišal padanje slapu, zamolklo prhutanje ptičjih kril in rukanje oddaljenih jelenov. Počasi je polzel stran od misli, stran od čutov. Ni čutil hladnega vetra na svoji vlažni koži, hrbta mu ni mrazilo stotero metrov trde teme med njim in gotovo smrtjo, niti mu srca ni bremenila misel, da se je njegov čas iztekel. Bil je popolnoma prazen. Skozi glavo mu niso več polzele podobe starih ljubezni, skrbi preteklih vojn in prihodnjih časov, ni več čutil teže usode ali jokal nad spomini prijateljev, ki jih nikdar več ne bo uzrl.

Vrh pečine ga je pričakala zaplata zglajenega kamenja, med katerim je rasla sveža trava, zamazanega z blatom. Grmičevje in divje rastje si je vzelo nazaj, kar so Pastirji nekdaj zgradili na vrhu vzpetine. Od nekdaj veličastnega templja velikih bogov je obstalo le nekaj skalnatih stopnic, molečih iznad mahovja, ter okrušenih stebrov, dvigajočih se v temo. Dež in veter sta kamnite podobe zgladila v brezoblične klade, rastje pa jih je potopilo v mehko, vlažno zelenje. Megla se je zvijala med ruševinami, bledo moder soj zvezd pa je padal na oddaljene silhuete gozdnatih hribovij, s smrekovino poraslih gričevij in strmih gora, ukleščenih v siv led.

Torn je s sklonjeno glavo stopal vzdolž umazanih zaplat granitnih tlakovcev, ki so nekdaj bili glavna dvorana templja. Naposled je prišel do kupa opek in kamenja, ostankov oltarja, ter se priklonil pred njimi.

»Ne vem, koliko duš sem vam dolžan,« je tiho dejal, »in ne pričakujem odpuščanja. Prosim samo hitre smrti.«

Potlej je vstal ter se odpravil globlje v tempelj, kjer je oddaljeno šumenje slapu polnilo zrak. Kmalu so kamnite podobe templja izginile pod hladno, kalno vodo, katere izvor se je izmikal Viktorjevim očem, iznad njene zelenkaste gladine se je dvigalo le nekaj porušenih stebrov ter delčkov obzidja, ki so se skupaj z neskončnim poljem zvezd lesketali v njej. Torn je izza pasu vzel staro krpo, v katero je bil zavil nekaj olja, in staro britvico, oblečeno v rdečkast češnjev les.

Viktor se je umil, si obril obličje ter ostrigel dolge temne lase. Iz malhe je izvlekel svojo vojaško uniformo, umazano in zmečkano, ter se v njej naredil čim bolj spoštljivega in elegantnega. Potem se je vrnil na rob vzpetine ter se zazrl v neskončno modrino temnega neba, posejanega z milijardo zvezd, oddaljenih svetov, srebrno bleščečih krog bledo belega rezila lune.

»Pa so rekli, da se smrt tiho priplazi,« je dejal Torn, mirno in zbrano, ko je zaslišal utripanje peres v temi.

»Ne vedno, Viktor,« je gladko dejal Angel smrti, »včasih seje primerneje zazreti človeku v oči.«

Torn je poleg sebe zagledal blede belo lice Smrti, njegove oljnato zlizane črne lase in kakor noč temne oči, lesketajoče se v mraku. Nosil je elegantno črno vojaško uniformo ter tesno oprijemajoče bele rokavice na dolgih prstih, med katerimi je tesno stiskal dolgo sabljo v srebrni nožnici.

»Spodletelo mi je,« je rekel Viktor, s pogledom polzeč vzdolž gravur srebrne nožnice. V soju šibkega luninega leska je na njej prepoznal konjenike in vrane, sloke simbole starih run ter silhuete drevja.

»Vem,« je odgovoril angel. »Če ti ne bi, ne bi bil tukaj.«

»Vem, kje je odsekana desnica zadnjega vilgarskega kralja,« je po trenutku tišine hladno priznal Viktor. Za trenutek je Smrt stal poleg njega zreč v bledo sivino gora, ki so se kopale v lesku nočnih nebes, potlej pa je tiho odvrnil:

»Tudi jaz vem.«

»Nedvomno,« je odrezal Torn.

»Obljube večnosti ne bi prepustil preprostemu dogovoru s smrtnikom,« je dejal Angel smrti.

»Imela jo je Ariadna, čarovnica,« je zašepetal Viktor. »V ruševinah poleg Tsmikavtove kmetije je. Mislim, da je že nekaj časa precej mrtva.«

»Krasna noč, mar ne?« se je naposled oglasil angel, ko je zapihal topel veter in na svojih krilih prinesel vonj oddaljenega cvetja ter poslednji kristalni duh zimskega snega.

»Prelepa,« se je strinjal Torn. »Kaj se bo zdaj zgodilo?«

»Sklenil sem mnogo dogovorov z veliko smrtniki,« je začel Smrt. »Eni jih sklenejo v upanju boljšega življenja, drugi da bi se izognili poslednjemu srečanju z mano ... Nikomur ne uspe. Nekateri se držijo dogovorov, nekateri ne ... Spet eni prostovoljno prikorakajo ob moj bok, eni bežijo, spet drugi moledujejo in nekateri, nekateri se z mano bojujejo. Ljudje mislijo, da sem kakor oni ... Da sem bolj smrtnik, kakor sila narave, ker sem se pripravljen pogajati in barantati. Jaz sem koncept, Viktor, ideja, mene ni moč premagati, niti od mene pričakovati milosti.«

»Je bil to nasvet?« je vprašal Torn. Nenadoma je spoznal, da ne sliši krikov ptic ali tuljenja volkov. Z Angelom smrt sta bila sama vrh pečine, sama z vetrom in slepimi podobami kamnitih bogov.

»Ob tvojem boku visi pištola, za pasom nosiš bajonet,« je zapel angel. »Polagam ti na srce, da zavoljo svoje duše ne poskušaj ničesar nepremišljenega.«

»Nepremišljenega,« je zašepetal Viktor. »Če bi se že boril s tabo, bi ti najprej zabodel bajonet v desnico, potlej v vrat in te nato ustrelil v čelo. Orožje sodi k uniformi, Angel. Živel sem kot vojak, zatorej lahko tudi umrem kot vojak.«

»Zakaj nisi šel po roko, če si pa vedel, kje je?« je vprašal Angel.

»Morda ... Morda nisem vedel, kaj naj ...

V vojni sem videl toliko smrti ...«

»Neodločnost ti ne pristaja, Viktor,« gaje smehljaje prekinil Smrt.

»Danes boš imel veliko dela tu,« je dejal Torn, ko je šibak soj Tsmikavtove domačije skozi mrak zarezal v njegovo oko.

»Ne preveč,« se je nasmehnil Angel. »Samo iskra v plamenu.«

Viktorju ni bila dana še ena beseda, kajti tedaj je Angel smrti izvlekel svojo srebrno sabljo, odsevajočo vse galaksije in ozvezdja na prostranem nebu, iz njene kovinske postelje, ter jo, še preden je zven njene jeklene pesmi pojenjal, porinil globoko, do ročaja, v Tornov trebuh. Za trenutek je Viktor začutil nekaj, kar bi lahko bila bolečina in kri se je vlila iz dveh ran, ene na trebuhu, ene na hrbtu, ter se oblila krog oblike gravur na sablji. Pred seboj je Torn videl Smrt, temno silhueto moža, ki je za nekaj trenutkov stal pred njim, potlej pa se je njegova podoba izvila v sence, za trenutek krilata, potlej brezoblična, nato pa le zrak, Viktor pa je počasi padal vznak.

»Dobro ti bodi,« je skozi praznino zaslišal Viktor, še preden je treščil ob tla. Temna megla se je plazila krog njega, in vse, kar je ostalo od sveta, so bile zvezde, mnogo, mnogo zvezd, ter hladna srebrna zareza na nebu, bled lunin krajec. Počasi je svet okoli njega razpadel v sence in kakor razbito steklo je Viktor padal v globino. Iz teme seje dvignilo jekleno sivo nebo in mrzlo črno morje pod njim. Nad seboj je v temnih oblakih Torn videl podobe bogov, drseče skozi obstoj in čas, s kotički oči pa je uzrl visoko črno obzidje ter sloke stolpe trdnjave temnih božanstev smrti, dvigajoče se iz morja mrtvih.

Padal je v tišini. Slišal je le oddaljen veter, ki je ujet v razpoke v trdnjavah žalobno cvilil ter jokal. Ko ga je vzela voda in so ga valovi potegnili v globino, ni čutil mraza, niti mu ni zastajal dih, ko je drsel v temno vodo.

»Kdo sem?« je vprašal.

»Viktor Torn, stotnik Armade razuma,« je odgovoril.

»Kdo si?« je Viktor zopet vprašal, globlje v

temi.

»Viktor Torn.«

»Kdo si?« je vprašal.

»Viktor ...«

»Kdo si?« je vprašal.

Tedaj si ni več znal odgovoriti. Tema in voda sta oblili njegov um, postali eno z njim, potlej pa sta šli vsaka svojo smer, kakor mehurčki, raztresajoč Viktorjevo dušo po temi. Torn je postal eno z vsemi dušami, ki so kdaj padle v Morje mrtvih, obenem je bil vse človeštvo, obenem nihče. Bil je brez oblike, brez spomina, brez misli. Le kdaj pa kdaj je pred seboj zagledal zavedanje, da je on Viktor Torn, in bilo mu je toplo, prijetno ...

Lovčev sin je bruhnil od bolečine ter se sesedel na tla. Njegova gola stopala in noge so bila porezana gor do kolen, prsti popraskani, v obrazu pa ga je žgalo. V široki rani, ki se je razprostirala prek njegovega obličja, je čutil vso jezo, srd in gnev, ki gaje Ariadna čutila do njega, ko jo je izdal. S prsti je ljubeče drsel preko opekline, četudi je cmihal ter stokal od bolečine, samo da se je čutil bližje njegovi ljubljeni, bližje toplini njenega telesa.

Bil je izgubljen v temi, blaten in premražen, osamljen ... Gozd gaje oropal vse svetlobe in vse toplote, ostri les podrasti in koničasto kamenje, skrito pod padlim listjem, pa sta rezala globoko v njegovo kožo. Na trenutke se mu je zdelo, da je slep na opečeno oko, a ni mogel biti prepričan ... Vse je oblivala trda tema.

Naposled se je priplazil vrh gozdnatega hriba in njegov pogled je zdrsnil preko migetajočih lučk v daljavi. Mrtvakov dol je bil tam ... Le nekaj kilometrov proč. Tam lahko ...

»Kaj bom tam?« se je vprašal. V nemoči, da bi si odgovoril, se je sesedel na vlažna tla ter zopet bridko zajokal.

»Dober večer, gospod,« je dejal dekliški glas in otroška ročica se je ovila okrog njegovega ramena. Mladenič je dvignil pogled in skozi meglico solz in temo zagledal bledo obličje vilgarskega dekleta, ki ga je videl pri Tsmikavtu. Njeni svilnati črni lasje so padali na njen obraz, bel, skoraj mrtvaško siv, med njimi pa so se lesketale zlate oči.

»Kdo si?« je vprašal Lovčev sin.

»Saša,« je odvrnilo dekletce ter sedlo na mokra, listnata tla poleg njega. »Učim se, da bom Pastirica.«

»Zakaj?« je vprašal mladenič ter s pogledom zdrsel vzdolž njene desnice, prekrite s tetovažami, podobami ptic, gora in modrih besed. »Zakaj bi živela dobro, ko pa nihče drug na svetu ne?«

»Naj pridejo Ognjeni angeli, pekel, ali visoka voda,« je rekla, »vedno bodo dobri ljudje.«

»Smrt me čaka, kajne?« je tiho zašepetal skozi cmok v grlu.

»Sodba,« je odvrnila, »pravična sodba.«

Mladenič je šibko prikimal, v strahu in žalosti našobljenih ustnic, iz katerih se je cedila slina, ter objokanih oči. Zanj je bila pravična sodba smrt. Zaslišal je korake za seboj, in ko seje ozrl, je v temi zagledal podobo Pastirice pravice, skrito v mraku, le jeklena rokavica na njeni desnici je žarela bledo belo kakor mesečina.

»Ali bo kaj drugače,« je zajokal, »če mi je zelo žal?«

»Ne bom ti jaz sodila,« je odvrnila Tizofona ter izvlekla svoj nož, valovito ukrivljen kakor kača, »ni moje mesto.«

»Mislil sem, da je to le tvoje mesto,« je skozi žalost in solze mladenič izsilil nasmešek.

»Sodila ti bo tema in gozd in reka,« je mirno dejala. »Če prideš do reke, če ti je dano, da prideš do vasi, potlej te bodo zakrpali in lahko boš živel.«

»Pa če ne?« je vprašal, a komaj je zaprl usta, žeje začutil hlad rezila, globoko v svojem drobovju. Bolečina mu je zbila besedo iz ust ter misel iz lobanje. Pred seboj je videl Tizifonino prelepo lice, odločno in hladno, ko je iz njegovega trupa izvlekla svoj nož. Mladenič je izkašljal kri ter se zvalil vznak. Morda je padal le trenutek, morda so se zamenjale vse zvezde na nebu, potlej pa je treščil ob strmo pobočje hriba ter se začel valiti navzdol. Drsel ter padal je prek skalovja in njegova glava je letela le za malenkost proč od trdega lubja visokih smrek.

Temen svet se je vrtel okrog njega, zavedal se je le okusa krvi v ustih, senc v očeh in vonja po blatu ter listju v nosnicah.

Krvava sled se je risala na vlažnem listju in črni prsti, nekajkrat je vodila proti drevesu, tam se je zlizala preko lubja, se pojavila na nekaj korakih kak meter pod njim, potlej, ko je mladec zopet treščil ob tla, pa se je nadaljevala. Kapljice krvi so mezele vzdolž ostrih vejic podrastja ter se sprijemale s staro zemljo, črnino, ki je ostala od kadavrov dreves. Mladenič je obležal ob vznožju hriba, zleknjen prek žuborečega potočka, katerega voda je krvava tekla prek njega.

Lovčev sin je globoko, vlažno zakašljal ter trudoma vdihnil zrak v svoj razboleli trup. Mraz vode se je širil izpod njega in čutil je, kako je tok rečice drsel skozi rano v njegovem drobovju. Krvavel je izmed ustnic, iz nosnice ter grde rane na čelu in kri se mu je na obrazu mešala z vlažno umazanijo ter solzami. V daljavi je skozi meglo zaslišal tuljenje volkov, v razparanem želodcu pa je začutil gnus, ko je pomislil, da mu bodo še pred jutrom vrane požrle obraz.

»Ne!« je mokro zakričal ter se iz vode skobacal na noge. Komajda seje premikal prek podrastja, plazeč se po vseh štirih, v bolečini kašljajoč kri. Morda obstaja kakšna čarovnija, kakšen starodaven urok, ki bi mu zaprl luknjo v trebuhu ... Povzdignil je pogled ter z očmi v temi iskal zlat soj luči iz Mrtvakovega dola.

Poslušal je, da bi slišal oddaljeno rjovenje reke, a v mraku je žuborel le potoček za njim.

Ko se je plazil skozi grmičevje, je opazil, daje nekje za seboj izgubil očetovo puško in da ima skozi mišico na stegnu zarito debelo vejo. Naposled mu je pot prekrižala mogočna skala, hladna, vlažna in prekrita z mahom, ki je trdno ter nepremično molela iz zemlje. Obupano je mladec objel mogočno kamnito klado ter obraz pritisnil ob njeno mrzlo lice. Ni imel več moči, da bi jo obšel, ni imel več volje, da bi nadaljeval pot proti vasi. Morda je že slišal reko in v daljavi prešeren pogovor ljudi, morda pa je bila to le blodnja ob bližajočem koncu.

»Moder mož je nekoč rekel, da aroganca pokoplje celo kralje,« je dejal glas nad njim, pojoč gladek glas, hladen kakor zimska noč. »Jaz pa ti povem, da jeza zaslepi celo najbolj modre ljudi.«

Mladenič je dvignil pogled in vrh skale zagledal moža, s kožo, belo kakor sneg, in dolgimi črnimi lasmi, gladko počesani vzdolž oblike njegovega skalpa, čigar temne oči so hladno zrle dol nadenj. Nosil je raztrgana siva lovska oblačila, prek njih pa razrezan usnjen plašč.

»Kdo si ti?« je z vlago v ustih zamomljal mladec.

»Tema,« je odgovoril, »in gozd in reka.«

Oni je zdrsnil dol s skale in njegova gola, z volčjo krvjo zamazana stopala so se potopila v mokro listje na zemlji.

»Jaz sem tvoja smrt,« je dejal tiho, s krutim nasmeškom na obrazu. »Jaz sem smrt vseh ljudi.«

»Prosim,« je zajokal Lovčev sin ter objel angelove bele noge, »prosim.«

Mogočna usnjata krila so se razprla v oblaku teme za Angelom, tiha ter težka v hladnem mraku in Smrt se je počasi sklonil nad zlomljenega mladeniča pred svojimi nogami.

»Spi zdaj,« je zašepetal, preden so njegova črna krila objela mladeničevo krvavo telo, potlej pa počasi, skupaj z angelovo belo podobo in mladčevo strgano dušo, izginila v trdi temi.

Fant je obležal tam ... Hladen, siv in krvav ... Nad njim pa so krožile vrane, pripravljene na pojedino.

Počasi se je vzhodno nebo začelo dvigati iz trde teme noči in je siva svetloba jutra začela poljubljati deželo. Umazane zaplate zamrznjenega snega so molele iznad stare rjave trave, iz katere so se že začele dvigati mlade smaragdno zelene bilke. Tsmikavtova domačija je bila ukleščena v gost mrak noči in edina svetloba, ki je pronicala skozi njena okna, je bil masleno mehek soj latern.

Angelu je bilo za dokončati še en opravek in spustil se je iz teme na travnato dvorišče med dvema kamnitima hišama. V stopljenih sencah se je odel v dolg usnjen plašč, gladek, oljnat in črn, na koncu bele brade si je omislil črno brado in dolge, kakor črni diamanti temne lase skril pod kosmato kučmo. Tam se je naslonil na grobo lubje mogočnega hrasta, katerega, z izjemo svežih popkov, gole veje so se kakor objem okostnjaka razprostirala nad domačijo.

Vrata večje od hiš so se s škripajočim pokom odprla in Gabriel Januš se je ritensko skobacal iz zatemnjene veže, ko je pred seboj vlekel do mrtvega pijano telo Alecta De Coquina. Staremu Janušu so se vrh čela lesketale drobne kapljice potu, njegova sapa je bila težka, mišice pa so se napenjajoče tresle pod težo bremena.

»Staraš se, lord Januš,« je dejal Angel, ki je odsotno strmel v svitajoče nebo na vzhodu.

»Ti si,« se je skozi sopenje in pijansko sapo nasmehnil Gabriel, se vzravnal do svoje polne veličine ter iz žepa izvlekel svojo srebrno cigaretnico. »Ne, ne. Ne staram se. Viski in tobak mi zbijata sapo iz pljuč,«

»Ljudje in vaša uničevalnost,« je odvrnil beli Angel, izpod plašča izvlekel železno črn vžigalnik in s prstom zdrsnil vzdolž njega pred Gabrielovim obrazom. Bledo moder plamen, za katerega se je zdelo, da ne daje luči, ampak jo srka, je zaplesal nad kovinskim vžigalnikom, se spojil z posušenim tobakom ter naposled le zažarel s krvavo rdečim sojem.

»Vsi te hočemo čim prej spoznati, ko si pa tako dobra družba,« se je zarežal stari

Januš, se sklonil nad Alecta, ki je v svoji pijanosti nekaj nerazločno zamomljal, ter ga zopet začel vleči proti travnati jasi med hišama.

»Do sem te voham, lord Januš,« je dejal Angel ter sedel na tla, sloneč ob vznožje starega hrasta.

»Pijača in tobačni dim smrdita. Kaj naj?« je Gabriel izdihnil dim ter pustil Alecta na dnu blatne luže in sedel poleg Angela.

»In pa tudi naklepanje,« je odvrnil Smrt. »Kar smrdiš od nakan.«

»Mar res?« seje nasmehnil stari Januš in iz žepa izvlekel svojega drobnega sivega mucka ter plosko steklenico Vranjega krika. »No, najbrž res. In kakšna usoda je tebe zanesla na to pot?«

»V ruševinah,« je dejal, z glavo kazaje na ostanke stare trdnjave, kjer se je pobočje hriba začelo vzpenjati, »me čaka še ena dušica, ki mi je dolžna ... Reciva temu kraljevski dolg.«

»Jaz pa mislim, da bom požgal ta kraj do tal,« je ležerno odvrnil Gabriel, se nekaj časa mrščil ob soju svita, ki se je zdaj prelivalo v svetle odtenke vijolične, potlej pa se je zazrl Angelu v njegove temne oči. Pozabil je že, kako zelo mračne so bile. Nato je natočil gosto krvavo tekočino v kovinski pokrovček, ga podal Angelu ob svoji strani, sam pa pridržal steklenico pred svojim obrazom.

»Vsakomur svoje,« je dejal stari Januš.

»A nikomur moje,« je nazdravil Angel smrti in oba sta na dušek izpila požirek žgane pijače mesnatega okusa. Smrt se je potlej dvignil na svoje noge in dejal s svojim gladkim, poetičnim glasom: »Dobro ti bodi, lord Januš.«

»In tebi, dobri gospod,« mu je odvrnil Gabriel in Angel je odkorakal proč, proti ruševinam, ki so se belo bleščale v polmračnem soju zore.

»Zakaj pa boš požgal hišo?« je slišal Gabriela vprašati, s cvilečim glasom svojega mačka.

»Iz ognja v pepel, iz pepela v prst, iz prsti v drevo, iz drevesa v les, Rafael,« je odvrnil stari Januš, »in šele v ognju lesa je moč kovati jeklo.«

Angel smrti je odprl priprte škripajoče duri Ariadninega domovanja in se zazrl v gosto temo znotraj, temo, težko zaradi smradu stare krvi. Sklonil seje nad čarovničino žalobno telo, ji s hladnim prstom ljubeče zdrsel preko izmaličenega obraza, zmečkanega pod kopitom puške, ter ji s poljubom izmil kri s čela. Potlej je z desnico segel v njeno usnjeno malho, iz nje izvlekel nagnusno gladko, hladno usnjeno rokavico mrtvaško bele barve, ovenčano z tetovažo sonca, z levico pa je segel v temo proti Ariadnini hladni duši, ki je jokaje objemala svoja kolena. Svoje bele ustnice je zvil v prijazen nasmešek, s kakršnim se lahko nasmehne le smrt, potlej pa mu je čarovnica planila v objem, cmihaje, z bridkimi solzami, polzečimi prek njenega krvavega lica, in v naslednjem trenutku sta oba izginila, ko so se prvi žarki zlatega sonca priplazili do ruševin.

Odjeknila je eksplozija in plameni, najprej svetal ogenj gorečega alkohola, potlej pa gost in težak, lesen, so objeli domačijo, Gabriel pa je smehljaje z muckom v naročju odkorakal proč.

Epilog: V imenu Pastirstva

Hektor Tsmikavt je stal na tlakovani ploščadi vrh hriba, poleg svetilnika, izdelanega v sivem kamenju, ter zrl v daljavo, prek hribovji pred njim. Gledal je nekam nad obzorje, na temno steno oblakov nelagodno zelene in črno modre barve. Postarani Hektor osivelih las, zgubanega in bledega obraza ter utrujenih oči, izgubljenih v temnih breznih pod njimi, je nosil črna pastirska oblačila z srebrnimi zaponkami in svojo kovinsko rokavico. Srebrno okrasje na njegovih obleki, podobe ovnovih glav, ptičjih peres ter cvetja so se lesketali v sivi svetlobi jutri, njegova jeklena rokavica pa je bila umazana in razžrta zaradi rje.

Tsmikavt je stegoval orokavičeno roko proti oblakom na nebu ter nadnje sproščal svojo moč, od bogov dano pastirsko pravico, da kakor božanstvo vlada vsemu na njegovem hribu. Zbral je vse svoje moči, daje vrh dežele, potopljene v hladno meglo, zbral vso temo oblakov ter jih naščuval proti zemlji. Stal je tam, shujšan in shiran, šibkih okončin ter zlomljenega duha, in poskušal še zadnjikrat ugledati vso silo svoje duše.

Izpod njega se je proti nebu dvigal dim njegove domačije, ki je tonila v plamenih, in stari Pastir je jokal za njo ter za vsemi izgubljenimi, za katere je, brez da jih je iskal, vedel, da so padli v smrt. Vedel je za umor, ki se je zgodil v njegovem domovanju, vedel je za kazen, ki je bila izvršena v njegovih hribih, vedel je za dogovor, ki je prišel h koncu na robu njegovega malega kraljestva, in vedel je tudi za maščevanje, ki je tlelo v pepelih njegove hiše.

Klecnil je, ko ga je pastirska magija začela zapuščati ter so temni oblaki razprli, skozi zareze v jekleno sivem nebu pa je padla zlata svetloba jutranjega sonca. Jokaje je z desnico treščil ob kamnite tlakovce ter zatulil kakor ranjena žival.

»Včasih si počel prave umetnine z vetrovi in deževjem,« je dejala Pastirica. »Morebiti si izgubil svojo ostrino?«

»Tizifona,« je presenečeno odrezal Hektor ter se trudoma vzravnal do svoje polne veličine. »Nekoč sem bil eden najmočnejših Pastirjev v deželi. Nič več.«

Nekaj trenutkov sta Pastirja v tišini stala poleg svetilnika na hribu ter uživala v hladnem pomladnem vetru, nasičenem z električno obljubo nevihte, ki se je razbijal na njunih telesih. Vlažen vonj meglic, sladkoben duh mladega cvetja in kristalna vonjava zadnjih izdihljajev zime so viseli v oblačnem zraku.

»Zopet mi povej,« je naposled suho rekel Hektor, »kako deluje svet. Kakor tedaj, ko sem te uril za Pastirico.«

»Svet ne deluje, dragi Hektor,« je z žalostjo na obrazu dejala Tizifona, Pastirica pravice, »svet je, kakršen je. Včasih je kaos. Včasih so pravila. In včasih je nekaj obojega. Nikdar pa ne deluje, kakor je deloval včeraj ...«

»Vedno se spreminja,« jo je prekinil Tsmikavt, »in le v tem je vedno enak.«

»Tega nočem storiti, dragi moj,« je s srce trgajočo žalostjo v lešnikovem pogledu zašepetala Pastirica in s svojo medeninasto dlanjo objela njegovo rame.

»Kje je Saša?« je Hektor vprašal po njeni varovanki.

»Pri tvoji domačiji. Uči se od plamenov,« je odvrnila Pastirica ter svoje črne ustnice izvila v nasmešek. »Postala bo izvrstna Pastirica.

»Zakaj je moj greh toliko hujši od grehov ostalih ljudi?« je s hripavim glasom in mračnim pogledom vprašal Hektor, še vedno kleče na enem kolenu, s pogledom prikovanim na razpadajoče nevihtne oblake v daljavi. »Valerij Kovakjih je pobil mnogo več kakor jaz. Gabriel Januš tudi. Zakaj je moj umor in umor tistega fanta tako veliko hujši, da si zasluživa preganjanja Pastirjev?«

»Fant je umrl, ker je izdal dar magije in zapravil nedolžnost svojega srca, Gabrielova kazen je omračen um, strgan razum in zlomljena volja,« je tiho dejala Tizifona. »Valerij bo kaznovan ... A ne še ... Usoda ga še ni spustila iz svojega prijema.«

»In kje sem jaz v tej verigi kaznovanja in smrti?« je vprašal Pastir izgubljenih.

»Mi smo edini na svetu, ki nam je dana dolžnost, da v imenu bogov skrbimo za svet. Prisegli smo, Hektor, s črnilom, krvjo in vinom.

Mi smo edini, katerih beseda kaj velja, edini, katerih nezlomljiva prisega je dana bogovom,« je s trgajočim glasom rekla Tizifona. »In če se mi ne držimo dogovorov ... kdo se jih bo?«

»Umrl bom kot zgled,« se je skozi solze in žalost nasmehnil Hektor.

»Umrl boš, ker si prelomil naj svetejšo obljubo!« je takoj odrezala Pastirica.

»Moj brat je bil pošast. Moral je umreti!« je zalajal Tsmikavt.

»Ni bilo na tebi, da sodiš, Hektor!« je kriknila Tizifona,

Nekaj trenutkov sta si Pastirja zrla iz oči v oči, jezno, žalostno, z ljubečo naklonjenostjo ... Potlej pa se je Hektor dvignil na noge in rjoveče iztegnil svojo desnico proti nebu. Njegov krik, bojno rjovenje mladega moža, je razparal zrak in v odgovor je nebo razparalo svet. Zaslepljujoče bela strela je utrgala svojo pot izpod nebesnega svoda proti Hektorju, se gladka in cela spojila z jeklom na njegovi desnici, potlej pa se v delčku trenutku razvejala na razpoko čiste svetlobe sredi sveta. Blisk je hipoma izginil in grom se je razlegel prek dežele, ko je Tsmikavta odneslo vznak.

Hektor je dihal težko in globoko, s hropečo bolečino v njegovi sapi, ko se je pobiral na tla. Njegova roka je bila krvava, koža izžgana z nje vse do ramena, njegova pastirska rokavica pa je bila razbita na drobne kosce lesketajoče se srebrne kovine in rdečega prahu rje, plešoče lebdečega skozi zrak, ter zaritega v njegovo krvaveče mišičevje.

Tizifona je počasi stopila do njega ter mu ponudila levico, da ga potegne na noge. Nelagoden vonj po zažganem je vel z njega.

»Kaj se zgodi sedaj?« je sopeč vprašal starec, ko je sprejel njeno roko.

»Zdaj pobereš kosce svoje obljube bogovom in se vrneš v dolino. Zgradil si boš novo domačijo. Mislim, da je hlev ostal dokaj cel in živali so na varnem,« je hladno rekla Pastirica.

»Kaj?« je nejeverno zamomljal Hektor.

»V kovačiji boš iz delčkov stare izdelal novo rokavico in zopet zaživel kot Pastir izgubljenih,« je zdaj skoraj veleče nadaljevala Tizifona.

»Kaj?« je zopet dahnil starec, neprepričan v pomen njenih besed.

»Tu se ljudje pogosto izgubijo in ti si dal obljubo, ki te veže do smrti,« je pojasnila Pastirica z odločnostjo v glasu in meglico solz v očeh.

»Jaz ne ...«

»Smrt tvojega brata bo vedno tu, Hektor. Vedno boš globoko v sebi vedel za pepel v svetilniku in nož, ki si ga zakopal v gozdu,« je s trgajočim glasom rekla Tizifona. »In ti si tukaj bog. Tukaj se narava uklanja tvoji volji in prav tako, do neke mere, tudi ljudje. Tema bo spolzela na vse, ki bodo bivali tu, tema duše tvojega brata, ki se je spojila s tabo, ko si zaril rezilo noža v njegovo meso. To bo tvoja kazen, vedenje, da si ti zlo v roki ljudi, ki hodijo tod, da si ti sovraštvo v njihovih očeh.«

»Ničesar nisem ...« je zastokal Hektor ter opotekaje naredil nekaj nemirnih korakov.

»Ne. Ampak Gabriel je. In sin tistega Lovca. In mnogi drugi bodo!« je siknila Pastirica. »Tvoj brat je bil zver, da, v tvojih očeh. In tvoja kazen je, da ti širiš njegovo pošastnost.«

Hektor Tsmikavt je zopet padel na kolena, v lužo krvi, ki je mezela iz njegove krvave desnice na hladne tlakovce pod njim. Vrane so krožile visoko nad njim, ko so prve kaplje dežja zdrsnile skozi zrak ter padle izpod temnega neba na senčna tla. Tizifona je svoje temno lice približala Hektorjevemu bledemu obrazu ter obenj pritisnila svoje mehke ustnice.

»Dobro ti bodi, dragi Hektor,« je tiho rekla, se vzravnala, obrnila ter odšla. Hitreje in hitreje je dež padal na deželo, se razbijal na belem cvetju vrh drevesnih krošenj, suhem listju pod njimi, mladi travi med slednjimi in blatnim zaplatami starega snega. Padale in padale so kaplje na Hektorja Tsmikavta, Pastirja, polzele vzdolž njegove suhe kože ter spirale kri z njegove ranjene roke, padale so na truplo Viktorja Torna, ležečega sredi porušenega templja, padale so na kadaver ubogega svetlolasega mladeniča, ki so ga sredi gmajne žrli volkovi in vrane. Padal je dež na

Gabriela Januša, ki je pod težkim plaščem žvižgaj e objemal svojega mačkona ter si z njim izmenjal besedo ali dve, padal je na tihotapca De Coquina, ki je vrh gore zrl navzdol na njuno ognjeno mojstrovino, ki je izginjala v nevihti.

Kapljica ali dve sta padli tudi na Ariadnino zalo lice, skozi razpoke v stropu njenega stražnega stolpa, ter iz njenega razbitega nosu in ustnic sprali kri. Daleč proč je deževalo tudi na Valerija Kovaka, ki je stopal po ulicah glavnega mesta Cesarstva s svojimi elegantno ostriženimi lasmi in sveže obritim licem, ki je svoj dolgi obraz pačil v zloben nasmešek, med njegovimi elegantnimi prsti pa je poplesavalo dolgo rezilo.

Izgubljeni so se našli. Ariadnin beg pred ognjenim sovraštvom ljudi se je končal, Viktor je našel svoj mir in Valerij je sklenil nov dogovor z novo gospodarico. Alecto je našel pot do severa, Gabriel pa je odkril nove globine svoje blaznosti ... V nevihti je dež izmil umazanijo ljudi in opral njihove duše ... Gospodje popotniki so zapustili Pastirjevo hišo ... Le Hektor Tsmikavt je ostal izgubljen.

Vladarica Cesarstva razuma je sedela sredi svojega paviljona, marmornate sobe vrh kamnite palače, oblečene v rastje cvetja in ovijalk krog njenih stebrov. Srebala je svoj jutranji čaj ter opazovala rečne ravnice prek črno belih zastav njenega cesarstva. Bila je zadovoljna. Poslušala je udarjanje dežja ob kamnito streho, dihala je vonj vode v pomladi in opazovala dež, ki se je vzdolž njene dežele razbil v meglice ter delal njene črno-bele zastave težke.

Naposled se je tiha melodija elegije razlegla iz črnega klavirja, nekje za njenim hrbtom ter razbila kakofonijo deževnega jutra. Srhljivo otožen zven skladbe je odmeval prek Cesarice in zadovoljstvo je izginilo z njenega obraza. Tam je ostal le strah. Vstala je, se obrnila ter se soočila iz oči v oči z njenim obiskovalcem.

»Valerij,« je dejala, hladno, gosposko, ko je v jutranjem polmraku prepoznala njegove poteze.

»Vaše veličanstvo,« je z globokim poklonom odvrnil, potlej pa vstal izza klavirja.

»Nisem vedela, da si živ,« je dahnila.

»Ne, najbrž ne,« se je strinjal Valerij, hodeč proti njej.

»Kaj hočeš?«

»Videl sem, kaj se zgodi z zlomljenimi ljudmi, ko jim je dana moč,« je smehljaje dejal. »Precej grozljiv prizor.«

»O čem govoriš?« je prestrašeno vprašala.

»Oprosti mi,« je rekel tiho, s šibkim nasmeškom, kakor da se spominja dobrih časov, preživetih z nedavno pokojnim človekom, »ampak najin dogovor seje iztekel.«

In kakor blisk hitro se je zableščalo srebrno rezilo v Valerijevi roki, potlej pa je izginilo v Cesaričinem vratu. Vladarica

Cesarstva se je zvalila v Kovakovo naročje ter se tam kašljajoč davila s svojo krvi, ki je polzela in tekla izpod rezila ter njenih ust. Škrlat je padal na Valerijeve noge, ko je bojevnik klečal poleg svoje Cesarice, ji šepetal v uho opogumljajoče besede ter ji tolažeče božal lase in brisal pot s čela.

»Tiho, tiho,« je šepnil, ko je skušala govoriti, in ji z belim robčkom obrisal kri izmed njenih ustnic, »žal mi je.«

Cesaričine svetle oči so se zameglile, ko so jih napolnile solze bolečine, in morda je takrat jokal celo Valerij. Naposled je njegova dama obležala mrtva na hladnih tleh svojega paviljona, s praznim pogledom, odsevajočim sivino deževne pokrajine, on pa je, ne da bi se ozrl, odkorakal proč.

Table of Contents

Prolog : Dobri in slabi brat

Prolog : Dobri in slabi brat

1. poglavje: Prihodi in pozdravi

2. poglavje: Pazi na vrane

3. poglavje: Čarovnica in senca

4. poglavje: Angelski zdravnik

5. poglavje: Spomini v mraku

6. poglavje: Terra incognita

7. poglavje: Krvavi prš vrtnic

8. poglavje: Megla nad reko polzi ...

Epilog: V imenu Pastirstva