William Golding

GOSPODAR MUH

Prvo poglavje ŠKOLJKA ZAPOJE

Drugo poglavje KRES NA HRIBU

Tretje poglavje KOČE NA BREGU

Četrto poglavje POSLIKANI OBRAZI IN DOLGI LASJE

Peto poglavje POŠAST IZ VODE

Šesto poglavje POŠAST IZ ZRAKA

Sedmo poglavje SENCE IN VISOKO DREVJE

Osmo poglavje DARILO ZA TEMO

Deveto poglavje PRIVID SMRTI

Deseto poglavje ŠKOLJKA IN NAOČNIKI

Enajsto poglavje TRDNJAVSKA SKALA

Dvanajsto poglavje LOVSKI KRIK

Prvo poglavje ŠKOLJKA ZAPOJE

Deček svetlih las se je podričnil še zadnjih nekaj čevljev po skalah navzdol, potlej pa zavil proti laguni. Čeprav si je slekel šolski pulover, ki mu je opletal v eni roki, se mu je siva srajca oprijemala života in lase je imel na čelu prilepljene. Vse okoli njega vzdolž dolge grape, zarezane v zarasel gozd, se je kopalo v pripeki. S težavo se je motovilil čez rastline ovijalke in razpadajoča debla; kar šine pred njim v zrak ptica, nekaj rdečega in rumenega, in zavrešči ko čarovnica; v odmev na ta krik pride drug klic.

»Hej!« zavpije nekdo. »Malo počakaj!«

Podrast na eni strani zajede se strese in usuje se cela ploha deževnih kapljic.

»Malo počakaj,« ponovi glas, »ujel sem se.«

Svetlolasi fant se ustavi in si mehanično popravi nogavice, da je goščava za hip podobna domači angleški pokrajini.

Glas nadaljuje:

»Toliko je teh plezalk in ovijalk, da sploh nikamor ne pridem.«

Deček, ki je to zavpil, je ritensko prilezel iz nizke hoste, da so ga veje neljubo pobožale po zamaščenem vetrnem jopiču. Noge je imel čez ukrivljena kolena gole, debele, zažete in opraskane od trnja. Sklonil se je, si previdno potegnil iz kože nekaj trnov in sc obrnil. Bil je manjši od svetlolasega in zelo debel. Potlej je odšel proti njemu, pri tem iskal varne stopinje za noge in nazadnje pogledal skozi debele naočnike navzgor.

»Kje pa je tisti z megafonom?«

Svetlolasi deček je zmajal z glavo.

»Tole je otok. Vsaj mislim, da je otok. Tole skalovje sega v morje. Mogoče ni nikjer nobenega odraslega.« Debelušček ga je preplašeno pogledal.

»Kaj pa pilot? Ta ni bil v prostoru za potnike, ta je bil spredaj v kabini.«

Svetlolasi fant si je s stisnjenimi očmi ogledoval skalne čeri.

»Pa vsi drugi fantje,« je nadaljeval debelinko. »Nekateri so se gotovo rešili. Morali so se, ni res?«

Svetlolasi deček jo je, kolikor je le mogel, ravnodušno mahnil proti vodi. Hotel je ostati vzvišen, pa vendarle ne preveč očitno brezbrižen, debeli dečko pa je pritekel za njim.

»Kaj sploh ni nobenega odraslega?«

»Mislim, da ne.«

Svetlolasi je rekel to nekam slovesno; potlej pa ga je prešinilo veselje, ko je spoznal, da se mu je izpolnila velika želja. Kar sredi grape se je postavil na glavo in se zarežal proti zvrnjeni podobi debeluha.

»Nobenih odraslih!«

Debeluh je malo pomislil.

»Tisti pilot.«

Svetlolasi se je spet postavil na noge in sedel na tla, da se je iz njih pokadilo.

»Ko nas je spustil na tla, je gotovo odletel naprej. Tukaj ne bi mogel pristati. Z letalom na kolesa že ne.«

»Bili smo napadeni!«

»Vsak čas se mora vrniti.«

Debelinko je odkimal.

»Ko smo se spuščali, sem pogledal skozi eno od oken. Zagledal sem drugi del letala. Iz njega so švigali plameni.«

Gledal je gor in dol po preseki.

»Po mojem je tole naredil trup letala.«

Svetlolasi deček se je stegnil in se dotaknil raztreščenega konca štora. Za nekaj trenutkov mu je to pritegnilo zanimanje. »Kaj pa se mu je zgodilo?« je vprašal. »In kje je zdaj?«

»Vihar ga je zanesel na morje. Pa tisto še pol toliko ni bilo nevarno kakor vsa tale drevesna debla, ki so se podirala. V njem je še zmeraj moralo biti nekaj fantov.«

Malo se je obotavljal, potlej pa spet spregovoril:

»Kako ti je pa ime?«

»Ralph.«

Zdaj je debeli deček pričakoval, da bo svetlolasi njega vprašal, kako mu je ime, vendar ponujeno predstavljanje ni bilo izpeljano do konca; svetlolasi deček, ki mu je bilo ime Ralph, se je bledo na smejal, vstal in si spet začel utirati pot proti laguni. Debeluh pa mu je bil venomer tesno za petami.

»Prepričan sem, da nas je še lep kup raztresenih naokoli. Si videl še koga drugega?«

Ralph je odkimal in stopil hitreje. Potlej se je spotaknil ob veji in jo treskoma pogrnil po tleh.

Debelušček se je ustavil zraven njega in močno zasopihal.

»Tetka mije naročila, da ne smem teči,« je razložil, »ker imam naduho.«

»Potuho?«

»Tako je. Ne pridem do sape. Na naši šoli sem imel samo jaz naduho,« je dejal debeluh in je bil kar malo ponosen na to. »In naočnike nosim že od tretjega leta naprej.«

Snel si je naočnike in jih pomolil Ralphu; pri tem je mežikal in se smehljal, nazadnje pa si jih začel brisati ob umazan vetrni jopič. Ker se je od bolečine v trebuhu in notranje zbranosti nakremžil, so se mu čisto spremenile poteze na bledem obrazu. Obrisal si je znoj z lic in si hitro spet nataknil naočnike na nos.

»Tele jagode...«

Pogledal je po zajedi okoli sebe.

»Tele jagode,« je dejal, »mislil sem ...«

Popravil si je naočnike, odhlačal stran od Ralpha in počepnil med prepleteno listje.

»Takoj pridem za teboj...«

Ralph se je previdno izmotal iz rastlinja in smuknil naprej skozi hosto. Čez nekaj trenutkov pa je že spet zaslišal sopihanje debelega fantiča za seboj, vendar je pohitel naprej proti steni, ki ga je še ločila od lagune. Zlezel je čez razčesnjeno deblo in prišel iz goščave na plan.

Breg je bil porasel s palmami. Te so stale pokonci ali se nagibale ali se obračale proti svetlobi in zeleni listi so bili sto čevljev visoko v zraku. Na malo privzdignjenih tleh pod njimi je rasla zanikrna trava in povsod so bili kupi podrtega drevja, posejani z razpadajočimi kokosovimi orehi in palmovimi sadikami. Za dečkoma je bila temna gmota pravega gozda in odprta preseka ostre grape. Ralph se je ustavil, se z eno roko naslonil na sivo deblo in z žmerikajočimi očmi pregledoval lesketajočo se vodo. Kakšno miljo stran na morju so bele pene pljuskale ob koralno pečino, onkraj te pa je bilo odprto morje temno sinje. Znotraj nepravilnega loka koral je bila laguna mirna kakor gorsko jezero — modra v vseh odtenkih in prelivajoče se zelena in škrlatna. Sipina med teraso s palmami in vodo je bila ozka in usločena, na videz brez konca in kraja, ker so se palme in breg in voda na Ralphovi levi vlekli v perspektivi nekam v neskončnost; in čez in čez je skoraj nevidna migljala soparica.

Ralph je skočil s terase na peščino. Črne čevlje mu je na gosto pokrila mivka in vročina je puhnila vanj. Začutil je, kako ga obleka veže, zato je divje zbrcal z nog čevlje in si s po enim potegom slekel z nog nogavice z elastiko v robu. Potlej je skočil nazaj na teraso, si slekel srajco in obstal med lobanjastimi kokosovimi orehi, da so mu zadrsele po koži zelene sence palm in gozda. Odpel si je pas z zaponko v obliki kače, vrgel s sebe kratke hlače in hlačke, obstal nag in se oziral po bregu in vodi, ki sta mu jemala oči.

Bil je že zadosti star, da je izgubil otroško štrleči trebuh, saj mu je bilo dvanajst let in nekaj mesecev, vendar še ni bil zadosti star, da bi mu bilo kaj nerodno zaradi doraščanja. Zdaj bi mu človek prisodil, da se bo nemara razvil v boksarja, vsaj po širokih in čokatih plečih sodeč, vendar mu je okoli ust in oči igrala nekakšna milina, ki ni obetala nič slabega. Narahlo je pobožal palmovo deblo; nazadnje je bil prisiljen verjeti, da je otok resničen, zato se je še enkrat z užitkom zasmejal in se postavil na glavo. Spretno se je spet ujel na noge, skočil na mivko, pokleknil in si presejal celo prgišče sipe na kupček na prsih. Potlej je sedel in se s svetlimi, razburjenimi očmi zagledal proti vodi.

»Ralph...«

Debeli deček se je nagnil čez teraso in previdno sedel na rob, da so mu noge zabingljale.

»Oprosti, da se mi je tako mudilo. Tiste jagode ...«

Obrisal si je naočnike in si jih posadil na gumbasti nos. Okvir mu je bil zarisal globok rdečkast »V« na korenu. Po strani se je ozrl po Ralphovem zagorelem telesu in potlej po svoji obleki. Segel si je z roko proti vrhu zadrge, ki se mu je vlekla čez prsi.

»Moja tetka...«

Potlej je odločno potegnil za zadrgo in si vetrni jopič slekel čez glavo.

»Takole!«

Ralph ga je od strani ošvrknil z očmi, a rekel ni nič.

»Mislim, da bo najbolje, če se spomniva vseh njihovih imen,« je dejal debeli deček, »in napraviva seznam. Moramo se vsi skupaj dobiti.«

Ralph še ni hotel razumeti namiga, zato je moral debelušček nadaljevati.

»Meni je vseeno, kako mi pravijo,« je dejal zaupno, »samo da me ne kličejo tako, kakor so me začeli v šoli.«

Ralph je majčkeno napel ušesa.

»Kako pa so ti rekli?«

Debelinko se je ozrl čez ramo, potlej pa se nagnil proti Ralphu.

Zašepetal je:

»Po navadi so mi rekli .Pujsek!«

Ralph se je cvileče zasmejal. Planil je pokonci:

»Pujsek! Pujsek!«

»Ralph — prosim te!«

Pujsek je ves preplašen sklenil roke.

»Rekel sem, da ne bi rad ...«

»Pujsek! Pujsek!«

Ralph je zaplesal po pripeki na peščini, potlej pa se vrnil kot lovsko letalo z nazaj zasuknjenimi krili in premitraljiral Pujska.

»Dumdumdumdumdum!«

Zaril se je v mivko pod Pujskom, tam obležal in se še naprej krohotal.

»Pujsek!«

Pujsek se je prisiljeno zamuzal in je bil navzlic vsemu vesel, da se Ralph vsaj toliko zmeni zanj.

»Če ne boš povedal drugim ...«

Ralph se je hihital v pesek. Pujsku se je na obraz spet vrnil izraz bolečine in zbranosti.

»Samo trenutek.«

Pohitel je nazaj v hosto. Ralph je vstal in zdirjal proti desni.

Tukaj je sipino nahitroma prerezal širok pas v pokrajini; velika plošča rdečkastega granita je bila odločno zavihtena čez grmovje in teraso in pesek in laguno, da je bila kakor štiri čevlje visoka ježa. Po vrhu je bila pokrita s tanko plastjo prsti in zanikrne trave in zasenčena z mladimi palmami. Ker je bilo zanje premalo zemlje, da bi se mogle pognati v višino, so dosegle kvečjemu kakšnih dvajset čevljev, potlej pa omahnile in se posušile; tako je nastala nekakšna vzorčasta preproga križemkražem podrtih dreves, zelo pripravnih za sedenje. Palme, ki so še stale, so delale zeleno streho, pokrito po spodnji strani z migetajočo mrežo odsevov iz lagune. Ralph se je potegnil na to polico, začutil hlad in senco, priprl eno oko in ugotovil, da so sence na njegovem telesu v resnici zelene. Utrl si je pot na rob police, obrnjen proti morju, se ustavil na njem in se zagledal navzdol v vodo. Bila je do dna bistra in vsa si

joča od cvetočega tropskega rastlinja in koral. Jata majhnih, svetlikajočih se rib je švigala sem ter tja. Ralph je spregovoril sam pri sebi in od slasti so mu v glasu zabrnele debele strune:

»Juhuhu! «

Onkraj police je bilo še več mikavnega. Nekakšna silna moč —- nemara tajfun ali pa vihar, ki je pospremil njihov prihod — je premešala pesek v laguni, da je nastal dolg, globok tolmun sredi peščine, ki ga je na drugem koncu zapiral visok rob rožnatega granita. Ralph je bil že nekajkrat razočaran zaradi na videz večje globine takihle bazenov sredi sipine, zato se je temu približal pripravljen na razočaranje. Vendar si ta otok ni privoščil z njim okrutnih šal in tudi neverjetni tolmun, v katerega je očitno mogla priteči morska voda samo ob najvišji plimi, je bil na enem koncu tako globok, da je bila voda kar temno zelena. Ralph je skrbno pregledal vseh trideset metrov dolžine, potlej pa se na glavo pognal v tolmun. Voda je bila toplejša od njegovega telesa, zato se mu je zdelo, kakor da plava v veliki banji.

Pujsek se je spet pokazal, sedel na skalni rob in si nevoščljivo ogledoval zeleno in belo Ralphovo telo.

»Kako imenitno plavaš.«

»Pujsek.«

Pujsek si je sezul čevlje in nogavice, jih skrbno položil na polico in z enim prstom potipal vodo.

»Saj je vroča!«

»Kaj si pa mislil?«

»Nič nisem mislil. Moja tetka...«

»Ti in tvoja tetka!«

Ralph se je pognal pod površino in z odprtimi očmi plaval pod vodo; peščena stena bazena se je vzdigovala kakor gorsko pobočje. Prevrgel se je na hrbet, se prijel za nos in zlat odsev mu je zaplesal in zamigljal ravno po obrazu. Videti je bilo, da se je tudi Pujsek odločil, ker si je začel slačiti hlače. V hipu je bil kot mleko bel in kot maslo zalit nagec. Po prstih je odšel po pesknati strani tolmuna proti vodi in zabredel vanjo, potlej pa do vratu sedel v bazen in se ponosno nasmejal proti Ralphu.

»Kaj ne boš zaplaval?«

Pujsek je odkimal.

»Ne znam. Nisem smel plavati. Zaradi naduhe ...«

»Ti in tvoja potuha!«

Pujsek je prenesel z nekakšno ponižno potrpežljivostjo.

»Ti pa res imenitno plavaš.«

Ralph je ritensko odčofotal proti pobočju, se potopil čez usta in potem brizgnil curek vode visoko v zrak. Potlej je vzdignil brado in spregovoril:

»Ko mi je bilo pet let, sem že znal plavati. Očka me je naučil. Poveljnik je pri mornarici. Ko bo dobil dopust, bo prišel in nas rešil. Kaj je pa tvoj oče?«

Pujsek je mahoma zardel.

»Moj oče je že umrl,« je hitro rekel, »in moja mama ...«

Snel si je naočnike in se zastonj oziral po kakšni stvari, s katero bi si jih lahko očistil.

»Ves čas sem živel pri tetki. Ta ima slaščičarno. Zmeraj sem imel toliko slaščic. Kolikor sem jih hotel. Kdaj pa nas bo tvoj očka rešil?«

»Kakor hitro bo mogel.«

Pujsek je vstal iz vode, da je vse teklo od njega, stopil nag k bregu in si obrisal naočnike z nogavico. V dopoldanski vročini je bil edini glas, ki jima je bil na ušesa, zategnjeno, hrsteče vršanje butajočih valov ob pečine.

»Kako bo pa zvedel, da smo tukaj?«

Ralph se je zibal na vodi. Spanec ga je objemal kakor cela vrsta podob, ki se je spopadala z bleščečimi odsevi lagune.

»Kako bo pa vedel, da smo tukaj?«

Zato ker, je premišljeval Ralph, zato ker, zato ker ... Bučanje valov ob pečine se je odmaknilo nekam daleč.

»Povedali mu bodo na letališču.«

Pujsek je zmajal z glavo, si nataknil naočnike, ki so metali zajčke, in pogledal navzdol proti Ralphu.

»Kje neki. Kaj nisi slišal, kaj je dejal pilot? O atomski bombi? Vsi so mrtvi.«

Ralph se je potegnil iz vode in se postavil pred Pujska, da sta si pogledala iz oči v oči; medtem je preudarjal to nenavadno vprašanje.

Pujsek je gonil svojo:

»Tole je otok, ni res?«

»Splezal sem na skalo,« je počasi rekel Ralph, »in mislim, da je otok.«

»Vsi so mrtvi,« je dejal Pujsek, »in tole je otok. Nihče ne ve, da sva tukaj. Tvoj očka ne ve, nihče ne ve...«

Ustnice so mu zatrepetale in naočniki so se mu zameglili od soparice.

»Mogoče bova morala biti tukaj, dokler ne umreva.«

Ob teh besedah se je Ralphu zazdelo, da je vročina še huje pritisnila, da je nazadnje že grozeče neznosna, in laguna ju je napadla s slepečim bleskom.

»Kje je pa moja obleka,« je zamomljal Ralph. »Aha, tamle.«

Stekel je po pesku in sonce ga je neusmiljeno žgalo; na drugem koncu police je našel razmetano obleko. Čudno dobro mu je delo, ko si je lahko spet oblekel sivo srajco. Potlej je splezal na rob ježe in sedel v zeleno senco pripravnega debla. Tudi Pujsek se je potegnil iz vode in potem prinesel večino obleke s seboj pod pazduho. Nazadnje je skrbno sedel na podrto drevo v bližini majhne skale, ki je gledala na laguno; in mrežasti odsevi so zamigljali po njem.

Mahoma je spregovoril:

»Morava najti še druge. Morava kaj delati.«

Ralph ni nič rekel. Tole je koralni otok. V zavetju pred soncem je prijetno zasanjaril in se še zmenil ni za Pujskovo govorjenje, ki je napovedovalo nesrečo.

Pujsek pa ni odnehal:

»Koliko pa nas je tukaj?«

Ralph je vstal in stopil pred Pujska:

»Ne vem.«

Pod meglico soparice je kdaj pa kdaj potegnila prijetna sapa čez vodno gladino. Kadar je vetrc pripihal do police, je palmovo listje zašelestelo, da so jima lise zabrisanih sončnih odsevov zdrsnile čez telesi ali pa v senci zaprhutale kakor svetla, krilata bitja.

Pujsek se je ozrl proti Ralphu. Vse sence na Ralphovem obrazu so postavljene na glavo; zgoraj zelene, spodaj svetle od lagune. Zajček sončne svetlobe mu skaklja po laseh.

»Morava kaj početi.«

Ralph ga je predirno pogledal. Nazadnje se mu je vendar začel spreminjati v živo resnico sanjani, pa nikoli do kraja uresničeni svet fantazije. Ralphu so se ustnice razklenile v blažen nasmeh in Pujsek je ta smeh obrnil nase, v znamenje, da ga leoni le priznava, zato se je veselo zasmejal:

»Če je to v resnici otok...«

»Kaj pa naj bi bilo?«

Ralphu je zamrl nasmeh na ustnicah in pokazal je proti laguni.

Med praprotastim rastlinjem je ležalo nekaj rumenkastega.

»Kamen.«

»Ne. Školjka.«

Pri priči je bil Pujsek ves iz sebe od spodobne zavzetosti.

»Imaš prav. Školjka! Nekoč sem že videl nekaj podobnega. Pri nekom na steni. Rekel ji je bisernica. Če je hotel poklicati mamo, je samo zapiskal na školjko. To so strašno dragocene ...«

V bližini Ralphovega komolca se je mlada palma nagibala nad laguno. Teža drevesa je v resnici že privzdignila rušo tanke prsti in še malo, pa bo palma padla. Ralph je izruval steblo in začel z njim broditi po vodi, da so svetlikajoče se ribice švigale sem tei tja. Pujsek se je nevarno nagnil čez rob:

»Pazi! Da je ne boš strl...«

»Tiho bodi.«

Ralph je govoril odsotno. Školjka je zanimiva in lepa in vredna igre; vendar se živahne podobe njegovih sanj pri belem dnevu še zmeraj vrivajo medenj in Pujska, ki je v tej zvezi brez pomena. Mlada palma se upogiba in frca školjko po rastlinju naprej. Ralph uporabi eno roko za vrtišče vzvoda, z drugo pa pritisne na ročico: da školjka pogleda iz vode in jo Pujsek lahko prime, ko se poceja voda od nje.

Zdaj školjka ni bila več samo predmet za gledanje, temveč si se je lahko tudi dotaknil, zato je Ralpha prevzelo navdušenje. Pujsel je zajecljal:

»— bisernica; te so tako dragocene. Povem ti, če bi jo človel« hotel kupiti, bi moral šteti in šteti in odšteti ne vem koliko funto — moj prijatelj jo je imel na zidu na vrtu in moja tetka...«

Ralph je vzel školjko Pujsku iz rok in malo vode mu je zacurljalo po roki. Školjka je bila temno kremaste barve in tu pa tam je bilo na njej nekaj obledelih rožnatih lis. Od konice, ki se je stekala v majhno odprtino, pa do rožnatih ustnic na ustju je bilo osemnajst palcev lupine z majčkeno zavitimi kitami, pokrite z rahlimi dekorativnimi vzorci. Ralph je stresel pesek iz globoke posode.

»— mukala je kakor krava,« je dejal Pujsek. »Moj prijatelj je imel tudi nekaj belih kamenčkov in kletko za ptiče z zeleno papigo. Seveda pa ni piskal na tiste bele kamenčke in kadar je deja' ...«

Pujsek je segel po sapo in pobožal lesketajočo se stvar, ki je ležala v Ralphovih rokah:

»Ralph!«

Ralph se je ozrl.

»Tole lahko uporabiva, da skličeva druge. Na zbor. Vsi bode prišli, če naju bodo zaslišali...«

Ves je žarel pred Ralphom.

»Saj si tudi ti mislil na to, ni res? Gotovo si samo zato potegnil školjko iz vode, kaj?«

Ralph si je vrgel svetle lase nazaj.

»Kako pa je tvoj prijatelj zapiskal na školjko?«

»Kakor bi hotel pljuniti,« je dejal Pujsek. »Moja tetka meni ni pustila, da bi piskal, zaradi moje naduhe. Prijatelj je dejal, da je treba pihniti od todle,« je dejal Pujsek in si položil roko na napet trebuh. »Poskusi, Ralph. S tem boš priklical še druge.«

Ralph si je negotovo prislonil ožji konec školjke k ustom in pihnil. Iz ustja školjke je prišel nekakšen prdeč glas, pa nič drugega. Ralph si je obrisal slano vodo z ustnic in še enkrat poskusil, vendar je školjka tudi zdaj ostala brez glasu.

»Kakor bi hotel pljuniti.«

Ralph je našobil ustnice in znova pihnil sapo v školjko, da je bilo slišati v njej nekakšen debel, grd glas. To je dečkoma napravilo toliko veselja, da je Ralph nekaj minut kar naprej puhal in se vmes krohotal, kakor bi stresal grah.

»Moj prijatelj je pihal čisto od todle.«

Ralph je pograbil ta nasvet in pihnil v školjko čisto od prepone. Pri priči se je lupina oglasila. Globoko, hripavo mukanje je zapelo pod palmami, se razgubilo po neprehodnem pragozdu in odmevalo od rožnatega granita v hribu. Jate ptičev so se vzdignile z drevesnih krošenj in nekaj je zacvililo in zašvigalo po podrastju.

Ralph je odmaknil školjko od ustnic.

»Strela!«

Zdaj, ko je spregovoril s svojim glasom, se mu je zdelo, kakor da šepeta v primerjavi z raskavim donenjem školjke. Še enkrat si je prislonil školjko k ustnicam, globoko segel po sabo in znova pihnil. Znova je strahotno zamukalo; potlej je školjko še bolj pritisnil in glas je poskočil za celo oktavo in se sprevrgel v preglušljivo piskanje, da je šlo še bolj skozi ušesa kakor prej. Pujsek je nekaj vpil in obraz mu je zadovoljno žarel in naočniki so se mu bliskali. Ptiči so zavreščali, manjše živali so se razbežale. Ralphu je pošla sapa; glas se je spustil za oktavo, se spremenil v debelo ruljenje in nazadnje v šumeč piš brez glasu.

Školjka je utihnila in je bila podobna lesketajočemu se oklu; Ralphu je obraz potemnel, ker mu je pohajala sapa, in zrak nad otokom je odmeval od ptičjega vreščanja in križajočih se odmevov.

»Glavo stavim, da se tole sliši milje in milje daleč.«

Ralph je spet prišel do sape in odpiskal celo vrsto kratkih, tro bentajočih znamenj.

Pujsek je zaklical: »Eden že gre!«

Pod palmami kakšnih sto metrov stran na bregu se je pokaza majhen deček. Moralo mu je biti kakšnih šest let; bil je čokat ir svetlih las, obleko je imel ponošeno, obraz ves pomazan z lepljiv< sadno mezgo. Hlače si je bil spustil s popolnoma očitnim name nom, potlej pa si jih v naglici samo na pol potegnil nazaj na tre buh. Skočil je s police s palmami v mivko in hlače so mu zdrknil« h gležnjem; stopil je iz njih in zacapljal proti ježi. Pujsek mu je po magal na teraso. Medtem je Ralph še kar trobil, da je po gozdu vsi odmevalo glasov. Fantiček se je razkoračil pred Ralphom in se mi s svetlimi očmi zagledal navpično v obraz. Ko se je prepričal, da ji storil nekaj pametnega, mu je na obraz legla mirna zadovoljnos in v usta mu je smuknil edini čisti prst, rožnati palec.

Pujsek se je sklonil k njemu:

»Kako ti je ime?«

»Johnny.«

Pujsek je sam pri sebi zamrmral ime, potlej pa ga zakriča Ralphu, a ta se še zmenil ni zanj, ker je še kar naprej trobental. V obraz je bil temno zamolkel od silnega veselja, da lahko povzroč; tak strahoten trušč, in srce mu je tako razbijalo, da mu je napeti srajca podrhtevala. Iz gozda so se oglasili kriki in prihajali čedalji bliže.

Na bregu so se že pokazala znamenja življenja. Na pesku, ki ji migljal pod meglico od pripeke, se je na miljah in miljah njegovi dolžine tajilo vse polno človeških postav; dečki so se odpravil proti privzdignjeni polici po vroči, ubito hrsteči mivki. Trije otro čaji, kvečjemu toliko stari kot Johnny, so se prikazali iz presenet ljive bližine, kjer so se v gozdu pasli na jagodah. Zagorel deček, m dosti mlajši od Pujska, je pribodel iz neprehodnega goščavja, zavi proti terasi in se veselo nasmejal vsakemu posebej. Prihajalo jih ji čedalje več. Vsi so napravili kakor Johnny, čeprav ta še vedel ni, d; jim je dal dober zgled, posedli po podrtih palmovih deblih in ča kali. Ralph je še naprej dajal kratka, predirna znamenja s trobljo Pujsek se je sukal med zbirajočo se gručo, spraševal po imenih it nabiral čelo v gube, ko si jih je poskušal vse zapomniti. Otroci s< ga ubogali tako preprosto, kakor ubogajo ljudi z megafoni. Neka teri so bili goli in so prinesli obleko s seboj; drugi so bili na po nagi ali bolj ali manj oblečeni, v šolskih uniformah; v sivem, mo drem, srnje rjavem, v jopičih in majicah. Na obleki so imeli grbe celo gesla, na nogavicah in na puloverjih barvaste okraske. Stikali so glave nad debli v zeleni senci; bili so rjavih, svetlih, črnih, kostanjevih, peščenih, mišje sivih las; in te glavice so nekaj čebljale in šepetale in v njih so se iskrile oči, uprte v Ralpha, in napeto pričakovale. Nekaj se bo prav gotovo zgodilo.

Otroci, ki so prihajali po bregu, posamez ali v dvoje, so se pokazali v nevidni krog, ko so stopili čez črto soparične migljavice in se približali pesku. Tukaj jim je oči vselej pritegnila najprej črna, netopirju podobna postava, ki je skakala po pesku, in šele pozneje so opazili telo nad njo. Netopir je bil senca otroka, zaradi navpičnega sonca stisnjena na temno liso med hitečimi nogami. Tudi če je Ralph trobil, je vendar opazil zadnji dve telesi, ki sta prišli na teraso nad plahutajočo črno liso. Oba dečka okroglih glav in žimastih las sta se treščila na tla Ralphu pred noge in se zarežala in zasopihala kakor psa. Bila sta dvojčka in oči vseh so ostrmele ob tako neverjetni in smešni podvojitvi. V isti sapi sta dihala, v isti sapi se muzala, bila sta čvrsta in živahna. Obračala sta vlažne ustnice navzgor proti Ralphu, ker je bilo videti, kakor da imata pretesno kožo, zato sta jima bila profila premaknjena in usta jima je vleklo vsaksebi. Pujsek se je z bliskajočimi se naočniki sklonil k njima in med dvema donečima glasovoma s trobljo je bilo slišati, kako ponavlja njuni imeni:

»Sam in Eric, Sam in Eric.«

Potlej pa se mu je vse pomešalo; dvojčka sta odkimavala in kazala drug na drugega in vsa truma se je krohotala.

Nazadnje je Ralph nehal trobiti; sedel je in školjka mu je obvisela v eni roki, glavo pa je sklanjal prav do kolen. Ko so odmevi potihnili, je zamrl tudi smeh in nastala je tihota.

Po mavrični migljavici se je po bregu pomikalo še nekaj temnega. Ralph je prvi zagledal in ni odmaknil oči, dokler se niso zaradi njegovega napetega pogleda vsi obrnili v tisto smer. Potlej pa se je postava iz fatamorgane preselila na jasen pesek in tedaj so ugotovili, da temna lisa ni samo senca, temveč večinoma temna obleka. Videli so, da je to cela skupina dečkov, ki stopa za silo v korak v dveh vzporednih vrstah in je oblečena v čudno ekscentrično nošo. Hlače, srajce in druge kose obleke nosijo vsi v rokah: vsak deček pa ima na glavi veliko črno čepico s srebrnim emblemom. Telesa so jim od vratu do gležnjev pokrita s črnimi pelerinami; te imajo na levi strani prsi velik srebrn križ in za vratom se končujejo s košato nabornico. Zaradi tropske vročine, spusta, iskanja hrane in zdaj tega napornega korakanja po razbeljenem bregu so vsi skupaj v obraz podobni ravnokar opranim češpljam Fant, ki jim je poveljeval, je bil oblečen ravno tako, samo da je imel na čepici zlato značko. Ko je bila njegova četa kakšnih deset korakov od terase, je zaklical nekakšno povelje in vsi so se ustavili; lovili so sapo, se potili in se opotekali v slepeči svetlobi. Poveljnik sam je stopil naprej, se pognal na polico, da mu je pelerina zavihrala, in se zagledal v senco, ki se je njemu zazdela skoraj popolna tema.

»Kje je mož s trobento?«

Ralph je spoznal, da ga je oslepilo sonce, zato mu je odgovoril:

»Tu ni nobenega moža s trobento. Samo jaz sem.«

Fant je stopil bliže, se zagledal v Ralpha in pri tem čudno nakremžil ves obraz. Ko se je zagledal v svetlolasega dečka z rumenkasto školjko na kolenih, je bilo videti, kakor da še malo ni zadovoljen s tem, kar vidi. Hitro se je obrnil in črni plašč mu j« zaplahutal v krogu:

»Še pravi, da ni nobene ladje tukaj?«

Plahutajoča pelerina mu je pokrivala spotegnjeno, vitko in koščeno telo in izpod črne čepice so mu silili rdečkasti lasje. Obraz je imel zgrbančen, pegast in grd, čeprav ne neumen. Iz obraza so mu gledale svetlo sinje oči, zdaj razočarane in pripravljene, da se zalijejo s togoto, ali pa so se že zalivale.

»Kaj ni tu nobenega odraslega človeka?«

Ralph mu je spregovoril za hrbtom:

»Ne. Ravno imamo zborovanje. Pridite in se nam še vi pridružite.«

Skupina dečkov v pelerinah je začela stopati iz poravnanih vrst. Suhljati fant je zavpil nad njimi:

»Zbor! Mirno!«

Stotnija je le nerada ubogala in se znova postavila v vrste, potlej pa obstala na soncu in se gugala, še malo, pa so eni začeli pc tihem godrnjati:

»Tak poslušaj, Merridevv. Prosim te, Merridevv... kaj ne bi mogli?«

Potlej je eden od dečkov čofnil na nos v pesek in vrste so se razdrle. Dečka, ki mu je prišlo slabo, so vzdignili na teraso in ga pustili na tleh. Merridew je srepo gledal, nazadnje pa se kislo sprijaznil s tem, kar se je pač dalo narediti:

»No, naj bo. Sedite. Pustite ga pri miru.«

»Ampak, Merridevv.«

»Zmeraj se samo naredi, kakor da je omedlel,« je dejal Merridew. »Ravno tako je napravil tudi v Gibraltarju; in pri jutranjem opravilu pred kantorjem.«

Ob tem zadnjem spominu iz lepih dni se je četa zarežala, se kakor jata črnih ptičev razposedla po križemkražem ležečih deblih in z zanimanjem merila Ralpha. Pujsek ni nikogar vprašal, kako mu je ime. Uniformirana superiornost mu je vlila strahu, še posebej pa domišljava gospodovalnost, s kakršno je ukazoval Merridevv. Stisnil se je na drugo stran k Ralphu in si dal opraviti z naočniki.

Merridevv se je obrnil proti Ralphu:

»Kaj ni tu nobenih odraslih?«

»Ne.«

Merridevv je sedel na deblo in se razgledal po krogu;

»Potlej moramo poskrbeti sami zase.«

Pujsek se je boječe oglasil, ker se je počutil zadosti varnega na drugi strani Ralpha:

»Ravno zato pa je Ralph sklical to zborovanje. Da bomo lahko sklenili, kaj je treba storiti. Slišali smo že imena. Tole je Johnny. Tale dva — to sta dvojčka Sam in Eric. Kateri je Eric —? Ti? Ne

— ti si Sam ...«

»Jaz sem Sam...«

»In jaz sem Eric.«

»Najbolje bo, če vsak pove svoje ime,« je dejal Ralph; »jaz sem Ralph.«

»Mi se že skoraj vsi poznamo med seboj,« je dejal Pujsek. »Smo si ravnokar povedali svoja imena.«

»Otroška imena,« je dejal Merridevv. »Zakaj naj bi bil jaz Jack? Jaz sem Merridevv.«

Ralph se je hitro obrnil proti njemu. To je glas človeka, ki ve, kaj hoče.

»Potlej,« je nadaljeval Pujsek, »tale deček — pozabil sem ...«

»Ti preveč otresaš jezik,« je dejal Jack Merridevv. »Jezik za zobe, Bajsek.«

Vzdignil se je krohot.

»Saj ni Bajsek,« je zavpil Ralph, »ime mu je Pujsek!«

»Pujsek!«

»Pujsek!«

»O, Pujsek!«

Vzdignil se je viharen krohot in pridružil se mu je še najsuhotnejši ficek. Za hip je bilo videti, kakor da so dečki sklenili trden krog prijateljstva, v katerem ni prostora za Pujska: ta jo zardel kakor kuhan rak, sklonil glavo in si spet začel brisati naočnike.

Nazadnje je smeh potihnil in predstavljanje se je nadaljevalo.

V četi je bil po velikosti takoj za Jackom Maurice; bil je širokopleč in se je kar naprej režal. Spet nekdo drug je bil slaboten in boječ in ga nihče ni poznal; držal se je bolj sam zase, kakor bi se na tihem ostro zavedal, da ne spada mednje in hoče ostati skrit. Zamomljal je, da mu je ime Roger, in spet utihnil. Bill, Robert, Harold, Henry; tisti dečko iz čete, ki je bil omedlel, je sedel ravno nasproti na podrti palmi, se bledo smehljal Ralphu in povedal, da mu je ime Simon.

Jack je spregovoril:

»Skleniti moramo, kako se bomo rešili.«

Med zbranimi je završalo. Henry, eden od manjših dečkov, je zaklical, da bi šel rad domov.

»Tiho,« je odsotno rekel Ralph. Vzdignil je školjko. »Zdi se mi, da si moramo izbrati poglavarja, ki bo o vsem odločal.«

»Poglavarja! Poglavarja!«

»Jaz moram biti poveljnik,« je s prostaško nesramnostjo dejal Jack, »ker sem načelnik razreda in prvi odličnjak. Lahko zapojem visoki C.«

Spet je zašumelo.

»No, torej,« je dejal Jack; »jaz sem ...«

Obmolknil je. Nazadnje se je zganil Roger, temni deček, in spregovoril.

»Napravimo volitve.«

»Tako je!«

»Volimo predsednika!«

»Glasujmo...«

Igra z volitvami je bila skoraj ravno tako prijetna kakor trobljenje na školjko. Jack je začel ugovarjati, vendar sta se hrušč in trušč iz vsesplošne želje po predsedniku sprevrgla v volitve, pri katerih je bil z vzdigovanjem roke izvoljen Ralph. Nobeden od dečkov bi ne vedel povedati nobenega pravega vzroka; če bi šlo za to, kdo ima največ soli v glavi, bi se tehtnica najbrž nagnila v prid Pujska, popolnoma očitne voditeljske vrline pa je imel Jack. Vendar je bilo na Ralphu nekaj izrednega, ko je kar sedel in molčal: ni šlo samo za velikost in prijetno zunanjost, zakaj še posebej skrivnostno, pa tudi najmočneje je pri tem vplivala školjka. Ta človek, ki je trobil nanjo in sedi tule na terasi in jih čaka s tole rahlo stvarjo, ki jo pestuje na kolenih, ta je nekaj posebnega.

»Jaz sem za tistegale s školjko.«

»Ralph! Ralph!«

»Naj bo poglavar tale, ki ima trobento.«

Ralph je vzdignil roko, naj utihnejo.

»Dobro. Kdo hoče, naj bo predsednik Jack?«

Vsa četa je s strahotno poslušnostjo vzdignila roke.

»In kdo je zame?«

Vsi razen čete in Pujska so nemudoma vzdignili roke. Potlej je vzdignil roko tudi Pujsek in nekaj zagodrnjal sam sebi v brado.

Ralph je preštel roke.

»Še pravi, da sem jaz predsednik.«

Vsi fantje v krogu so zaploskali. Še celo četa je zaploskala; in pege so izginile Jacku z obraza, tako je zardel od sramu. Hotel je že vstati, pa se je premislil in spet sedel, medtem ko se je ploskanje nadaljevalo. Ralph ga je pogledal in mu želel kaj ponuditi.

»Četa ostane kajpak pod tvojim poveljstvom.«

»To bo naša armada ...«

»Ali lovci...«

»Lahko bodo...«

Jacku je izginila rdečica z obraza. Ralph jim je znova pomahal, naj utihnejo:

»Jack ostane poveljnik čete. Ta je lahko — kaj želite, naj bodo ti fantje?«

»Lovci.«

Jack in Ralph sta se v plahem prijateljstvu nasmehnila drug drugemu. Drugi so se začeli vneto pogovarjati.

Jack je vstal:

»Dobro, zbor. Odložite toge!«

Kakor ob koncu pouka je vsa četa vstala in med klepetanjem pometala črne pelerine v travo na kup. Jack je položil svoj plašč na deblo zraven Ralpha. Sive kratke hlače so se mu lepile na život, tako je bil prepoten. Ralph jih je z občudovanjem opazoval in ko je Jack zagledal njegov pogled, je razložil:

»Hotel sem ravno oditi na tistile hrib in pogledati, ali je okoli in okoli voda. Potlej pa si nas ti poklical s školjko.«

Ralph se je nasmejal in molče vzdignil školjko.

»Poslušajte vsi skupaj. Morate mi pustiti nekaj časa, da vse premislim. Ne morem kar takoj zdajle odločiti, kaj naj storimo. Če tole ni otok, potlej se bomo kar hitro lahko rešili. Zato moramo najprej ugotoviti, ali je otok. Vsi morate ostati tukajle in počakati in nihče ne sme nikamor oditi. Trije od nas — če jih vzamemo več, bomo vse skupaj pomešali in se nazadnje še zgubili — trije od nas pojdejo na ekspedicijo in v oglednico. Jaz pojdem in Jack in — in ...«

Ozrl se je naokoli po kolobarju željnih obrazov. Imel je res veliko izbiro fantov.

»In Simon.«

Fantje okoli Simona so se zahihitali in Simon je vstal in se majčkeno nasmehnil. Zdaj, ko mu je izginila bledica z obraza, je bil koščen, živahen deček kakor drugi in pogled mu je prihajal izpod grive repastih las, ki so mu črni in ščetinasti padali na čelo.

Pokimal je Ralphu:

»Pojdem.«

»Jaz tudi...«

Jack si je potegnil izza hrbta iz toka kar precejšen nož in ga zasadil v deblo ob sebi. Med fanti je zabrnelo in potihnilo.

Pujsek se je zganil.

»Jaz grem tudi zraven.«

Ralph se je obrnil proti njemu.

»Ti nisi uporaben za tako nalogo.«

»Pa vendar bi...«

»Ne maramo te,« je kar naravnost odbil Jack. »Trije so zadosti.«

Pujsku so se zabliskali naočniki.

»Jaz sem bil zraven, ko je Ralph našel školjko. Jaz sem bil prvi ob njem.«

Jack in drugi se sploh niso zmenili zanj. Vsi so se razkropili na vse strani. Ralph, Jack in Simon so poskakali s terase in odšli po pesku proti kopalnemu bazenu. Pujsek se jim je obesil na pete in odcapljal za njimi.

»Če bo Simon hodil sredi med nama,« je dejal Ralph, »se bova lahko pogovarjala čez njegovo glavo.«

Vsi trije so ujeli korak. Še pravi, Simon je moral tu pa tam malo steči, da je prišel vštric z onima dvema. Potlej se je Ralph ustavil in se obrnil nazaj proti Pujsku:

»Pazi se.«

Jack in Simon sta se delala, kakor da tega ne vidita. Šla sta naprej.

»Ti ne moreš z nami.«

Pujsku so se spet zasopli naočniki — to pot od ponižanja.

»Pa si jim vendar povedal. Čeprav sem te prosil.«

Obraz mu je zalila rdečica in usta so mu zatrepetala:

»Ko sem ti vendar rekel, da ne maram ...«

»O čem pa govoriš, za božjo voljo?«

»O tem, da ne maram, da bi mi rekli Pujsek. Rekel sem ti, da mi je vseeno, kako me kličejo, samo da mi ne rečejo Pujsek; in prosil sem te, da jim nikar ne pravi, pa si jim vendar kar naravnost izblebetal...«

Tišina je legla nanje. Ralph se je z večjim razumevanjem zagledal v Pujska in videl, da je užaljen in potrt. Ni se mogel odločiti med obema skrajnostma, ali naj se mu opraviči ali ga še huje useka.

»Je pa že bolje Pujsek kakor Bajs,« je nazadnje rekel z neposrednostjo resničnega voditelja; »in sploh, meni je prav žal, če imaš tak občutek. In zdaj pojdi lepo nazaj, Pujsek, in napravi seznam po imenih. To je tvoje delo. Na svidenje.«

Obrnil se je in stekel za onima dvema. Pujsek se je ustavil in rdečica svete jeze mu je počasi splahnela z lic. Odšel je nazaj proti terasi.

Vsi trije fantje so urno korakali po pesku. Morje je bilo nizko in na bregu je tekel pas z nizkim rastlinjem pokritih tal, ki je bil skoraj ravno tako trden kakor cesta. Nekakšen čar je legel nanje in na njihovo nalogo; vsi trije so se tega zavedali in navdajalo jih je s srečo. Obračali so se drug k drugemu, se razburjeno smejali in se pogovarjali, ne da bi kaj poslušali drug drugega. Vreme je bilo jasno. Ralph je začutil potrebo, da vse skupaj pokaže nekako v svojem jeziku, zato se je postavil na glavo in napravil kozolec. Ko so se do sitega nasmejali, je Simon boječe pobožal Ralpha po roki; in spet so morali bušniti v smeh.

»Gremo naprej,« je hitro rekel Jack, »zdaj smo v oglednici.«

»Priti moramo na konec otoka,« je dejal Ralph, »in pogledati okoli ogla.«

»Če sploh je otok...«

Zdaj, proti koncu popoldneva, so se sanjske podobe malo umirile. Našli so čisto razločen konec otoka, ne da bi si ga izsesali iz prsta ali izmislili iz glave. Tudi tam se je valjalo vse navzkriž kakor drugod in v laguni je ležala velika skala. Tam so gnezdili morski ptiči.

»Kakor sladoled,« je dejal Ralph, »na rožnati torti.«

»Ne bo nam treba gledati okoli ogla,« je dejal Jack, »ker ga ni. Samo rahel lok — in kakor vidiš, skale so bolj razdrapane ...«

Ralph si je zasenčil oči in šel z njimi po cikcakastem obrisu čeri proti hribu. Ta del brega je bliže gori kakor drugi, ki so jih dotlej videli.

»Od te plati bomo poskusili prilesti na hrib,« je dejal. »Po mojem je tole najlažja smer. Tukaj ni toliko zarasle hoste; tu je več rožnatih skal. Gremo naprej.«

Vsi trije so začeli lesti navkreber. Nekakšna neznana moč je zdrobila in razmetala skalne sklade, da so ležali vse navzkriž, dostikrat stopničasto navrhovateni drug čez drugega. Najpogosteje so naleteli na kakšno rožnato pečino, na kateri je po strani ležal skalni blok; in tudi na tem so bile skale in na teh spet druge, dokler se ni rdečkasti hrib spremenil v grmado uravnoteženih skalnih skladov, kakor jih je slikala neugnana domišljija oglednikov, ki so lezli skozi goščavje. Tam, kjer so rožnate pečine rasle iz tal, so bile pogosto ozke steze, ki so se vijugale navzgor. Lahko so lezli po njih, potopljeni globoko v rastlinski svet, z obrazi uprti v skale.

»Kdo neki je naredil tele steze?«

Jack se je ustavil in si obrisal znoj z obraza, Ralph se je ustavil brez sape zraven njega.

»Ljudje?«

Jack je odkimal.

Ralph se je upiral z očmi v temo pod drevesi. Gozd je narahlo drhtel.

»Gremo.«

Težavno ni bilo plezanje po strmem pobočju okoli hriba, temveč pogosto potapljanje v podrast, ko so morali najti kakšno drugo kozjo stezo. Tukaj so bile korenine ovijalk in njihove vrvi tako prepletene, da so se morali previjati med njimi kakor upogljive šivanke. Edini vodnik pri tem jim je bil nagib pobočja, pa kajpak rjava tla in tu pa tam preblisk svetlobe skozi listje: naj je bila kakšna kotanja še tako preprežena s srobotom in spenjavkami, jih je vendar vsaka pripeljala malo više.

Tako ali tako so se pomikali navkreber.

Ko so bili pokopani v tako zmešnjavo in so nemara zabredli ravno v najbolj kočljivi del svoje poti, se je Ralph s sijočimi očmi obrnil k drugima dvema:

»Perfektno.«

»Prima.«

»Fantastično.«

Ni bilo tako jasno, kaj jim je v tolikšen užitek. Vsi trije so bili prepoteni, umazani in izčrpani. Ralph je bil pošteno opraskan. Ovijalke so bile debele kakor njihova stegna in med njimi so bili le

tesni prehodi za težavno pot naprej. Ralph je za poskus zavpil in prisluhnili so pridušenim odmevom.

»To je resnična raziskovalna ekspedicija,« je dejal Jack. »Glavo stavim, da tukaj še ni bil nihče pred nami.«

»Moramo narisati zemljevid,« je dejal Ralph, »samo kaj, ko nimamo papirja.«

»Lahko bi ga vpraskali v lubje,« je dejal Simon, »in v rise vtrli črne barve.«

In spet so se sijoče oči srečale v temačni senci in si slovesno sporočile:

»Prima.«

»Fantastično.«

Tu ni bilo nikjer prostora, da bi se človek postavil na glavo. Zato je Ralph to pot izrazil svoje prekipevajoče navdušenje tako, da je v šali podrl Simona po tleh; in v hipu so se v polmraku pod rastlinjem spremenili v blažen, težko sopihajoč klobčič teles.

Ko so se razklenili, je Ralph prvi spregovoril:

»Moramo naprej.«

Rožnati granit prihodnje pečine je bil bolj odmaknjen ovijalkam in drevju, zato so lahko malo stekli po stezi. Ta jih je znova pripeljala v bolj odprt gozd, da so za nekaj trenutkov lahko celo zagledali zaplato morja. Na planem pa jih je našlo tudi sonce; posušilo jim je obleko, ki se jim je premočila od potenja v senčni, vlažni soparici. Nazadnje se jim je zazdela pot proti vrhu podobna plezanju pa rožnatih skalah, ker se jim ni bilo več treba potapljati v temo. Fantje so si utirali pot skozi tesni in čez groblje ostrega kamenja.

»Poglejta! Poglejta!«

Visoko nad tem koncem otoka so razvaljene skale kipele pod nebo s svojimi zobmi in kamini. Jack se je naslonil na eno takih skal in ko so se vsi uprli vanjo, se je z raskavim škrtanjem premaknila.

»Dajmo, fantje...«

A ta »dajmo, fantje« ni veljal poti naprej proti vrhu. Naskok na vrh hriba je moral počakati, ker so morali fantje najprej sprejeti tole izzivanje. Skala je bila tolikšna kakor manjši avtomobil.

»Horuk!«

Zazibali so jo sem ter tja in ujeli ritem.

»Horuk!«

Še močneje so jo zagugali kakor nihalo, še močneje, še močneje, se uprli obnjo in jo nagnili do skrajne točke ravnotežja — še močneje — še močneje...

»Horuk!«

Velika skala se je še obotavljala in se še z enim prstom upirala, potlej pa se odločila, da se ne bo več vrnila; prekucnila se je na nos, padla, udarila ob tla, se prekopicnila, zabobnela in odskakala po zraku, potlej pa izvrtala globoko luknjo v gozdni baldahin. Oglasili so se odmevi, ptički so vzleteli, bel in rožnat prah se je vzdignil, goščava globoko spodaj se je stresala, kakor da hrumi skoznjo podivjana pošast; in potlej je otok spet objela tišina.

»Perfektno!«

»Bomba!«

»Füaauuu!«

Celih pet minut so potrebovali, preden so si opomogli od zmagoslavja. Nazadnje pa so se le otresli čara.

Potlej jim je šla pot proti vrhu veliko hitreje od nog. Ko so prišli na zadnji odsek, se je Ralph ustavil.

»Terna!«

Bili so na robu kroga ali pravzaprav polkroga na gorskem pobočju. Na njem je bilo vse gosto modrih rož, nekakšnih skalnih rastlin; in ta povodenj je drla po drči navzdol in se v celem hudourniku razlivala po preprogi gozda. V zraku je bilo vse gosto metuljev, ki so vzletavali, frfotali in sedali na cvete.

Onkraj tega kolobarja je štrlelo v zrak široko teme gore in še malo, pa so se povzpeli nanj.

Že poprej so slutili, da so na otoku: ko so plezali po rožnatih skalah in se je na obakraj svetlikalo morje, nad seboj pa so videli jasne zračne višave, so po nekakšnem nagonu vedeli, da jih morje obdaja okoli in okoli. Vendar se jim je zdelo nekako bolj primerno, če počakajo z dokončno besedo do takrat, ko se bodo povzpeli na zadnji vrh in bodo lahko premerili z očmi krožno obzorje vode.

Ralph se je obrnil k drugima dvema:

»Vse to je naše.«

Otok je bil v grobem podoben ladji: na tem koncu je bila nekakšna grba, za njimi pa razkopano pobočje, ki se je spuščalo proti bregu. Vsepovsod skale, pečine, drevesne krošnje in strma pobočja: tamle spredaj vzdolž barke položnejši nagib, porasel z drevjem, in vmes nekaj rožnatih lis: in potlej otoška planjava, porasla z džunglo, gosto zelenje, spotegnjeno nazadnje v rožnat rep. Tam, kjer je otok prehajal v vodo, je bil še en otoček; skala. Skorai

čisto odrezana od otoka, je stala kakor trdnjava in jih čez zelenje gledala z drznim rožnatim stolpičem.

Fantje so pregledovali vse to in se potlej ozrli še po morju. Bili so na veliki vzpetini in popoldne je šlo že proti koncu; ostrega razgleda jim ni kalila nobena fatamorgana.

»Tamle je rob. Koralni rob. Podobne sem že videl na slikah.«

Koralni rob je obdajal otok od več strani in ležal mogoče kakšno miljo od brega in vzporedno s tistim, o čemer so bili zdaj prepričani, da je njihov otok. Koralni rob je bil načečkan po morju, kakor da je kakšen velikan poskušal narisati obris otoka v enem zamahu s kredasto črto, pa se mu je roka prekmalu utrudila in ni končala risbe. V notranjosti je bila voda mavričasta, skale in rastline so bile videti kakor v akvariju; onkraj tega roba je bilo morje temno modro. Bibavica je bila tako ostra, da so se vlekli dolgi prameni pen, ki jih je rezal koralni rob, in fantje so imeli za hip občutek, kakor da se barka enakomerno pomika ritensko.

Jack je pokazal navzdol:

»Tamle smo pristali.«

Onkraj sten in pečin so sredi drevja zagledali brazgotino; tam so bila raztreščena debla in tam brazda, ki jo je samo resast rob palm ločeval od morja in useka. Tamle se zajeda v laguno tudi terasast jezik in v njegovi bližini se kakor mravljinci gibljejo nekakšne postave.

Ralph je odkril vijočo se črto od gole planice, na kateri so stali, po pobočju navzdol, nekakšen žleb, zarezan čez rože, naokrog in navzdol proti pečini, kjer se je začenjala zajeda.

»Tole je najkrajša pot nazaj.«

Sijočih oči, odprtih ust in zmagoslavni so okušali slast posesti. Bili so Židane volje: čutili so, da so prijatelji.

»Nikjer ni videti nobenega dima iz vasi in nobenih čolnov,« je razumno rekel Ralph. »Pozneje se bomo o vsem še prepričali; vendar imam občutek, da je otok nenaseljen.«

»Poiskali si bomo živeža,« je zaklical Jack. »Odšli bomo na lov. Poskušali bomo to in ono ... dokler nas ne pridejo iskat.«

Simon ju je oba pogledal, ne da bi kaj rekel, vendar je tako pokimal, da mu je črna griva zavihrala nazaj in naprej: ves obraz mu je zažarel.

Ralph se je ozrl proti drugi strani navzdol, kjer ni bilo koralnega roba.

»Tu je bolj strmo,« je dejal Jack.

Ralph je stisnil roke v čašo.

»Tistile košček gozda tamle spodaj... samo gora ga drži pokonci.«

Na vseh straneh hriba je raslo drevje — cvetje in drevje. Tedaj se je goščava zganila, zahrumela in zavalovala. Bližnje zaplate gorskih rož so zamigotale in čez nekaj trenutkov so začutili na obrazih hladen dih vetra.

Ralph je razširil roke.

»Vse to je naše.«

Smejali so se in prevračali kozolce in kričali vrh gore.

»Jaz sem že lačen.«

Ko je Simon omenil, da je lačen, sta se tudi druga dva spomnila, da sta lačna.

»Gremo,« je dejal Ralph. »Zvedeli smo, kar smo hoteli vedeti.«

Spustili so se po skalnem pobočju, izginili med rože in odšli naprej pod drevjem. Tu so se ustavili in začeli z zanimanjem pregledovati grmovje okoli sebe.

Simon se je prvi oglasil.

»Kakor sveče. Grmi svečniki. Svečasti popki.«

Grmi so bili temno zimzeleni in dehteči, številni popki pa voščeno zeleni in obrnjeni proti svetlobi. Jack je zamahnil po enem z nožem in prijeten vonj se je usul nanje.

»Popkaste sveče.«

»Pa jih ni mogoče prižgati,« je dejal Ralph. »Samo videti so kakor sveče.«

»Zelene sveče,« je z zaničevanjem omenil Jack. »Ne moremo jih pojesti. Gremo naprej.«

Prišli so do začetka goste džungle in z utrujenimi nogami zacapljali na ozko potko, tedaj pa zaslišali nekakšen vrišč — in cviljenje — in ostro cepetanje s parklji po stezi. Ko so rinili še naprej, je bilo cviljenje čedalje močnejše, da je bilo nazadnje že prav ponorelo. Našli so prašička, ki se je tako zapletel v mrežo ovijalk, da se je v smrtni stiski kakor obseden zaganjal v prožne pregraje. Glas je imel visok, oster kakor šivanka in nepopustljiv. Vsi trije fantje so se pognali naprej in Jack je spet imenitno potegnil svoj nož. Vzdignil je roko v zrak. Nastal je premolk, nekakšna praznina, vendar je prašiček še naprej cvilil in se trgal iz srobota in rezilo se je še naprej bliskalo na koncu koščene roke. Premolk je trajal ravno tako dolgo, da so lahko doumeli, kako neznanski bi utegnil biti zamah od zgoraj navzdol. Potlej pa se je prašiček iztrgal iz objema plezalk in jo pocedil v podrast. Ostali so praznih rok in se spogledovali med seboj in si ogledovali kraj tolikšne groze. Jacku je obraz prebledel, da so mu pege ostro izstopile. Opazil je, da še zmeraj drži nož v vzdignjeni roki, potlej pa povesil roko in vtaknil nož v nožnico. Potlej so se vsi trije osramočeni nasmejali in začeli lesti nazaj na kozjo stezo.

»Ravno sem izbiral najugodnejši zamah,« je dajal Jack. »Čakal sem samo še na trenutek, da se odločim, kam naj ga sunem.«

»Prašička je treba nabosti na raženj,« je divje spregovoril Ralph. »Še zmeraj sem slišal o odojku na ražnju.«

»Prašičku je treba prerezati vrat, da mu odteče kri,« je dejal Jack, »drugače ni mogoče jesti mesa.«

»Zakaj mu pa nisi...«

Zelo dobro sta vedela, zakaj ni tega storil: ker je bil nož tako velikanski in bi moral prileteti tako zviška in se zarezati v živo meso; zaradi neznosne krvi.

»Saj sem ravno mislil,« je dejal Jack. Bil je pred njima, tako da mu nista mogla videti v obraz. »Ravno sem gledal, kam naj zamahnem. Prihodnjič...«

Sunkoma je potegnil nož iz nožnice in ga zapodil v drevesno deblo. Prihodnjič ne bo nobenega prizanašanja. Zagrizeno se je ozrl okoli sebe in jima je bil pripravljen ugovarjati. Potlej pa so prišli na sonce in nekaj časa so imeli dosti dela s tem, da so si poiskali nekaj hrane in jo zmetali vase, ko so se pomikali po brazgotini v gozdu proti terasi in zbornemu prostoru.

Drugo poglavje KRES NA HRIBU

Komaj je Ralph nehal trobiti na školjko, je bilo na terasi že vse živo. Kakšen razloček je bil med tem zborom in dopoldanskim. Popoldansko sonce je pošiljalo poševne žarke od druge plati na teraso in otroci so se večinoma vsi spet oblekli, ker so prepozno začutili, da jih je sonce opeklo. Prejšnja četa je bila opazno manj strnjena kot skupina in je odložila pelerine.

Ralph je sedel na podrtem drevesu tako, da je bil z levo stranjo obrnjen proti soncu. Na svoji desni je imel večino čete; na levi pa večino drugih dečkov, ki se pred evakuacijo niso poznali med seboj; pred njim so po travi čepeli manjši otroci.

Potlej je nastal molk. Ralph je vzdignil rumenkasto in rožnato školjko v višino kolen in nepričakovana sapica je nasejala svetlobe po terasi. Ralph ni vedel, ali naj vstane ali naj obsedi. Pogledal je po strani proti levi, proti kopalnemu tolmunu. Pujsek je sedel v bližini, vendar mu ni priskočil na pomoč.

Ralph se je odkašljal.

»No, torej.«

Kar na lepem je ugotovil, da lahko gladko govori in pove, kar je treba. Z roko si je potegnil skoz lase in spregovoril:

»Smo na otoku. Ravno smo se vrnili z vrha gore, kjer smo videli vodo okoli in okoli. Nikjer nismo odkrili ne hiš ne dima ne človeških sledov ne čolnov ne ljudi. Smo na neobljudenem otoku in razen nas ni na njem nikogar.«

Jack mu je segel v besedo:

»Kljub temu nam je potrebna vojska — da bo hodila na lov. Na lov na prašiče...«

»Tako je. Na otoku so prašiči.«

Vsi trije so poskušali dopovedati, kakšni občutki so jih obhajali, ko so zagledali rožnato živo bitje, ki se je zapletlo med liane.

»Videli smo...«

»Cvilil je...«

»Pobegnil...«

»Še preden sem ga mogel zaklati — vendar — prihodnjič!«

Jack je zapičil nož v deblo in izzivalno pogledal okoli sebe.

Zborovanje se je znova umirilo.

»In tako, vidite,« je nadaljeval Ralph, »so nam potrebni lovci, da nam priskrbe živeža. In drugih reči.«

Privzdignil je školjko na kolenih in se ozrl naokoli po obrazih, opečenih od sonca.

»Nikjer ni nobenega odraslega. Morali bomo skrbeti sami zase.«

Zbor je zahrumel in potihnil.

»In še nekaj. Ne bomo trpeli, da bi govorili vsi hkrati. Kdor bi rad kaj povedal, mora vzdigniti roko kakor v šoli.«

Vzdignil si je školjko pred obraz in pogledal po njenem ustju:

»Potlej mu bom dal bisernico.«

»Bisernico?«

»Tako se namreč pravi tej školjki. Dal bom bisernico tistemu, ki bo imel prihodnji besedo. Ko bo govoril, jo bo lahko držal v roki..

»Vendar...«

»Veš...«

»In mu ne bo mogel nihče seči v besedo. Razen mene.«

Jack je planil na noge.

»Postavili si bomo pravila!« je razburjeno zaklical. »Veliko pravil! In če jih bo kdo kršil...« »Penk!« »Prima!«

»Bomba!«

»Tresk!«

Ralph je čutil, da mu je nekdo vzel školjko s kolen. Potlej je vstal Pujsek in stisnil v naročje veliko rumenkasto školjko in vpitje je potihnilo. Jack je še naprej stal in se v negotovosti oziral proti Ralphu; ta se je smehljal in trepljal z roko po deblu. Jack je sedel. Pujsek si je snel naočnike in zamežikal po zbranih, medtem ko si je s srajco brisal šipice.

»Motite Ralpha. Ne dovolite mu, da bi prišel do najpomembnejšega.«

Preračunano je obmolknil.

»Kdo pa ve, da smo tukaj? A?«

»Zvedeli bodo na letališču.«

»Tisti moški s trobento ...«

»Moj očka.«

Pujsek si je nataknil naočnike.

»Nihče ne ve, kje smo,« je dejal. Bil je bolj bled kakor prej in čisto brez sape. »Mogoče vedo, kam smo bili namenjeni; mogoče pa tudi ne. Ne vedo pa, kje smo, ker sploh nismo prišli tja.« Za hip se je z odprtimi usti zagledal vanje, potlej pa se zagugal in sedel. Ralph mu je vzel školjko iz rok.

»Ravno to sem vam hotel povedati,« je nadaljeval, »pa ste vsi, vsi...« Zagledal se jim je v napete obraze. »Letalo je bilo sestreljeno in se je vnelo. Nihče ne ve, kje smo. Mogoče bomo morali biti tukaj dolgo.«

Molk je bil tako popoln, da so slišali, kako Pujska da je sapa, potlej pa mu spet pohaja. Sonce je poševno pokukalo nanje in pol terase pregrnilo z zlatom. Sapice, ki so dotlej nad laguno lovile svoj rep kakor mladi kužki, so zdaj šinile čez teraso in smuknile v hosto. Ralph si je vrgel z obraza pramene svetlih las, ki so se mu usuli na čelo.

»In tako bomo mogoče morali tukaj dolgo ostati.«

Nihče ni nič rekel. Mahoma se je zasmejal.

»Vendar je to dober otok. Mi trije — Jack, Simon in jaz — smo bili na gori. Prima je. Polno hrane in pijače in ...«

»Skal...«

»Modrih rož...«

Pujsek si je deloma opomogel in pokazal na školjko v Ralphovih rokah; Jack in Simon sta umolknila. Ralph je nadaljeval.

»Ko bomo čakali tu na otoku, se bomo lahko izvrstno imeli.«

Naredil je nekaj širokih gibov.

»Tako je kakor v pravljici.«

Mahoma so se oglasili klici.

»Otok zakladov...«

»Liliputanija...»

»Koralni otok...«

Ralph je pomahal s školjko.

»To je naš otok. Dober otok. Dokler ne pridejo odrasli po nas, se nam bo prav lepo godilo.«

Jack je stegnil roko proti školjki.

»Tukaj so prašički,« je dejal. »Dosti hrane; in voda za kopanje tule zraven v tejle strugi — in sploh. Je mogoče kdo našel še kaj drugega?«

Izročil je školjko nazaj Ralphu in sedel. Vse je kazalo, da ni nihče odkril nič novega.

Starejši fantje so opazili otroka šele, ko se je nekaj branil. Gruča manjših dečkov ga je potiskala naprej, ta pa ni maral iti. Bil je drobcen paglavček, star kakšnih šest let, in na eni strani obraza je imel veliko materino znamenje murvove barve. Zdaj je stal, čeprav sključen v dve gubi, da bi se tako izmaknil ostrim pogledom javnosti, in vrtal s palcem na nogi v grintavo travo. Nekaj je momljal pri sebi in šlo mu je na jok.

Drugi manjši fantje so ga šepetaje, vendar resno spehali proti Ralphu.

»Dobro,« je dejal Ralph, »naprej torej.«

Pobček se je ves preplašen ozrl okoli sebe.

»Govori!«

Dečko je stegnil roke, da bi sprejel školjko, in vsi zbrani so se na glas zakrohotali; mahoma pa je potegnil roke nazaj k sebi in planil v jok.

»Dajte mu školjko!« je zavpil Pujsek. »Dajte mu školjko!«

Nazadnje ga je Ralph pripravil do tega, da je vzel školjko v roke, vendar je fantiček popolnoma izgubil glas, ker so se mu fantje tako zakrohotali. Pujsek je pokleknil k njemu, se z eno roko naslonil na veliko školjko in ga poslušal, potlej pa naprej razlagal vsem zbranim:

»Fant bi rad zvedel, kaj mislite napraviti z zmaji.«

Ralph se je zasmejal in tudi drugi fantje so se zasmejali z njim vred. Mali se je še bolj zvil v dve gubi.

»Pripoveduj nam o zmajih.«

»Zdaj pravi, da je bila pošast.«

»Pošast?«

»Zmaj. Takole velik. Fant ga je sam videl.«

»Kje pa?«

»V gozdu.«

Pod drevjem se je ugnezdilo nekaj hladu, bodisi zaradi begotnih sap, bodisi zaradi sonca, ki se je spustilo še niže. Fantje so to začutili in se nemirno zganili.

»Na otoku takele velikosti ne morejo živeti pošasti in zmaji,« je ljubeznivo razložil Ralph. »Take živali so samo v velikih deželah, kakor sta Afrika ali Indija.«

Mrmranje; potlej so glave resno pokimale.

»Pravi, da je pošast prišla po temi.«

»Potlej je ni mogel videti!«

Krohot in ploskanje.

»Ste ga slišali? Pravi, da je videl zmaja v temi...«

»Še zmeraj pravi, da je videl pošast. Prišla je in se odmaknila, potlej pa spet prišla in ga hotela požreti...«

»Sanjalo se mu je.«

Ralph se je zasmejal in pogledal po obrazih okoli sebe, da bi mu to potrdili. Starejši fantje so se strinjali; med mlajšimi pa je tu in tam zagledal dvome, za katere je treba več kakor sklicevanje na pamet.

»Gotovo ga je mora tlačila. Ko se je spotikal čez vse tiste ovijalke.«

Že spet so mu eni resno pokimali; sami so vedeli, kakšne so moraste sanje.

»Pravi, da je videl pošast, zmaja, in pravi, da bo mogoče nocoj spet prišla.«

»Ko ti pravim, da ni nobenih pošasti!«

»Pravi, da se je dopoldne spremenila v kače, ki so kakor vrvi po drevju in se obešajo z vej. Sprašuje, ali se bo nocoj spet vrnila.«

»Pa to ne more biti pošast!«

Zdaj se sploh nihče več ni zakrohotal, vsi so se samo še resneje zagledali. Ralph si je z obema rokama segel v lase in se z mešanimi občutki norčije in obupa zagledal v pobiča.

Jack je segel po školjki.

»Ralph ima kajpak prav. Tu ni nobenih zmajev. Če pa je bila kakšna kača, jo bomo ujeli in pobili. Zdaj moramo oditi na lov na divje prašiče, da dobimo hrane za vse. In pri tem bomo pogledali še za kačami...«

»Pa saj ni bila kača!«

»Še bomo že sami prepričali, ko pojdemo na lov.«

Ralph je bil nejevoljen in za hip malodušen. Imel je občutek, da grabi po nečem neoprijemljivem. V očeh, ki so ga tako napeto gledale, ni bilo nobene norčavosti.

»Pa saj vendar ni pošasti!«

V njem se je prebudilo nekaj, česar ni poznal, in ga sililo, da je kar naprej in na glas ponavljal:

»Ko ti vendar pravim, da tukaj ni nobenih pošasti!«

Ves zbor je molčal.

Ralph je spet vzdignil školjko in vrnila se mu je dobra volja, ko je pomislil na to, kaj jim mora še povedati.

»In zdaj prehajamo k najpomembnejši stvari. Veliko sem premišljeval. Premišljeval sem, ko smo lezli na hrib.« Poblisnil je z zarotniškim nasmeškom proti drugima dvema. »In spet tukajle na bregu. In premišljeval sem o temle: Želimo se lepo zabavati. In želimo, da bi bili rešeni.«

Navdušeno in hrupno pritrjevanje vseh zbranih ga je odneslo kakor val, da je izgubil rdečo nitko. Znova se je zamislil.

»Želimo, da bi nas rešili; in seveda bomo rešeni.«

Več glasov je zablebetalo. Že samo ta preprosta ugotovitev, oprta le na tehtnost Ralphove nove oblasti, drugače pa popolnoma nepreizkušena, jim je prinesla svetlobe in sreče. Moral je precej časa mahati s školjko, preden jih je toliko utišal, da so ga slišali.

»Moj oče je pri mornarici. Povedal mi je, da ni nikjer več nobenega otoka, ki ga ne bi poznali. Pravi, da ima kraljica veliko dvorano, polno samih zemljevidov, in da so na njih narisani vsi otoki na vsem svetu. Zato ima kraljica prav gotovo tudi sliko tegale otoka.«

Spet je zaslišal glasove boljše volje in večjega poguma.

»In prav gotovo se bo prej ali slej tule ustavila katera od ladij. Mogoče ravno očkova. In tako vidite, da bomo prej ali slej rešeni.«

Malo je premolknil, da je napravil večji vtis. Njegove besede so navdale zbrane z upanjem, da so brez skrbi. Imeli so ga radi in zdaj so ga še spoštovali. Kar sami od sebe so začeli ploskati in v hipu se je po vsej terasi razširilo odobravanje. Ralph je zardel in se ozrl po strani proti Pujsku, ki ga je odkrito občudoval, potlej pa še na drugo stran proti Jacku, ki se je muzal in se delal, kakor da zna tudi sam pošteno zaploskati.

Ralph je pomahal s školjko.

»Mirujte! Stojte! Poslušajte!«

Na krilih zmagoslavja je sredi molka nadaljeval:

»In potlej še nekaj. Lahko jim pomagamo, da nas bodo hitreje našli. Če se bo ladja peljala mimo otoka, nas mogoče ne bodo opazili z nje. Zato moramo zakuriti grmado vrh hriba. Napraviti moramo kres.«

»Kres! Zakurimo kres!«

Na mah je pol fantov skočilo na noge. Jack je vpil sredi med njimi in čisto pozabil na školjko:

»Gremo! Vsi za menoj!«

Na prostoru pod palmami je vse hrumelo in gomazelo. Tudi Ralph je planil pokonci in kričal, naj dajo mir, vendar ga ni nihče slišal. Vsa truma hkrati se je obrnila proti notranjosti otoka in izginila — za Jackom. Še celo najmanjši ficki so jo ubrali za njimi in se motovilili, kakor so vedeli in znali med zelenjem in polomljenimi vejami. Ralph je ostal in držal v roki školjko, ob njem pa je bil samo še Pujsek.

Pujsek je spet čisto mirno dihal.

»Kakor otroci!« je rekel z zaničevanjem. »Taki so kakor truma otročajev!«

Ralph se je v dvomih ozrl proti njemu in položil školjko na podrto drevo.

»Glavo stavim, da je že pet proč,« je dejal Pujsek. »Ne vem, kaj mislijo, da hočejo še zdajle na hrib!«

Spoštljivo je pobožal školjko, potlej pa se ustavil in se ozrl:

»Ralph! Slišiš! Kam pa greš?«

Ralph se je že pretikal čez prvo podrto drevje na gozdni brazgotini. Nekje daleč pred njim sta odmevala lomastenje in smeh.

Pujsek je kisle volje gledal za njim.

»Kakor tropa otročajev...«

Zavzdihnil je, se sklonil in si zavezal čevlje. Trušč potujočega zbora se je oddaljeval navkreber. Potlej je Pujsek pobral školjko in se z izmučenim izrazom staršev, ki se morajo sprijazniti z brezglavo razposajenostjo otrok, obrnil proti gozdu in začel počasi lesti po vse navzkriž podrti brazgotini.

Na drugi strani malo pod vrhom hriba je bila polica, porasla z gozdom. Ralph se je še enkrat zalotil pri tem, kako je stisnil roke v prgišče.

»Tamle spodaj bomo lahko dobili drv, kolikor jih bomo hoteli.«

Jack je pokimal in se potegnil za spodnjo ustnico. Komaj kakšnih sto metrov pod njimi, na tistem boku gore, ki je bolj strm, bi lahko nalašč določili odsek, posebej primeren za napravo drv. Drevje je vlažna vročina silila v bohotno rast, a je imelo premalo prsti, da bi se moglo razviti v vso velikost, zato je kmalu popadalo in trohnelo: ovijalke so ga sprejemale v svoje naročje in nove sadike so se med njimi poganjale kvišku.

Jack se je obrnil proti svoji četi, ki je stala v pripravljenosti. Črne čepice od uniform so jim zdrsnile po strani na eno uho kakor baretke.

»Napravili bomo grmado. Gremo.«

Našli so najpripravnejšo potko po rebri navzdol in začeli vlačiti na vrh suhe veje. In tudi najmanjši pobčki, ki so komaj prilezli na vrh, so se dričali po melini, da je vse pridno delalo razen Pujska. Večina lesa je bila že tako preperela, da so ga samo zgrabili, pa se jim je že pod rokami zdrobil v sončni prah in v nekaj krp drevesnega lišaja in trohnobe; nekaj debel pa so le dobili celih na plan. Dvojčka Sam in Eric sta prva odkrila pripravno deblo, a mu nista mogla do živega, dokler niso še Ralph, Jack, Simon, Roger in Maurice našli prostora, da so jima lahko priskočili na pomoč. Potlej pa so ped za pedjo vlekli neznansko težkega drevesnega mrtvaka po skalah navzgor in ga nazadnje le spravili na vrh. Vsaka skupina fantov je navlekla svoj delež, eni več, drugi manj, in grmada se je večala. Ko se je Jack vrnil pod vrh, sta se z Ralphom sama lotila manjšega rklja in se režala drug drugemu, ko sta si pomagala nesti tovor. Med pihljanjem vetrca in kričanjem in ob poševnih sončnih žarkih na visokem hribu je zasijal žar, tista čudna, nevidna luč prijateljstva, pustolovščin in zadovoljnosti.

»Skoraj je pretežak.«

Jack se mu je zarežal v odgovor:

»Za naju oba že ne.«

Skupaj sta z združenimi močmi zmagovala breme in se opotekala po zadnji gorski strmini. Skupaj sta zavpila: Ena! Dve! Tri! in treščila deblo na velik kup. Potlej sta se odmaknila in se zasmejala od zmagoslavnega užitka, da se je moral Ralph pri tisti priči postaviti na glavo. Fantje pod njima so se še napenjali, čeprav je nekaj manjših že izgubilo voljo za delo in so po še neznanem gozdu rajši stikali za jagodami. Potlej sta dvojčka, ki jima ni bilo mogoče odrekati bistrine, prišla na vrh hriba z naročjem suhega listja in ga potlačila pod grmado. Ko so fantje videli, da je grmada že zadosti velika, so drug za drugim nehali odhajati nazaj navzdol po še novega netiva, temveč so ostali na rdečkastem, razdrapanem temenu hriba ob Ralphu in Jacku. Šele zdaj so prihajali do sape in pot se jim je sušil.

Ralph in Jack sta se gledala, ko je družba počivala okoli njiju. Sramežljiva zavest se jima je krepila in sama nista vedela, kako naj si jo zaupata.

Ralph je ves rdeč v obraz prvi spregovoril:

»Boš ti?«

Odhrknil se je in nadaljeval:

»Boš ti prižgal kres?«

Zdaj, ko sta bila stiska in zadrega razkrita vsem, je tudi Jack zardel. Nejasno je nekaj zamomljal.

»Drgneš dva kosa lesa. Drgneš...«

Pogledal je Ralpha in ta je izdavil iz sebe še zadnje priznanje svoje nemoči:

»Ima mogoče kdo vžigalice?«

»Narediš lok in vrtiš puščico,« je dejal Roger. Pomel si je roke, da je pokazal, kako misli. »Bzzz. Bzzz.«

Majčkeno vetra je priplahutalo na hrib. In z njim vred je prilezel Pujsek v kratkih hlačah in srajci; previdno se je pretikal skozi zadnje obrasleke gozda in večerna sončna luč se mu je lovila v naočnike. Pod pazduho je stiskal školjko.

Ralph mu je zaklical:

»Pujsek! Imaš mogoče kakšno vžigalico?«

Drugi fantje so poprijeli krik, da je odmevalo po vsem hribu. Pujsek je odkimal in prisopihal h grmadi.

»Ojoj! Navalili ste veliko grmado, ni res?«

Jack je v trenutku pokazal proti njemu:

»Naočniki — uporabimo jih namesto zažigalne leče!«

Pujska so že obstopili, še preden se jim je mogel odmakniti.

»Stojte —. Pustite me!« Glas se mu je sprevrgel v krik groze, ko mu je Jack potegnil naočnike z nosu. »Pazi nanje! Daj mi jih nazaj! Saj sploh nič ne vidim! Polomili boste bisernico!«

Ralph ga je s komolcem odrinil stran in pokleknil zraven grmade.

»Stopi mi z luči.«

Začelo se je suvanje in prerivanje in uradno poveljevanje. Ralph je premikal leči sem ter tja, zdaj od te strani, zdaj od one, dokler se ni žareče bela podoba zahajajočega sonca pokazala na kosu trdega lesa. Skoraj v hipu se je vzdignila tanka kačica dima, da je moral zakašljati. Tudi Jack je klečal in narahlo pihal, da se je dim sukljal na drugo stran; stebriček je bil čedalje debelejši in nazadnje je zamigljal bled plamenček. Plamen je bil sprva skoraj neviden, ker je bila sončna svetloba tako močna, potlej pa je objel drobne vejice in se razrasel, dobil več barve in se spotegnil proti dračju, ki je zaprasketalo z ostrimi poki. Ognjeni jeziki so lizali više in više in fantje so bruhnili v veselo norenje.

»Moji naočniki!« je zatulil Pujsek. »Daj mi nazaj naočnike!«

Ralph se je odmaknil od grmade in položil naočnike Pujsku v tipajoče roke. Pujsek se ni mogel premagati, da ne bi zamrmral:

»Sama megla, nič drugega. Komaj vidim roko pred nosom ...«

Fantje so zaplesali. V grmadi je bil les tako preperel in tako suh kakor podnet, da so se cele goli divje razgorevale in pokrivale z rumenimi zublji, ki so se poganjali kvišku in švigali v mogočnem ognjenem jeziku dvajset metrov visoko v zrak. Nekaj korakov daleč okoli kresa je bilo vroče kakor v peči in po vetru se je vlekla cela reka isker. Debla so se spreminjala v bel pepel.

Ralph je zavpil:

»Prinesite še drv! Vsi pojdite še po drva!«

Začela se je dirka z ognjem in fantje so se razkropili po zgornji hosti. Neposreden cilj jim je bil ohraniti svetlo zastavo plamenov, ki je vihrala vrh hriba, in nihče ni gledal niti za ped naprej. Še celo najmanjši pobci so prinašali na kup koščke lesa, kadar jih niso premotile kakšne jagode, in jih metali na ogenj. Sapa se je majčkeno okrepila in se sprevrgla v rahel veter, da je bilo lepo razločiti, od katere strani piha in kje je zavetrje. Na eni plati je bil zrak hladen, na drugi strani pa je ogenj stegoval žgočo roko vročine, da so se lasje v hipu sfrknili. Fantje, ki so začutili večerni veter na premočenih obrazih, so se malo ustavili in si privoščili prijeten hlad, potlej pa ugotovili, da so upehani. Popadali so po tleh v senco, ki se je tajila med razmetanim skalovjem. Ognjena zastava je hitro lezla vase; potlej se je grmada posedla in po tihem pepelnato puhnila, da se je vzdignil velik kres isker pod nebo, potlej pa se po vetru nagnil in se razgubil. Fantje so ležali in sopihali kakor psi.

Ralph je vzdignil glavo iznad lakti. »To je slabo.«

Roger je debelo pljunil v razbeljeno žerjavico.

»Kaj praviš?«

»Nobenega dima ni. Sami plameni.«

Pujsek se je ugnezdil v varen kotiček med dvema skalama in sedel s školjko na kolenih.

»Tak ogenj,« je dejal, »kakršnega smo mi napravili, ni za nobeno rabo. Tudi če bi hoteli, ne bomo mogli dolgo vzdrževati takegale kresa.«

»Ti si pa res veliko pomagal,« se je zaničljivo obregnil Jack. »Ti si samo sedel.«

»Uporabili smo njegove naočnike,« je dejal Simon in se z laktjo razmazal po črnem licu. »Tako nam je tudi on pomagal.«

»Prinesel sem školjko,« je nejevoljno rekel Pujsek. »Zato mi dajte besedo!«

»Na vrhu hriba je školjka brez pomena,« je dejal Jack, »zato jezik za zobe.«

»V svoji roki držim školjko.«

»Namečite na vrh zelenih vej,« je svetoval Maurice. »To je najboljše, če hočete dobiti dima.«

»Jaz imam školjko...«

Jack je divje vzrojil:

»Tak bodi že tiho!«

Pujsek je odnehal. Ralph mu je vzel školjko iz rok in se ozrl naokoli po fantih.

»Morali bomo določiti posebno skupino, da bo skrbela za ogenj. Vsak dan se lahko pripelje kakšna ladja tod mimo —« Zamahnil je z roko proti ostri črti obzorja. »— in če jim bomo ves čas dajali znamenja, bodo prišli in nas vzeli na ladjo. In še nekaj. Postaviti si moramo še novih pravil. Zbor je povsod, kjer je školjka. Naj bo tukajle zgoraj ali pa spodaj na terasi.«

Pritrdili so mu. Pujsek je odprl usta, da bi spregovoril, pa je zadnji hip ujel Jackov pogled in hitro zaprl usta. Jack je stegnil roko proti školjki in vstal; previdno je držal rahlo stvarco v sajastih rokah.

»Strinjam se z Ralphom. Imeti moramo pravila in se ravnati po njih. Saj vendar nismo divjaki. Saj smo Angleži; in Angleži so za vse najboljši. In tako moramo tudi to narediti tako, da bo na vse kraje prav.«

Obrnil se je k Ralphu.

»Ralph — razdelil bom svojo četo — hočem reči svoje lovce — v skupine in mi bomo odgovorni za to, da bo ogenj ves čas gorel ...«

Taka velikodušnost je prebudila med fanti živahno ploskanje, da se jim je Jack zarežal, potlej pa pomahal s školjko, naj utihnejo.

»Zdaj bomo pustili, da ogenj pogasne. In sploh, kdo bi mogel ponoči razločiti dim? In ogenj tako ali tako lahko znova zakurimo, kadar hočemo. Alti — ta teden boste vi pazili na ogenj; falzeti pa prihodnji teden ...«

Zbor je resno pritrdil.

»In mi bomo poskrbeli tudi za razgledno stražo. Če bomo zagledali tamle kakšno ladjo —« Z očmi so se obrnili za njegovo koščeno roko. »— bomo nametali na ogenj zelenih vej. Tako bomo dobili več dima.«

Napeto so se zastrmeli v temno modro obnebje, kakor da se utegne vsak čas pokazati na njem droben obris.

Sonce na zahodu je bilo kakor kaplja gorečega zlata, ki drsi čedalje bolj proti pragu sveta. Na vsem lepem so se zavedeli, da je večer, ko sta pošli svetloba in gorkota.

Roger je vzel školjko in se kisle volje razgledal naokoli.

»Jaz sem pregledoval morje. Pa nisem zasledil nobene ladje. Mogoče nas ne bodo nikoli rešili.«

Nastalo je mrmranje in se spet porazgubilo. Ralph je vzel školjko nazaj.

»Že prej sem rekel, da nas bodo prej ali slej rešili. Treba nam je samo počakati; to je vse.«

Pujsek je pogumno in slabe volje segel po školjko.

»Jaz sem vam ravno tako rekel! Povedal sem vam o naših zborih in tako naprej, pa ste mi rekli, naj bom tiho ...«

Glas se mu je vzdignil v piskanje krepostne obtožbo. Fantje so se zganili in mu začeli vpiti, naj že neha.

»Rekli ste, da bi radi imeli malo ognja, potlej ste pa navalili grmado, visoko kakor stog sena. Če vam jaz kaj rečem,« je s trpkim spoznanjem zaklical Pujsek, »mi pravite, naj bom tiho; če pa Jack ali Maurice ali Simon ...«

Obmolknil je zaradi trušča in kar stal in gledal nekam čeznje in navzdol po neprijaznem gorskem pobočju proti veliki polici, kjer so našli toliko suhega lesa. Potlej se je tako čudno zasmejal, da so vsi potihnili in se osuplo zagledali proti bliskajočim se naočnikom. Nazadnje so šli za njegovim pogledom, da bi odkrili vir njegovi grenki šegavosti.

»Pa imate res malo ognja.«

Dim se je vzdigoval tu pa tam izmed lian, ki so prepletale suha in sušeča se drevesa. Ko so tako gledali, je šinil svetel plamen izpod enega od grmov, potlej pa se je dim še zgostil. Manjši zublji so jezljali ob nekem drevesnem deblu in plezali po listju in grmičevju, se cepili in večali. Ognjen jezik se je oprijel tankega drevesa in skakljal po njem navzgor kakor vesela veverička. Dim se je gostil, se redčil in se valil na vse strani. Veverica je poskočila na krilih vetra, se ujela na neko drugo stoječe drevo in zamlaskala po njem navzdol. Pod temno preprogo listja in dima je ogenj popadel gozd in ga začel prežvekovati. Celi oblaki črnega in rumenkastega dima so se kar naprej grmadili proti morju. Ko so fantje zagledali plamene in neustavljivi tok ognja, so planili v cvileče, razburjeno vreščanje od veselja. Plameni so se tihotapili kakor jaguarji, kakor da so divje zverine, se po trebuhu plazili proti vrsti brezam podobnih mladih drevesc, ki so obrobljala daleč ven štrlečo rožnato skalo. Hlastnili so proti prvemu od dreves in veje so se odele v kratkotrajno ognjeno listje. Srčika ognja se je živahno pognala čez vrzel med drevesi in valoveč in žareč zaplesala po tleh vzdolž vse njihove vrste. Pod dečki, ki so od veselja prevračali kozolce, se je četrt milje zaraslega gozda kopalo v divjem dimu in požaru. Posamezni prasketajoči kresovi so se zlivali v bobneče bučanje, ob katerem se je skoraj stresala gora.

»Pa ste res napravili malo ognja.« Ralph je preplašen opazil, da so fantje čedalje bolj tihi in mirni, ker so začutili prve začetke svete groze spričo naravne moči, ki se je strgala z verige pod njimi. Ta zavest in silen strah sta ga napravila divjega. »Hej, mir!«

»Jaz imam školjko,« je z užaljenim glasom rekel Pujsek. »Zato imam pravico govoriti.«

Zagledali so se vanj z očmi, v katerih ni bilo čutiti zanimanja za to, kar vidijo, ker so tudi ušesa obračali bolj proti rohnečemu bobnenju požara. Pujsek je živčno pogledoval v ta pekel in držal školjko v naročju.

»Zdaj moramo pustiti, da bo vse pogorelo. In to je bila naša kurjava.«

Obliznil si je ustnice.

»Zdaj ne moremo ničesar storiti. Za naprej pa moramo biti bolj pazljivi. Drugače se bojim ...« Jack je odmaknil oči od požara. »Ti se zmeraj bojiš. Uh — Bajs!« »Jaz imam školjko,« je cmeravo rekel Pujsek. Obrnil se je proti Ralphu. »Jaz imam bisernico, ni res, Ralph?« Ralph se je nerad obrnil od bleščečega, grozotnega prizora.

»Kaj je?«

»Bisernica. Jaz imam pravico govoriti.« Dvojčka sta se hkrati zahihitala. »Hoteli smo malo dima ...« »Pa zdaj poglejte ...!«

Pregrinjalo se je vleklo milje in milje daleč od otoka. Vsi dečki razen Pujska so planili v hahljanje; cvileče so se zasmejali.

Pujsek je izgubil živce.

»Jaz imam školjko! Zato me poslušajte! Najprej bi si morali napraviti kakšno zavetje na bregu. Ponoči bo tam spodaj še enkrat manj mraz kakor tule zgoraj. A naj je Ralph samo zinil ,kres’, ste že odtulili in odcvilili sem gor na hrib. Kakor trop otročajev!«

Zdaj so vendarle poslušali njegovo govoranco.

»Kako sploh morete pričakovati, da vas bo kdo rešil, če pa ne delate tako, kakor bi bilo treba, in ne greste lepo po vrsti?«

Snel si je naočnike in se naredil, kakor da misli odložiti školjko; ker pa so se skoraj vsi starejši fantje mahoma stegnili proti njej, se je premislil. Potlačil si je školjko pod pazduho in se stisnil nazaj proti skali.

»In zakaj ste se sploh spomnili in zakurili ta kres, ki nikomur nič ne koristi? In zdaj ste ves otok spremenili v pepel. To bo prijetno, če ves otok pogori, kaj? Kuhana marmelada, to bo naša hrana, in pečena svinjina. In to je vse prej kakor smešno! Pravite, da je Ralph poglavar, pa mu ne daste časa, da bi vse premislil. In komaj kaj reče, že planete kakor — kakor ...«

Obmolknil je, da je segel po sapo, in ogenj je grmeče grgral okoli njih.

»In to še ni vse. Tile ficki. Tile najmanjši. Kdo se sploh kaj zmeni zanje? Kdo sploh ve, koliko jih je bilo?«

Ralph je mahoma stopil za korak naprej.

»To sem tebi naročil. Tebi sem rekel, da napravi poimenski seznam!«

»Kako pa sem ga mogel,« je užaljeno zavpil Pujsek, »čisto sam? Tudi za minuto jih ni bilo mogoče obdržati skupaj; precej so se razgubili v vodo, se razkropili po gozdu, se kratko in malo razlezli po vsem otoku. Kako pa naj potlej vem, kdo je kdo?«

Ralph si je obliznil blede ustnice.

»Še pravi, da sploh ne veš, koliko bi nas moralo biti?«

»Kako bi neki mogel ugotoviti, ko se pa ti čmrlji podijo naoko

li kakor komarji? In potlej, ko ste se vi trije vrnili, je bila takoj izgovorjena beseda kres in pri priči so vsi zdirjali, tako da sploh nisem imel priložnosti...«

»Dosti je!« je ostro pribil Ralph in sunkoma potegnil školjko k sebi. »Če je nisi imel, je pač nisi imel.«

»— in potlej, ko sem prišel semle gor, ste mi vzeli naočnike

...«

Jack se je obrnil proti njemu.

»— in tile brenclji brencljasti so se potikali tamle spodaj, kjer zdaj divja požar. Kako pa naj vem, ali ni kateri ostal tam?«

Pujsek je vstal in pokazal proti dimu in plamenom. Med fanti se je vzdignilo godrnjanje in spet zamrlo. Nekaj čudnega se je primerilo s Pujskom, ker je začel loviti sapo.

»Tisti mali ficek —«je zasikal, »— tisti z vrojenim znamenjem na obrazu, tega že nikjer ne vidim. Kje pa je?«

Vso trumo je zajela mrtvaška tišina.

»Tisti, ki je pripovedoval o kačah. Ta je bil že tam spod ...«

Eno od dreves je eksplodiralo sredi požara kakor bomba. Dolge verige ovijalk so se za hip pokazale pred oči v smrtni stiski in spet omahnile v ognjeno povodenj. Pri tem so manjši otroci zavreščali.

»Kače! Kače! Poglejte, kače!«

Na zahodu je bilo sonce, ne da bi se kdo kaj zmenil zanj, samo še kakšen prst ali dva nad morsko gladino. Obraze jim je rdečkas

to osvetljevalo od spodaj. Pujsek je planil k skali in se je oklenil z obema rokama.

»Tisti mali ficek, ki je imel vrojeno znamenje na — obrazu — kje pa je — zdaj? Če vam pravim, da ga nikjer ne vidim.«

Fantje so se preplašeno in nejeverno spogledovali med seboj.

« ... kje pa je zdaj?«

Ralph mu je zamomljal v odgovor, kakor da ga je sram:

»Mogoče je odšel nazaj na — na ...«

Pod njimi na neprijazni strani gore pa se je nadaljevalo grmeče bobnenje.

Tretje poglavje KOČE NA BREGU

Jack je bil sključen v dve gubi. Sklonjen je bil kakor tekač na startu in nos mu je bil komaj nekaj prstov od vlažnih tal. Drevesna debla in liane, ki so jih ovijale, so se izgubljale v zeleni temi trideset čevljev nad njim; in vse naokrog je bila podrast. Tukajle je le prav rahla sled nekdanje steze; prelomljena vejica in odtis nečesa, kar bi utegnila biti ena stran parklja. Še niže se je sklonil in se zastrmel v sledi, kakor bi jih hotel prisiliti, naj spregovore. Potlej se je za kakšnih pet metrov odplazil naprej kakor pes, neudobno po vseh štirih, vendar se ni zmenil za neprijetni položaj, in se ustavil. Tukaj je zanka ovijalke polna vitic, ki vise iz nekakšnega vozla. Vitice so po spodnji strani oguljene; divji prašički so jih zdrsali s ščetinasto kožo, ko so lezli skozi zanko.

Jack je obstal z obrazom nekaj prstov stran od tega ključa, potlej pa se zastrmel naprej v polmrak po podrasti. Peščeni lasje, veliko daljši, kakor so bili ob prihodu, so bili zdaj svetlejši; in po golem hrbtu je imel vse polno peg in koža se mu je lupila od sonca. V desni roki je držal priostreno palico, dolgo kakšnih pet čevljev; na sebi je imel samo raztrgane kratke hlače, ki so se mu držale na bokih zaradi pasu za nož, drugače pa je bil gol. Zaprl je oči, privzdignil glavo in počasi zadihal skozi razširjene nosnice; ocenjujoče je vdihoval tok toplega zraka. On sam in gozd, oba sta bila čisto tiho.

Nazadnje je na dolgo pihnil sapo iz ust, zavzdihnil in odprl oči. Bile so svetlo sinje, oči, ki so videti v zmešnjavi izpahnjene in skoraj poblaznele. Potisnil je jezik skozi presušene ustnice in začel preiskovati nepristopni gozd. Potlej se je znova odplazil malo naprej in se previjal sem ter tja po tleh.

Molk v gozdu je bolj tesnoben kakor vročina in ob tej uri dneva niti ni bilo brnečih žuželk. Le kadar je Jack sam vzdignil kakšno živobarvno ptico iz preprostega gnezda iz nekaj dračja, je zmotil tihoto in odmevi so se prebudili ob rezkem kriku, o katerem se je Jacku zdelo, da prihaja iz brezna preteklosti. Ob takem vzkriku se je ustrašil tudi sam Jack in kar zažvižgnil, tako je potegnil sapo vase; in za nekaj trenutkov ni bil več toliko lovec kot preplašena stvarca, podobna opici med vrvežem drevja. Potlej pa sta ga spet pritegnila sled, spet brezuspešno iskanje, da je začel pohlepno pregledovati tla. Ob žlamborju v votlem drevesu, iz katerega so rasle blede rože na sivem deblu, se je ustavil, na obraz mu je celo legla bežna bledica, potlej pa mu je znova butnila vanj kri. Kakor senca je smuknil v senco pod drevo, počepnil in se zagledal v poteptana tla pri nogah.

Iztrebki so bili še topli. Ležali so kupoma med razrito prstjo. Bili so oljčno zeleni in gladki in iz njih se je še majčkeno kadilo. Jack je vzdignil glavo in se zagledal v nepredirno goščavje ovijalk, ki mu je zapiralo pot naprej. Potlej je privzdignil kopje in se odplazil naprej. Pod lianami se je stezica pridružila utrtim prašičjim stagnam, ki so bile zadosti široke in zadosti uteptane, da bi se jim lahko reklo pot. Tla so bila utrjena zaradi pogoste hoje in ko je Jack vstal in se popolnoma zravnal, je zaslišal, da se nekaj premika po njih. Zavihtel je desno roko nazaj in zadegal kopje z vso močjo. Po prašičjih stagnah se je oglasilo hitro, ostro drobencljanje parkljev, kakor bi zapele kastanjete, zapeljivo, da bi se človeku zmešalo — to je obetalo hrano. Stekel je iz podrasti in izdrl kopje. Parkljanje podečega se prašička je zamrlo nekje daleč stran.

Jack je stal in pot ga je curkoma polival; bil je ves prižast od rjave prsti, z znamenji vseh dogodivščin na lovu tega dne. Nekaj je zarobantil, zavil s steze in si s težavo utiral pot naprej, dokler se ni gozd majčkeno razredčil in so namesto golih debel, ki so podpirala temno streho, rasla svetlo siva drevesa s krošnjami listastih palm. Onkraj teh je zagledal svetlikajoče se morje in zaslišal glasove. Ralph je stal pri nekakšnem zmašilu iz palmovih debel in listja, pri zasilnem bivališču, ki je bilo obrnjeno proti laguni in je grozilo, da se bo vsak čas podrlo. Ko je Jack spregovoril, se Ralph ni zmenil zanj.

»Je kaj vode?«

Ralph se je ozrl in nagrbančil čelo zaradi listja, ki mu je bilo v napoto. Za Jacka se še zmenil ni, tudi če ga je videl.

»Pravim, ali ste že našli vodo. Žejen sem.«

Ralph je prenesel zanimanje od kolibe, se zdrznil in opazil Jacka.

»O, dober dan. Vodo? Tukajle pri drevesu. Gotovo je je še kaj ostalo.«

Jack je vzel eno od lupin kokosovega oreha, zvrhano polno hladne vode, iz cele gruče lupin, ki so stale pripravljene v senci, in žejno pil. Voda se mu je pocejala po bradi in vratu in prsih. Na glas si je oddahnil, ko se je napil:

»Bil sem je že potreben.«

Simon je spregovoril iz notranjosti koče.

»Malo privzdigni.«

Ralph se je obrnil proti koči in vzdignil eno od vej s celim napuščem iz listja.

Listje se je razmaknilo in sfrfotalo na tla. Skozi odprtino se je pokazal Simonov potrti obraz.

»Oprosti.«

Ralph je ves nesrečen opazoval nezgodo.

»Ne gre in ne gre.«

Z ihto je sedel na tla k Jackovim nogam. Simon je obstal in še naprej kukal skozi luknjo iz kolibe. Ralph je razložil šele potlej, ko je bil že na. tleh.

»Zdaj delam že ne vem koliko dni. Pa samo poglej!«

Dve bajti sta sicer že stali, a sta bili hudo vegasti. Ta pa je bila sploh ena sama razvalina.

»In fantje kar naprej uhajajo. Še spominjaš zbora? Kako bodo vsi trdo delali, dokler ne bodo koče postavljene?«

»Vsi razen mene in mojih lovcev...«

»Razen lovcev. No, ficki so pa sploh ...«

Zaklatil je z roko in iskal besedo.

»Ti so brezupni. Pa tudi starejši niso kaj prida boljši. Samo poglej! Že ves dan delava samo s Simonom. Nobenega drugega ni blizu. Vsi se kopajo, se pasejo na jagodah, se igrajo.«

Simon je previdno pomolil glavo iz odprtine.

»Ti si poglavar. Ozmerjaj jih.«

Ralph se je zleknil na hrbet in se zagledal v palme in proti nebu.

»Zbori. Kaj nimajo radi zborov? Vsak dan. Po dvakrat na dan. Kar naprej govorimo.« Presukal se je na komolec. »Glavo stavim, če zdajle zapiskam na školjko, se bodo pri priči vsi zgrnili na kup. In potlej bomo, saj veš, kako slovesni in gotovo bo kdo rekel, da moramo narediti reaktivno letalo ali podmornico ali televizijski oddajnik. In ko bo zborovanja konec, bodo fantje delali pet minut, potlej pa se raztepli ali odšli na lov.«

Jack je zardel.

»Treba nam je mesa.«

»Že, že, pa ga še zmeraj nismo nič dobili. In potrebne so nam hiše. Sicer so se pa drugi tvoji lovci vrnili že pred nekaj urami. Odšli so se kopat.«

»Jaz sem šel še malo naprej,« je dejal Jack. »Rekel sem jim, naj se vrnejo. Jaz sem moral sam naprej, ker...«

Poskusil ga je prepričati, da se ni mogel ustavljati želji, da bi še naprej sledil divjim živalim in jih pobijal.

»Jaz sem šel še naprej. Mislil sem, da bom sam ...«

V očeh se mu je spet zasvetila poblaznelost.

»Mislil sem, da bom lahko kaj podrl.«

»Pa nisi nič.«

»Mislil sem, da bom lahko.«

Nekakšna prikrita ihta je zadrhtela v Ralphovem glasu.

»Pa še nisi.«

Njegovo povabilo bi utegnilo biti izrečeno povsem mimogrede, ko bi v njem ne zazvenel nekakšen prikrit namen.

»Če se ne motim, te nič ne mika, da bi pomagal pri postavljanju?«

»Potrebno nam je meso ...«

»Pa ga še nismo nič dobili.«

Zdaj je bilo že čutiti zoprvanje.

»Jaz pa ga bom dobil! Prihodnjič prav gotovo! Na kopje si moram privezati kavelj! Zadeli smo prašiča in kopje se je izmuznilo. Ko bi vsaj mogli napraviti kakšno harpuno ...«

»Potrebne so nam hiše.«

Mahoma je Jack togotno zavpil.

»Mogoče me obtožuješ...?«

»Samo to pravim, da morava žalostno sama trdo delati. Pa nič drugega.«

Oba sta bila zaripla v obraz in si nista mogla več gledati v oči. Ralph se je prevalil na trebuh in se začel igrati s travo.

»Če bo deževalo kakor takrat, ko smo prišli, bomo res potrebovali hiše. In potlej še nekaj. Hiše so nam potrebne, ker ...«

Za hip je premolknil in oba sta potlačila jezo. Potlej pa je Ralph premenjal pogovor in načel varnejšo snov:

»Si videl, kaj?«

Jack je odložil kopje in počepnil.

»Kaj pa?«

»No. Strah jih je.«

Prelegel se je in se zagledal Ralphu v divji, umazani obraz.

»Namreč kakor vse kaže. Sanja se jim. Lahko jih sam slišiš. Si bil ponoči buden?«

Jack je zmajal z glavo.

»V spanju govore in kriče. Najmlajši. Pa tudi nekateri drugi. Kakor da — sem ...«

»Kakor da na otoku ni prijetno.«

Osupnila sta, ko je Simon posegel vmes, in se mu zagledala v resni obraz.

»Kakor da je tista pošast,« je nadaljeval Simon, »tista pošast ali tisti zmaj živa resnica. Še spominjata?«

Starejša dva fanta sta bila nejevoljna, kadar je beseda nanesla na to sramotno poglavje. O kačah zdaj niso govorili in tudi niso smeli govoriti.

»Kakor da na otoku ni prijetno,« je počasi rekel Ralph. »Res, imaš prav.«

Jack je sedel in stegnil noge predse.

»Malo so trčeni.«

»Bahači. Še še spominjaš, ko smo odšli na raziskovalno ekspedicijo?«

Zasmejala sta se drug drugemu, ko jima je prišlo na misel navdušenje prvega dne. Ralph je nadaljeval.

»In tako so nam potrebne hiše za nekakšen ...«

»Dom.«

»Tako je.«

Jack je potegnil noge k sebi, se objel čez kolena in nagrbančil čelo, ker je poskušal povedati kar najbolj jasno.

»Pa vendar — v gozdu. Hočem reči, kadar si na lovu — seveda ne, kadar nabiraš jagode, temveč kadar si na svojih uradnih ...«

Za hip je premolknil, ker ni natanko vedel, ali ga bo Ralph resno poslušal.

»Nadaljuj.«

»Kadar si na primer na lovu, imaš včasih občutek, kakor da...« Mahoma je zardel.

»Seveda ni nič na tem. Samo občutek. Vendar ti je pri duši, kakor da nisi ti na lovu, temveč — kakor da drugi tebe love; kakor da ti je v hosti venomer nekaj za petami.«

Spet sta umolknila: Simon je napeto čakal; Ralph je bil nejeveren Tomaž in majčkeno nejevoljen. Sedel je in se z umazano roko popraskal po eni rami.

»Hja, tega ne vem.«

Jack je skočil na noge in zelo hlastno spregovoril:

»Tak občutek ima pač človek v gozdu. Seveda pa ni niti zrna resnice v tem. Samo — samo ...«

Napravil je nekaj hitrih korakov proti bregu, potlej pa se je vrnil.

»Samo vem, kakšen občutek imajo. Me razumeš? To je vse.«

»Še najboljše, kar moremo napraviti, je, da se prej ko prej rešimo.«

Jack je moral najprej malo pomisliti, preden se je spomnil, kaj se pravi rešitev.

»Rešimo? Ja, seveda! Pa vendar bi rajši še ujel divjega prašička ...« Izruval je kopje in ga znova zasadil v tla. V očeh se mu je spet zablisnil tisti kalni, nori pogled. Ralph ga je ocenjujoče pogledal skozi štrenaste svetle lase.

»Dokler se tvoji lovci spominjajo požara ...«

»Ti in tvoj požar!«

Fanta sta stekla proti bregu, se ob vodi obrnila in se zagledala nazaj proti rožnati gori. Stebriček dima je risal belkasto črto na vedro sinjino neba, se sukljal više in više in se razgubljal. Ralph je nabral čelo v gube.

»Premišljujem, kako daleč neki vidijo tale dim.«

»Milje in milje daleč.«

»Mogoče se še premalo kadi.«

Kakor da je kačica dima začutila, da jo gledata, se je pri tleh odebelila v rumenkasto meglo in se zasukljala v slaboten steber.

»Znova so naložili zelenih vej na ogenj,« je zamrmral Ralph. »Kaj se ve!« Priprl je oči in poromal z njimi naokoli po obnebju.

»Si videl!«

Jack je zavpil tako glasno, da je Ralph kar poskočil.

»Kaj? Kje? Ladja?«

A Jack je kazal proti strminam visoko pod vrhom, ki so držale s hriba proti bolj ravnemu delu otoka.

»Seveda! Tamle naj leže — tako je prav, kadar sonce preveč pripeka...«

Ralph se mu je začudeno zagledal v razburjeni obraz.

»— Zelo so visoko. Visoko in v senci in med vročino počivajo kakor doma krave...«

»Mislil sem, da si zagledal kakšno ladjo!«

»Lahko bi se h kateremu prikradli —- si poslikali obraze, da nas ne bi spoznal — mogoče ga lahko obkolimo in potem ...«

Ralph se ni mogel več krotiti, tako je bil nejevoljen.

»Govoril sem o dimu! Kaj ti ne bi bil rad rešen? Ne znaš govoriti o nobeni drugi stvari kakor o prašičih; kar naprej prašiči, prašiči, prašiči!«

»Potrebno nam je vendar meso!«

»In jaz delam po cele dni in samo Simon mi pomaga; in ko prideš z lova, še tega ne vidiš, da dve hiši že stojita!«

»Tudi jaz sem garal...«

»Ampak tebi je to všeč!« je zavpil Ralph. »Ti si želiš lova! Jaz pa

...«

Stala sta si nasproti na sončnem bregu in strmela spričo tako nasprotujočih si občutkov. Ralph je prvi pogledal stran in se delal, kakor da ga zanima gruča malčkov na mivki. Izpod terase se je razlegalo vpitje lovcev v kopalnem tolmunu. Na koncu terase je Pujsek ležal na trebuhu in gledal navzdol na lesketajočo se vodo.

»Fantje ne pomagajo kaj prida.«

Hotel mu je dopovedati, da nihče ni nikoli popolnoma tak, kakršen bi človek rad, da bi bil.

»Simon. Ta res pomaga.«. Pokazal je proti kočam.

»Vsi drugi so jo pa ucvrli. Simon je garal ves ta čas kakor jaz. Samo...«

»Simon zmeraj kaj brklja.«

Ralph je odšel nazaj proti kočam in Jack je šel vštric njega.

»Malo ti bom pomagal,« je zamomljal Jack, »potlej se pojdem kopat.«

»Nič se ne trudi.«

Ko pa sta se vrnila h kočam, nista Simona nikjer več našla. Ralph je vtaknil glavo skozi luknjo, pa jo brž potegnil ven in se obrnil k Jacku.

»Podurhal jo je.«

»Bilo mu je dolgčas,« je dejal Jack, »pa se je šel kopat.«

Ralph je grdo pogledal.

»Tak čudak. Tak čudak.«

Jack je pokimal, pa bolj zato, da je potegnil z njim, kakor zaradi česa drugega, in tako sta v tihem soglasju odšla od koč in zavila proti plavalnemu tolmunu.

»In potlej,« je dejal Jack, »ko se okopljem in kaj pojem, jo mahnem malo na drugo stran hriba in pogledam, če tam zasledim kakšne sledove. Pojdeš z mano?«

»Saj bo sonce že vsak čas zašlo!«

»Po mojem bo še zadosti časa ...«

Šla sta kakor dva svetova izkušenj in občutkov, med katerima ni stikov.

»Ko bi le mogel dobiti tistega prašička!«

»Jaz se bom rajši vrnil in naprej delal hišo.«

V zadregi sta se spogledala, v mešanici simpatije in sovraštva. In šele topla slana voda v plavalnem bazenu in vrišč in čofotanje in smeh so imeli zadosti moči, da so ju spet zbližali.

Simona pa ni bilo v plavalnem bazenu, čeprav sta računala, da ga bosta dobila tam.

Ko sta bila stekla proti bregu in se potlej ustavila in gledala nazaj proti hribu, je nekaj korakov odšel za njima, potlej pa obstal. Stal je in se z nagrbančenim čelom zagledal v kup peska na bregu, kjer je nekdo poskušal sezidati hišo ali bajtico. Potlej se je obrnil stran od tega in s popolnoma trdnim namenom zavil v gozd. Bil je majhen, mršav pobič koničaste brade in tako svetlih oči, da je ogoljufal z njimi Ralpha, ki je bil prepričan, da je čudovito razigran in navihan fant. Ščetinasto grivo dolgih las je imel dolgo in počesano na dež, da so mu skoraj pokrivali nizko, široko čelo. Na sebi je imel še zadnje ostanke hlač, noge pa je imel bose kakor Jack. Že tako je bil bolj zamolkle polti, sonce pa ga je ožgalo temno rjavo in od znoja se je ves lesketal.

Ubral jo je proti zajedi v gozdu in prišel mimo velike skale, na katero je bil Ralph splezal prvo dopoldne, potlej pa zavil proti desni pod drevje. Hodil je s privajenim korakom mimo gruč sadnega drevja, kjer so tudi še tako malo podjetni zlahkoma dobili nekaj malice, čeprav res bolj pičle. Cvet in sad sta bila skupaj na istem drevesu in povsod je vel duh po zrelosti in slišati je bilo brenčanje neštetih čebel na paši. Tukaj so ga dohiteli najmanjši, ki so se zapodili za njim. Govorili so drug čez drugega, nerazumljivo kričali in ga vlekli proti drevesom. Tam jim je potlej med žužnjanjem čebel v popoldanskem soncu nabiral sadove, ki jih sami niso dosegli, jim med listjem odbiral najslajše in jih podajal nazaj v brez konca in kraja se stegujoče roke. Ko so se le nazobali, si je malo odpočil in se razgledal. Malčki so ga nedoumljivo opazovali čez prgišča, polna zrelih sadov.

Simon se je obrnil stran od njih in zavil za nosom, kamor ga je popeljala komaj opazna stezica. Kar hitro ga je sprejela vase mogočna goščava. Na visokih deblih so bili nepričakovano bledi cveti, a vsi neznansko visoko na temni strehi zelenja, kjer je glasno brnelo življenje. Tudi tukaj je bilo temno in liane so se spuščale z debelimi konopci kakor vrvi na potopljenih jadrnicah. Noge so mu puščale za seboj odtiske v mehkih tleh in ovijalke so se stresle, kakor so bile dolge, če se je spotaknil nad njimi.

Nazadnje je prišel na kraj, kamor je prihajalo malo več sonca. Ker se spenjavkam ni bilo treba tako daleč truditi, če so hotele do svetlobe, so se stkale v veliko preprogo, ki je visela okoli odprte jase sredi džungle; tukaj je namreč skalna ploskev segala skoraj tik do površja, zato ni bilo na nji življenja za nobeno drugo stvar kakor za nekaj manjših rastlin in praproti. Ves prostorček je bil ograjen s temnim, dehtečim grmovjem, pravo gnezdece toplote in svetlobe. Debelo drevo se je nagnilo čez jaso in se ujelo nad drevesa, ki so še stala, in urne plezalke so ga obdajale z rdečimi in rumenimi obrasleki vse do vršička.

Simon se je ustavil. Ozrl se je čez ramo, kakor je naredil Jack, kadar so se steze tesno zaprle za njim, in hlastno pogledal okoli sebe, da bi se prepričal, ali je resnično čisto sam. Nekaj trenutkov se je premikal skoraj tihotapsko. Potlej se je sklonil in se odvijugal proti sredini preproge. Ovijalke in grmi so stali tako tesno drug ob drugem, da je ostajal na njih njegov znoj, in za njim so se spet zgrinjali. Ko je prišel na varno, se je znašel sredi celice, ločene le s tanko steno listja od odprte jase. Počepnil je, razgrnil listje in pogledal na jaso. Nobena reč se ni ganila na njej, le nekaj metuljev je na toplem soncu frfotalo drug okoli drugega. Pridržal je sapo in tanko prisluhnil glasovom z vsega otoka. Gozdu se je približeval večer; glasovi živobarvnih, eksotičnih ptičev, brenčanje čebel, še celo vreščanje galebov, ki so se vračali v svoja gnezda med oglatimi skalami, vse se je stišalo. Butanje valov z odprtega morja, ki se je razbijalo nekaj milj stran ob koralnem robu, je bilo komaj slišati kot spremljavo, komaj kaj glasneje kakor šumenje krvi v ušesih.

Simon je spustil zaveso listja, da se je zagrnila. Snopi sončnih žarkov, rumenih kakor med, so legali še bolj poševno; drseli so čez grmovje, hiteli čez zelene svečaste popke in se pomikali proti baldahinu; pod drevjem se je gostila tema. Kolikor bolj je pešala svetloba, toliko bolj so zamirale tudi žive barve in toliko bolj sta popuščali vročina in mrzličnost. Svečam podobni popki so se zganili. Zeleni krovni listi so se majčkeno odstranili in beli vršički cvetov so se narahlo odprli in se svobodno predali zraku.

Potlej se je sončna svetloba popolnoma poslovila od gozdne jase in se umaknila tudi z neba. Zlila se je tema in preplavila steze med drevjem, da so bile videti nejasne in čudne kakor morsko dno. Svečasti popki so se razprli v široke bele cvete in se zalesketali v svetlobi, ki je mezela od prvih zvezd. Njihov vonj se je vzdigoval v zrak in prešinjal ves otok.

Četrto poglavje POSLIKANI OBRAZI IN DOLGI LASJE

Najprej so se privadili novemu ritmu dneva od počasno se prebujajočega svitanja v hiter mrak. Pozdravili so dopoldanske užitke, svetlo sonce, valoveče morje in prijeten zrak kot čas, ko je igranje slast in življenje tako zvrhano, da je vsako upanje odveč in zato pozabljeno. Proti poldnevu, ko so se snopi svetlobe bolj bližali skoraj navpični pripeki, so se živahne jutranje barve ublažile v bolj biserovinaste in spreminjave; in vročina — kakor da ji sonce, ki visi v največji višini, da je najhujši žar — je postala neznosna, da so se krivili pod njo, bežali v senco, poležkovali v njej in mogoče celo spali.

Opoldne so se dogajale čudne reči. Svetlikajoče se morje je zakipelo in se razlivalo v popolnoma nemogočih valovih; koralni rob in nekaj redkih, zakrnelih palm, ki so se krčevito oklepale malo bolj privzdignjenih grebenov, vse je drhtelo, se trgalo vsaksebi, se pretakalo kakor dežne kaplje po žici ali pa se ponavljalo kakor v muhasti razporeditvi ogledal. Včasih je pogledalo na plan kopno tam, kjer ga sploh ni bilo, in se razpočilo kakor mehurček, vse kar pred očmi otrokom. Pujsek je vse to učeno razlagal s »fatamorgano«; in ker nobeden od dečkov ni mogel priti niti do koralnega grebena po tisti milji mirnejše vode, onkraj katere so prežali pogoltni morski psi, so se privadili vsem tem skrivnostim in se še zmenili niso več zanje, kakor se tudi za čudovito migljajoče zvezde niso menili. Opoldne so se prividi potopili v nebo, od koder je sonce gledalo nanje kakor jezno oko. Potlej, proti koncu popoldneva, pa so začela čuda pohajati in obzorje je postalo enolično in modro in utesnjeno, ko se je sonce nagnilo v večer. To je bil spet trenutek sorazmernega hladu, vendar jim je že grozil bližajoči se mrak. Ko je sonce zašlo, je tema padla na otok kakor kajfež in v hipu so bile koče pod oddaljenimi zvezdami polne nemira.

Ker pa so bili dečki prilagojeni severnoevropskemu vrstenju dela, igre in obrokov jedi, porazdeljenih čez ves dan, se kljub vsemu niso mogli v celoti prilagoditi novemu ritmu. Mali Percival se je že kmalu zaril v bajto in ostajal v nji po dva dni, se pogovarjal, prepeval in jokal, dokler niso bili prepričani, da je malo čez les, in so si ga kar majčkeno privoščili. Potlej je bil ves čas zanikrn, rdečih oči in klavrn; malček se je malo igral, pa veliko prejokal.

Manjših pobičev se je medtem že kar na splošno prijelo ime »ficki«. Po velikosti, od Ralpha navzdol, so bile kar lepe stopničke; in čeprav je bilo področje, kam spadajo Simon in Robert in Maurice, nejasno, je vsak z največjo lahkoto ločil ficka na eni strani in velikanca na drugi. Pravi ficki, tisti, ki jim je bilo okoli šest let, so živeli čisto sami zase in nekako posebno življenje, dasi je bilo zato ravno tako napeto. Večino dneva so jedli, obirali jagode, kjer so jih dosegli, in niso bili preveč izbirčni ne glede zrelosti ne glede kakovosti. Zdaj so se že privadili na to, da jih je zmeraj bolel trebuh in da so imeli nekakšno kronično drisko. Preživljali so nedopovedljivo grozo v temi in se tiščali na kup, da so si dajali korajžo. Razen za jed in spanje so imeli še nekaj časa za igranje, za prazne in neumne igre na belem pesku in ob bistri vodi. Mame so klicali veliko poredkeje, kakor bi bilo pričakovati; bili so zelo zagoreli in kar kosmati od umazanije. Ubogali so školjko, kadar jih je poklicala v zbor, deloma zato, ker je trobil nanjo Ralph, ki je bil že zadosti velik, da je pomenil nekakšno zvezo s svetom odrasle oblasti; in deloma zato, ker so se jim zdeli zbori kratkočasni in so uživali na njih. Drugače so se pa le poredkoma kaj menili za svet velikancev, ker so popolnoma zase uživali svoje zavzeto čustveno in prijateljsko življenje.

Zidali so si gradove v pesku ob bregu kratke rečice. Njihovi gradovi so bili kakšen čevelj visoki in okrašeni s školjkami, uvelimi rožami in pisanimi kamenčki. Okoli gradov je bila cela mreža znamenj, cest, nasipov, železniških prog, a so imeli svoj pomen samo, če si gledal nanje iz višine peščenih tal. Tu so se ficki igrali, če že ne srečni, pa vsaj do kraja zatopljeni; in pogosto so se tudi po trije skupaj igrali isto.

Tudi zdajle so se trije igrali — Henry je bil med njimi največji. Bil je tudi v daljnem sorodstvu z drugim dečkom, čigar obraza z vrojenim znamenjem murvove barve ni bilo videti že vse od večera velikega požara; vendar je bil še premajhen, da bi to razumel, in ko bi mu bil kdo rekel, da se je leoni fant odpeljal domov z letalom, bi bil novico sprejel brez ugovorov ali nejevernosti. Henry je bil to popoldne nekakšen voditelj, zakaj druga dva sta bila Percival in Johnny, najmanjša pobiča na otoku. Percival je bil mišje sivkastih las in se še sami materi ni zdel posebno simpatičen; Johnny je bil lepe postave, čednih las in naravne bojevitosti. Tale trenutek je bil sicer ubogljiv, a samo zato, ker ga je stvar zanimala; zato si tudi vsi trije malčki, ki so klečali v mivki, niso bili v laseh.

Roger in Maurice sta se pokazala iz gozda. Ravnokar sta odbrenkala dežurstvo pri ognju in sta se prišla s hriba kopat. Roger jo je ubral po poti kar naravnost čez peščene gradove, jih razbrcal, poteptal rože in razkopal nabrane kamenčke. Za njim jo je med smehom pobiral Maurice in pomagal mendrati. Vsi trije ficki so otrpnili sredi igre in se ozrli. Ko se je to zgodilo, so bili pravi deli igre, ki so bili zanje še posebej zanimivi, še nedotaknjeni, zato se niso postavili po robu. Samo Percival se je zacmeril, ker je imel eno oko polno peska, Maurice pa je stekel stran. V prejšnjem življenju jih je za kazen vselej skupil, kadar je kakšnemu mlajšemu nasul peska v oči. Zato ga je tudi zdaj še zmeraj zapekla vest zaradi hudobnega dejanja, čeprav ni bilo pri roki nobenega od staršev, da bi pela šiba. Prav na tihem se je globoko v srcu že nejasno in negotovo pripravil na to, da se bo opravičil. Zamomljal je nekaj, češ da se mu zelo mudi v vodo, in se pognal v tek.

Roger je ostal in se zagledal v ficke. Ni bil še skoraj nič bolj zagorel kakor takrat, ko se je spustil na otok, vendar je bilo videti, kakor da je griva črnih las, ki so mu padali po tilniku in nizko na čelo, kakor nalašč v skladu s čmerikavim obrazom, zato mu je človek na prvi pogled prisodil, da je vase zaprt, nepriljuden in nekam nevaren fant. Percival se je nehal kisati in se je vrnil k igri, zakaj solze so mu izplaknile pesek iz oči. Johnny se je zagledal vanj s porcelanasto sinjimi očmi; potlej je začel metati mivko v zrak, kakor da se je usula ploha, in Percival je na mah spet planil v jok.

Ko se je Henry naveličal svoje igre in odkolovratil po bregu naprej, jo je Roger ubral za njim, se ustavljal pod palmami in zavijal kakor po naključju v isto smer. Henry je hodil daleč stran od palm in od sence, ker je bil še premlad, da bi se varoval sonca. Zavil je proti vodi in si dal opraviti na bregu. Velika tihooceanska plima je prihajala in vsakih nekaj trenutkov se je sorazmerno mirna voda v laguni pomaknila za kakšen prst naprej. V tem zadnjem delčku morja žive neznana bitja, drobcene, prozorne živali, ki lezejo naprej z vodo na vroči, suhi pesek in ga preiskujejo. Z neotipljivimi čutili ocenjujejo novo področje. Mogoče je le prišel kakšen živež tja, kjer ga ob prejšnji plimi sploh ni bilo; ptičji iztrebki, mogoče kakšne žuželke, kakršne si že bodi raztresene drobtinice življenja na kopnem. Ta presojna bitja so lezla po bregu kakor mirijada drobnih zobcev na žagi in vse to pospravljala.

To je priklenilo Henryju vso pozornost. S koščkom palice, ki je bila sama že v morju, pa jo je obeljeno in zdelano in zablodelo vrglo na suho, je bezal sem ter tja in poskušal nadzorovati premike teh pometačev. Kopal je majhne žlebove, da jih je zalivala plima, in jih poskušal napolniti z živalmi. Bil je ves zaverovan v to in imel je občutek, kakor da gospodari nad živimi bitji, tako da to že ni bila več gola blaženost. Pogovarjal se je z njimi, jih priganjal in jim ukazoval. Ko se je moral umakniti plimi, so se odtiski njegovih stopinj spreminjali v zalive, v katere so bile živali ujete, da so mu še bolj ustvarjale iluzijo, češ da jih ima pod seboj. Ob robu vode je čepel na petah in se sklanjal, da se mu je šop las usipal na čelo in mimo oči, popoldansko sonce pa je pošiljalo vanj svoje nevidne puščice.

Tudi Roger je čakal. Najprej se je skrival za debelim palmovim deblom; vendar je bil Henry tako očitno popolnoma zatopljen v prozorna bitja, da se je Roger nazadnje lahko čisto pokazal na plan. Razgledal se je po bregu gor in dol. Percival je že nekam odšel jokat in Johnny je ostal sam kot zmagoslavni lastnik gradov. Sedel je na tleh, nekaj brenčal sam pri sebi in metal mivko v dozdevnega Percivala. Onkraj njega je Roger videl teraso in brizge vode, ko so se Ralph in Simon in Pujsek in Maurice škropili v tolmunu. Skrbno je prisluhnil, pa jih je komaj majčkeno slišal.

Nepričakovan veter je razgibal resaste palme, da so se listi zamajali in zašumeli. Šestdeset čevljev nad Rogerjem se je grozd orehov, vlaknatih kep, tako debelih kakor žoga za rugbi, utrgal od stebla. Popadali so v njegovi bližini na tla z vrsto trdih udarcev, vendar ga ni nobeden zadel. Roger še pomislil ni na to, da bi se umaknil, temveč je pogledoval zdaj orehe, zdaj Henryja, pa spet orehe.

Tla pod palmami so bila malo privzdignjen breg; in celi rodovi palm so na njem rahljali kamne, ki so kdaj prej ležali na pesku na kakšnem drugem bregu. Roger se je sklonil, pobral enega od kamenčkov, pomeril in ga vrgel proti Henryju — pa ga ni zadel. Kamenček mu je zletel iz roke ob nepravem času, odletel pet metrov stran od Henryja na njegovi desni in padel v vodo. Roger si je nabral celo pest kamenčkov in jih začel metati. Vendar je bil okoli Henryja precejšen prostor, mogoče v premeru kakšnih pet metrov,

kamor si ni upal metati. Tudi v tem je bil sicer neviden, pa močan tabu iz nekdanjega življenja. Okoli čepečega pobiča je bilo še varstvo staršev in šole in policije in zakonov. Rogerjevo roko je vodila civilizacija, ki ni imela pojma o njem in je bila v razvalinah.

Henry je bil presenečen, ker je kar naprej nekaj žvrkalo v vodo. Popustil je neslišne prozorne živalce in se kakor lovski pes zagledal proti središču, od koder so se na vse strani širili kolobarjasti valovi. Kamenčki so padali zdaj sem, zdaj tja in Henry se je potrpežljivo obračal za njimi, vendar je bil zmeraj prepozen, da bi kamenček kdaj še zagledal v zraku. Nazadnje pa je le enega zagledal in se zasmejal; začel je iskati prijatelja, ki ga s tem draži. Vendar se je Roger medtem že spet skril za debelo palmo, se stisnil k njej, hlastno dihal in mežikal. Potlej je Henryja minilo zanimanje za kamenčke in je odšel stran.

»Roger.«

Jack se je ustavil pod drevesom kakšnih deset korakov stran. Ko je Roger odprl oči in ga zagledal, mu je še temnejša senca hušknila pod zamolklo poltjo; vendar Jack ni opazil ničesar. Bil je zagnan in nestrpen; pomignil je Rogerju, da je ta brž odšel k njemu.

Ob izlivu rečice je bila kotanja, majhen tolmun, zajezen s peskom in poln belih vodnih lilij in šilastega ločja. Tukaj so čakali Sam in Eric in Bill. Jack se je skril pred soncem, pokleknil ob mlako in odprl dva velika lista, ki ju je nosil. V enem od njiju je prinesel belo, v drugem pa rdečo kredo. Zraven je ležal še kos oglja, ki ga je pobral na pogorišču.

Jack se je lotil dela in medtem razlagal Rogerju:

»Ne smejo me zavohati. Če se ne motim, me že vidijo. Nekaj rožnatega pod drevjem.«

Namazal se je s kredo.

»Ko bi vsaj dobil kaj zelene barve!«

Obrnil je na pol maskirani obraz proti Rogerju in mu na nerazumevajoč pogled odgovoril:

»To je za lov. Kakor v vojni. Saj veš — kamuflaža in mimikrija. Ko nekatere stvari poskušajo v obliki in barvi posnemati druge ...«

Kar previjal se je, tako se mu je mudilo govoriti.

»— na primer vešče na drevesnem deblu.«

Roger ga je razumel in mu resno pokimal. Dvojčka sta jo mahnila proti Jacku in začela boječe nekaj ugovarjati. Jack jima je z rokami mahal, naj gresta stran.

»Tiho.«

Namazal se je s koščkom oglja med rdečimi in belimi rižarni po obrazu.

»Ne. Vidva pojdeta z menoj.«

Pogledal se je v vodo in podoba mu ni bila všeč. Sklonil se je, zajel prgišče mlačne vode in si umil slikarijo z obraza. Spet so se mu pokazale pege in peščeno rumenkaste obrvi.

Roger se je nehote zasmejal.

»Imeniten si bil s tem obrazom.«

Jack si je naredil načrt za novo masko. Eno lice in kolobar pod enim očesom si je prebarval belo, potlej se je po drugi polovici obraza natri z rdečo in si z ogljem potegnil črno črto od desnega ušesa proti levi strani ust. Še skrbneje se je pogledal v vodo, vendar si je sam s sapo plivkal ogledalo.

»Sam in Eric. Dajta mi kokosov oreh. Prazno lupino.«

Pokleknil je in nastregel v školjčno lupino vode. Okrogla lisa sončne svetlobe mu je padla na obraz in v vodni globočini se je posvetil nekakšen zajček. Jack se jo osuplo zagledal, pa ne več vase, temveč v grozljivega neznanca. Zlil je vodo iz školjke, planil na noge in se razburjeno zasmejal. Zraven tolmuna je ob njegovem krepkem telesu stala maska in zavijala z očmi in vsem naganjala strah v pete. Zaplesal je in njegov smeh se je sprevrgel v krvoločno režanje. Prekucnil se je proti Billu in maska je bila popolnoma samostojno bitje, za katero se je Jack skril, se otresel sramu in zavesti samega sebe. Rdeči in beli in črni obraz je poskakoval sem ter tja in se zaganjal proti Billu. Bill se je smejal in odskakoval, potlej pa mahoma umolknil in jo med grmovjem pocedil stran.

Jack se je zaprašil proti dvojčkoma.

»Vsi drugi so že pripravljeni. Gremo!«

»Samo...«

»... midva...«

»Gremo! Odplazil se bom naprej in zabodel...«

Maska ju je dobila v svoj čar.

Ralph je prilezel iz kopalnega tolmuna, stekel po bregu navzgor in sedel v senco pod palme. Svetli lasje so se mu prilepili nad obrvi, zato si jih je potegnil v stran. Simon je čofotal po vodi in brcal z nogami, Maurice pa se je učil potapljanja. Pujsek se je motal naokoli, brez cilja jemal v roke zdaj to, zdaj ono in spet odlagal.

Mlake med skalami, ki so sicer tako pritegovale njegovo pozornost, je medtem že zalila plima, da so bile nezanimive, dokler se ne bo plima umaknila. Kakor hitro je zagledal Ralpha pod palmami, je odšel k njemu in sedel na tla.

Pujsek je imel na sebi zadnje ostanke hlač, debelo telo mu je bilo zlato rjavo in z naočniki je še zmeraj bliskal, kadar se je v kakšno stvar zagledal. Bil je edini deček na otoku, o katerem ni bilo mogoče reči, da mu lasje kaj rastejo. Drugi so bili že vsi grivasti, Pujsku pa so lasje še zmeraj stali v redki krtači po glavi, kakor da je plešavost njegovo naravno stanje in kakor da bo ta zasilna poraslost kar hitro spet izginila kakor mah na rogovju mladega jelena.

»Premišljeval sem o uri,« je dejal. »Lahko bi si napravili sončno uro. Lahko bi zasadili palico v pesek in potem...«

Bilo je prehudo naporno razlagati matematične operacije, potrebne v ta namen. Namesto tega je napravil nekaj korakov.

»In letalo in televizijski oddajnik,« je kislo rekel Ralph, »in parni stroj...«

Pujsek je odkimal.

»V ta namen je treba ne vem koliko kovinskih delov,« je rekel, »mi pa nimamo nobene kovine. Palico pa imamo.«

Ralph se je zasukal in se nehote nasmejal. Pujsek je mora; njegova debelost, njegova potuha in njegove praktične ideje so sicer dolgočasne, vendar je zmeraj nekaj užitka, če si ga lahko malo privoščiš, pa čeprav samo po golem naključju.

Pujsek je zagledal nasmešek in ga narobe razumel za prijateljstvo. Med velikanci se je molče zakoreninilo prepričanje, da je Pujsek nekaj posebnega, ne samo po govorici, za katero se niso kaj prida zmenili, temveč zaradi debelosti, zaradi potuhe in naočnikov in zaradi precejšnjega odpora do fizičnega dela. Ko je zdaj sprevidel, da je rekel nekaj takega, s čimer je spravil Ralpha v smeh, se je razveselil in hotel izkoristiti svojo prednost.

»Imamo cel kup palic. Lahko napravimo vsak svojo sončno uro. Potlej bomo zmeraj vedeli, koliko je ura.«

»To bo pa res nekaj ne vem kako debelo koristnega.«

»Sam si rekel, da hočeš, naj bi kaj delali. Da nas bodo lahko rešili.«

»Uh, tak bodi že tiho.«

Planil je na noge in oddirjal nazaj k tolmunu, ko se je Maurice ravnokar spet potopil, čeprav hudo ponesrečeno. Ralph se je razveselil priložnosti, da lahko premenja pogovor. Ko je Maurice prišel iz vode, je zaklical:

»Čof na trebuh! Čof na trebuh!«

Maurice se je svetlo nasmejal Ralphu, ko je elegantno šinil v vodo. Med vsemi fanti je bil on še najbolj doma v njej; a danes je bil nataknjen, ker mu je Pujsek omenil rešitev, prazno in čenčavo omenil rešitev, zato mu še zelene vodne globočine in razsejano sončno zlato niso prinesli tolažbe. Namesto da bi ostal v vodi in se kaj igral, je z odločnimi zamahi zaplaval pod Simona, zlezel na drugi strani tolmuna iz vode in gibčen in gladek kakor tjulenj legel na breg, Pujsek je bil še zmeraj okoren, a je le vstal, prihlačal k njemu in se ustavil, da se je Ralph presukal na trebuh in se naredil, kakor da ga ne vidi. Prividi so mu izginili in oči so mu pusto romale vzdolž ostre modre črte na obzorju.

Prihodnji trenutek pa je že skočil na noge in zavpil:

»Dim! Dim!«

Simon je poskušal v vodi sesti, pa je napravil nekaj krepkih požirkov. Maurice se je ravno že hotel znova pognati v vodo, pa se je vrgel vznak na pete in poskočil po terasi, potlej pa zaokrožil nazaj proti travi pod palmami. Tam si je brž začel natikati razcapane hlače, da bi bil na vse pripravljen.

Ralph je še kar stal in si z eno roko držal lase izpred oči, drugo pa stiskal. Simon je prilezel iz vode. Pujsek si je brisal naočnike ob hlače in škilil proti morju. Maurice je vtaknil obe nogi v eno hlačnico — med vsemi fanti je bil samo Ralph popolnoma miren.

»Jaz ne vidim nobenega dima,« je nejeverno zategnil Pujsek. »Jaz že ne vidim nobenega dima, Ralph — kje pa je?«

Ralph ni nič rekel. Zdaj je imel že obe roki stisnjeni nad čelom, da se mu svetli lasje niso usipali na oči. Bil je nagnjen naprej in sol mu je že pokrila telo z belim poprhom.

»Ralph — kje je ladja?«

Simon je stal ob njem in pogledoval zdaj Ralpha, zdaj obzorje. Mauriceove hlače so zarežale in se vdale, Maurice pa jih je zavrgel kot neuporabno cunjo, se zapodil proti gozdu in se hitro vrnil.

Dim je visel kot debel vozel na obzorju in se počasi odmotaval. Pod dimom je bila pika, ki je mogoče dimnik. Ralphu je obraz prebledel, ko je spregovoril sam pri sebi.

»Videli bodo naš dim.«

Pujsek je zdaj pogledal v pravo smer.

»Ne vidim kaj prida.«

Zasukal se je in se zagledal proti hribu. Ralph pa je še kar naprej pohlepno gledal ladjo. Na obraz se mu je vrnila barva. Simon je molče stal ob njem.

»Pravim, da ne vidim kaj prida,« je dejal Pujsek, »pa imamo mi sploh kaj dima?«

Ralph se je nestrpno zganil in še naprej gledal za ladjo.

»Dima na hribu.«

Maurice je pritekel in se zastrmel na morje, Simon in Pujsek pa sta se zagledala proti hribu. Pujsek se je nekaj kremžil, Simon je pa zakričal, kakor da se je urezal:

»Ralph! Ralph!«

Nekaj v njegovem glasu je vrglo Ralpha v pesek.

»Povejte mi no,« je tesnobno vprašal Pujsek. »Je mogoče to znamenje?«

Ralph se je še enkrat ozrl proti razgubljajočemu se dimu na obzorju, potlej pa proti hribu.

»Ralph — prosim! Je to znamenje?«

Simon je boječe stegnil roko in se dotaknil Ralpha; ta pa se je pognal v dir, odčofotal čez plitvejši del kopalnega tolmuna, stekel po razbeljenem belem pesku in izginil pod palme. Hip nato se je že dajal z neprehodnim podrastom, ki je medtem znova prekril brazgotino v gozdu. Za njim se je podil Simon in za tem Maurice. Pujsek je vpil:

»Ralph! Prosim — Ralph!«

Potlej se je tudi sam zapodil, se spotaknil nad Mauriceovimi zavrženimi hlačami in nazadnje srečno prišel s terase. Za hrbtom vseh štirih fantov se je dim prijazno vlekel čez obzorje; in na bregu sta Henry in Johnny metala pesek proti Percivalu, ki je znova po tihem jokal; in vsi trije niso imeli niti pojma o silnem razburjenju.

Še preden je Ralph prišel na notranji konec zajede v gozdu, je porabil za robantenje kar precej dragocene sape. Brezupno si je prizadeval, da bi se z golim životom pretaknil skozi bodeče ovijalke, zato je bil že čez in čez umazan od krvi. In ko je ravno prilezel do kolena, kjer se je začenjala glavna strmina hriba, se je ustavil. Maurice je bil komaj nekaj korakov za njim.

»Pujskovi naočniki!« je zakričal Ralph. »Če je ogenj čisto pogasnil, jih bomo potrebovali...«

Nehal je vpiti in se negotovo opotekel. Pujska je bilo komaj še videti, ko jo je mahal po bregu. Ralph se je ozrl proti obzorju in potem navzgor proti hribu. Kaj je bolje, steči po Pujskove naočnike ali pa pustiti ladjo, da se odpelje? Ali pa naj leze naprej navkreber in naj, recimo, odkrije, da je ogenj popolnoma pogasnil, potlej pa gleda, kako Pujsek počasi hlača za njim, medtem pa se bo ladja izgubila na obzorju? Ralph se je trgal na dvoje zaradi hude nujnosti in trpel smrtne muke od neodločnosti; potlej je zakričal:

»O bog, o bog!«

Simon se je dajal z grmovjem in lovil sapo. Obraz je imel spačen. Ralph je omahnil naprej in se divje gnal, ker se je oblaček dima pomikal naprej.

Kresišče je bilo mrtvo. To so takoj zagledali; zagledali tisto, kar so pravzaprav vedeli že spodaj na bregu, ko se jim je nasmejal dim, ki bi jih utegnil popeljati domov. Ogenj je čisto pogasnil, oglje je bilo mrtvo in brez dima; straža se je izgubila kdo ve kam. Kup nenaloženih drv je ležal v bližini.

Ralph se je obrnil proti morju. Obzorje se je spet razpotegovalo popolnoma enolično in nikjer ni bilo zaslediti niti najmanjšega sledu dima. Ralph je spotikajoč se stekel med skalovje, se komaj ujel na robu rožnate pečine in zakričal za ladjo:

»Nazaj! Obrnite nazaj!«

Tekal je sem ter tja po pečini; z obrazom je bil ves čas obrnjen proti morju in glas mu je poblaznelo naraščal:

»Nazaj! Obrnite nazaj!«

Simon in Maurice sta prišla za njim. Ralph ju je pogledal z očmi, ki so bile strmo odprte. Simon se je obrnil stran in si razmazal znoj po licih. Ralph je iskal po mislih najhujšo besedo, ki bi se je mogel spomniti.

»Pustili so, preklemanski, da je ogenj pogasnil.«

Pogledal je navzdol po razdrapani strani hriba. Pujsek je prihajal čisto brez sape in se cmeril kakor otročaj. Ralph je stisnil pest in hudo zaripnil. Že samo napeti pogled in zagrenjeni glas sta bila zadosti zgovorna.

»Tamle so.«

Njihov sprevod se je vlekel daleč navzdol proti rožnatim grobljam, ki so segale v bližino vodne gladine. Nekateri od dečkov so imeli črne čepice, drugače pa so bili skoraj nagi. Vsi hkrati so vzdignili palice v zrak, kakor hitro so prišli na kakšen pripravnejši odsek. Nekaj so prepevali in skoraj gotovo se je nanašalo na sveženj, ki sta ga tako skrbno prenašala potepuška dvojčka. Ralph je zlahkoma, še na to razdaljo, razločil spotegnjenega, rdečelasega Jacka, ki je neizogibno vodil sprevod.

Simon je zdaj pogledoval Ralpha, zdaj Jacka, kakor je poprej gledal nekaj časa Ralpha, nekaj časa obzorje, in nekako ga je navdajalo s strahom to, kar je videl. Ralph ni nič več govoril, temveč samo še čakal, da se je procesija približala. Slišali so že petje, vendar na tako razdaljo še niso razločili besed. Za Jackom sta korakala dvojčka in nesla na ramenih debel kol. Na njem je visel iztrebljen mlad prašiček in se s težo gugal, ko sta dvojčka stopala po jamastih tleh. Prašičku je visela glava skoraj do tal, kakor da kaj išče po tleh, in na vratu mu je zevala rana. Nazadnje je seglo na hrib tudi besedilo pesmi in se zavihtelo čez kotanjo počrnelega gozda in pepela.

»Zakolji ga. Prereži mu vrat. Izpusti mu kri. «

Ko pa so razločili besedilo, je sprevod prišel na najbolj strmi del gorskega pobočja in čez trenutek ali kaj je pesem zamrla. Pujsek se je zacmeril in Simon ga je hitro utišal, kakor da je preveč na glas spregovoril v cerkvi.

Jack je imel obraz poslikan z barvami in je prvi prilezel na vrh hriba; z vzdignjenim kopjem je razburjeno pozdravil Ralpha.

»Poglej! Zaklali smo prašička — pritihotapili smo se k njim — jih obkolili...«

Glasovi lovcev so posegli vmes.

»Obkolili smo jih...«

»Zalezli smo jih...«

»Prašiček je zacvilil...«

Dvojčka sta se ustavila in prašič je zabingljal med njima in od njega so padale črne kaplje na skalo. Videti je bilo,- kakor da se oba smejeta z istim širokim, zanesenjaškim smehom. Jack bi moral v isti sapi povedati Ralphu toliko reči. Zato je malo poplesoval in poskakoval po eni nogi, potlej se pa domislil svojega dostojanstva, se umiril in se zarežal. Zagledal je na svojih rokah kri, se z gnusom spačil in pogledal, ob kaj bi se mogel obrisati, potlej pa se podrgnil ob hlače in se zasmejal.

Ralph je spregovoril:

»Pustili ste, da vam je ogenj pogasnil.«

Jack je sprejel na znanje, majčkeno razdražen zaradi njegove ravnodušnosti, vendar preveč srečen, da bi si kaj storil iz tega.

»Saj ga lahko znova prižgemo. Škoda, Ralph, da nisi bil z nami. Bilo je čudovito. Dvojčka je povalil po tleh ...«

»Zadela sva ga...«

» ... jaz sem padel na vrh ...«

»Jaz sem prašičku prerezal vrat,« je ponosno dejal Jack in se še zdaj, ko je to rekel, ves zvil. »Mi posodiš svoj nož, Ralph, da napravim zarezo v ročaj.«

Fantje so žlobudrali in poskakovali. Dvojčka sta se kar naprej smejala.

»Odteklo je celo morje krvi,« je dejal Jack, se zakrohotal in se ves stresel, »škoda, da je nisi videl!«

»Vsak dan bomo hodili na lov ...«

Ralph je spet hripavo spregovoril. Nič se ni premaknil.

»Pustili ste, da je ogenj pogasnil.«

Zaradi tega lajnanja je postalo Jacku nerodno. Pogledal je proti dvojčkoma in spet nazaj proti Ralphu.

»Morali smo vzeti vse s seboj na lov,« je dejal, »drugače bi nas bilo premalo, ko smo jih obkolili.«

Zardel je, ker se je zavedel svoje napake.

»Ogenj kvečjemu kakšno uro ali dve ni gorel. Saj ga lahko spet prižgemo...«

Opazil je, kako je Ralph ves opraskan po golem životu in kako drugi štirje mračno molče. V svoji blaženosti je bil dobrega srca, zato jih je poskušal pritegniti k veselju, ki so ga doživeli. Po glavi mu je rojilo vse polno spominov; spominov na zavest, kaj bi se jim lahko primerilo, ko so se približali prašičku, če bi se jim postavil po robu, spominov iz zavesti, da so pritisnili ob steno živo bitje in mu vsilili svojo voljo, mu vzeli življenje in si ga privoščili kakor dolg, blažilen napoj.

Široko je raztegnil roke.

»Škoda, da nisi videl krvi!«

Lovci so medtem že precej potihnili, zdaj pa so znova zahrumeli. Ralph je vrgel lase nazaj in z eno roko pokazal proti praznemu obzorju. Spregovoril je z močnim in divjim glasom, da jih je prisilil k molku:

»Tamle je bila ladja.«

Jack se je mahoma zavedel vseh neštetih neprijetnih posledic, zato se jim je poskusil izogniti. Položil je eno roko na prašička in potegnil nož. Ralph je povesil roko, a pest mu je ostala stisnjena in glas mu je zadrhtel:

»Tamle je bila ladja. Peljala je mimo. Obljubili ste, da boste ves čas netili ogenj, pa ste pozabili nanj!« Napravil je korak proti Jacku; ta se je obrnil in mu pogledal iz oči v oči.

»Lahko bi nas bili opazili. Mogoče bi bili zdajle že na poti proti domu...«

To je bilo za Pujska tako bridko, da je spričo smrtne stiske ob taki škodi pozabil na svojo boječnost. Piskavo je zakričal:

»Ti in tvoja kri, Jack Merridew! Ti in tvoj lov! Lahko bi bili šli že domov...«

Ralph je pahnil Pujska v stran.

»Jaz sem poglavar; in delati morate, kar vam zaukažem. Toliko si otresal jezik. Pa še koče ne znaš postaviti — zato se klatiš po lovu in pustiš, da ogenj pogasne ...«

Obrnil se je stran in za hip utihnil. Potlej pa se je spet oglasil in kar prekipeval od togote:

»Tamle je bila ladja ...«

Eden od manjših lovcev je zatulil. Tesnobna resnica je presunila vse od kraja. Jack je začel sekati in trgati prašička in pri tem zardel kot rak.

»Naloga je bila pretežka. Potrebni so nam bili vsi do zadnjega moža.«

Ralph se je obrnil.

»Ko bi bile koče že postavljene, bi bil lahko dobil vse do zadnjega. Vendar si rajši hodil na lov...«

»Potrebno nam je bilo meso.«

Ko je Jack to rekel, se je postavil z okrvavljenim nožem v roki. Fanta sta si pogledala iz oči v oči. Na eni strani je bil bleščeči svet lova, zvijač, ščegetljive zabave in spretnosti, na drugi pa svet zdrave pameti s hrepenenjem in razočaranji. Jack je preprijel nož v levo roko in se pomazal s krvjo po čelu, ko si je hotel potegniti z njega prilepljene lase.

Pujsek je znova začel:

»Za vse nič bi ne bili smeli pustiti ognja, da vam je pogasnil. Sam si obljubil, da boste skrbeli, da se bo ves čas kadilo ...«

Jacka je vrglo v pobesnelost, ko si je moral dovoliti to od Pujska in ko je temu še celo nekaj lovcev pritegnilo s svojim vekanjem. V sinje oči mu je šinil grozeč pogled. Stopil je korak naprej in zapodil Pujsku pest v trebuh, ker mu je bila mera nazadnje že tako polna, da je bil pripravljen tudi udariti. Pujsek se je sesedel na tla in zakrulil. Jack se je ustopil nadenj. Glas mu je bil hudoben od poniževanja:

»Kaj bi pa rad, a? Debeluh!«

Tudi Ralph je stopil korak naprej in Jack je mahnil Pujska po glavi. Pujsku so odleteli naočniki z nosu in zazvenčali na skalah. Pujsek je v grozi zakričal:

»Moji naočniki!«

Presukal se je na vse štiri in sključen začel tipati po kamenju, a Simon je prvi skočil k naočnikom, jih našel in mu jih izročil. Vrh hriba se je okoli Simona grozeče zbirala nevihta zagrizenih strasti.

»Ena šipica je šla.«

Pujsek je pograbil naočnike in si jih nataknil na nos. Sovražno je pogledal Jacka.

»Moram nositi naočnike. Zdaj pa imam samo še eno šipico. Ampak le počakaj...«

Jack se je majčkeno pomaknil proti Pujsku, a ta se je odvlekel izpred njega, dokler ni začutil debele skale med seboj in njim. Pomolil je glavo čeznjo in poškilil v Jacka skozi naočnike z eno bliskajočo se šipico.

»Zdaj imam samo še eno oko. Ampak le počakaj...«

Jack je oponašal njegovo jokavost in njegov beg:

»Ampak samo počakaj — reva!«

Pujsek in parodija nanj sta bila tako smešna, da so lovci planili v krohot. Jack je začutil korajžo. Še naprej je igral cepetajoč strah in zabučal je tak smeh, da so kar ponoreli od divjanja. Ralph je začutil, da gre nehote tudi njemu na smeh; ujezil se je sam nase, ker je tako popustljiv.

Nekaj je zamomljal.

»To si pa grdo naredil.«

Jack se je ustavil sredi kroženja in obstal pred Ralphom. Besede so se mu sprevrgle v krik.

»Že dobro, že dobro!«

Pogledal je Pujska, lovce, Ralpha.

»Oprosti. Namreč zaradi ognja. Kaj se če. Veš ...«

Vzravnal se je v vso višino.

» ... prosim odpuščanja.«

Zdaj so lovci zahrumeli od občudovanja nad tako lepim vedenjem. Očitno so bili mnenja, da Jack pravilno ravna in da je popravil svojo napako s tem, ko se je tako velikodušno opravičil, nasprotno pa Ralph v svoji zahrbtnosti ravna napačno. Pričakovali so, da bodo zaslišali vsaj približno spodoben odgovor.

Vendar se je Ralphu grlo stisnilo, da ga ni mogel spraviti iz sebe. Jacku je zameril ne samo nemarno opravljanje službe, temveč tudi tole besedno goljufijo. Ogenj je pogasnil, ladja je odpeljala. Kaj res ne vidijo? Namesto žlahtnosti mu je udarila iz ust togota:

»To si grdo naredil.«

Vrh gore je vse potihnilo, ko se je Jacku skalil pogled, potlej pa se spet zbistril.

Ralph je imel zadnjo besedo in je surovo zarežal:

»Dobro. Prižgite kres.«

Napetost je majčkeno popustila, ko so zagledali pred seboj

popolnoma jasno nalogo. Ralph ni več spregovoril in tudi ni nič storil; samo stal je in gledal v pepel pri svojih nogah. Jack je bil glasen in podjeten. Ukazoval je, prepeval, žvižgal in se s pripombami obregoval ob molčečega Ralpha — s pripombami, na katera ni pričakoval odgovora, zato jih tudi ni bilo mogoče imeti za zafrkance; Ralph pa je še kar molčal. Nihče si mu ni upal reči, naj se umakne, še Jack ne, in tako so morali nazadnje postaviti grmado tri korake stran, na kraju, ki ni bil ravno posebno pripraven. Tako je Ralph uveljavil svoje poglavarstvo in bi si ne bil mogel izmisliti nič boljšega, pa če bi več dni skupaj premišljeval. Zoper tako orožje, tako neoprijemljivo, pa tako učinkovito, je bil Jack brez moči in ves togoten, čeprav ni vedel zakaj. Medtem so nanesli drv za kres in fanta sta bila vsak na svoji strani visoke ovire.

Ko je bila grmada pripravljena in je čakala na podnet, je nastala nova kriza. Jack ni imel nobene možnosti, da bi jo prižgal. Potlej pa je na njegovo presenečenje Ralph stopil k Pujsku in mu vzel naočnike. Niti Ralph se ni mogel spomniti, kako bi bilo mogoče drugače ujeti in znova utrditi stike med njim in Jackom.

»Jaz jih prinesem nazaj.«

»Jih bom že jaz.«

Pujsek je stal za njim kakor otok na morju nedoločljive barve, medtem ko je Ralph pokleknil in naravnal lečo na gorišče. Kakor hitro je ogenj zagorel, je Pujsek že stegnil roke in znova pograbil naočnike.

Neprijetnost je splahnela spričo tako fantastično privlačnih rož vijoličaste, rdeče in rumene barve. Vsi skupaj so se spremenili v kolobar okoli tabornega ognja in še celo Pujska in Ralpha je to na pol pritegnilo. Kar hitro se je nekaj dečkov zapodilo po bregu navzdol po nove kurjave, Jack pa se je lotil sekanja prašička. Poskušali so ga celega nabosti na raženj in ga zavrteti nad ognjem, vendar jim je raženj hitreje pogorel, kakor se je prašiček spekel. Nazadnje so kose mesa natikali na veje in jih držali nad plameni: in še pri tem so se večinoma vsi skoraj ravno tako hitro opekli, kakor se je meso speklo.

Ralphu so se delale skomine. Hotel je že odkloniti meso, vendar je imel v dotedanji sadni hrani in orehih, v nekaj čudnih rakih in ribah premalo opore za tako dejanje. Sprejel je torej košček na pol surovega mesa in ga pogoltnil kakor volk.

Pujsku so se ravno tako cedile sline, ko je spregovoril:

»Kaj jaz ne bom nič dobil?«

Jack ga je mislil pustiti v dvomih in mu tako pokazati svojo moč; ker pa ga je Pujsek sam opomnil na to, kako je pozabil nanj, mu je bilo treba pokazati še več okrutnosti.

»Saj nisi nič pomagal pri lovu.«

»Tudi Ralph ni pomagal,« je jokavo rekel Pujsek, »in Simon ravno tako ne.« Hotel je še poudariti. »Rak nima niti toliko mesa, da bi ga človek poduhal.«

Ralph se je v zadregi prestopil. Simon je sedel med dvojčkoma in Pujskom; obrisal si je usta in pomolil svoj kos mesa čez skale proti Pujsku; ta ga je pograbil. Dvojčka sta se zahihitala in Simon je od sramu sklonil obraz.

Potlej je Jack skočil pokonci, odbil velik kos mesa in ga vrgel Simonu pred noge.

»Na, žri! Da te strela!«

Zasrepel se je v Simona.

»Poberi!«

Zavrtel se je na peti v središču zbeganega kolobarja fantov.

»Jaz sem vam prinesel mesa!«

Njegova jeza je bila prvinska in je zbujala strah, ker je prihajala iz toliko in tako nedopovedljivih razočaranj.

»Jaz sem si poslikal obraz — jaz sem se pritihotapil v bližino. Zdaj pa vi jejte — vsi skupaj — jaz pa ...«

Počasi se je tihota vrh hriba tako zgostila, da je bilo razločno slišati samo še prasketanje ognja in tiho cvrčanje mesa, ki se je peklo. Jack se je ozrl okoli sebe, da bi našel razumevanje, pa je začutil samo spoštovanje. Ralph je s polnimi rokami mesa stal sredi pepela prejšnjega signalnega ognja in ni niti črhnil.

Potlej je Maurice nazadnje le zmotil molk. Presukal je pogovor na edino snov, ob kateri je bilo mogoče zbrati večino fantov.

»Kje pa si dobil prašička?«

Roger je pokazal navzdol na neprijazno stran hriba.

»Tamle spodaj so bili — pri morju.«

Jack si je opomogel in ni mogel prenesti, da bi kdo drug pravil njegovo zgodbo. Zato je hitro posegel vmes:

»Obkolili smo jih. Jaz sem se plazil po vseh štirih.

Kopja se niso obdržala v njih, ker nimajo kavljev. Prašiček

jo je pobrisal in cvilil, da je šlo skozi ušesa ...«

»Potlej se je vrnil in se podil v krogu in kri mu je tekla...«

Vsi fantje so hkrati pripovedovali, olajšano in razburjeno hkrati.

»Sklenili smo krog...«

Prvi udarec mu je ohromil zadnje noge, da so se mu lahko še bolj približali, ga obstopili in tolkli, tolkli po njem ...

»Jaz sem mu prerezal vrat...«

Dvojčka sta se še zmeraj smehljala s čisto enakim smehom, potlej sta planila pokonci in tekala drug okoli drugega. Nazadnje so se jima pridružili še drugi in vreščali in cvilili, kakor je cvilil prašiček, ko so ga pobijali.

»Eno po betici!«

»Daj mu jo po repu!«

Potlej je Maurice zaigral, kakor da je prašiček, se zapodil po sredini in cvilil, lovci pa so ga še naprej obkrožali in se delali, kakor da mahajo po njem. Pri tem so poskakovali in prepevali:

»Zakolji ga. Prereži mu vrat. Poči ga.«

Ralph jih je gledal, jim zameril in jim bil nevoščljiv. Šele potlej, ko so se upehali in se je pesem polegla, je spregovoril:

»Sklicujem zborovanje.«

Drug za drugim so se ustavili in se zagledali vanj.

»S školjko. Sklicujem zborovanje, pa čeprav se bo zavleklo v temo. Spodaj na terasi. Ko zatrobimo, se začne. Takoj zdajle.«

Zasukal se je in odšel po hribu navzdol.

Peto poglavje POŠAST IZ VODE

Prihajala je plima in suh je bil samo še ozek pas trdnega brega med vodo in belo skalo spotike v bližini terase s palmami. Ralph si je izbral ta pas kopnega za potko, ker je moral nekaj premisliti; in samo tukaj je mogel dovoliti svojim nogam, da so se gibale same od sebe, ne da bi pazil nanje. Ko je tako hodil ob vodi, ga je mahoma spreletelo začudenje. Zazdelo se mu je, da je doumel utrudljivost življenja, v kakršnem je sleherna stezica improvizacija in v kakršnem je znaten del časa, ko si buden, treba paziti na noge. Ustavil se je in se zagledal v pas kopnega; in ko se je domislil prvih navdušenih ekspedicij, kakor da so delček svetlejše mladosti, se je porogljivo zasmejal. Potlej se je obrnil in zavil nazaj proti terasi, da mu je sonce posijalo v obraz. Prišel je čas zbora in ko je stopal skozi zastrti blesk sončne svetlobe, je v mislih skrbno obnavljal točke svojega govora. Po tem zborovanju ne sme ostati več nobenih napačnih pojmov, nobenega lovljenja v praznem ...

Izgubil se je v kopici misli, ki so se mu zdele nejasne, ker mu je manjkalo besed, da bi jih izrazil. Grbančil je čelo in poskušal znova.

Ta zbor ne sme biti za šalo, temveč bridko resen.

Pri tem je stopil hitreje, ker se je mahoma zavedel, da je že skrajni čas, ker sonce že leze v zaton, in da mu diha okoli obraza rahla sapica, nastala zaradi hitre hoje. Ta vetrc mu je tako pritiskal sivo srajco na prsi, da je — spričo novega tankočutnega opazovanja — začutil; kako so gube toge kakor lepenka in neprijetne; opazil je tudi, kako so mu razcefrani robovi kratkih hlač zarezali zoprno boleč rdečkast pas spredaj na stegnu. V krčevitem spletu misli je odkril, da je ravnal grdo in izprijeno; potlej se je zavedel, kako priskutno je, ker si mora kar naprej metati zmršene lase izpred oči in se navsezadnje, ko sonce zaide, hrupno zavaliti med suho listje in zaspati. Pri tej misli se je pognal v tek.

Po bregu v bližini kopalnega tolmuna so bile razkropljene gruče fantov, ki so čakali na zbor. Molče so se mu umikali, ker so se zavedali njegove slabe volje in svoje napake pri ognju.

Zborni prostor, na katerem se je ustavil, je bil v grobem trikotne oblike; vendar nepravilen in le približen kakor vse, česar so se polotili. Spredaj je bilo podrto drevo, na katerem je sedel on sam; suho drevo, ki je moralo biti res izredno veliko za prostor na terasi. Mogoče pa ga je vrgel sem eden tistih razvpitih pacifiških viharjev. To palmovo deblo je ležalo vzporedno z bregom; ko je torej Ralph sedel na njem, je bil obrnjen proti otoku, vendar je bil za fante nekakšna črnikasta postava, ker se je za njegovim hrbtom svetlikala laguna. Stranici trikotnika, kateremu je bilo palmovo deblo osnovnica, je teže natančno opisati. Na desni je bilo podrto drevo, ki je bilo po zgornji strani oguljeno zaradi nemirno se presedajočih, vendar ni bilo ne tako debelo in ne tako udobno kakor predsedniško. Na levi so bila štiri manjša debla in eno od njih — najbolj stran — se je nevarno zibalo. Ob vsakem zboru so fantje vselej bruhnili v smeh, kadar se je kateri od njih nagnil preveč nazaj, da se je deblo zagugalo in pometalo s sebe vznak na travo kakšen ducat fantov. In vendar je Ralph zdaj sprevidel, da ni imel nihče toliko soli v glavi — ne on sam ne Jack ne Pujsek — da bi poiskal kakšen kamen in hlod podprl. In tako bodo še naprej trpeli to preveč narahlo uravnoteženo pokoro, ker — ker ... Že spet se je izgubil v nepreglednem blodnjaku.

Pred vsakim deblom je bila trava poteptana, na sredi trikotnika pa je zrasla velika in nepohojena. Pa tudi ob vrhu trikotnika je bila trava gosta, ker ni tam nihče sedel. Okoli in okoli zbornega prostora so rasla siva drevesa, deloma ravna, deloma nagnjena, in opirala nizko streho listja. Na dveh straneh je bila peščina, zadaj laguna, spredaj temni otok.

Ralph je zavil proti predsedniškemu sedežu. Do zdaj še nikoli niso imeli nobenega zbora takole pozno. Ravno zato se mu je zdel kraj tako čisto drugačen. Po navadi so spodnjo stran zelenega pristreška osvetljevale migljajoče mreže zlatih odsevov, obrazi pa so jim bili osvetljeni od spodaj navzgor, kakor — je pomislil Ralph — če držiš električno baterijo v roki. Zdaj pa je nizko sonce sijalo vanje od ene strani, da so bile sence tam, kjer bi morali biti fantje.

Znova se je izgubil v čudno zapredeno premišljevanje, ki mu je bilo tuje. Če so obrazi drugačni, kadar sveti nanje luč od zgoraj ali od spodaj — kaj je potlej obraz? In kaj je sploh vse?

Ralph se je nestrpno zganil. Kako zoprno, da ima človek predsedniške dolžnosti, ko bi ravno rad premišljeval in ko bi se moral do česa prikopati. In potlej se ti priložnost izmuzne in se moraš odločiti za katerega od sklepov. To mu je dalo misliti; zakaj misel ni kar tako in da lahko lepe sadove ...

Samo zdajle ne utegnem premišljevati, je ugotovil Ralph, ko je zagledal predsedniški sedež. Nisem tak kakor Pujsek.

Ralph je moral ta večer znova preudariti svojo vrednost. Pujsek zna premišljevati. Pujsek se zna korak za korakom zatopiti v notranjost svoje debele buče, samo ni poglavar. Možgane pa ima vendarle in naj ima še tako smešno postavo. Ralph je zdaj strokovnjak za misli, zato zna ceniti misli pri drugih.

Ko mu je sonce posijalo v oči, se je domislil, kako čas beži, zato je vzel školjko z drevesa in pregledal njeno lupino. Tam, kjer je izpostavljena zraku, sta rumena in rožnata barva skoraj obledeli v belo in presojno. Ralph je začutil nekakšno ljubeče spoštovanje do školjke, pa čeprav je bil sam privlekel to lupino iz lagune. Pogledal je po zbornem prostoru in si prislonil školjko k ustnicam.

Vsi so čakali na to, zato so se takoj zbrali. Tisti, ki so opazili, da je ladja odpeljala mimo otoka, medtem ko je ogenj pogasnil, so bili potrti ob misli na Ralphovo jezo; tisti, ki tega niso vedeli, in zraven je treba šteti tudi ficke, pa so bili pod močnim vtisom vsesplošne slovesnosti. Zborni prostor se je hitro napolnil; Jack, Simon, Maurice in večina lovcev je posedla na Ralphovo desno stran; drugi so bili na levi na soncu. Tudi Pujsek je prišel in ostal zunaj trikotnika. To je pomenilo, da želi poslušati, ne misli pa govoriti; in razen tega se je Pujsek odločil za to v znamenje protesta.

»Gre za tole: potreben nam je zbor.«

Nihče ni rekel niti besedice, vendar so bili obrazi, obrnjeni proti Ralphu, napeti. Zavihtel je školjko. V meso in kri mu je prišlo že nekaj vsakdanjih spoznanj, da je na primer treba takele temeljne ugotovitve povedati vsaj po dvakrat, preden jih vsi razumejo. In človek mora sedeti in pritegovati oči vseh k školjki, pri tem pa pokladati besede kakor težke okrogle kamne pred manjše skupine sključenih ali čepečih fantov. V mislih je stikal za preprostimi besedami, da bi ga lahko še ficki razumeli, o čem morajo odločiti na zboru. Pozneje bodo izurjeni debaterji — Jack, Maurice in Pujsek — mogoče razkrili vso svojo spretnost in speljali zbor na stranska pota: a zdaj, v začetku, mora biti jasno podana snov, o kateri bodo diskutirali.

»Potreben nam je zbor. Pa ne za šalo. Ne zato, da bi se smejali in se prekucevali z drevesa —« Gruča fickov na zibljivem deblu se je zahihitala in se spogledala. »— ne zato, da bi uganjali norčije ali da bi...« Privzdignil je školjko v naporu, da bi našel pravo besedo. »... da bi solili pamet. Še malo ne za to. Temveč zato, da bi postavili stvari, kamor spadajo.«

Za trenutek je premolknil.

»Dolgo sem premišljeval. Hodil sem sam in preudarjal, kako in kaj. Dobro vem, kaj nam je potrebno. Zbor, ki bo postavil vsako stvar na svoj prostor. In najprej bom spregovoril jaz.«

Spet je premolknil in si mehanično popravil lase izpred oči. Pujsek je po prstih prišel k trikotniku in se pridružil drugim, ker je pač že izpeljal svoj neučinkoviti protest.

Ralph je nadaljeval.

»Imamo vse polno zborov. Vsi radi govorimo in prihajamo vkup. Odločamo o vsem mogočem. A kaj, ko sklepov ne izpolnimo. Sklenili smo, da bomo prinašali vodo iz potoka in jo puščali v lupinah kokosovih orehov pod zelenim listjem. Pa je bilo samo nekaj dni tako. In zdaj ni nobene vode več. Lupine so prazne. Vsi pijemo kar iz reke.«

Oglasilo se je mrmranje, da je res tako.

»Saj ne rečem, da je kaj narobe v tem, če pijemo iz reke. Meni samemu se zdi, da rajši pijem vodo na tistem koncu tolmuna — saj veste — kjer je slap — kakor pa iz stare lupine kokosovega oreha. Vendar smo sklenili, da bomo prinašali vodo. Pa je ne prinašamo. Danes popoldne sta bili samo dve lupini polni.«

Obliznil si je ustnice.

»In potlej koče. Naše hiše.«

Mrmranje je spet zašumelo in potihnilo.

»Večinoma vsi spimo v kočah. Nocoj bosta dvojčka Sam in Eric dežurna pri ognju, drugače boste pa vsi spali v kočah. In kdo jih je postavil?«

Mahoma se je vzdignilo govorjenje. Koče so vsi postavljali. Ralph je moral že spet pomahati s školjko.

»Samo trenutek! Hočem reči, kdo je postavil vse tri. Vsi smo delali pri prvi, samo še štirje pri drugi, zadnjo tamle pa sva postavila midva s Simonom sama. In zato je tako majava. Ne. Nič se ne smejte! Če se bo spet ulila kakšna ploha, se bo ta bajta najbrž podrla. In takrat bomo še posebej potrebovali koče.«

Obmolknil je in se odhrknil.

»In še nekaj drugega. Tiste skale takoj onstran kopalnega tol

muna smo določili za stranišča. Tudi to je bilo pametno. Plima vselej vse počisti. Vi ficki to natančno veste.«

Tu pa tam se je kdo malo namuznil in se bežno ozrl.

»Zdaj pa mislimo, da je stranišče vsepovsod. Še celo zraven koč in terase. Kadar se vi, ficki, preveč nabašete jagod in ker vas rado na kratko pritisne ...«

Zbor se je zakrohotal.

»Pravim, če vas prehitro nažene, potlej rajši ne jejte jagod. To je grdo.«

Spet je zabučal krohot.

»Pravim, da je to grdo!«

Potegnil si je trdo sivo srajco od života.

»To je v resnici svinjarija. Kakor hitro vas prime, stecite po bregu na skale. Še razumemo?«

Pujsek je stegnil roke proti školjki, vendar je Ralph odkimal. Ves govor je imel od besede do besede natanko premišljen.

»Spet se moramo navaditi, da bomo vsi hodili na skale. Tule naokoli je že vse preveč zasvinjano.« Premolknil je. Zbor je zaslutil krizo in napeto pričakoval. »In potlej: zastran ognja.«

Ralph je z rahlim vzdihom dihnil odvečno sapo iz sebe, da se je oglasil med fanti odmev. Jack je začel z nožem rezljati kos lesa; zašepetal je nekaj Robertu, a ta je pogledal stran.

»Ogenj je najpomembnejša stvar na otoku. Kako moremo sicer pričakovati, da bomo rešeni, razen če se nam nasmeje pasja sreča. Ves čas moramo kuriti. Kaj je mogoče to za nas pretežka naloga?«

Stegnil je eno roko.

»Poglejte vendar, koliko nas je! In vendar ne moremo skrbeti za ogenj, da bi se ves čas kadilo iz njega. Me razumete? Kaj ne sprevidite, da bi morali — da bi morali rajši prej umreti kakor pustiti, da nam ogenj pogasne?«

Med lovci je bilo slišati nekakšno privoščljivo hehetanje. Ralph se je divje obrnil proti njim.

»Vi lovci! Vi se lahko smejete! Vendar vam povem, da je ogenj veliko pomembnejši kakor prašiči, pa če jih ne vem koliko pobijete. Me razumete vsi od kraja?« Široko je raztegnil roke in se obrnil k vsemu trikotniku.

»Moramo skrbeti za dim na hribu — ali pa bomo pomrli.«

Premolknil je in se poskušal spomniti, kaj je zdaj na vrsti.

»In še nekaj.«

Nekdo je zavpil.

»Preveč je tega.«

Zaslišal je momljanje, da je res tako. Pa se ni zmenil zanj.

»In še nekaj. Malo je manjkalo, da nismo požgali vsega otoka. In zapravljamo čas s tem, da valimo skale in delamo majhne ognje, pri katerih kuhamo. In zdaj vam povem še tole in postavljam za pravilo, ker sem jaz poglavar. Ne smemo kuriti vsepovsod, temveč samo na hribu. Nikoli ne drugje.«

Pri priči je nastal hrup. Fantje so vstali in nekaj vpili in Ralph jim je kričal v odgovor.

»Če bi si radi zakurili ogenj in si spekli ribo ali raka, potlej jo lahko veselo mahnete z njima na hrib. Tako bomo vsaj brez skrbi.«

V luči zahajajočega sonca so roke segale po školjki. Ralph pa je nadaljeval in poskočil na deblo.

»Vse to sem vam hotel povedati. In zdaj sem vam povedal. Izvolili ste me za poglavarja. Zato delajte, kakor vam rečem.«

Počasi so potihnili in nazadnje spet posedli. Ralph je skočil z debla in spregovoril z navadnim glasom.

»Zapomnimo si torej, stranišče je na skalah. Skrbimo ves čas za ogenj in dim, s katerima dajemo signal. Nikar ne nosimo ognja s hriba v dolino. Rajši nosimo živež na hrib.«

Jack je grozeče vstal v polmraku in stegnil roke.

»Nisem še končal.«

»Pa si govoril in govoril.«

»Še zmeraj imam školjko.«

Jack je sedel in nekaj zarentačil.

»In potlej še zadnje. O tem boste lahko vsi povedali svoje mnenje.«

Počakal je, da je na terasi vse zelo potihnilo.

»Nekaj se krha. Pa ne vem, zakaj. Zastavili smo dobro; bili smo srečni. In potem...«

Narahlo je zganil s školjko, pogledal nekam čeznje v prazno in se domislil pošasti, kače, požara, pogovorov o strahu.

»Potlej pa so se ficki začeli bati.«

Vzdignilo se je godrnjanje, skoraj ječanje, in prešlo. Jack je nehal rezljati. Ralph je odsekano nadaljeval.

»Vendar naj tako govore samo ficki. Mi pa se moramo odkrito pomeniti. To je torej zadnja točka zbora, tista, o kateri se lahko vsi pogovorimo: kaj naj ukrenemo s strahom.«

Lasje so mu spet silili v oči.

»Pogovarjali smo se že o strahu in rekli, da je znotraj votel, zunaj pa ga nič ni. Včasih se tudi sam ustrašim; samo to je neumnost! Neumnost kakor bavbav. Zdaj, ko smo se odločili, da lahko začnemo znova in dobro poskrbimo za nekatere stvari, kakor na primer za ogenj.« Skozi glavo mu je šinila podoba treh pobičev, ki se sprehajajo po svetlem bregu. »In smo srečni.«

Ralph je slovesno položil školjko na deblo zraven sebe v znamenje, da je govora konec. Tistih nekaj žarkov sonca, ki so še prihajali do njih, je bilo povsem vodoravnih.

Jack je vstal in vzel školjko v roke.

»To je torej zbor, na katerem moramo ugotoviti, kako in kaj. Vam bom jaz povedal, kako in kaj. Vi ficki ste začeli vse tole, s tistimi svojimi pravljicami o strahovih. Pošasti! Od kod neki? Seveda se človek včasih ustraši, vendar moramo tudi temu napraviti konec. Ampak Ralph pravi, da ponoči kričite. Kaj naj to pomeni drugega, kakor da vas tlači mora? Še pravi, da ne smete na lov ali k zidavi koč ali nam pomagati pri tem — vsi skupaj ste trop milih jer in jokcev. To je tisto. In glede strahu vam povem — tudi vi se morate temu odvaditi kakor mi drugi.«

Ralph se je z odprtimi usti zagledal v Jacka, vendar se Jack še zmenil ni za to.

»Gre za tole — strah vam ne more nič bolj do živega kakor sanje. Na našem otoku ni nobenih živali, da bi se jih bilo treba bati.« Pogledal je po vrsti šepetajočih fickov. »Pa bi se vam še prav zgodilo, če bi vas kaj oklalo, vi pasja procesija dojenčkov, ki ni za nobeno rabo! Pa kaj, ko ni nobene take živali...«

Ralph mu je nataknjeno segel v besedo:

»Kaj se to pravi? Kdo pa je sploh govoril o kakšni živali?«

»Ti sam, pred nekaj dnevi. Dejal si, da se jim sanja in da zato kriče. In pa kajpak govore — in ne samo ficki, temveč včasih tudi moji lovci — govore o neki stvari, o nečem črnem, o pošasti, o nekakšni zverini. Sam sem jih slišal. Nisi mislil na to, res ne? Le poslušajte! Na majhnih otokih ni velikih živali. Samo prašički. Leva in tigra lahko srečamo samo v velikih deželah, kakor sta Afrika in Indija...«

»In v živalskem vrtu ...»

»Jaz imam školjko. Ne govorim o strahu. Govorim o pošasti. Kar bojte se, če se vam ljubi! Zastran pošasti pa ...«

Jack je premolknil, stisnil k sebi školjko in se obrnil proti svojim lovcem v umazanih črnih čepicah. »Ali sem lovec ali nisem?«

Preprosto so pokimali. Seveda je lovec. O tem nihče ne dvomi.

»No, torej — prehodil sem že ves otok. Čisto sam. Ko bi bila kje kakšna zverina, bi jo bil srečal. Kar bojte se, ker se radi — vendar v teh gozdovih ni nobene pošasti.«

Jack je vrnil školjko in sedel. Ves zbor mu je olajšano zaploskal. Potlej je Pujsek stegnil roko.

»Jaz se ne strinjam z vsem tistim, kar je dejal Jack, z nekaterimi stvarmi se pa. Seveda ni v tem gozdu nobene pošasti. Kako naj bi neki bila? Od česa bi pa živela?«

»Od prašičev.« »Te bomo mi pojedli.« »Pujsek!«

»Jaz imam školjko!« je nejevoljno rekel Pujsek. »Ralph — morajo vendar biti tiho, se ti ne zdi? Tak bodite že tiho, ficki! Hočem vam povedati, da se ne strinjam glede strahu. Seveda se nam ni treba nobene reči bati v gozdu. Dajte no — sam sem bil tam! Še boste že kdaj drugič pogovarjali o strahovih in o takih rečeh. Dobro vemo, kaj je naša dolžnost, in če kaj zaškriplje, še zmeraj lahko najdemo zdravilo, da popravimo.«

Snel si je naočnike in zamežikal proti zboru. Sonce je zašlo, kakor bi kdo ugasnil luč.

Še naprej je razlagal.

»Kadar vas začne ščipati po trebuhu, pa naj bo že velik ali majhen ...«

»Tvoj je velik.«

»Ko se boste nehali smejati, bomo mogoče lahko naprej zborovali. In če se ficki še enkrat skopljejo na tole gugalnico, bodo v trenutku spet na tleh. Zato naj vendar rajši sede lepo na tleh in poslušajo. Ne. Za vse imamo zdravnike, še za pamet. Pa menda vendar ne boste v resnici rekli, da se moramo kar naprej česa bati? Življenje je znanstveno,« je široko zamahnil Pujsek, »to vam povem. Ko bo vojne konec, bodo v enem ali dveh letih potovali na Mars in nazaj. Dobro vem, da ni nikjer nobene pošasti — namreč pošasti s kremplji in z vsem drugim — vem pa tudi, da ravno tako tudi ni strahu.«

Pujsek je premolknil.

»Razen...«

Ralph se je nemirno presedel.

»Kaj razen?«

»Razen če nas je strah ljudi.«

Med sedečimi fanti se je vzdignil nekakšen na pol smeh, na pol porog. Pujsek je sklonil glavo in hlastno nadaljeval:

»Prisluhnimo torej tistemu ficku, ki je pripovedoval o pošasti, in mogoče mu bomo lahko dokazali, kako je neumen.«

Malčki so začeli šušljati med seboj, potlej je eden od njih stopil naprej.

»Kako ti je ime?«

»Phil.«

Za ficka je bil še kar samozavesten; stegnil je roke, stisnil k sebi školjko, kakor je ravnokar videl Ralpha, in se ozrl naokoli po vseh, da bi pritegnil njihovo pozornost, še preden bi spregovoril.

»Sinoči se mi je sanjalo nekaj groznega, da sem se bojeval z ne vem čim. Bil sem sam zunaj koče in se bojeval z vsem mogočim, s tistimi zvitimi rečmi, ki so v drevju.«

Premolknil je in drugi ficki so se mu zasmejali v grozljivem sočutju.

»Potlej sem se ustrašil in se zbudil. In bil sem v resnici čisto sam v temi in zunaj koče, tistih zvitih reči pa ni bilo več.«

Vse je spreletela živa groza pred tem, kar je tako mogoče in tako golo in strašljivo, da so ostali tiho. Otroški glas pa je še naprej cvilil izza bele školjke.

»In ustrašil sem se in začel klicati Ralpha, potlej sem pa zagledal, da se nekaj premika med drevjem, nekaj velikega in groznega.«

Premolknil je, na pol prestrašen ob spominu, vendar ponosen na občutke, ki jih je prebudil.

»Tisto so bile samo moraste sanje,« je dejal Ralph, »in v spanju je hodil okoli.«

Zbor je zamomljal v vdano potrditev.

Mali je trmasto zmajal z glavo.

»Jaz sem spal, ko so se zvite reči bojevale, ko pa sem se prebudil, so se odmaknile in nekaj velikega in strašnega se je premikalo po drevju.«

Ralph je stegnil roko proti školjki in ficek je sedel.

»Saj si vendar spal. In ni bilo nikjer nikogar. Kako bi sploh mogel kdo ponoči hoditi naokoli po gozdu? Je mogoče kdo bil? Je bil kdo zunaj?«

Nastal je dolg premolk, v katerem se je zbor muzal ob misli na to, da bi se mogel kdo v temi sprehajati po gozdu. Potlej pa je vstal Simon in Ralph se je osuplo zagledal vanj.

»Ti? Kaj te je pa nosilo okoli po temi?«

Simon se je krčevito oklenil školjke.

»Hotel sem — priti na neki prostorček — na prostorček, ki vem zanj.«

»Na kakšen prostorček?«

»Na prostorček, ki vem zanj. Na prostorček v gozdu.«

Obotavljal se je.

Jack pa je uredil zanje zadevo s tistim zaničevanjem v glasu, ki včasih zazveni tako smešno in tako dokončno:

»Bal se je pač, da mu uide.«

Ralph je vzel nazaj školjko in pri tem pisano pogledal Simonu v obraz, ker je bilo tudi njemu samemu nerodno zaradi njegovega ponižanja.

»No, tega nikar več ne počenjaj. Me razumeš? Ponoči ne. Že tako je polno neumnega brbljanja o pošasti, ni treba, da bi te še ficki videli, kako kolovratiš naokoli kakor...«

V posmehljivem krohotu, ki se je razlegel, je bilo čutiti strah in zaničevanje. Simon je odprl usta, da bi spregovoril, vendar je Ralph ohranil školjko, zato se je umaknil na svoj sedež.

Ko je zbor potihnil, se je Ralph obrnil proti Pujsku.

»No, Pujsek?«

»Pa je bil še nekdo drug. Tale.«

Ficki so spehali naprej Percivala, potlej pa ga pustili samega. Tako je obstal do kolen v travi na sredi, si ogledoval skrite noge in se poskušal delati, kakor da je v šotoru. Ralph se je domislil nekega drugega majhnega fantiča, ki je ravno takole stal, pa si ga je brž pregnal iz spomina. Potlačil je bil že to misel in prepodil podobo izpred oči, a samo takle resničen spomin jo je mogel znova priklicati na površje. Zadnje čase niso več preštevali fickov, deloma zato ne, ker niso imeli nobenega poroštva in zagotovila, da so v resnici vse prešteli, deloma pa tudi zato, ker je Ralph dobro poznal odgovor na vsaj eno od vprašanj, ki jih je Pujsek postavil vrh hriba. Malčki so taki in drugačni, svetlolasi, temni, pegasti in vsi umazani, vendar so sicer njihovi obrazi vsi neznansko čisti in brez večjih materinih znamenj. Nihče več ni po tistem videl vrojenega znamenja murvove barve. Vendar se mu je Pujsek takrat deloma prilizoval, deloma pa ga je strašil. Ralph je po tihem priznal, da se spominja stvari, ki jih ni mogoče omeniti, in pokimal Pujsku.

»Naprej. Vprašaj ga.«

Pujsek je pokleknil in držal školjko v rokah.

»No, torej. Kako ti je ime?«

Mali pobič se je zvijal v svojem šotoru. Pujsek se je ves nesrečen obrnil k Ralphu in ta je ostro spregovoril:

»Kako ti je ime?«

Zbor je bil na trnih zaradi molka in upiranja, zato je zapel:

»Kako ti ie ime? Kako ti ie ime?«

»Mir!«

Ralph je uprl oči v otroka v polmraku.

»Daj, daj, povej nam. Kako ti je ime?«

»Percival Wemys Madison, župnišče, Harcourt St. Anthony v Hantsu, telefon, telefon, tele ...«

Kakor da je ficek vse te podatke s koreninami vred potegnil od nekod globoko iz studencev bridkosti, je spet zajokal. Obraz se mu je nakremžil, solze so se mu udrle iz oči in usta so se mu odprla, da so zagledali veliko črno votlino. Najprej je bil samo še molčeč kip žalosti; potlej pa je privrelo iz njega tarnanje, glasno in zategnjeno, kakor bi zatrobentala školjka.

»Tiho, ti! Tiho!«

Percival Wemys Madison pa ni maral utihniti. Odprl se je vir, daleč onkraj dosega poglavarske avtoritete ali celo fizičnega strahovanja. Tulil je kar naprej, kolikor mu je dajala sapa, in videti je bilo, da se drži pokonci, kakor da je prikovan na steber joka.

»Tiho bodi! Tiho bodi!«

A zdaj tudi drugi ficki niso bili več tiho. Spomnili so se osebnih bolečin; in mogoče so imeli občutek, da jih lahko pridružijo bolečini, ki je vsesplošna. Začeli so rjoveti iz sočutja, dva od njih skoraj ravno tako na glas kakor Percival.

Maurice jih je rešil. Zakričal je:

»Poglejte me!«

Naredil se je, kakor da je padel. Podrgnil se je po zadnji plati in sedel na gugalni hlod tako, da se je zvrnil v travo. Bil je kaj bore klovn; Percival in tovariši pa so ga vendarle opazili, zasmrkali in se zasmejali. V hipu so vsi skupaj planili v tako neumen smeh, da so se jim pridružili še starejši.

Jack se je prvi toliko prekričal, da so ga zaslišali. Ni vzel školjke v roke in je potemtakem govoril proti pravilu; vendar se ni nihče zmenil za to.

»In kaj je s pošastjo?«

Nekaj čudnega se je zgodilo s Percivalom. Široko je zazijal in se opotekel, da ga je Jack pograbil in stresel.

»Kje pa živi pošast?«

Percival se je v Jackovih rokah zgreznil sam vase.

»Mora biti hudo pametna pošast,« je dejal Pujsek in se zarežal, »če se more skrivati tu na otoku.«

»Jack je že vsega prehodil...«

»Kje pa bi mogla živeti pošast?«

»Nai io koklia brcne!«

Percival jo nekaj začivkal in zbor se je spet zakrohotal. Ralph se je nagnil naprej.

»Kaj pravi?«

Jack je prisluhnil Percivalovemu odgovoru, potlej pa je ficka izpustil. Ko je Percival začutil, da je prost in da stoje okoli njega sočutni prijatelji v nesreči, je omahnil v visoko travo in zaspal kakor ubit.

Jack se je odkašljal, potlej pa brezbrižno omenil:

»Pravi, da prihaja pošast iz morja.«

Zadnji krohot je zamrl. Ralph se je nehote zasukal in obstal kot črna, sključena postava pred laguno. Zbor je gledal z njim vred; otipaval je široke vodne planjave, odprto morje tam onkraj, neznano modrino brezmejnih možnosti; slišati je bilo tihotno šelestenje in šumenje z baldahina listja.

Maurice je spregovoril — pa tako na glas, da so kar poskočili:

»Očka mi je dejal, da še zmeraj niso odkrili vseh morskih živali.«

Spet se je začelo prerekanje. Ralph je podal bleščečo se školjko in Maurice jo je poslušno vzel. Zbor se je umiril.

»Jack pravi, da nas je lahko strah, ker je ljudi tako ali tako strah, in mislim, da ima prav. Ko pa pravi, da so tu na otoku samo prašiči, bi sicer rad videl, da ima prav, vendar žal še ne ve, ne v resnici, hočem reči ne z gotovostjo —« Maurice je segel po sapo. »— moj očka pravi, da je polno živali, ne vem, kako se jim vse reče, ki delajo črnilo — menda so to sipe — in te so na sto in sto metrov dolge in lahko požro celega kita.« Spet je obmolknil in se dobre volje zasmejal. »Jaz seveda nič ne verjamem v pošasti. Življenje je znanstveno raziskano, kakor pravi Pujsek, samo mi ga ne poznamo ali ga nočemo poznati. Vsaj ne z gotovostjo, hočem reči ...«

Nekdo je zavpil:

»Sipa ne more priti iz vode!«

»Pa more!«

»Ne more!«

V    trenutku je bila vsa terasa en sam prepir in opletajoče sence. Ralph je sedel in zdelo se mu je, da so vsi skupaj ponoreli. Strah in pošasti, noben vsesplošen sklep nič ne zaleže, da je samo ogenj na hribu v resnici pomemben: in če človek poskuša vse skupaj malo urediti, se vnovič vname spor in privleče na plan nove, zoprne reči.

V    temačnosti blizu sebe je razločil nekaj belega in potegnil školjko Mauriceu iz rok, potlej pa, kolikor je mogel na glas, zatrobil nanjo. Zbor je strahoma potihnil. Simon je stopil tesno k njemu in položil roke na školjko. Občutil je v sebi strahotno potrebo, da spregovori; vendar je bilo zanj govorjenje pred zborom nekaj pošastnega.

»Mogoče,« je mečkaje spregovoril, »mogoče je pa le kje kakšna pošast.«

Zbor je divje zakričal in Ralph je ves iz sebe vstal.

»Ti, Simon? Ti verjameš take reči?«

»Sam ne vem,« je rekel Simon. Srce mu je tako tolklo, da ga je kar dušilo. »Pa vendar ...«

Vihar je izbruhnil.

»Sedite!«

»Mir!«

»Vzemi školjko!«

»Kaj se dereš!«

»Molči!«

Ralph je zakričal:

»Njega poslušajte! On ima školjko!«

»Hočem namreč reči... mogoče smo mi sami.«

»Drek!«

To je zinil Pujsek, ker ga je čisto vrglo iz spodobnosti. Simon je nadaljeval:

»Mogoče smo nekakšni...«

Simon je postal nerazumljiv, ko je poskušal izraziti bistveno bolezen človeštva. Potlej je dobil navdih.

»Veste, kaj je na svetu najgrše?«

V odgovor je Jack v nerazumevajoč molk, ki je sledil, vrgel robato, ostro besedico. Sprostitev je prišla kakor vihar. Tisti ficki, ki so znova zlezli na gugalno deblo, so se spet prekucnili in jim to še za mar ni bilo. Lovci so vreščali od užitka.

Vsi Simonovi napori so šli po gobe; krohot ga je okrutno pobil, da je brez obrambe sedel na svoj prostor.

Nazadnje se je zbor vendarle spet unesel. Nekdo je spregovoril, ne da bi počakal, da pride na vrsto.

»Mogoče misli, da je kakšna prikazen.«

Ralph je vzdignil školjko in zasrepel v mrak. Najsvetlejši je bil še bledi breg. Prav gotovo so se ficki malo premaknili, ne? Seveda — o tem ni dvoma, na travi v sredi so zgneteni v tesen klobčič teles. Rahla sapa ziblje palme, da šepetajo, vendar je šum zelo glasno slišati, ker je zaradi teme in tihote tako v ospredju. In dve sivi debli se drgneta med seboj in grdo škripljeta, čeprav tega podnevi ni še nihče opazil.

Pujsek je vzel školjko Ralphu iz rok. Glas mu je bil nejevoljen.

»Jaz ne verjamem v nobene prikazni — sploh ne!«

Tudi Jack je planil pokonci in je bil nenavadno togoten:

»Kdo pa se kaj meni za to, kaj ti verjameš — debeluh!«

»Jaz imam školjko!«

Slišati je bilo glasove kratkega prerivanja in školjka se je premikala sem ter tja.

»Daj mi nazaj školjko!«

Ralph se je pognal mednju in dobil sunek v prsi. Potegnil je školjko nekomu iz rok in brez sape sedel na hlod.

»Vse preveč govorimo o strahovih. S tem bi morali počakati na beli dan.«

Pridušen in neznan glas se je vmešal:

»Mogoče je pa pošast ravno — strah.«

Zbor se je stresel, kakor da ga je zamajal veter.

»Veliko preveč govorimo, ne da bi počakali na vrsto,« je dejal Ralph; »in povem vam, da sploh ni mogoče imeti zborov, če se ne držimo pravil.«

Spet je utihnil. Skrbno pretehtani načrt za zbor se mu je razkadil v nič.

»Kaj pa torej hočete, naj vam rečem? Narobe sem naredil, da sem tako pozno sklical zbor. Morali bomo glasovati o njih; namreč o strahovih; in potlej pojdemo v koče, ker smo vsi utrujeni. Ne — Jack, si to ti? — malo počakaj. Povem vam zdajle jasno in glasno, da ne verjamem v strahove. Ali vsaj mislim, da ne verjamem. Vendar ne premišljujem rad o njih. Posebej še zdajle, v temi, ne. Vendar smo morali ugotoviti, pri čem smo.«

Za trenutek je vzdignil školjko.

»Dobro torej. Po mojem moramo ugotoviti, ali so strahovi ali jih ni...«

Za trenutek je pomislil in zastavil vprašanje:

»Kdo misli, da bi utegnili biti strahovi?«

Precej časa je bilo vse tiho in na videz se ni nihče zganil. Potlej pa je Ralph zapičil oči v temo in za silo preštel roke. Enolično je spregovoril:

»Dobro.«

Svet, razumljivi in zakoniti svet, se je razgubljal. Svoj čas je bilo vse mogoče; a zdaj — in ladja je odpeljala mimo.

Nekdo mu je potegnil školjko iz rok in Pujsek je s cvilečim glasom zavpil:

»Jaz nisem glasoval za nobeno prikazen!«

Zasukal se je po zboru naokoli:

»Dobro si to zapomnite, vsi!«

Slišali so ga, kako cepeta.

»Kaj pa smo? Ljudje ali živali? Ali divjaki? Kaj si bodo odrasli mislili? Gremo na svojo roko — lovimo prašiče — pustimo, da ogenj pogasne — in zdaj!«

Nekakšna senca se je burno postavila predenj.

»Ti pa tiho, ti mečkalo debelo!«

Nastal je kratek pretep in svetlikajoča se školjka se je premikala gor in dol. Ralph je skočil na noge.

»Jack! Jack! Ti nimaš školjke! Pusti ga, naj govori.«

Jackov obraz se je zasvetil v bližini.

»In ti ravno tako tiho! Kdo pa sploh si? Sediš tule — in ukazuješ ljudem, kaj naj delajo. Ne znaš ne na lov, ne znaš ne peti...«

»Jaz sem poglavar. Bil sem izvoljen.«

»Kaj pa potlej, če si bil izvoljen? Samo ukazuješ stvari, ki so brez repa in glave ...«

»Pujsek ima školjko.«

»Tako je — kar dajaj potuho Pujsku kakor že ves čas ...«

»Jack!«

Jackov glas je zazvenel v trpkem oponašanju:

»Jack! Jack!«

»Pravila!« je zavpil Ralph. »Kršiš pravila!«

»Kaj pa potlej?«

Ralph je zbral vso svojo prisebnost.

»Pravila so vendar edino, kar imamo!«

Vendar mu je Jack zavpil:

»K vragu pravila! Mi smo močni — mi lovimo! Če je kje kakšna zverina, jo bomo ujeli! Obkolili jo bomo in tolkli in tolkli in tolkli po njej...!«

Divje je zaskovikal in skočil navzdol na bledi pesek. V hipu je bilo na terasi polno trušča in vznemirjenja, cepetanja, vrišča in smeha. Zbor se je razkropil in se spremenil v gručice, ki so se razgubile in razpredle od palm do vode in še naprej po bregu, da ponoči ni bilo mogoče tako daleč videti. Ralph je začutil, da mu nekdo pritiska školjko k licu, in jo je vzel Pujsku iz rok.

»Kaj bodo vendar odrasli rekli?« je še enkrat zavpil Pujsek. »Samo poglej jih!«

Glasovi navideznega lova, histeričnega smeha in resnične groze so prihajali z brega.

»Zatrobi na školjko, Ralph!«

Pujsek je bil tako blizu, da je Ralph razločil, kako se mu svetlika ena sama šipica.

»Gre vendar za ogenj. Kaj res ne morejo tega razumeti?«

»Zdaj moraš biti nepopustljiv. Moraš jim vsiliti svojo voljo.«

Ralph mu je odgovoril s previdnim glasom človeka, ki preizkuša znanstveno načelo:

»Če zatrobim na školjko in se ne vrnejo, potlej smo opravili. Potlej ne bomo več imeli ognja prižganega. Potlej bomo kakor živali. Potlej nas ne bodo nikoli rešili.«

»Če ne boš zatrobil, bomo kljub temu vsak čas živali. Sicer ne vidim, kaj počno, zato pa dobro slišim.«

Razkropljene postave so se zbrale na pesku in se spremenile v gosto črno gmoto, ki se je vrtinčila. Nekaj so prepevali in ficki, ki so imeli že vsega čez glavo, so se opotekali ob njih in tulili. Ralph je vzdignil školjko k ustnicam in jo spet povesil.

»Sitno je tole. Ali so strahovi, Pujsek? Ali pa pošasti?«

»Kajpak da jih ni.«

»Pa zakaj ne?«

»Ker bi bilo sicer vse brez pomena. Hiše in ceste in — televizija — vse bi bilo brez pomena.«

Fantje so poskakovali in prepevali, dokler se niso odmaknili tako daleč stran, da je bilo njihove glasove slišati samo še kot ritem brez besed.

»Pa recimo, da bi bilo vendarle kaj na tem? Vsaj tukaj, na temle otoku? Recimo, da nas vse gleda in samo čaka?«

Ralph se je šiloma stresel in stopil tesneje k Pujsku, da sta se zadela drug ob drugega in se ustrašila.

»Tak ne govori že več o tem! Že tako imamo zadosti težav, Ralph, in jaz sam jih imam toliko, da jih že komaj zmagujem. Če pa so res strahovi...«

»Moral se bom odpovedati poglavarstvu. Poslušaj jih.«

»Joj, moj bog! Joj, nikar!«

Pujsek je pograbil Ralpha za roko.

»Če bi bil Jack poglavar, bi hodili samo na lov in ne bi imeli ognja. Potlej bi morali do smrti ostati tukaj.«

Glas se mu je prelil v cviljenje:

»Kdo pa sedi tukajle?«

»Jaz, Simon.«

»Pa res nismo za nobeno rabo,« je dejal Ralph. »Tri slepe miši. Jaz bom odstopil.«

»Če ti odstopiš,« je dejal Pujsek in prestrašeno zašepetal, »kaj bo potlej z menoj?«

»Nič.«

»Jack me sovraži. Pa ne vem, zakaj. Če bi mogel storiti, kar si želi — ti si brez skrbi, tebe spoštuje. Razen tega pa — ti ga premagaš.«

»Še ravnokar sta se vidva pošteno spoprijela.«

»Jaz sem imel školjko,« je preprosto rekel Pujsek. »Imel sem pravico do besede.«

Simon se je zganil v temi.

»Ostani še naprej poglavar.«

»Ti pa tiho, Simon, ti si še premlad! Zakaj pa ti nisi hotel reči, da ni bila pošast?«

»Bal sem se ga,« je dejal Pujsek, »in bojim se ga zato, ker ga poznam. Če se koga bojiš, ga imaš v želodcu, a ga zato še ne moreš odriniti iz misli. Dopoveduješ si, da ni vendar nič takega, ko pa ga potlej spet zagledaš, je kakor napad naduhe in ne moreš več dihati. Veš, kaj ti povem? Tudi tebe ima v želodcu, Ralph ...«

»Mene? Zakaj pa mene?«

»Ne vem. Dobil si ga pri ognju; in ti si poglavar, on pa ni.«

»Pa je vendar, pa je vendar Jack Merridevv!«

»Jaz sem bil tako dolgo v postelji, da sem se naučil malo misliti. Poznam ljudi. Poznam sebe. In njega. Jack ti ne more blizu: če pa se ti umakneš, bo udaril tistega, ki ti je najbližji. In to sem jaz.«

»Pujsek ima prav, Ralph. Ali ti ali Jack. Ostani še naprej poglavar!«

»Vsi skupaj smo v škripcih in gre nam čedalje slabše. Doma je bil zmeraj zraven kateri od odraslih. Prosim, gospod; prosim, gospodična; pa si že dobil odgovor. Kako bi si ga zdajle želel!«

»Jaz si želim, da bi bila tukaj moja tetka.«

»Jaz si želim očeta ... Oh, pa kaj to pomaga?«

»Imejmo ogenj ves čas prižgan.«

Plesa je bilo konec in lovci so se vrnili h kočam.

»Odrasli vedo, kako in kaj,« je dejal Pujsek. »Ti se ne boje teme. Pridejo skupaj in pijejo čaj in klepetajo. Potlej se vse lepo steče...«

»Odrasli ne bi zažgali otoka. In ne bi pustili, da bi jim ...«

»Napravili bi si ladjo ...«

Trije fantje so stali v temi in si brez uspeha prizadevali izraziti, kako mogočno je življenje odraslih.

»Odrasli se ne bi pričkali...»

»In meni ne bi polomili naočnikov...«

»Ali česnali o pošasti...«

»Ko bi zunaj vsaj mogli dobiti kakšno sporočilo o nas,« Je brezupno zaklical Ralph. »Ko bi nam vsaj mogli poslati kaj odraslega ... kakšno znamenje ali kaj takega.«

Iz teme so zaslišali tiho cviljenje, da jih je stresel mraz in jih nagnil k temu, da so se oklenili drug drugega. Potlej pa se je oddaljeno in nezemeljsko ječanje okrepilo in se sprevrglo v nerazločno žlobudranje. Percival Wemys Madison iz župnišča v Harcourt St. Anthonyju je ležal v visoki travi in znova podoživljal okoliščine, v kakršnih mu čar njegovega naslova ni mogel nič pomagati.

Šesto poglavje POŠAST IZ ZRAKA

Nobene druge svetlobe ni bilo več razen zvezd. Ko so spoznali, od kod tak pošasten hrup, in se je Percival malo umiril, sta ga Ralph in Simon nerodno prijela in odnesla v kočo. Pujsek se jima je obesil na pete ne glede na vse svoje junaške besede in vsi trije večji fantje so skupaj odšli proti prvi koči. Potlej so nemirno ležali in šumotali po suhem listju in gledali prgišče zvezd, ki so migljale skozi odprtino, obrnjeno na laguno. Kdaj pa kdaj je zakričal kateri od fickov iz drugih koč in nekoč je eden od starejših spregovoril v temi. Potlej so tudi ti trije zaspali.

Krajec lune se je vzdignil nad obzorje, komaj zadosti velik, da je potegnil ozko stezico svetlobe čez vodo, kakor hitro se je majčkeno pomaknil iznad morja; zato pa so bile še druge luči na nebu; te so se hitro premikale, mežikale ali ugašale, čeprav ni bilo slišati niti najrahlejšega pecketanja iz bitke, ki je divjala v višini desetih milj. Vendar je prišlo znamenje iz sveta odraslih, čeprav ob času, ko ni bil nobeden od otrok buden, da bi ga videl. Mahoma je nastala svetla eksplozija in po nebu se je potegnila vibasta sled; potlej so se spet vrnile zvezde in tema. Nad otokom se je pokazala lisa, nekakšna postava, ki se je hitro spuščala pod padalom, postava, ki je visela tako, da je bingljala z nogami. Vetrovi so se v posameznih višinah menjavali in jo zanašali, kamor so hoteli. Potlej, kakšne tri milje nad zemljo, pa se je veter ustalil: zanašal jo je v padajoči krivulji čez nebo in jo nesel v velikem loku čez koralni greben in laguno proti hribu. Postava je padla med modre rože in se povaljala po gorskem pobočju, ker pa je bila tudi v tej višini še rahla sapa, je padalo zaplahutalo, se napelo in potegnilo. In tako je postava z nogami, ki so se vlekle za njo, zdrsela proti vrhu hriba. Seženj za sežnjem, sunek za sunkom je veter potiskal postavo čez modre rože, čez grušč in rdeče kamenje, dokler ni obtičala zamotana med razsejanimi skalami vrh hriba. Tukaj je bila sapa muhasta in je poskrbela, da so se motvozi na padalu zapletli in obtičali; in postava je obsedela z očeladeno glavo med koleni, ker se zaradi zamežljanih vrvi ni mogla ganiti. Kadar je veter potegnil, so se konopci močneje napeli in po nekakšni zvezi s tem gibom se je glava privzdignila in so se prsi vzravnale, da je bilo videti, kakor da postava pogleduje čez rob hriba. In vselej, kadar je sapa popustila, so se konopci narahljali in postava je spet kinknila naprej, da ji je glava omahnila med kolena. Ves čas, ko so se zvezde peljale čez nebo, je postava vrh hriba tako ždela in se priklanjala, se vzravnavala in spet priklanjala.

V poltemi v zgodnjem jutru je nastal trušč, ker se je ena od skal zakotalila precejšen kos poti po gorskem pobočju navzdol. Dva dečka sta se skopala iz kupa dračja in suhega listja in dve nejasni senci sta zaspano nekaj spregovorili med seboj. Bila sta dvojčka, dežurna pri ognju. Teoretično bi bil moral eden bedeti, eden pa spati. Vendar se jima še nikoli ni posrečilo napraviti nobene reči po pameti, če se je temu reklo delati neodvisno, in ker nista mogla vso noč ostati pokonci, sta se pač oba spravila spat. Zdaj sta se približala temnejši osmojeni lisi, ki je bila poprej signalni kres; zdehala sta, si mela oči in s privajenimi nogami hodila na slepo. Ko sta prišla do kurišča, sta nehala zdehati in eden je brž skočil nazaj po suhljadi in listja. Drugi je pokleknil.

»Mislim, da je ugasnilo.«

Pobrskal je z vejicami, ki jih je dobil v roke.

»Ne.«

Legel je na trebuh, ustnice tesno prislonil k sajam in začel nalahno pihati. Pokazal se mu je rdečkasto ožarjen obraz. Za hip je nehal pihati.

»Sam — daj no malo ...«

» ... podnetka.«

Eric se je spet sklonil in začel narahlo podpihavati, dokler se ni med pepelom razžarelo. Sam je priložil peščico suhih trščic na razžarjeno žerjavico, potlej na vrh še vejico. Svetloba se je večala in dračje je zagorelo. Sam je nametal na vrh še več Suhih vej.

»Nikar vsega ne pokuri,« je dejal Eric, »preveč si že naložil.«

»Morava se malo pogreti.«

»Potlej bova morala samo še več drv nanesti.«

»Mene zebe.«

»Mene ravno tako.«

»In razen tega je ...«

»... tema. No, pa naj bo.«

Eric je počepnil na pete in gledal Sama, kako nalaga na ogenj. Iz suhega lesa je napravil majčkeno piramido, da je bil ogenj varno spravljen.

»Malo je manjkalo.«

»To bi spet...«

»... robantil.«

»Mhm.«

Nekaj trenutkov sta dvojčka gledala ogenj. Potlej se je Eric namuznil:

»Kako je bil divji, kaj?«

»Zaradi...»

»... ognja in prašička.«

»Še sreča, da je letelo na Jacka in ne na naju.«

»Mhm. Še spominjaš starega v šoli?«

».Fantje — nazadnje se mi bo še zmešalo zaradi vas!’«

Dvojčka sta planila v isti smeh, potlej pa se domislila teme in drugih reči in se boječe ozrla okoli sebe. Plameni so pridno oblizovali piramido, potlej pa se spet potuhnili pod žerjavico. Eric je opazoval hiteče lesne prašičke, ki so si poblaznelo prizadevali, da bi ušli plamenom, in premišljeval o prvem kresu — tule majčkeno stran, na bolj strmem delu hriba, kjer je bilo zdaj popolnoma temno. Ni se rad spominjal tega, zato je pogledal stran proti vrhu hriba.

Zdaj je že puhtela od ognja gorkota in ju prijetno božala. Sam se je zabaval s tem, da je pokladal vejice na ogenj tako, da so bile kar se da na gosto. Eric je razširil roke in gledal naokoli po širjavi, do koder so mu nesle oči s te višine. Ko je brez dela gledal čez ogenj, si je v spominu obnavljal raztresene skale z njihovimi dnevnimi obrisi, ki so bili zdaj še enolični v senci. Tamle je tista večja skala in tamle tisti trije kamni, potlej žagana peč in tam onkraj je vrzel — ravno tamle —.

»Sam.«

»M?«

»Nič.«

Plameni so hrustljali suhljad, lubje se je zvijalo in odpadalo, les je prasketal. Piramida se je posedala sama vase in pljusnila širok kolobar svetlobe čez vrh hriba.

»Sam...«

»M?«

»Sam! Sam!«

Sam je nasajeno pogledal Eriča. Eric je tako napeto gledal v

svojo smer, kakor da je tam kaj groznega, a kaj, Sam ni vedel, ker je bil s hrbtom obrnjen tja skozi. Potlej se je presukal okoli ognja, počepnil zraven Eriča in se tudi sam zastrmel tja čez. Oba sta otrpnila in se zgrabila za roke; štiri oči so se uprle v eno piko, ne da bi kaj trenile, in dvoje ust je zazijalo.

Daleč pod njima so gozdna drevesa zastokala, potlej pa zabučala. Lasje na čelu so jima zavihrali in plameni so se potegnili stran od žerjavice. Petnajst metrov stran od njiju se je oglasilo plahutajoče pokanje svile, ki se je napela.

Nobeden od fantov ni zakričal, vendar sta se še tesneje oklenila drug drugega in usta so se jima čedalje bolj odpirala. Kakšnih deset sekund sta mogoče ždela tako sključena in medtem je frfrajoč ogenj pošiljal dim in iskre in valove neustaljene svetlobe čez vrh hriba.

Potlej pa sta se odplazila stran, čez skale, kakor da je v obeh telesih ena sama prestrašena duša, in pobegnila.

Ralphu se je sanjalo. Zaspal je, potem ko se je ure in ure, kakor se mu je zdelo, premetaval in šumno obračal po suhem listju. Niti glasovi morečih sanj iz drugih koč niso več segali do njega, zakaj vrnil se je tja, od koder je prišel, in dajal konjičkom čez vrtno ograjo bonbončke. Potlej pa ga je nekdo stresel za roko in mu rekel, da je čas za zajtrk. »Ralph! Zbudi se!«

Listje je bučalo kakor morje.

»Ralph, zbudi se!«

»Kaj pa je?«

»Videla sva...«

»... pošast...«

»... čisto razločno!«

»Kdo pa sta? Dvojčka?«

»Videla sva pošast...«

»Mir, Pujsek!«

Listje je še zmeraj vršalo. Pujsek se je zviškoma pognal iz njega in eden od dvojčkov ga je pograbil, ko se je kakor nor ustrelil proti podolgovati lini z ugašajočimi zvezdami.

»Ne moreš nikamor ven — grozna je!«

»Pujsek — kje so pa kopja?«

»Še zmeraj slišim...«

»Potlej pa mirujta. Tiho ležimo.«

Obležali so in vlekli na ušesa, najprej še v dvomih, potlej pa z grozo ob pripovedovanju dvojčkov, ki sta šepetala v presledkih med grobno tišino. V hipu je bila tema polna krempljev, polna strahotno neznanega in grozečega. V neskončno dolgem svitanju so zbledele zvezde in nazadnje je le primezela v kočo otožna in siva svetloba. Začeli so se premikati, čeprav je bil svet zunaj koče še zmeraj neznansko nevaren. Iz nejasne teme sta se začeli luščiti bližina in daljava in prav na sredi neba je zarja ogrela nekaj oblačkov. Osamel morski ptič je letel v prazno in hripavo zavreščal; takoj so se oglasili odmevi in v gozdu je nekaj zacvililo. Potlej so tudi podolgovati oblaki v bližini obzorja rožnato zažareli in pernati vrhovi palm zazeleneli.

Ralph je pokleknil na prag koče in previdno pogledal okoli sebe.

»Sam in Eric. Skličita jih na zbor. Po tihem. Dajmo.«

Dvojčka sta se trepetaje držala drug drugega in tvegala tistih nekaj korakov do sosednje koče in tudi tam razširila strahotno novico. Ralph se je vzravnal in iz samega ljubega dostojanstva odšel pokonci na teraso, čeprav mu je vse gomazelo po hrbtu. Pujsek in Simon sta odšla za njim, nato pa so se priplazili še drugi fantje.

Ralph je vzel školjko z debla, kjer je ležala na zglajenem sedežu, in si jo pritisnil k ustnicam; potlej pa si je nekaj časa pomišljal in nazadnje ni zatrobil. Namesto tega je školjko visoko vzdignil in jo vsem pokazal in vsi so ga razumeli.

Sončni žarki, ki so pahljačasto lezli izpod obzorja, so se spustili navzdol in posvetili vodoravno. Ralph je nekaj trenutkov gledal čedalje večjo ploščo zlata, ki jim je svetila z desne strani, potlej pa se mu je zazdelo, da že lahko spregovori. Kolobar fantov pred njimi je bil operjen z lovskimi sulicami.

Izročil je školjko Eriču, bližjemu od dvojčkov.

»Videla sva pošast na svoje oči. Ne — nisva spala...«

Sam je nadaljeval povest. Bilo je že v navadi, da je ena školjka veljala za oba dvojčka, ker je bila njuna bistvena enotnost splošno priznana.

»Bila je kosmata. Za njeno glavo se je nekaj premikalo — nekakšne peruti. Tudi vsa se je gibala...«

»Bilo je grozno. Bilo je, kakor da sedi...«

»Ogenj je lepo svetil...«

»Ravno sva ga popravila...«

»— in naložila nove suhljadi...«

»Ima oči...«

»Zobe...«

»Kremplje...«

»Stekla sva, kar so naju nesle noge...«

»In povsod zadevala ob ...«

»Pošast jo je ubrala za nama....

»Videl sem jo, kako se skriva za drevjem ...«

»Skoraj se me je dotaknila ...«

Ralph je v strahu pokazal proti Ericovemu obrazu, ki je bil ves preprežen s praskami, ker ga je grmovje oklalo.

»Kako si pa tole dobil?«

Eric se je potipal po obrazu.

»Ves sem odrt. Mi teče kri?«

Kolobar dečkov se je v grozi malo odmaknil. Johnny je še zmeraj zdehal, pa je planil v glasen jok, da mu je Bill prisolil nekaj gorkih okoli ušes in ga skoraj zadušil. V svetlem jutru je bilo vse polno groženj, zato se je začel kolobar spreminjati. Fantje so se rajši obrnili navzven kakor navznoter in kopja iz priostrenega lesa so se sprevrgla v ograjo. Jack jih je poklical nazaj v središče.

»To bo pravi lov! Kdo gre z menoj?«

Ralph se je neučakano prestopil.

»Vse sulice so iz lesa. Ne bodi neumen.«

Jack se mu je zarežal.

»Te je strah?«

»Seveda me je strah. Koga pa ni?«

Hrepeneče se je obrnil proti dvojčkoma, a brez upanja.

»Saj mislim, da nas nista potegnila za nos?«

Odgovor je bil tako zavzet, da ni moglo biti nobenega dvoma za nikogar.

Pujsek je vzel školjko v roke.

»Pa ne bi mogli — kako — ostati tukaj? Nemara si pa pošast ne bo upala v našo bližino.«

Ralph bi bil zavpil nad njim, ko bi ne imel občutka, kakor da jih kdo gleda.

»Tukaj naj bi ostali? Stisnjeni na tale košček otoka in zmeraj na preži? Kako pa bomo prišli do živeža? In kaj bo z ognjem?«

»Dajmo, zganimo se že,« je nemirno rekel Jack, »samo čas zapravljamo.«

»Saj ga ne zapravljamo. Kaj bo pa s ficki?«

»Vraga pa še ti ficki!«

»Mora kdo ostati pri njih in jih varovati.«

»Do zdaj ni še nihče tega počel.«

»Ker ni bilo potrebno! Zdaj pa je. Naj Pujsek popazi nanje!«

»Še mi je kar zdelo. Kar varuj Pujska vsake nevarnosti!«

»Tak bodi vendar pameten! Kaj pa more Pujsek napraviti, ko ima eno samo oko?«

Drugi fantje so radovedno pogledovali zdaj Jacka, zdaj Ralpha.

»In še nekaj. Lov ne bo mogel biti tak kakor po navadi, ker pošast ne pušča sledov za seboj. Ko bi jih puščala, potlej bi jih ti že odkril. Kolikor vemo, se pošast bržkone poganja z drevesa na drevo ali kako bi se temu reklo.«

Vsi so pokimali.

»Zato moramo vse skupaj dobro premisliti.«

Pujsek si je snel polomljene naočnike in si obrisal preostalo šipico.

»Kako bo pa z nami, Ralph?«

»Nimaš še školjke. Na jo!«

»Hočem reči — kako bo z menoj? Recimo, da pošast pride, ko boste vsi zdoma. Jaz ne vidim dobro in če se ustrašim ...«

Jack je z zaničevanjem posegel vmes:

»Tebe je zmeraj strah.«

»Jaz imam školjko ...«

»Školjko! Školjko!« je zavpil Jack. »Zdaj nam školjka ni več potrebna. Dobro vemo, kdo sme govoriti. Kaj pa pomaga, če dobi besedo Simon ali Bill ali Walter? Čas je že, da se nekateri zavedo, da morajo držati jezik za zobmi in prepuščati nam drugim, da o vsem odločamo...«

Ralph se ni mogel več delati, kakor da ne sliši njegovega govora. V lica mu je šinila vroča kri.

»Ti nimaš školjke,« je dejal. »Sedi!«

Jacku je obraz tako prebledel, da so se mu pege pokazale kot razločne rjave lise. Obliznil si je ustnice in ostal pokonci.

»To je lovska zadeva.«

Drugi fantje so ju napeto gledali. Pujsek je sprevidel, da je nesrečno zamešan v spor, zato je naskrivaj položil školjko Ralphu v naročje in sedel. Molk je bil čedalje bolj moreč in Pujsek je pridrževal sapo.

»To je več kakor lovska zadeva,« je nazadnje rekel Ralph, »ker pošasti ne morete dobiti po sledeh. In kako je s teboj, ne maraš biti rešen?«

Obrnil se je proti zbranim:

»Kako je z vami, si ne želite vsi skupaj, da bi bili rešeni?«

Pogledal je nazaj proti Jacku.

»Poprej sem že rekel: glavno je ogenj. In zdaj bo ogenj ugasnil

...«

Prastari brezup ga je rešil in mu dal moči za napad.

»Kaj ste v resnici vsi čisto brez pameti? Ogenj moramo znova prižgati. Ti še nikoli nisi pomislil na to, Jack, ali mogoče si? In ali si mogoče ne želi vsak od vas, da bi bil rešen?«

Seveda, vsi žele biti rešeni, o tem ne more biti nobenega dvoma; in kriza je minila, ker se je sreča s silovitim zagonom obrnila na Ralphovo stran. Pujsek je kar jecnil, tako hlastno je dihnil, pa spet segel po sapo, a mu je spodletelo. Naslanjal se je na podrto drevo, usta je imel široko odprta, modre sence so se mu plazile okoli ustnic. Nihče se še zmenil ni zanj.

»Zato dobro premisli, Jack. Mogoče kakšnega dela otoka le še nisi pregledal?«

Jack je le nerad odgovoril:

»To je samo — i, seveda! Še spominjaš? Na tistem delu otoka, ki je podoben repu in kjer so kupoma navaljene skale. Tam blizu sem že bil. Ena od skal je za nekakšen most. Tja je mogoče priti samo po eni poti.«

»In pošast mogoče živi tam.«

Ves zbor je začel govoriti hkrati.

»Mir! Dobro. Torej bomo pogledali tja. Če pošasti ne najdemo.

»Najprej bomo jedli. Šele potem bomo šli.« Ralph je premolknil. »In najbolje bo, če vzamemo kopja s seboj.«

Ko so pojedli, so se Ralph in večji fantje odpravili na lov. Pujsek je ostal kakor za seme na terasi. Tudi ta dan je kakor že vse dni kazalo, da bo sonce pripekalo z modrega oboka. Breg se je spotegoval pred njimi v rahlem loku, do koder so nesle oči, potlej pa se je stapljal v eno z gozdom; jutro je bilo namreč še tako zgodnje, da razgleda še niso zastirale migljave tančice prividov. Po Ralphovem nasvetu so jo pametno ubrali po polici s palmami, namesto da bi se izpostavljali vročemu pesku pri vodi. Ralph je pustil Jacku, da jih je vodil; Jack je stopal s teatralično previdnostjo, pa čeprav bi lahko videli sovražnika na dvajset korakov. Ralph je hodil bolj v ozadju, vesel, da se je vsaj za nekaj časa znebil odgovornosti.

Simon je stopal pred Ralphom in se še zmeraj dajal z rahlo nejevernostjo — pošast s kremplji, ki praskajo, naj bi sedela vrh hriba in naj ne bi puščala nobenih sledov, pa vendar ni bila zadosti hitra, da bi ujela Sama in Eriča. Naj je Simon še toliko premišljeval o pošasti, se mu je vendar pred duhovnimi očmi risala podoba človeka, hkrati junaka in reveža.

Zavzdihnil je. Drugi fantje lahko vstanejo in spregovore v zboru, očitno brez mučnega občutka, da jih je strah pred ljudmi; lahko povedo, kar mislijo, kakor da govore z enim samim človekom. Simon je stopil stran in pogledal nazaj. Ralph je stopal za njim in držal sulico na rami. Plaho je Simon zadrževal korak tako dolgo, da je nazadnje stopal vštric z Ralphom in pogledoval vanj skozi ščetinaste črne lase, ki so mu padali že čisto na oči. Ralph je pogledoval stran in se prisiljeno smehljal, kakor da je že pozabil, da je Simon ustrelil kozla, potlej pa spet odmaknil pogled in se zagledal v prazno. Za trenutek ali dva je bil Simon srečen, ker je bil spet sprejet, potlej pa je nehal premišljevati o sebi. Ko se je zadel ob drevo, ga je Ralph ošvrknil z nestrpnim pogledom od strani in Robert se je zarežal. Simonu se je zavrtelo v glavi in bela lisa na čelu je postala rdečkasta in potlej mu je skoznjo pogledala kri. Ralph je odslovil Simona in se vrnil k svojim osebnim preglavicam. Prej ali slej bodo prišli do trdnjave; in poglavar bo moral stopiti na čelo.

Jack je pritekel k njemu na rep.

»Zdaj se že kaže.«

»Dobro. Približajmo se, kolikor se moremo.«

Odšel je za Jackom proti trdnjavi, kjer so se tla narahlo vzpenjala. Na njihovi levi je bila nepredirna goščava prepletenih ovijalk in dreves.

»Zakaj pa ne bi mogla biti kakšna stvar tudi tukajle notri?«

»Ker bi jo morali videti. Nobena stvar se ni ganila ne noter ne ven.«

»Kako pa je potlej s trdnjavo?«

»Poglej.«

Ralph je razgrnil travno zaveso in se razgledal. Pred njim je bilo samo še nekaj metrov kamnitih tal, potlej pa sta se otoška bregova skoraj stikala, da je bilo pričakovati rtič kopnih tal. Namesto tega pa je ležala tam ozka skalna plošča, nekaj metrov široka in mogoče kakšnih petnajst metrov dolga, da se je otok z nekakšnim pomolom nadaljeval v morje. Potlej je ležalo naprej še nekaj takih plošč rožnatega skalovja, ki je bilo prav gotovo za podlago vsemu otoku. Tostran trdnjave, kakšnih trideset metrov visoke, je stal rožnat stolpič, ki so ga videli že z vrha hriba. Skalni greben je bil razklan in na vrhu je vse navzkriž ležalo nekaj velikih skalnih blokov, o katerih bi človek dejal, da se majejo.

Visoka trava za Ralphom se je napolnila z molčečimi lovci. Ralph je pogledal proti Jacku.

»Ti si lovec.«

Jack je zardel.

»To vem. Dobro.«

Nekaj globoko v Ralphovem srcu je spregovorilo njemu v prid.

»Jaz sem poglavar. Jaz pojdem. Brez debate.«

Obrnil se je proti drugim.

»Vi se skrijte tukaj. Počakajte me.«

Ugotovil je, da mu hoče glas bodisi odpovedati ali pa preglasno zakričati. Pogledal je Jacka.

»Pa ti — kaj misliš?«

Jack je zamrmral:

»Jaz sem bil že povsod tod okrog. Zdaj moram ostati tukaj.«

»Razumem.«

Simon je zmedeno zamomljal: »Jaz sploh ne verjamem v pošast.«

Ralph mu je odgovoril vljudno, kakor da se strinja z njim glede vremena.

»Ne? Mislim, da imaš prav.«

Ustnice je imel stisnjene in blede. Prav počasi si je popravil lase z oči.

»No. Na svidenje!«

Prisilil je noge, da so se zganile in ga odnesle naprej proti otoški ožini.

Od vseh strani so ga obdajali prepadi praznega zraka. Nikamor se ni mogel skriti, tudi če bi ne maral oditi naprej. Ustavil se je za hip na najožjem delu in pogledal navzdol. Še malo, še nekaj kratkih stoletij, pa bo morje to trdnjavo spremenilo v otoček. Na desni je laguna in vanjo se zaganja odprto morje; in na levi...

Ralph se je stresel. Laguna jih varuje pred Tihim oceanom: in kdo ve zakaj je samo Jack že odšel prav do vode na drugi strani otoka. Zdaj je sam kakor človek iz notranjosti dežele gledal na kipenje morja in zazdelo se mu je, kakor da diha nekakšno neznansko bitje. Počasi je voda upadala med skalovjem in odkrivala rožnate plošče granita, čudne koralne skupine, polipe in alge. Voda je kar naprej in naprej padala in šumela kakor veter v gozdnih krošnjah. Tamle spodaj je ploščata skala, velika kakor miza, in voda odteka na vseh štirih straneh z nje po rastlinju, ki napravlja vtis, da so alge podobne pečinam. Potlej pa speči leviatan spet sopne — in voda narase, rastlinje zaplava in morje rjoveče privre čez skalno ploščo. V vrstenju valov ni čutiti nobene razumnosti; samo nekaj kratkih minut trajajoča oseka in plima in oseka.

Ralph se je obrnil proti rdeči pečini. Vsi čakajo nanj v visoki travi, čakajo, da bodo videli, kaj bo naredil. Opazil je, kako se mu znoj na dlani hladi; presenečen je ugotovil, da pravzaprav ne pričakuje, da se bo v resnici srečal s kakšno pošastjo, in da niti ne ve, kaj naj napravi z njo, če jo bo res zagledal.

Sprevidel je, da bi lahko splezal po pečini, vendar se mu ni zdelo potrebno. Skala je tako mogočna, da je okoli nje zajedena nekakšna stopnica, tako da je mogoče na desni, nad laguno, prelesti okoli po robu in zaviti za vogal in izpred oči. Hoja je bila prav udobna in kar kmalu je pokukal okoli skale.

Ni zagledal nič drugega kakor tisto, kar je bilo mogoče pričakovati: rožnate, vse navzkriž navaljene skalne bloke in na njih plasti gvana, podobne sladolednemu oblivu; in strma stena je držala proti razmetanim skalam, ki so ležale vrh trdnjavskega venca.

Zaslišal je glas za seboj, nato se je obrnil. Jack se je drsal po robu naokoli skale.

»Nisem se mogel premagati, da bi ti dovolil samemu.«

Ralph ni rekel nič. Odšel je naprej čez skale, pregledal nekakšno plitvo votlino, v kateri pa je bilo še najbolj strašno gnezdo gnilih jajc, in nazadnje sedel, se razgledal okoli sebe in potolkel po skali s koncem sulice.

Jack je bil razburjen.

»Kakšen imeniten prostorček za trdnjavo!«

Curek vode je brizgnil in ju poškropil.

»Voda ni čista.«

»Kaj pa je potlej tole?«

Malo naprej na skali je bila v resnici dolga zelena maroga. Zlezla sta k nji in otipala mezečo vodo.

»Tule bi človek lahko podstavil lupino kokosovega oreha, da bi se ves čas polnila.«

»Jaz že ne. Zame je to izgubljen kraj.«

Drug ob drugem sta se vzpela prav na vrh trdnjave, kjer je bil čedalje bolj zoženi venec obložen z zadnjimi razdrapanimi skalami. Jack je pograbil eno od njih in res se je majčkeno zamajala.

»Še še spominjaš...?«

Oba sta se domislila hudih časov, ki jih nemara še čakajo. Jack je hitro spregovoril:

»Treba je le zasaditi palmov količek pod skalo in če pride mimo sovražnik — poglej!«

Trideset metrov pod njima je bila ozka pot, potlej kamnita polica, potlej trava, po kateri so bile posejane otroške glave, in za vsem tem gozd.

»En sam premik,« je ves navdušen zavpil Jack, »in — vžiii...!«

Z roko je napravil nedvoumen gib čiščenja. Ralph je pogledal proti hribu.

»Kaj pa je?«

Ralph se je obrnil.

»Zakaj?«

»Pogledal si tako — sam ne vem, kako.«

»Nobenega signala ni več. Z nobeno rečjo jim ne moremo pokazati, da smo tukaj.«

»Ti pa tvoj signal.«

Gosto sinji horizont ju je obdajal okoli in okoli, sekala ga je samo kopa hriba.

»Samo to smo imeli.«

Sulico je prislonil k zibljivi skali in si z obema rokama popravil lase izpred oči.

»Morali bomo oditi nazaj in splezati znova na hrib. Tam sta vendar dvojčka videla pošast«

»Pošast ne bo čakala tam.«

»Kaj pa naj potlej napravimo?«

Ko so drugi čakali v travi in videli, kako cela in zdrava sta Jack in Ralph, so si tudi sami upali na beli dan iz kritja. Zaradi razburljivega raziskovalnega pohoda so pozabili na pošast. Privreli so čez most in kmalu začeli plezati in vpiti. Ralph je stal vrh venca in se z eno roko naslanjal na veliko rdečo skalo, veliko kakor mlinski kamen, ki se je od nekod utrgala, potlej pa obvisela v majavi legi. Temno je opazoval hrib. Stiskal je pest in kakor s kladivom tolkel po rdeči steni ob svoji desni. Ustnice je imel tesno stisnjene in oči so mu hrepeneče gledale izpod cifastih las.

»Dim.«

Obliznil si je kri z ranjene pesti.

»Jack! Gremo.«

Vendar Jacka že ni bilo nikjer. Cel ograbek dečkov je gnal silen trušč, ki ga pa Ralph sploh ni slišal, in zazibaval in zaganjal eno od skal. Ko se je Ralph ozrl, je v podlagi zahrustalo in vsa teža se je prekucnila v morje, da je grmeča perjanica pen brizgnila skoraj do polovice pečine.

»Nehajte! Nehajte!«

S svojim glasom jih je le prisilil k molku.

»Dim.«

Nekaj čudnega se je zgodilo v njegovi glavi. Pred duhovnimi očmi se mu je zableščala nekakšna netopirjeva perut in mu zameglila vse misli.

»Dim.«

V trenutku so se mu misli vrnile in z njimi jeza.

»Potreben nam je dim. Vi pa zapravljate čas. In valite skale.«

Roger je zavpil.

»Saj imamo dosti časa!«

Ralph je odkimal.

»Na hrib moramo.«

Vzdignil se je hrum. Nekaj fantov je hotelo nazaj na peščino. Drugi bi radi še naprej valili skale. Sonce je sijalo in s temo je minila tudi nevarnost.

»Jack. Pošast je mogoče na drugi strani. Spet lahko prevzameš vodstvo. Ker si bil že tam.«

»Lahko bi šli tja kar po bregu. Tudi tam so jagode ...«

Bill je prišel k Ralphu.

»Zakaj ne bi mogli še nekaj časa ostati tukaj?«

»Tako je.«

»Igrajmo se trdnjave...«

»Tukaj ni nobene hrane,« je dejal Ralph, »in nobene koče. In tudi ne veliko pitne vode.«

»Tule bo čudovit grad.«

»Lahko bomo valili skale ...«

»Naravnost na sredo mostu ...«

»Rekel sem že, da gremo naprej!« je ves divji zakričal Ralph. »Moramo se o vsem do kraja prepričati. Takoj odrinimo.«

»Rajši ostanimo tukaj...«

»Nazaj v koče...«

»Jaz sem utrujen...«

»Ne!«

Ralph si je posnel kožo s členka, tako je udaril po skali. Pa nekako še opazil ni, da je ranjen.

»Jaz sem poglavar. Moramo se dodobra prepričati. Kaj ne vidite hriba? In tam ni nobenega signala. Mogoče ravno zdaj pelje mimo ladja. Kaj ste vsi prifrknjeni?«

Fantje so puntarsko potihnili ali pa sami zase godrnjali.

Jack jih je odpeljal po skalah navzdol in čez most na otok.

Sedmo poglavje SENCE IN VISOKO DREVJE

Stagne divjih prašičev so tekle tesno mimo vse navzkriž navaljenih skal, ki so ležale pri vodi na drugi strani otoka, zato je bil Ralph kar zadovoljen s tem, da jo je Jack ubral po njih. Če si lahko zatisnil ušesa pred počasnim srebanjem morja pod seboj in vrenjem ob odtekanju vode, če si mogel pozabiti na to, kako temačne in neraziskane so goščave praproti na obakraj poti, potlej je bilo nekaj upanja, da si boš lahko zbil iz glave tudi pošast in za nekaj časa malo posanjaril. Sonce se je že zavihtelo čez vrh oboka in popoldanska vročina je pritisnila na otok. Ralph je poslal naprej Jacku sporočilo in ko so prišli do prihodnjih jagod, se je vsa skupina ustavila in se lotila kosila.

Ko je Ralph sedel, je šele prvikrat tisti dan začutil pripeko. Z gnusom si je potegoval sivo srajco od telesa in se spraševal, ali si lahko dovoli tveganje in si jo opere. Ko se je paril na vročini, ki se mu je zdela nenavadna še za ta otok, je delal načrte za kopanje in pranje. Kako prav bi prišle škarje, da bi si postrigel lase — znova si je vrgel košato grivo s čela — in si te mastne pramene skrajšal na kvečjemu pol prsta dolgo krtačo. Kako čudovito bi se bilo okopati in se pošteno nadrgniti z milom. Z jezikom si je za okus potegnil po zobeh in ugotovil, da bi mu bila tudi zobna ščetka kakor nalašč dobrodošla. In potlej še nohti...

Ralph si je sukal pred očmi roke in si jih ogledoval. Nohte je imel vse do živega pogrizene, čeprav se ni mogel spomniti, kdaj se je spet vdal tej razvadi, in tudi vedel ni, kdaj bi bil to počel.

»Kmalu si bom začel še palec sesati...«

Naskrivaj se je ozrl okoli sebe. Vse kaže, da ga ni nihče slišal. Lovci so sedeli po travi, se mastili s hitro pridobljeno hrano in se poskušali prepričati, da si je mogoče nabrati zadosti moči iz banan in drugih oljčno sivih in marmeladastih sadežev. Ralph si jih je ogledoval in se pri tem spominjal, kako je včasih slovel po tem, da je na vso moč snažen. Vsi ti pa so umazani, pa ne slikovito zasvinjani kakor smrkavec, ki pade v blato ali v deževnem vremenu dolgo vztraja na planem. O nobenem od njih bi sicer ne bilo mogoče kar ostro reči, da je potreben kopeli, pa vendar — lasje veliko predolgi, tu pa tam zvozlani, prevezani s suhim listjem ali s kakšno vejico; obrazi se jim sicer sproti čistijo s tem, ko jedo in se pote, vendar so v malo teže dostopnih kotičkih temne sence; obleka je ponošena in ravno tako kakor njegova vsa trda od potu; oblačijo se samo še iz navade in ne iz spodobnosti ali iz udobja; koža po telesu je vsa raskava od morske vode ...

Z rahlim malodušjem je ugotovil, da sprejema vse te okoliščine za nekako normalne in se nič več ne meni zanje. Zavzdihnil je in vrgel proč pecelj, s katerega je obiral sadove. Lovci so se še zmeraj kradli stran po svojih potih v hosto ali po skalah k vodi. Obrnil se je in se zagledal po morju.

Tukaj, na drugi strani otoka, je pogled popolnoma drugačen. Rahli čari prividnih podob ne prenesejo mrzle oceanske vode in obzorje je ostro in trezno sinje. Ralph se je z očmi preselil navzdol na skale. Tukaj, skoraj v višini morja, je mogoče z očmi slediti nepretrgano, vzvalovano plajhanje globokomorskih valov. Cele milje so široki in niso na videz v ničemer podobni valovom, ki butajo ob skale, ali pretakajočim se curkom vode na plitvinah. Ti dolgi valovi romajo vzdolž otoka in videti je, kakor da se niti ne menijo zanj, ker imajo polno drugega dela; videti je, kakor da se manj pomikajo naprej, temveč da se ves ocean bolj vzdiguje in enakomerno pada. Vsak čas bo morje začelo grgrati, odtekajoča se voda bo napravila cele brzice in slapove, da se bo skrila pod skale in počesala morske alge kakor lesketajoče se lase: potlej pride malo počitka in zbiranja moči in že se vode s hrumenjem vzdignejo in se neustavljivo poženejo čez vse robove in izrastke, splezajo čez nižje pečine in nazadnje pošljejo penaste roke po žlebovih proti njemu, da se s pršečimi prsti ustavijo komaj kakšen korak stran.

Val za valom je Ralph opazoval njihovo naraščanje in upadanje, dokler mu niso možgani nfekako otopeli spričo oddaljenosti morja. Potlej pa je skoraj brezbrežna širjava voda spet postopoma izsilila njegovo pozornost. In tule je pregraja, ki jih cepi. Na leoni strani otoka, kjer se sredi poldneva vrste fatamorgane in kjer si v varstvu in zavetju mirne lagune, tam še lahko sanjaš o rešitvi; tukaj pa si iz oči v oči z okrutno topostjo oceana in z dolgimi miljami silnih razdalj, da si čisto brez moči, obsojen na ne vem kaj in popolnoma...

Simon mu je spregovoril skoraj na uho. Ralph se je zavedel, da se je z obema rokama krčevito oprijel skale, in začutil, kako se mu je telo napelo, kako so mu mišice na vratu otrpnile in kako so mu usta obstala odrevenelo odprta.

»Vrni se tja, od koder si prišel.«

Simon je pokimal, ko je to spregovoril. Pokleknil je na eno koleno in pogledal z višje skale, ki jo je oklepal z obema rokama; drugo nogo je stegnil navzdol do vštric Ralpha.

»Tako je velik, se mi zdi...«

Simon je pokimal.

»Nič ne de. Kljub temu se vrneš. Vsaj jaz tako mislim.«

Nekaj napetosti je Ralphu prešlo iz telesa. Pogledal je proti morju in se potlej trpko nasmejal Simonu.

»Imaš mogoče kakšno ladjico v žepu?«

Simon se je zarežal in odkimal.

»Kako pa potlej veš?«

Ko je Simon še kar molčal, je Ralph na kratko odsekal: »Ti si trčen.«

Simon je silovito zmajal z glavo, da so mu ščetinasti črni lasje zleteli najprej nazaj in potem naprej čez obraz.

»Ne, pa nisem. Samo mislim, da se boš vrnil živ in zdrav.«

Nekaj trenutkov nista spregovorila nobene besede več. Potlej pa sta se mahoma nasmejala drug drugemu.

Roger je poklical iz skrivališča.

»Pridite in poglejte!«

V bližini prašičjih stagen so bila tla razrita in iz iztrebkov se je še kadilo. Jack se je sklonil k njim, kakor da jih ima ne vem kako rad.

»Ralph — moramo dobiti kaj mesa, pa čeprav smo zdaj na lovu za nečim drugim.«

»Če ostanemo še naprej na pravi poti, lahko kaj ujamemo tudi sproti.«

Spet so odrinili naprej; lovci so se zgrnili malo bolj na kup, ker so se ustrašili pošasti, ki je bila ravnokar omenjena, Jack pa je iskal na čelu. Hodili so počasneje, kakor je računal Ralph; vendar je s takole naglico tudi njemu godilo pohajkovati in prenašati sulico. Jack je naletel na nekaj, za kar je bilo treba malo več znanja in spretnosti, zato se je sprevod hitro ustavil. Ralph se je naslonil na drevo in v hipu so mu prirojile v glavo sanje celega dne. Jack ima na skrbi lov in na hrib bodo še zmeraj lahko prišli ...

Ko je nekoč pospremil očeta iz Chanthama v Devonport, sta živela v neki bajti ob robu močvirja. V celi vrsti hiš, ki jih je Ralph poznal, je bila ta posebno razločno pred njim, ker je moral iz nje naravnost v šolo. Mama je bila še pri njiju in očka je vsak dan prihajal domov. Divji poniji so pritisnili k zidani ograji na koncu vrta in snežilo je. Tik za bajto je bil nekakšen napušč in lahko si se zleknil podenj in gledal snežinke, kako se vrtinčijo mimo. Lahko si videl, kako vsaka snežinka izgine in pusti za seboj vlažen madež; potlej si videl, kako so se prve snežinke obdržale na tleh in se niso stajale in kako je bilo nazadnje po tleh že čez in čez belo. Če te je zeblo, si šel lahko v hišo in gledal skozi okno, mimo tistega svetlega bakrenega kotlička in posode z modrimi palčki... Preden si se spravil v posteljo, si dobil skodelico ječmenovih kosmičev s sladkorjem in smetano. In knjige — knjige so bile na polici pri postelji; večinoma so stale majčkeno naslonjene druga na drugo in vselej so kakšne tri ali štiri ležale druga vrh druge, ker se ni potrudil, da bi jih lepo pospravil nazaj v red. Vse so imele oslovska ušesa in so bile počečkane. Ena od njih je bila svetla in bleščeča in v njej je pisalo o Topsy in Mopsy; te ni nikoli prebral, ker je pisalo v njej o dveh dekletih; ena od knjig je bila o čarovniku; to je prebiral z nekakšno priklenjeno grozo in preskočil stran sedemindvajset s tisto strahotno sliko pajka; potlej je bila še knjiga o ljudeh, ki so izkopavali vse mogoče, razne egiptovske predmete; potlej otroški Knjiga o vlakih in Knjiga o ladjah. Živo sta mu stopili pred oči; lahko bi se stegnil in se ju dotaknil; lahko bi potežkal in občutil počasno drsenje, s katerim se je Leksikon za mladino vselej preselil s police in mu spolzel v naročje ... Vse je na svojem mestu; vse je dobre volje in prijazno.

V grmovju pred njimi je zapokalo. Fantje so se divje pognali s prašičjih sledi in se splazili med ovijalke in zagnali krik. Ralph je videl, kako je nekaj sunilo Jacka v bok, da je padel. Potlej se je nekakšna postava pognala po prašičjih stagnah proti njemu, z lesketajočimi se čekani in strahotnim kruljenjem. Ralph je presodil, da mirno lahko premeri razdaljo in naperi kopje. Ko je bil merjasec samo še pet korakov od njega, je zalučal klavrno leseno sulico, ki jo je prenašal s seboj, in videl, da je zadel žival v mogočni rilec, v katerem je kopje za nekaj trenutkov obviselo. Potlej pa se je prašičje kruljenje sprevrglo v cviljenje in zverina jo je ubrala stran v goščavo. Prašičje stagne so se vnovič napolnile s kričečimi dečki; Jack je pritekel nazaj in začel stikati po podrasti.

»Tukajle skozi...«

»Saj nas bo poturčal!«

»Tukajle skozi, sem rekel...«

Merjasec je dirjal stran od njih. Našli so še ene njegove stagne, vzporedno s prvimi, in Jack se je pognal po njih. Ralph je bil ves prestrašen, v skrbeh in ponosen.

»Jaz sem ga zadel! Kopje mu je obtičalo v ...«

Potlej pa so nepričakovano prišli na odprt prostor pri morju. Jack se je podil po golih skalah in je bil videti ves na trnih.

»Ušel je.«

»Jaz sem ga zadel,« je ponovil Ralph, »in sulica mu je za nekaj časa obtičala v rilcu.«

Imel je občutek, da potrebuje priče.

»Me nisi videl?«

Maurice je pokimal.

»Jaz sem te videl. Pošteno jo je skupil po smrčku — vžiii!«

Ralph je razburjeno pripovedoval naprej.

»Pošteno sem ga zadel. Sulica je obtičala v njem. Ranil sem

ga!«

Sončil se je v njihovem novem spoštovanju in čutil, da lov navsezadnje tudi ni kar tako.

»Dobro sem ga mahnil. Po mojem je to tista pošast!«

Jack se je vrnil.

»To že ni pošast. To je merjasec.«

»Jaz sem ga zadel.«

»Zakaj ga pa nisi zgrabil? Jaz sem poskusil...«

Ralphov glas se je vzdignil:

»Bil je vendar merjasec!«

Jack je mahoma zardel.

»Dejal si, da nas bo poturčal. Zakaj si ga pa hotel podreti? Zakaj nisi maral počakati?«

Stegnil je roko.

»Poglej.«

Zasukal je levo laket, da so jo lahko vsi videli. Na zunanji strani je bila praska; ne sicer velika, pa le krvava.

»Tule me je oklal s čekani. Nisem mogel zadosti hitro nastaviti kopja.«

Pozornost se je preselila na Jacka.

»Kakšna rana,« je dejal Simon, »in moraš si jo izsesati. Kakor Winnetou.«

Jack si jo je posesal.

»Jaz sem ga zadel,« je v sveti jezi zavpil Ralph. »Zadel sem ga s sulico, ranil sem ga.«

Poskusil jim je prebuditi pozornost.

»Pridrevil se je po laznah. Zalučal sem kopje, ko je bil takole

...«

Robert je zarenčal proti njemu. Ralph je sprejel igro in vsi so se zasmejali. V hipu so se vsi zagnali za Robertom in ta je norčavo poskušal pobegniti.

Jack je zavpil:

»Stopite v krog!«

Kolobar se je staknil okoli in okoli. Robert je cvilil v norčavi grozi, potlej pa v resničnih bolečinah.

»Av! Nehajte! Do krvi ste me!«

Nekdo ga je zadel z debelim koncem kopja po hrbtu, ko se je pretikal med njimi.

»Držite ga!«

Pograbili so ga za roke in za noge. Ralpha je prevzelo nepričakovano silno navdušenje, da je prijel Ericovo sulico in sunil z njo proti Robertu.

»Pobijte ga! Pobijte ga!«

Na vsem lepem je Robert zakričal in se začel s pobesnelo močjo otepati. Jack ga je držal za lase in vihtel nož. Za njim je bil Roger in se poskušal preriti bliže. Oglasila se je obredna pesem kakor ob zadnjih trenutkih plesa ali lova.

»Zakolji prašiča! Prereži mu vrat! Zakolji prašiča! Suni ga!«

Tudi Ralph se je prerival, da bi prišel bliže, da bi dobil kos tega rjavega, ranljivega mesa v roke. Želja po tem, da bi koga zmečkal in ga ranil, ga je vsega premagala.

Jackova roka je zamahnila; hrumeča truma je vriskala in cvilila kakor prašič, ko ga koljejo. Potlej pa so se umirili in samo še sopihali in poslušali Roberta, ko je vreščal od strahu. Brisal si je po obrazu z umazano roko in si poskušal pridobiti nazaj nekaj človeškega dostojanstva.

»Joj, moja rit!«

Ves nesrečen se je podrgnil po zadnji plati. Jack je kar žarel.

»To je bila imenitna igra.«

»Samo igra,« je v zadregi spregovoril Ralph. »Nekoč, ko sem igral rugbi, sem se nebeško zabaval in jo pošteno skupil.«

»Moramo si napraviti boben,« je dejal Maurice, »potlej bo še bolj imenitno.«

Ralph ga je pogledal.

»Kako imenitno?«

»Ne vem. Ti bi, recimo, rad ogenj in če imaš boben, potlej lahko nanj udarjaš takt.«

»Moramo dobiti prašička,« je dejal Roger, »kakor na pravem lovu.«

»Ali pa koga, da bi ga igral,« je dejal Jack. »Lahko dobimo koga, da se bo preoblekel v prašička in potlej bi lahko vse poskusili — razumete, kakor da si na smrt zadet in vse drugo tako ...«

»Rajši dobodi pravega prašička,« je dejal Robert in se še zmeraj božal po zadnji plati, »ker ga je treba spraviti spod nog.«

»Vzemimo katerega od fickov,« je dejal Jack in vsi so se zakrohotali.

Ralph je sedel.

»Dobro. Kakor vse kaže, to pot ne bomo našli tistega, kar iščemo.«

Drug za drugim so se vzdignili in si otepli cape.

Ralph je pogledal Jacka.

»Zdaj pa na hrib.«

»Kaj ne bi šli rajši nazaj k Pujsku,« je dejal Maurice, »ker bo že mrak?«

Dvojčka sta pokimala kakor en mož.

»Res je, tako je prav. Pojdimo rajši jutri zjutraj na hrib.«

Ralph je privzdignil oči in zagledal morje.

»Znova moramo zakuriti ogenj.«

»Saj nimaš s seboj Pujskovih naočnikov,« je dejal Jack, »in tako nič ne moreš.«

»Potlej bomo pa vsaj ugotovili, ali je na hribu zrak čist.«

Maurice se je malo obotavljal, ker ni maral veljati za strahopetca, potlej je pa le spregovoril:

»Pa recimo, da je pošast še zmeraj na hribu?«

Jack je zavihtel kopje:

»Potlej jo bomo ubili.«

Zdelo se jim je, da sonce ne žge več tako hudo. Jack je zamahnil s kopjem.

»Kaj pa še čakamo?«

»Po mojem,« je dejal Ralph, »bi šli lahko tukajle ob vodi naprej tako daleč, da pridemo pod pogorišče, potlej bi pa zlezli na hrib.«

Jack jih je znova popeljal vzdolž bleščečega se morja, ki je grgralo in prekipevalo.

Ralph je znova zasanjaril in prepustil spretnim nogam, da so same zmagovale težavno pot. Vendar je bilo čutiti, kakor da njegove noge niso več tako pripravne, kakor so bile prej. Skoraj ves čas so morali hoditi naravnost čez gole skale ob vodi in se prerivati med morjem in bohotnim temnim gozdom. Vmes je bilo le nekaj pečin, na katere je bilo treba zlesti, po nekaterih pa so stekli kakor po poti in tretje so bile podolgovate kakor traverze, da so ti na njih roke prišle ravno tako prav kakor noge. Tu pa tam so lezli čez skale, mokre od morja, in skakali čez bistre luže, ki so ostale od plime. Prišli so do struge, ki je sekala ozki pas brega med plimo in oseko kakor okopi. Videti je bilo, kakor da je struga brez dna, zato so se v silnem strahu zastrmeli v temačno brezno, kjer je grgrala voda. Potlej pa se je spet pripodil visok val in zavrel v žlebu pred njimi, da so brizgi zaškropili daleč med ovijalke; fantje so bili v hipu vsi premočeni, da so zavreščali. Poskusili so zaviti v gozd, pa je bil neprehoden in prepleten kakor ptičje gnezdo. Nazadnje jim ni preostalo nič drugega, kakor da so drug za drugim poskakali v globino in čakali, da je voda odtekla; pa še tako so se nekateri po dvakrat okopali. Potlej je bilo čutiti, kakor da so skale čedalje bolj neprehodne, zato so nekaj časa sedeli, čakali, da so se jim cape malo posušile, in gledali nazobčane grebene valov, ki so se tako počasi pomikali mimo otoka. Našli so si nekaj sadežev v bližini živobarvnih ptičkov, ki so viseli v zraku kakor žuželke. Potlej je Ralph rekel, da se preveč obirajo. Sam je splezal v drevo in razdelil zeleno streho nad glavo; zagledal je čokati vrh hriba in zazdel se mu je še zmeraj zelo daleč stran. Potlej so poskušali malo pohiteti po kamenju in pri tem se je Robert prav pošteno udaril v koleno; tako so sprevideli, da morajo po taki poti le počasi naprej, če hočejo kolikor toliko varno hoditi. In potlej so v resnici lezli, kakor da se vzpenjajo na nevarno steno, dokler se jim niso skale sprevrgle v neprehodno pečino, čez katero je viselo neznansko goščavje in padalo naravnost v morje.

Ralph se je nezaupljivo ozrl po soncu.

»Večer je blizu. Po mojem je pet že proč.«

»Tele pečine se nič ne spominjam,« je ves malodušen spregovoril Jack: »se pravi, da sem tale del brega popolnoma preskočil.«

Ralph je pokimal.

»Čakaj, da premislim.«

Dotlej Ralph še ni imel nobene samozavesti pri premišljevanju vpričo vseh, vendar se je naučil odločati o vsakdanjih stvareh, kakor da misli na prihodnjo potezo pri šahu. Edina težava je bila v tem, da ni bil nikoli kaj prida šahist. Domislil se je fickov in Pujska. Živo si je zamislil Pujska, kako sam tiči v koči, kjer je vse tiho razen glasov iz morečih sanj.

»Ne moremo vendar pustiti fickov samih s Pujskom. Vso noč prav gotovo ne.«

Drugi fantje niso rekli nič, samo stali so naokoli in ga gledali.

»Če se vrnemo, bo to trajalo nekaj ur.«

Jack se je odkašljal in spregovoril s čudnim, stisnjenim glasom.

»Ne moremo vendar dovoliti, da bi se Pujsku kaj zgodilo, se vam ne zdi?«

Ralph se je z umazano konico Ericove sulice potolkel po zobeh.

»Če bi jo mahnili kar poprek ...«

Ozrl se je okoli sebe.

»Kdo od nas bi moral oditi čez otok in povedati Pujsku, da se vrnemo, brž ko se stemni.«

Bill se je nejeverno oglasil:

»Da bi šel sam skozi gozd? Zdaj?«

»Kvečjemu enega bi lahko pogrešili.«

Simon se je prerinil proti Ralphovemu komolcu.

»Jaz bi šel, če vam je prav, Meni je vseeno, častna beseda.«

Še preden je Ralph utegnil kaj odgovoriti, se je Simon hitro nasmejal, se obrnil in zlezel v gozd.

Ralph se je ozrl nazaj proti Jacku in ga prvič zagledal vsega razkačenega.

»Jack — to pot nas odpelji naravnost k trdnjavski skali.«

Jack je zažarel.

»Res?«

»Ti si že tako prehodil velik kos tega brega — pod hribom tamle čez.«

»Sem.«

»In kako je?«

»Našel sem prašičje stagne. Prehodil sem milje in milje.«

Ralph je pokimal. Pokazal je proti gozdu.

»Še pravi, da mora biti prašičja steza tudi kje tule notri.«

Vsi so modro pokimali.

»Dobro torej. Zarili se bomo tako globoko v gozd, da najdemo prašičje stagne.«

Hotel je že oditi, pa se je ustavil.

»Čakajte, samo trenutek! In kam peljejo prašičje stagne?«

»Na hrib,« je dejal Jack, »saj sem ti že povedal.« Zarežal se je. »Kaj ti ne diši, da bi šel na hrib?«

Ralph je zastokal, ker je začutil, da boj za prvaštvo spet vzdiguje glavo, in sprevidel, da je Jacku takole pri srcu vselej, kakor hitro se mora odpovedati vodstvu.

»Premišljeval sem o mraku. Gotovo se bomo spotikali.«

»Moramo vendar pogledati, kje je pošast...«

»Za to bo že premalo svetlobe.«

»Ne bi rekel,« je zavzeto poprijel Jack. »Jaz grem, če jo mahnemo tja čez. Ti ne greš? Bi šel ti rajši nazaj v kočo in o vsem povedal Pujsku?«

Zdaj je moral Ralph zardeti, vendar je spregovoril z vso vdanostjo in z novo modrostjo, ki jo je dobil pri Pujsku.

»Zakaj me tako sovražiš?«

Fantje so se v zadregi prestopili, kakor da je izgovoril kaj nespodobnega. Molk se je razpotegnil.

Ralph se je prvi zasukal, čeprav še zmeraj razkurjen in užaljen.

»Gremo.«

Postavil se je na čelo in jih, kakor da je to njegova pravica, popeljal proti goščavi, da bi si poskušali najti pot skozi pletež. Jack je ostal na repu; majčkeno se je počutil izobčenega, zato je kuhal mulo.

Prašičje stagne so bile temen predor, zakaj sonce je hitro drselo proti robu kopnega in v gozdu že tako ni bilo nikoli treba dolgo iskati sence. Stagne so bile široke in dobro uteptane, zato so se v hitrem diru zapodili po njih. Potlej pa se je zelena streha nad njimi pretrgala, zato so se ustavili in hitro sopli in se razgledovali po nekaj redkih zvezdah, ki so se srebrikale okoli vrha hriba.

»Smo že tukaj.«

Fantje so se nezaupljivo spogledali. Ralph se je odločil:

»Zdajle bomo rajši odšli naravnost proti terasi in se jutri vzpeli na hrib.«

V potrditev so nekaj zagodli; Jack pa se je postavil tikoma obenj.

»Če te je strah, potlej seveda ...«

Ralph se je obrnil proti njemu. »Kdo se je prvi povzpel na trdnjavsko skalo?«

»Tudi jaz sem prišel za teboj. In tisto je bilo podnevi.«

»No, dobro. Kdo je za to, da gremo zdajle na hrib?«

Molk je bil edini odgovor.

»Sam in Eric? Kako je z vama?«

»Midva bi morala k Pujsku in mu povedati...«

» ... ja, in mu povedati, da ...«

»Saj je šel že Simon!«

»Morala bi Pujsku povedati — za vsak primer ...«

»Robert? Bill?«

Ta dva bi šla zdajle najrajši naravnost nazaj na teraso. Seveda ne, da bi ju bilo kaj strah — samo utrujena sta.

Ralph se je spet obrnil k Jacku.

»Si videl?«

»Jaz grem na hrib.«

To je rekel Jack iz same hudobije, kakor da je s temi besedami zaklel. Pogledal je Ralpha in vitko telo se mu je napelo; sulico je držal tako, kakor da mu grozi z njo.

»Jaz grem na hrib in pogledam, kako je s pošastjo — takoj zdajle.«

In potlej še najhujše želo, ravnodušne, zagrenjene besede:

»Greš z menoj?«

Pri teh besedah so drugi fantje pozabili, da se jim kam mudi; obrnili so se, da bi si napasli zijala ob novem spopadu dveh duhov v temi. Besede so bile izrečene preljubeznivo in pretrpko in zbodle so preveč boleče, da bi jih bilo mogoče ponoviti. Ralpha so pograbile nepripravljenega, ko so mu živci že čisto popustili v upanju, da se vrnejo v kočo in k mirni, prijazni vodi v laguni.

»Meni je prav.«

Ves osupel je zaslišal svoj glas, kako hladno in brezbrižno mu je zapel, da je bila jedkost Jackovega žela nekako brez moči.

»Seveda, če je tudi tebi prav.«

»Oh, kajpada.«

Jack se je premaknil.

»No, potlej pa...«

Ralph in Jack sta drug ob drugem zavila v hrib in fantje so ju molče gledali.

Ralph se je ustavil.

»Kako sva neumna. Zakaj neki bi šla sama? Če na kaj naletiva, bova dva premalo...«

Slišati je bilo šum fantov, ki so se hitro izgubljali. Proti morju se je zarisala temna postava, da sta osupnila.

»Roger?«

»Ja.«

»Še pravi, da smo trije.«

Znova so se pognali navkreber po strmem pobočju. Imeli so občutek, kakor da mrak pljuska okoli njih kakor plima. Jack je bil tiho, potlej pa se je začel nekaj dušiti in kašljati; in potegnil je veter, da so vsi trije zakrehali. Ralph je imel oči vse oslepele od solz.

»Pepel. Hodimo ravno po robu požganega gozda.«

Ob njihovih stopinjah in ob spremenljivem pišu so se zganili hudički prahu. Zdaj so se spet ustavili in tako je utegnil Ralph, medtem ko je kašljal, pomisliti, kako so za luno. Če ni pošasti — in skoraj gotovo je ni — potlej je še vse lepo in prav; če pa kakšna stvar preži nanje na vrhu hriba — kaj bodo mogli opraviti samo trije, ko bodo še na slabšem zaradi teme in ker imajo samo sulice s seboj?

»Kako smo bili neumni!«

Iz teme se je oglasil odgovor:

»Te je strah?«

Razkačeno se je Ralph stresel. Vsega skupaj je kriv Jack.

»Seveda me je. Pa smo kljub temu norci.«

»Če ne maraš iti naprej,« je nadaljeval porogljivi glas, »potlej pojdem sam na vrh.«

Ralph je začutil roganje in zasovražil Jacka. V očeh ga je skelel pepel, bil je utrujen, strah ga je bilo, vse ga je spravljalo v togoto.

»Dobro, pa pojdi! Midva te počakava tukaj.«

Nastal je molk.

»Zakaj pa ne greš? Še bojiš?«

Lisa v temi, lisa, ki je bil Jack, se je odluščila in se začela odmikati.

»Prav. Na svidenje.«

Lisa je izginila. Namesto nje je stopila druga.

Ralph je začutil, da se je s komolcem zadel ob nekaj trdega, in premaknil je zoglenel čok, ki je ležal hudo majavo. Začutil je, kako se mu je ostro oglje, nekdanje lubje, zarilo v kožo pod kolenom, in sprevidel, da je Roger že sedel. Potipal je z rokami in se spustil zraven Rogerja, čok pa se je še zmeraj zibal med nevidnim pepelom. Roger je bil že po naravi molčeč in tudi zdaj ni nič spregovoril. Nič ni povedal, kaj si misli o pošasti, in tudi ni zaupal Ralphu, zakaj se je rajši odločil za noro ekspedicijo, kakor da bi šel v kočo. Kratko in malo je samo sedel in narahlo zibal čok. Ralph je zaslišal, kako nekdo hlastno in divje tolče po nečem, in sprevidel, da Roger s svojo trapasto leseno palico trklja ob nekakšen štor.

Tako sta sedela, se gugala in trkljala, Roger nepristopen in Ralph togoten; nizko nad njima je viselo nebo, obloženo z zvezdami, razen tam, kjer je hrib izvrtal vanje črno luknjo.

Visoko nad seboj sta zaslišala nekakšno polzenje in drsanje, potlej pa topotanje nekoga, ki dela velikanske in nevarne korake čez skale in pepel. In potlej ju je Jack našel in se ves tresel in po razklanem glasu sta komaj spoznala, da je res on.

»Na vrhu sem nekaj videl.«

Začutila sta ga, kako se je zadel ob čok, da se je ta nevarno zamajal. Potlej je nekaj časa molčal in nazadnje zamrmral:

»Dobro glejta okoli sebe. Mogoče jo ubere za menoj.«

Oblak pepela se je usipal okoli njih. Jack je sedel.

»Videl sem, kako se je nekaj napihovalo na hribu.«

»To se ti je samo zdelo,« je trepetajoč rekel Ralph, »ker se tam ne more nobena reč napihniti. Tudi nobena žival ne.«

Roger se je oglasil; kar poskočila sta, ker sta čisto pozabila nanj.

Jack se je zahihital in se stresel.

»Nekakšna žaba. Slišati je bilo tudi kvakanje. In nekakšno .čofotanje! Potlej se je pa tisto napihnilo.«

Ralph je osupnil, pa ne toliko zaradi tona svojega glasu, ki je bil kar uravnovešen, temveč zaradi noroglavega načrta:

»Pojdimo in poglejmo.«

Odkar je Ralph poznal Jacka, je imel zdajle prvič občutek, da si pomišlja.

»Zdajle...«

Ralphov glas je govoril zanj:

»Seveda.«

Odlepil se je s štora in odšel po škripajočem pepelu v temo, druga dva pa sta se potegnila za njim.

Zdaj, ko je utihnil njegov telesni glas, je zaslišal glas svoje pameti, pa tudi druge glasove. Pujsek mu je zavpil, da je otročji. Neki drug glas mu je dejal, naj ne bo neumen; in zaradi teme in brez

glavega početja se mu je noč zazdela nekako čudna, podobna zobarjevemu stolu.

Ko so se približali zadnji strmini, sta se mu Jack in Roger pridružila in se iz dveh madežev črnila spremenila v razločljivi postavi. Po skupnem soglasju so se ustavili in se stisnili na kup. Za njimi na obzorju je bila ploskev svetlejšega neba, kjer se bo čez trenutek vzdignila luna. Veter je mahoma zabučal v gozdu in zafrfotal z njihovimi cunjami.

Ralph se je premaknil.

»Pojdimo.«

Lezli so naprej in Roger je majčkeno zaostajal. Jack in Ralph sta vštric zavila na gorsko sleme. Lesketajoča se podolgasta laguna je bila pod njima in onkraj nje kot spotegnjena bela črta koralni greben. Roger se jima je pridružil.

»Naprej pojdimo rajši po vseh štirih. Mogoče spi.«

Roger in Ralph sta se pomikala naprej in to pot pustila Jacka za seboj, pa naj je še tako junaško govoričil. Prišli so na ravno teme, kjer so jih skale ostro bodle v roke in kolena.

Žival, ki se napihuje.

Ralph je položil roko na hladni, mehki pepel na kurišču in pridušil krik. Roka in rama sta se mu skrčili od nepričakovanega dotika. Za hip so se mu pred očmi prižgale zelene luči, kakor da bo omedlel, in se zajedle v temo. Roger je ždel za njim in Jackova usta so bila ob njegovem ušesu.

»Tamle čez, kjer je bila po navadi vrzel med skalama. Nekakšna grba — ne vidiš?«

Ralphu se je iz mrtve žerjavice pokadil v obraz pepel. Ni videl ne vrzeli ne nobene druge reči, ker so se že spet pokazale zelene luči in se širile, vrh hriba pa je drsel nekam stran.

Še enkrat je nekod iz daljave zaslišal Jackov šepet:

»Te je strah?«

Ni šlo toliko za strah kolikor za ohromelost; obvisel je negibno na vrhu ginečega, umikajočega se hriba. Jack je zdrsnil od njega, Roger se je ob nekaj zadel; tipal je in sopeče dihal in odkobacal naprej. Zaslišal ga je, kako šepeta:

»Že kaj vidiš?«

»Tamle...«

Ravno pred njimi, komaj tri ali štiri korake stran, kjer sploh ne bi smelo biti skale, je bila nekakšna skalna grba. Ralph je zaslišal nekakšno tiho žužljanje, ki je prihajalo kdo ve od kod — mogoče iz njegovih ust. Z močno voljo se je obvladal, prelil strah in odpor v sovraštvo in se vzravnal. Naredil je dva svinčeno težka koraka naprej.

Za njimi se je na obzorju razločno risal lunin krajec. Pred njimi je sedela nekakšna velika opica in spala z glavo med koleni. Potlej je veter završal v gozdu, v temi je nastala nekakšna zmešnjava in tista postava je vzdignila glavo in jim pokazala nekakšen razmesarjen obraz.

Ralph se je zavedel, da z velikanskimi koraki drvi čez pepel, in zaslišal drugi dve postavi, kako kričita in skačeta in tvegata nemogoče na temnem pobočju; v hipu je bil hrib izpraznjen, ostale so le tri odvržene sulice in tista stvar, ki je kimala.

Osmo poglavje DARILO ZA TEMO

Pujsek je klavrno pogledoval z bledo sivečega brega proti temnemu hribu.

»Pa si prepričan? Namreč v resnici prepričan?«

»Zdaj sem ti že stokrat povedal,« je dejal Ralph; »vsi smo videli.«

»Pa misliš, da smo tule spodaj varni?«

»Od kod, strela, pa naj bi to vedel?«

Ralph se je odmaknil od njega in napravil nekaj korakov po bregu. Jack je klečal in s prstom risal v mivko nekakšne krogaste vzorce. Pujskov glas je pritišano segel do njih: »Pa ste prepričani?

V resnici?«

»Pojdi gor in sam poglej,« je z zaničevanjem rekel Jack, »in srečno pot.«

»Brez skrbi.«

»Pošast ima zobe,« je dejal Ralph, »in velike črne oči.«

Na vso moč se je stresel. Pujsek si je snel okroglo sipico in si jo obrisal.

»Kaj bomo pa zdaj?«

Ralph se je obrnil proti terasi. Školjka se je svetlikala med drevjem, bela lisa nasproti kraja, kjer bo vzšlo sonce. Vrgel si je lase s čela.

»Ne vem.«

Domislil se je paničnega bega po strmem hribu navzdol.

»Ne verjamem, da bi se sploh mogli spoprijeti s tako veliko pošastjo, častna beseda, razumeš. Govoriti je lahko, vendar se s tigrom ni mogoče meriti. Umaknili smo se. Še celo Jack se je skril.«

Jack je še zmeraj gledal v pesek.

»Kaj pa je z mojimi lovci?«

Simon se je pritihotapil iz sence za kočo. Ralph se ni zmenil za

Jackovo vprašanje. Pokazal je proti nadihu rumene barve nad morjem.

»Dokler je svetlo, smo še kar pogumni. Kaj pa potlej? In zdaj ti ta pošast čepi pri ognju, kakor da ne mara, da bi nas kdo rešil...«

Ne da bi se zavedal, si je vil roke. Glas se mu je okrepil.

»In tako ne moremo imeti signalnega ognja ... Tako smo premagani.«

Zlata pika se je pokazala nad morjem in v hipu se je vse nebo razsvetlilo.

»Kaj pa je z mojimi lovci?«

»Fantje so oboroženi s palicami.«

Jack se je postavil na noge. V obraz je bil rdeč, ko je odšel. Pujsek si je nataknil na nos naočnik in pogledal Ralpha.

»Zdaj pa imaš. Surov si bil z njegovimi lovci.«

»Eh, tiho bodi!«

Zmotil ju je glas školjke, na katero je nekdo neizkušeno trobil. Jack je pihal in pihal, kakor da igra podoknico vzhajajočemu soncu, dokler se v kočah ni razgibalo in niso lovci prilezli na teraso in se niso ficki nakremžili, kakor so se zdaj tako pogosto. Ralph je poslušno vstal in Pujsek ravno tako in oba sta zavila na teraso.

»Besede,« je trpko spregovoril Ralph; »besede, besede, same besede.«

Vzel je školjko Jacku iz rok.

»Tale zbor.,.«

Jack mu je segel v besedo:

»Jaz sem ga sklical.«

»Če ga ne bi ti, bi ga bil jaz. Ti si samo zatrobil na školjko.«

»No, kaj ni to zadosti?«

»Oh, pa jo imej! Nadaljuj — govori!«

Ralph je vrgel školjko Jacku v roke in sedel na podrto drevo.

»Jaz sem sklical zbor,« je dejal Jack, »ker nas čaka cel kup reči. Najprej — zdaj veste, da smo videli pošast. Zlezli smo na vrh. Bili smo komaj nekaj čevljev stran. Pošast se je vzravnala in nas pogledala. Ne vem, kaj sploh počne. Sploh ne vemo, kaj je ...«

»Pošast je prišla iz morja ...«

»Iz teme...«

»Iz gozda...«

»Mir!« je zavpil Jack. »Torej poslušajte. Pošast sedi tamle zgoraj, pa naj bo ne vem kaj že ...«

»Mogoče preži...«

»Lovi...«

»Ja, lovi.«

»Lovi,« je dejal Jack. Domislil se je svoje prastare groze v gozdu. »Ja. Pošast je lovka. Samo — tiho! Drugo je, da je nismo mogli pobiti. In tretjič gre za to, da je Ralph rekel, da moji lovci niso za nobeno rabo.«

»Tega nisem nikoli rekel!«

»Jaz imam školjko. Ralph pravi, da ste zajci in da ste pobegnili pred merjascem in pred pošastjo. In to še ni vse.«

Na terasi je nekaj zavzdihnilo, kakor bi vsi vedeli, kaj pride zdaj. Jack je govoril naprej, drhteče, a odločno, in se tolkel zoper neprijazni molk.

»Ralph je kakor Pujsek. Čeljusta stvari kakor Pujsek. To sploh ni pravi poglavar.«

Jack je stisnil školjko k sebi.

»On sam je strahopetec.«

Za hip je premolknil, potlej pa nadaljeval:

»Ko sva na vrhu midva z Rogerjem odšla naprej — je Ralph ostal zadaj.«

»Tudi jaz sem šel naprej!«

»Šele potlej.«

Fanta sta se zasrepela drug v drugega skozi zavese las.

»Tudi jaz sem šel naprej,« je dejal Ralph, »potlej pa sem pobegnil. In tako si naredil tudi ti.«

»Torej mi reci strahopetec.«

Jack se je obrnil proti lovcem.

»Ralph ni lovec. Ta nam ne bi nikoli priskrbel mesa. Ralph ni načelnik razreda in ne vemo ničesar o njem. Samo ukazuje in misli, da ga bodo ljudje kar tja v tri dni ubogali. Vse to govoričenje ...«

»Vse to govoričenje!« je zavpil Ralph. »Besede, besede! Kdo pa mara zanje? Kdo je sklical zbor?«

Jack se je zaripel v obraz obrnil in brada se mu je spustila na prsi. Krvavo je pogledal izpod obrvi.

»Že dobro torej,« je rekel z globoko pomenljivim glasom in grozeče, »že prav.«

Z eno roko si je pritisnil školjko na prsi in s prstom zabadal v zrak.

»Kdo je za to, naj Ralph ne bo več poglavar?«

V pričakovanju se je zagledal v fante, poravnane naokoli, a se niso niti ganili. Pod palmami je vladala mrtvaška tišina.

»Vzdignite roke,« je odločno zaukazal Jack, »vsi tisti, ki ne marate, da bi bil Ralph še naprej poglavar!«

Še naprej je bilo vse tiho, brez sape in moreče in zvrhano sramote. Rdečica je počasi izginila Jacku z lic, potlej pa mu še enkrat z neprijetnim žarom butnila vanje. Obliznil si je ustnice in nagnil glavo v takem kotu, da so je z očmi izognil mučnemu srečanju s pogledi drugih.

»Tisti, ki mislite...«

Glas mu je odpovedal. Roke, v katerih je držal školjko, so zatrepetale. Odkašljal se je in na glas spregovoril:

»No, tudi prav.«

Z vso previdnostjo je položil školjko v travo pri svojih nogah. Poniževalne solze so mu tekle iz kotičkov vlažnih oči.

»Jaz se ne grem več. Z vami že ne.«

Večina fantov je pogledala v tla, v travo ali v noge. Jack se je še enkrat odhrknil.

»Ne mislim biti član Ralphove bande ...«

Pogledal je po podrtih drevesih na desni in preštel lovce, ki so bili v njegovi četi.

»Sam odhajam na svoje. Zdaj naj vam kar ta lovi prašiče. Kdor bi želel z menoj, kadar bom odšel na lov, naj kar pride.«

Odtaval je iz trikotnika proti kraju, kjer so skakali na belo peščino.

»Jack!«

Jack se je obrnil in pogledal proti Ralphu. Za hip je počakal, potem pa rezko, piskajoče in togotno zakričal:

»— Ne!«

Skočil je s terase in stekel po bregu, ne da bi se kaj zmenil za solze, ki so ga kar polivale; in Ralph je gledal za njim, dokler ni izginil v gozd.

Pujsek je bil nejevoljen.

»Jaz govorim, Ralph, ti pa kar stojiš in gledaš kakor ...«

Ralph je po tihem govoril sam pri sebi in gledal Pujska, čeprav ga ni videl:

»Vrnil se bo. Ko sonce zaide, se bo vrnil.« Pogledal je proti školjki v Pujskovi roki.

»Kaj?«

»No, vendar!«

Pujsek je napravil križ čez poskuse, da bi ozmerjal Ralpha. Znova si je očistil šipico in se vrnil k svoji stvari.

»Tudi brez Jacka Merridewa bomo prebili. Ni samo on na otoku. A zdaj, ko imamo v resnici pošast, čeprav tega še zmeraj ne morem verjeti, bomo morali ostajati tesno okoli terase; tako ne bomo dosti potrebovali ne njega ne njegovega lova. In tako nazadnje v resnici lahko pogledamo, pri čem smo.«

»Nič ne pomaga, Pujsek. Nič se ne da napraviti.«

Nekaj časa so sedeli in potrto molčali. Potlej je Simon vstal in vzel školjko Pujsku iz rok; ta je tako osupnil, da je še sesti pozabil. Ralph se je ozrl proti Simonu.

»Simon? Kaj pa je takega?«

Polglasen porog se je oglasil v krogu in Simon se ga je ustrašil.

»Mislil sem, da bi nemara vendarle lahko kaj storili. Lahko bi vendarle...«

Spet mu je strah pred zborom vzel glas. Iskal je pomoči in zaveznika in si izbral Pujska. Na pol se je obrnil proti njemu in si pritisnil školjko na rjave prsi.

»Mislim, da bi morali pogledati na hrib.«

Ves krog je vztrepetal od strahu. Simon je utihnil in se obrnil k Pujsku, ki ga je gledal z izrazom posmehljivega nerazumevanja.

»Kakšen pomen pa ima, da bi lezli na hrib k pošasti, če Ralph in druga dva niso mogli nič narediti?«

Simon je zašepetal v odgovor:

»Kaj pa moremo drugega napraviti?«

Ko je končal svoj govor, je dovolil Pujsku, da mu je spet prevzel školjko. Potlej se je umaknil in sedel kolikor je le mogel stran od drugih.

Pujsek je zdaj spregovoril z večjo samozavestjo in z večjim občutkom, ki bi mu drugi rekli užitek, če bi okoliščine ne bile tako resne.

»Rekel sem, da bomo lahko vse opravili brez neke osebe. In zdaj pravim, da moramo skleniti, kaj naj storimo. In zdi se mi, da vam lahko povem, kaj bo Ralph prihodnjič spregovoril. Najpomembnejša stvar na otoku ja dim, dima pa ni mogoče imeti brez ognja.«

Ralph se je nemirno premaknil.

»Nič ne bo, Pujsek. Zdaj nimamo ognja. Tam zgoraj pri njem ždi tista pošast — zato moramo mi ostati tukaj.«

Pujsek je vzdignil školjko, kakor bi hotel svojim besedam dati še več moči.

»Nimamo ognja na hribu. Zakaj pa ne bi imeli ognja tule spodaj? Na skalah bi lahko zložili grmado. Na pesku ravno tako. Tako bomo še zmeraj lahko dobili dim.« »To je res!« »Dim!«

»Pri kopalnem tolmunu!«

Fantje so začeli brbljati. Samo Pujsek je imel toliko notranjega poguma, da je predlagal, naj bi prenesli kres z vrha hriba.

»Potlej bomo vsi skupaj zakurili ogenj tukajle,« je dejal Ralph. Ozrl se je okoli sebe. »Poglejte, lahko ga zakurimo tukajle med kopalnim tolmunom in teraso. Seveda pa...«

Obmolknil je, nabral čelo in premislil stvar do konca; pri tem si je z zobmi nevede grizel še zadnji ostanek nohta.

»Seveda dima ne bodo videli toliko in tako daleč naokoli. Vendar nam tako ne bo treba iti v bližino ... v bližino tisti...«

Fantje so pokimali, da ga popolnoma razumejo. Tako jim vsaj ne bo treba hoditi v bližino.

»Torej bomo zakurili ogenj.«

Največje ideje so najbolj preproste. Zdaj, ko je bilo treba delati, so vsi delali z vnemo. Odkar je Jack odšel, je bil Pujsek tako ves iz sebe, ga je tako razganjala sproščenost in je bil tako ponosen na svoj prispevek v prid skupnosti, da je še sam pomagal znašati kurjavo. Drva, ki jih je prinašal, so bila v neposredni bližini, in sicer celo podrto drevo na terasi, ki ga niso potrebovali za zbor; drugim pa se je zdela terasa tako sveta, da so spoštovali na njej še tisto, česar niso potrebovali. Potlej sta dvojčka pripomnila, da bodo zdaj imeli ogenj v svoji bližini, da jim bo ponoči v tolažbo, in to je nekaj fickov nagnilo, da so začeli plesati in ploskati.

Les ni bil tako suh kakor dračje, ki so ga uporabljali na hribu. Veliko ga je bilo gnilega in trhlega in polnega žužkov, ki so bežali na vse strani; morali so previdno vzdigovati debla s tal, drugače so se drobila v sprhnel prah. In še več: da fantom ni bilo treba pregloboko v gozd, so se v bližini polotili vsakega ležečega lesa, pa naj je bil še tako prerasel z mladim zelenjem. Obrobek gozda in brazgotino v njem so do dna poznali, ravno tako jim je bila podnevi še kar prijetna soseščina školjke in koč. Nihče pa ni maral premišljevati o tem, v kaj se utegne vse to spremeniti v temi. Zato so delali z veliko odločnostjo in dobro voljo, čeprav se jim je v odločnost sčasoma prikradel pridih preplaha in senca živčnosti v razigranost. Na golem pesku v bližini terase so iz listja in vejic, mladik in debel sestavili piramido. Prvič, odkar je bil Pujsek na otoku, je sam snel naočnike, pokleknil in naravnal gorišče leče na podnetek. Kar hitro je zrasel obok dima in grm zlatih plamenov.

Ficki so po prvi katastrofi videli le malo kresov, zato so planili v divje navdušenje. Poskakovali so in prepevali in okoli ognja je bilo veselo rajanje.

Nazadnje je Ralph nehal delati; vzravnal se je in si z umazano lahtjo obrisal znoj z obraza.

»Moramo ohranjati majhen kres. Tale je prevelik, da bi ga mogli vzdrževati.«

Pujsek je previdno sedel na pesek in si začel čistiti sipico.

»Lahko napravimo poskus. Lahko ugotovimo, kako je treba napraviti majhen, a razbeljen ogenj, potlej pa naložiti nanj zelenih vej, da se bo kadilo. Gotovo je katero listje za ta namen boljše kakor drugo.«

Kakor je ogenj pojemal, tako je pohajalo tudi navdušenje. Ficki so nehali prepevati in poskakovati; razgubili so se proti morju ali proti sadnemu drevju ali proti kočam.

Ralph se je počil na pesek.

»Morali bomo napraviti nov seznam tistih, ki bodo skrbeli za ogenj.«

»Če boš mogel koga najti.«

Pogledal je okoli sebe. Potlej je šele prvikrat opazil, kako malo je odraslejših, in sprevidel, zakaj gre vsaka stvar s tako težavo.

»Kje je Maurice?«

Pujsek si je že spet brisal naočnik.

»Mislim, da ... ne, ne bi rekel, da bo hotel sam v gozd, kaj se ti zdi?«

Ralph je planil pokonci, hitro stekel okoli ognja, se ustavil pred Pujskom in si podržal lase izpred oči.

»Pa vendar moramo napraviti tak seznam! Saj si ti in sem jaz in sta Sam in Eric in so ...«

Ni mogel pogledati v Pujska, govoril pa je ravnodušno.

»Kje sta Bill in Roger?«

Pujsek se je nagnil naprej in položil kos lesa na ogenj.

»Mislim, da sta odšla. Mislim, da se tudi ta dva ne gresta več.«

Ralph je sedel in začel riti majhne luknje v pesek. Debelo je pogledal, ko je videl, da je zraven ene kapljica krvi. Bolje si je ogledal ogrizeni noht in opazil kroglico krvi, ki se mu je nabirala ob strani, kjer si je noht do živega ogrizel.

Pujsek je nadaljeval:

»Videl sem ju, kako sta se odtihotapila, ko smo nabirali drva. Odšla sta v tole stran. V ravno tisto smer, kakor je odšel Jack.«

Ralph je nehal pregledovati noht in se zastrmel nekam v prazno. Nebo je bilo ta dan drugačno, kakor da čuti z velikimi spremembami med njimi, in vreme tako megleno, da je bil vroči zrak ponekod videti bel. Sončna plošča je bila iz motnega srebra, kakor da je blizu in ne tako vroča, ozračje pa je bilo dušljivo.

»Ti so že ves čas delali kakšne sitnosti, ne res?« Glas je prihajal iz bližine njegove rame in je bil nekam tesnoben.

Ralph je sedel. Prišla sta dvojčka; privlekla sta debel rkelj in se režala od zadovoljnosti. Treščila sta rkelj na žerjavico, da so se iskre razbrizgnile.

»Tudi samim se nam bo dobro godilo, misliš da ne?« Ralph je dolgo sedel na pesku, ne da bi kaj rekel, rkelj pa se je medtem sušil, da se ga je nazadnje prijel ogenj in je belo zagorel. Ralph ni videl Pujska, kako je stopil k dvojčkoma in nekaj šepetal z njima, in tudi ni videl, kako so vsi trije skupaj odšli v gozd. »Takole.«

Sunkoma se je zavedel. Pred njim so stali Pujsek in leonadva. Imeli so polna naročja sadja.

»Mislil sem,« je dejal Pujsek, »da bi morali nemara napraviti nekakšno slovesnost«

Vsi trije fantje so sedli. S seboj so privlekli velike množine sadja in vse je bilo lepo zrelo. Režali so se Ralphu, ko si je odbral nekaj sadežev in zagriznil vanje.

»Hvala,« je dejal. In potlej je z nadihom prijetnega presenečenja pristavil: »Hvala!«

»Ne bo se nam slabo godilo, če bomo sami,« je dejal Pujsek. »Tale dva sta bistra fanta in ne mislita na neumne težave na otoku. Zakurili bomo malo večji kres...«

Ralph se je domislil, kaj mu leži na srcu: »Kje pa je Simon?« »Ne vem.«

»Menda ne mislite, da je odšel na hrib?« Pujsek je bruhnil v hrupen krohot in si vzel še sadja. »Zakaj pa ne?« Požrl je debel zalogaj. »Saj je čisto ob pamet.«

Simon je prišel skozi področje sadnega drevja, vendar so imeli ficki ta dan preveč opraviti z ognjem na peščini, zato niso pritisnili za njim. Potlej je zavil naprej med ovijalkami, prišel do velike preproge, stkane okoli odprte jase, in se splazil skoznjo. Onkraj zavese iz listja je ostro pripekalo sonce in metulji so frfotali sredi svojega neskončnega plesa. Pokleknil je na tla in sončna puščica ga je zadela. Druge krati se mu je zdelo, da zrak trepeta od vročine, zdaj pa je grozil. V hipu ga je polil znoj, da mu je teklo od

dolgih, zmršenih las. Nemirno se je prelegal, vendar se ni mogel izmakniti soncu. Kar hitro ga je užejalo in potlej je bila žeja vse hujša in hujša.

Pa se vendar ni ganil nikamor stran.

Daleč stran je Jack stal na bregu pred manjšo skupino fantov. Videti je bilo, da kar žari od sreče.

»Na lov,« je dejal. Uredil jih je po velikosti. Vsak od njih je imel ostanke črne čepice in kakor davno davno so spet vsi skupaj stali v dveh zglednih vrstah, kakor takrat, ko so njihovi glasovi prepevali v angelskem zboru.

»Lovili bomo. In jaz bom poglavar.«

Pokimali so in kriza je bila hitro premagana.

»In potlej — še glede pošasti.«

Zganili so se in pogledali proti gozdu.

»Jaz pravim takole. Ne bomo si belili glav zastran pošasti.«

Pokimal jim je.

»Na pošast bomo kratko in malo pozabili.«

»Tako je prav!«

»Res je!«

»Pozabimo na pošast!«

Tudi če je bil Jack osupel spričo njihove gorečnosti, ni tega pokazal.

»In še nekaj. Tukaj ne bomo imeli toliko morastih sanj. Tole je že čisto blizu otoškega rtiča.«

S srcem so mu vsi pritegnili iz globine izmučenih zasebnih življenj in težav.

»In zdaj me poslušajte. Pozneje bomo lahko zasedli trdnjavsko skalo. Vendar zdaj mislim najprej zvabiti še več večjih fantov izpod školjke in tako naprej. Pobili bomo kakšnega prašiča in napravili pojedino.« Premolknil je in počasneje nadaljeval. »In glede pošasti. Ko bomo kaj ujeli, bomo pustili kaj mrhovine zanjo. Potlej nas nemara ne bo nadlegovala.«

Utihnil je, kakor bi odrezal.

»In zdaj pojdemo v gozd in bomo lovili.«

Zasukal se je in zdirjal, drugi pa so jo poslušno ubrali za njim.

Živčno so se razkropili po gozdu. Jack je skoraj pri priči našel iztrebke in odkopane korenine; oboje je pričalo o prašiču in kar hitro so zadeli na novo sled. Jack je dal znamenje drugim lovcem, naj mirujejo, in sam odrinil naprej. Bil je srečen in je prenašal vlažno temo gozda kakor staro srajco. Podričnil se je po strmini proti skalam in razkropljenemu drevju pri morju.

Prašiči so kakor naphane vreče maščobe ležali v senci pod drevjem in božansko uživali. Tudi sapica ni zapihljala in v nobenem od njih se ni porodil nikakršen sum; in vaja je iz Jacka naredila mojstra, da je bil tih kakor senca. Spet se je odtihotapil in dal navodila skritim lovcem. Nemudoma so začeli prodirati in se potiti v tišini in pripeki. Pod drevjem je eden od prašičev leno zganil z uhljem. Malo stran od drugih je ležala največja svinja vsega tropa in se potapljala v silno materinsko blaženost. Bila je črna in rožnata; in velik trebuh, napet kakor balon, je imela čipkasto okvačkan z vrsto prašičkov, ki so spali ali sesali ali cvilili.

Jack se je ustavil petnajst korakov od prašičev; in stegnil je roko in pokazal proti svinji. Preiskujoče je pogledal v krogu naokoli, da bi se prepričal, ali so ga vsi razumeli, in fantje so mu pokimali. Vrsta desnih rok se je pomaknila nazaj.

»Zdaj!«

Prašičja družina je planila na noge; in na razdaljo pičlih desetih korakov so zletele lesene sulice s konicami, utrjenimi v ognju, proti odbrani svinji. Eden od prašičkov je poblaznelo zacvilil in se pognal v morje; za seboj je odvlekel Rogerjevo sulico. Svinja je pridušeno zakrulila in se skopala pokonci; v debelem trebuhu sta ji obtičali dve sulici. Fantje so zakričali in se zaprašili naprej; prašički so se razkropili, svinja pa je prasekala bližajočo se strelsko vrsto in se zakadila skozi hosto, da je vse zapraščalo.

»Za njo!«

Ubrali so jo po sledi za prašiči, vendar je bilo v gozdu pretemno in preveč prepreženo z lianami, zato je Jack zarobantil in jih ustavil, da so popadali med drevjem. Nekaj časa sploh ni mogel do besede, temveč je samo divje sopihal, da so se ga že kar bali, se v zadregi spogledovali in ga občudovali. Nenadoma pa je s prstom pokazal na tla.

»Poglejte...«

Še preden so mogli drugi ugledati kapljo krvi, je Jacka odneslo naprej; ubiral jo je po sledi po tleh in po vejicah, ki so bile polomljene na obakraj steze. In tako je s skrivnostno samozavestjo in zanesljivostjo sledil divjad; in lovci so drncali za njim.

Ustavil se je pred gostim grmom.

»Tukajle notri.«

Obstopili so skrivališče, vendar jim je svinja pobegnila, če prav je odnesla s seboj v životu še eno sulico. Konci sulic so se vlekli po tleh in jo zadrževali, surovo prisekane konice pa so jo boleče skelele. Podrgnila se je ob drevo in si pri tem še globlje zarinila sulico; in po tistem jo je bilo igrača slediti; vsak lovec jo je lahko ubiral po kapljah tople krvi. Popoldne je bilo še naprej soparično, da je moreče pritiskalo z vlažno vročino; svinja se je opotekala svojo pot pred njimi in krvavela; to jo je spravljalo v pobesnelost in lovci so pritiskali za njo, prežeti s slo, razburjeni zaradi dolgotrajnega lova in kapljajoče krvi. Zdaj so jo že dobro videli in jo že skoraj došli, vendar se je še z zadnjimi močmi vlekla naprej in ostajala še zmeraj varno pred njimi. Spet so se ji ostro približali, ko se je opotekla na odprto jaso, kjer so rasle živobarvne rože in kjer so metulji plesali drug okoli drugega in je bilo ozračje soparično in mirno.

Tukaj je svinjo podrla vročina na tla, da je padla, in lovci so prihrumeli za njo. Tak neznanski izbruh neznanega sveta jo je nagnal v pobesnelost; zacvilila je in se zaganjala in zrak se je kar paril od pripeke in trušča in krvi in groze. Roger je tekal okoli velikanke in suval s sulico, kjer se je pokazalo kaj svinjskega mesa. Jack jo planil k svinji in sunil z nožem navzdol. Roger je poiskal dober cilj za kopje in ga zarinil vanj, potlej pa se z vso težo uprl obenj in ni več odnehal. Sulica se jo prst za prstom pomikala naprej in prestrašeno kruljenje se je sprevrglo v preglušljivo cviljenje. Potlej je Jack našel vrat in vroča kri mu je brizgnila po rokah. Svinja se je zgrudila pod njimi in vsi so si dali duška na nji in jo z vso težo teptali. Metulji so še naprej frfotali in imeli polno dela sredi jase.

Nazadnje se je neugnana sla po ubijanju polegla. Fantje so se umaknili in Jack je vstal in vzdignil roke.

»Poglejte.«

Zahihital se je in zakrilil z rokami, fantje pa so se zasmejali, ko so zagledali njegove dlani, iz katerih se je kadilo. Potlej je Jack pograbil Mauricea in ga z rokami podrgnil po obrazu. Roger je začel vleči sulico iz svinje in fantje so jo takrat šele prvič zagledali. Robert se je pravi trenutek spomnil prave besede, zato so jo vsi rjoveč poprijeli:

»Naravnost v rit!«

»Ste slišali?«

»Ste slišali, kaj pravi?«

»Naravnost v rit!«

To pot sta Robert in Maurice odigrala obe vlogi; in Maurice se je tako smešno vil in oponašal svinjo, kako se poskuša ubraniti, da ji ne bi sulica silila naprej v drobovje, da so fantje kar pokali od vreščečega smeha.

Nazadnje pa se je še celo to poleglo. Jack si je začel čistiti krvave roke ob kamenje. Potlej se je znova polotil svinje; odprl jo je, da so pogledala na plan vrečasta čreva in drobovje več barv; vse je navrhovatil na kup na skali in vsi fantje so ga gledali. Med delom je govoril:

»Meso bomo vzeli s seboj na breg. Pojdemo nazaj na teraso in jih povabimo na gostijo. Tako si bomo pridobili zadosti časa.«

Roger se je oglasil:

»Poglavar...«

»M...?«

»Kako pa bomo napravili ogenj?«

Jack je sedel na pete in pisano pogledal svinjo.

»Napadli jih bomo in jim ukradli ogenj. To boste napravili vi štirje. Henry in ti, Bill in Maurice. Poslikali si bomo obraze in se priplazili kakor tigri; Roger bo pograbil kakšno vejo, medtem ko bom jaz povedal tisto, kar jim mislim povedati. Drugi lahko odnesete prašička nazaj tja, kjer smo bili prej. Tam si bomo zakurili kres. In potlej...«

»Samo kos mesa bomo pustili za...«

Znova je pokleknil in si dal opraviti z nožem. Fantje so se zgrnili okoli njega. Čez ramo je omenil proti Rogerju:

»Eno od sulic priostri na obeh koncih.«

Naglo je vstal in v rokah podržal svinjsko glavo, od katere je kapljala kri.

»Kje imaš sulico?«

»Tukajle.«

»Zasadi en konec v tla. Hopla — tu je skala. Zarini jo v tole razpoko. Takole.«

Jack je vzdignil prašičjo glavo in nasadil mehki vrat na priostreni konec sulice, da je ta pogledal skozi gobec. Jack se je odmaknil in si ogledal svinjsko glavo, kako visi in kako kri počasi polzi in kaplja po sulici.

Tudi drugi fantje so se nagonsko odmaknili; in ves gozd je bil zelo tihoten. Vsi so prisluhnili in še najhrupnejši glas je bil brenčanje muh, ki so letale nad iztrebljenim drobovjem.

Jack je šepetaje spregovoril:

»Poberite prašiča.«

Maurice in Robert sta zasadila skozi pobito žival raženj, vzdignila mrtvo težo in obstala v pripravljenosti. Sredi tihote in ko sta stala nad strjujočo se krvjo, sta se mahoma skrivaj ozrla.

Jack je na glas rekel:

»Glava je za pošast. To je naš dar.«

Tihota je sprejela dar in jim ulila strahu. Glava je obtičala na sulici z zastrtimi očmi; majčkeno je režala in med zobmi se ji je črnila kri. Kar na mah so jo vsi ucvrli stran, kolikor so jih nesle noge, in jo skozi gozd ubrali naravnost proti odprtemu bregu.

Simon je stal, kjer je bil, kakor majhen rjav kip, skrit za listjem. Tudi če je zamižal, mu je prašičja glava še zmeraj ostala živo pred očmi. Priprte oči je imel skaljene z neskončnim cinizmom življenja odraslih.

Simonu so dopovedovale, da je vse skupaj na krivi poti.

»To dobro vem.«

Zavedel se je, da je na glas spregovoril. Hitro je odprl oči in zagledal prašičjo glavo, ki se mu je kratkočasno režala v čudni dnevni svetlobi, ne meneč se za muhe in iztrebljeno drobovje, saj se še za to ni zmenila, da je sramotno napičena na kolec.

Simon je pogledal stran in si obliznil suhe ustnice.

Darilo za pošast. Pa ne, da bo pošast prišla ponj? Zazdelo se mu je, kakor da mu je glava pokimala. Steci stran, mu je molče pošepetala, vrni se k drugim. Pravzaprav je vse skupaj norčija — kaj bi si toliko gnal k srcu? Malo si ga pač polomil, to je vse. Majčkeno te glava boli, mogoče si kaj takega pojedel. Pojdi nazaj, fantek, mu je molče rekla glava.

Simon se je ozrl, ker je začutil nekakšno težo na mokrih laseh, in pogledal proti nebu. Tam so bili na vsem lepem oblaki; mogočne, nabuhlinaste trdnjave so se peljale čez otok kdo ve kam, vse sive in kremaste in bakreno rjave. Oblaki so se spuščali na zemljo; pritiskali so in povzročali vsak trenutek hujšo in bolj morečo vročino. Še celo metulji so se umaknili z odprte jase, kjer se je režala tista nespodobna spaka, od katere je kapljala kri. Simon jo povesil glavo in previdno ostal zaprtih oči, potlej pa si jih je zaslonil z roko. Pod drevjem ni bilo nobenih senc več, temveč se je čez in čez razprostirala biserna tihota, da je bilo tudi tisto, kar je bilo resnično, videti kot privid in brez realnih obrisov. Kup drobovja je bil črn roj muh, ki so brenčale kakor žaga. Čez nekaj časa so muhe našle Simona. Site krvi so posedle vzdolž njegovih potočkov potu in pile. Ščegetale so ga pod nosnicami in se igrale skok čez kozo po njegovih stegnih. Bile so črne in spreminjasto zelene in bilo jih je nešteto; in pred Simonom je gospodar muh visel na sulici in se režal. Nazadnje je Simon odnehal in se ozrl; zagledal je bele zobe in steklene oči in kri — in oči so mu zastrmele v pradavnem, neizogibnem spoznanju. Na desnem sencu mu je začela žila močno biti ob možgane.

Ralph in Pujsek sta ležala na pesku, srepela v ogenj in tjavdan metala kamenčke v njegovo srčiko brez dima.

»Tista veja je šla.»

»Kje sta Sam in Eric?«

»Moramo pripraviti še več suhljadi. In tudi zelene veje so pošle.«

Ralph je zastokal in vstal. Pod palmami na terasi ni bilo nobenih senc; samo čudna svetloba, ki je bila taka, kakor da hkrati prihaja od vseh strani. Visoko med grmadami oblakov je vžigala strela, da je grmelo kakor topovi.

»Lilo bo kakor iz škafa.«

»In kaj bo z ognjem?«

Ralph je stekel v gozd in se vrnil z velikim naročjem zelenja in ga vrgel na ogenj. Sočne veje so zaprasketale, listje se je scvrknilo in razširil se je rumenkast dim.

Pujsek je s prsti kar na slepo narisal v mivko nekakšen vzorec.

»Hudo je, ker nimamo zadosti ljudi, da bi skrbeli za ogenj. Sama in Eriča je treba šteti samo kot eno izmeno. Vse delata skupaj ...«

»Seveda.«

»Veš kaj, to ni prav. Še ti ne zdi? Morali bi biti dve izmeni.«

Ralph je vso stvar premislil in mu dal prav. Podražilo ga je, ko je sprevidel, kako malo misli kot odrasel, in spet zavzdihnil. Na otoku gre vse čedalje bolj navzkriž.

Pujsek se je zagledal v ogenj.

»Kmalu bo treba spet vreči na ogenj novo zeleno vejo.«

Ralph se je prevalil.

»Pujsek, kaj pa naj počnemo?«

»Kratko in malo moramo zdržati brez njih.«

»To že — pa ogenj?«

Z nagrbančenim čelom je pogledal v črno in belo zmešnjavo, v kakršni so vse navzkriž ležali nedogoreli konci vej. Poskusil se je prav izraziti:

»Mene je strah.«

Videl je, kako se je Pujsek ozrl; in potem je naprej bledel:

»Pa ne pošasti. Hočem reči: strah me je tudi te. Vendar nihče drag nima pojma o tem, kaj je ogenj. Kakor če ti kdo vrže vrv, ko se utapljaš. Kakor če ti zdravnik reče: Vzemi tole! Ker boš umrl, če ne vzameš — hočem reči, ali bi potlej ti vzel ali ne bi?«

»Seveda bi.«

»Kaj res ne morejo tega sprevideti? Kaj res ne morejo razumeti? Če ne bomo dajali signalov z dimom, bomo tukaj pomrli, ne? Dobro premisli!«

Val razgretega zraka je drhtel nad pepelom, vendar ni bilo nikjer niti sledu dima.

»Mi ne bomo mogli ohranjati ognja pri življenju. In leoni se ne brigajo za to. In še slabše je, da ... Napeto se je zagledal Pujsku v prepoteni obraz.

»In še hujše je, da se tudi jaz ne dostikrat. Pa recimo, da bi bil še jaz tak kakor drugi — in se ne bi nič menil. Kaj bo potlej z nami.«

Pujsek si je snel naočnike in se pošteno zbegal.

»Ne vem, Ralph. Samo vem, da moramo zdržati naprej, to je vse. Tako bi naredili tudi odrasli.«

Ker se je Ralph že polotil tega, da je začel valiti breme s sebe, je nadaljeval:

»Pujsek, kaj je narobe?«

Pujsek se je presenečeno zagledal vanj.

»Pa ne misliš na ...?«

»Ne, ne na tisto ... mislim na tole ... zakaj gre neki vse tako čedalje na slabše?«

Pujsek si je počasi brisal naočnike in premišljeval. Ko je sprevidel, kako velik korak je že naredil Ralph proti temu, da bi ga sprejel, je od ponosa živo zardel kakor mak.

»Ne vem, Ralph. Po mojem je on kriv.«

»Jack?«

»Jack.« Tudi to besedo je ovijal nekakšen tabu.

Ralph je slovesno pokimal.

»Vem,« je rekel; »slutim, da mora biti tako.«

V gozdu okoli njiju je izbruhnilo rjovenje. Demonske postave z belo in rdeče in zeleno poslikanimi obrazi so pridrle na plan in zatulile, da so se ficki vrešče razbežali. Ralph je s koncem očesa zagledal Pujska, kako beži. Dve postavi sta planili k ognju in Ralph se je pripravil, da se bo branil, vendar sta pograbili na pol dogorelo vejo in stekli z njo po bregu. Druge tri postave so mirno stale in gledale Ralpha; in ta je videl, da je največja med njimi Jack; popolnoma nag razen slikarije in pasu.

Ralphu se je vrnila sapa, da je spregovoril:

»No?«

Jack se ni zmenil zanj; vzdignil je sulico in zakričal:

»Vsi skupaj me poslušajte. Jaz in moji lovci bomo od zdaj naprej živeli na bregu pri ploščati skali. Mi hodimo na lov in veseljačimo in se dobro imamo. Če se želite pridružiti mojemu plemenu, pridite in nas obiščite. Mogoče vam bom dovolil, da se nam pridružite. Mogoče pa tudi ne.«

Premolknil je in pogledal okoli sebe. Ker je imel naslikano masko, ga ni bilo nič sram in mu ni bilo nič nerodno, zato je lahko vsem zapovrstjo pogledal v oči. Ralph je pokleknil ob ostanke ognja kakor sprinter ob startni črti in obraz je imel na pol skrit pod lasmi in umazanijo. Sam in Eric sta skupaj pogledovala izza palme ob robu gozda. Eden od fickov se je nakremžil in rdeč kakor kuhan rak zatulil pri kopalnem tolmunu, Pujsek pa je stal na terasi in se z obema rokama oklepal bele školjke.

»Nocoj bomo priredili gostijo. Pobili smo prašiča in si napravili dosti mesa. Lahko pridete k nam in si ga privoščite, če želite.«

V    oblačnih kanjonih je spet zabobnel grom. Jack in oba neznana divjaka ob njem so poskočili in pogledali navzgor, potlej pa si opomogli od strahu. Ficek je tulil naprej. Jack je kdo ve na kaj čakal. Nekaj je v naglici pošepetal drugima dvema.

»Dajmo — zdaj!«

Divjaka sta nekaj zamomljala. Jack je ostro zaukazal: »Dajmo!«

Divjaka sta se spogledala, hkrati vzdignila sulici in obenem spregovorila: »Poglavarje govoril.« Potlej so se vsi trije zasukali in stekli stran.

V    hipu je Ralph skočil na noge in pogledal proti kraju, kamor so izginili divjaki. Sam in Eric sta se vrnila in šepetaje in s svetim strahom spregovorila:

»Mislil sem, da je ...« »— in jaz sem bil...» »— ves trd od strahu.«

Pujsek je stal nad njimi na terasi in še zmeraj držal školjko v rokah.

»Bili so Jack in Maurice in Robert,« je dejal Ralph. »Kaj niso posrečeni?«

»Jaz sem mislil, da bom dobil napad naduhe.«

»Ti pa tvoja potuha.«

»Ko sem zagledal Jacka, sem bil prepričan, da je prišel po školjko. Pa ne morem povedati zakaj.«

Gruča fantov se je z ljubeznijo in spoštovanjem zagledala v belo školjko. Pujsek jo je izročil Ralphu in ficki so se začeli vračati, ko so zagledali znani simbol.

»Pa ne tukaj.«

Obrnil se je proti terasi, ker je začutil potrebo po obredu. Na čelu je odšel Ralph z belo školjko v naročju, potem zelo resnobni Pujsek, potlej dvojčka, potlej ficki in drugi.

»Sedite vsi skupaj. Napadli so nas in nam ukradli ogenj. Drugače se zabavajo. Vendar...«

Ralph se je zmedel spričo prebliskov, ki so mu migljali po možganih. Nekaj je želel povedati; potlej pa se je iskrenje poleglo.

»Vendar...«

Resno so ga gledali, ker jih še ni zbegal nikakršen dvom o njegovih zmožnostih. Ralph si je odpahnil bedaste lase izpred oči in pogledal Pujska.

»Vendar pa ... oh« ... ogenj! Saj res, ogenj!«

Bruhnil je v smeh, potlej pa utihnil in namesto tega drdraje spregovoril:

»Ogenj je najpomembnejše. Brez njega nas ne morejo rešiti. Tudi jaz bi si rad poslikal obraz za boj in postal divjak. Vendar moramo skrbeti, da nam ogenj ne ugasne. Ogenj je najpomembnejši na otoku, ker — ker...«

Spet je premolknil in molk se je napolnil z dvomi in začudenjem.

Pujsek je hlastno zašepetal:

»Ja, saj res. Brez ognja ne moremo biti rešeni. Zato moramo ostati pri ognju in skrbeti za dim.«

Ko je utihnil, ni nihče nič spregovoril. Po številnih bleščečih govorih, ki so jih že slišali na temle kraju, so se Ralphove pripombe še celo fickom zdele nekam šepave.

Nazadnje je Bill stegnil roke proti školjki.

»Samo ne bomo mogli paziti na ogenj — ker ne bomo mogli skrbeti zanj — ker bi morali imeti več ljudi, da bi skrbeli zanj. Pojdimo na njihovo veselico in jim povejmo, da je za nas druge ogenj preveliko breme. In potlej bi šli tudi mi lahko na lov in tako naprej — namreč, da bi se šli divjake — to mora biti nebeško vesela igra.«

Sam in Erič sta prevzela školjko.

»V resnici mora biti veselo, kakor pravi Bill — in ker nas je Jack že povabil...«

»... na pojedino ...«

»... na meso ...«

»... na hrustljavo zapečeno ...«

»... jaz bi ne imel nič proti koščku mesa ...«

Ralph je vzdignil roko.

»Zakaj pa si ne bi sami dobili mesa, na svojo roko?«

Dvojčka sta se spogledala. Bill je odgovoril:

»Mi ne bi šli radi v džunglo.«

Ralph se je spačil:

»Jack pa gre — da veš.«

»Jack je lovec. Leoni so vsi lovci. To je nekaj drugega.«

Nekaj trenutkov ni nihče spregovoril, potlej je pa Pujsek zagodrnjal v pesek:

»Meso ...«

Ficki so sedeli in slovesno premišljevali o mesu in delale so se jim skomine. Nad glavami se jim je spet oglasilo bobneče grmenje in suho palmovo listje je zašumelo v nepričakovanem sunku vročega vetra.

»To si mi prismodast fantiček,« je dejal gospodar muh, »cel nevednež in prismodast fantiček.«

Simon je premaknil otekli jezik, vendar ni rekel nič.

»Še ti ne zdi?« je dejal gospodar muh. »Kaj mogoče nisi prismodast fantiček?«

Simon mu je odgovoril ravno tako brez besede.

»Veš kaj,« je dejal gospodar muh, »še najbolje narediš, če stečeš stran in se igraš z drugimi. Mislijo, da si malo čez les. Gotovo si ne želiš, da bi Ralph mislil, da si čez les, kajne da ne? Ti imaš Ralpha tako rad, ne res? In Pujska in Jacka, kajne?«

Simonu se je glava majčkeno vzdignila. Oči se mu niso mogle odtrgati in gospodar muh je obvisel na prostoru pred njim.

»Kaj pa počneš tukaj čisto sam? Še me mogoče kaj bojiš?« Simon se je stresel.

»Nikogar nimaš, da bi ti priskočil na pomoč. Samo mene. In jaz sem pošast.«

Simonu so se usta mukoma premikala in spravil je na plan nekaj slišnih besed:

»Prašičja glava na kolcu.«

»Kako smešna je misel, da je pošast nekaj, kar moreš ujeti in ubiti!« je rekla glava. Za nekaj trenutkov je v gozdu in po vseh drugih nejasno razločnih krajih odmeval porogljiv smeh. »To sam veš, mogoče ne? Da sem del tebe? Pridi bliže, še bliže, še bliže! Samo zaradi mene vam ne gre nobena reč od rok? Zakaj vam gre, kakor vam gre?«

Krohot je že spet zabrnel.

»Pojdi zdaj,« je dejal gospodar muh. »Vrni se k drugim in pozabimo na vse skupaj.«

Simonu je glava zakinkala. Oči so mu bile na pol zaprte, kakor da oponaša nakazno glavo na sulici. Vedel je, da se bliža eden njegovih napadov. Gospodar muh se je napihoval kakor balon.

»To je smešno. Ko vendar natanko veš, da me boš srečal tudi tamle spodaj — zato mi nikar ne poskušaj pobegniti!«

Simonovo telo je bilo napeto kakor lok in odrevenelo. Gospodar muh je spregovoril z glasom učitelja:

»Tole je šlo že kar malo predaleč. Ubogi moj zapeljani otrok, kaj misliš, da ti vse bolje veš kakor jaz?«

Nastal je premolk.

»Svarim te. Še malo, pa bom izgubil potrpljenje. Razumeš? Nikjer nisi zaželen. Ti je to znano? Na otoku se bomo lepo imeli. Me razumeš? Veselo bo na našem otoku! Zato nikar več ne poskušaj s temle, ubogi moj zapeljani otrok, drugače ...«

Simon je ugotovil, da gleda v prazen gobec. V njem je črnina, črnina, ki se širi.

»— drugače,« je dejal gospodar muh, »ti bomo že pokazali. Razumeš? Jack in Roger in Maurice in Robert in Bill in Pujsek in Ralph. Ti že pokažemo. Razumeš?«

Simon je bil že v gobcu. Omahnil je in omedlel.

Deveto poglavje PRIVID SMRTI

Nad otokom se je še naprej grmadila stena hudournih oblakov. Nepretrgan tok segretega zraka se je ves dan vzdigoval s hriba in dosegel tudi nad tri tisoč metrov višine; oblaki soparice so se sukali in kopičili elektriko, da je nazadnje malo manjkalo, da ni vse skupaj eksplodiralo. Že zgodaj zvečer je sonce zašlo in namesto jasne dnevne svetlobe je prišla žveplasta poltema. Še celo zrak, ki se je vzdigoval iznad morja, je bil pregret in ni bilo v njem nobenega hladila. Voda in drevje in rožnate površine skal, vse je izgubilo barvo in v belih in rjavih oblakih je vrelo. Samo muhe so imele svoje veselje in so počrnile svojega gospodarja in spremenile iztrebljeno drobovje v kup svetlikajočega se oglja. Še takrat, ko je Simonu v nosu počila žilica in se mu je udrla kri, ga muhe niso nadlegovale, ker so imele rajši ostro dišečo prašičjo kri.

Ko je Simonu odteklo nekaj krvi, se mu je napad spremenil v utrujeno spanje. Obležal je na preprogi spenjavk, ko se je stiskal večer in so topovi kar naprej grmeli. Nazadnje se je prebudil in nejasno zagledal temno zemljo tik ob licu. Še zmeraj se ni premaknil, temveč je kar ležal z obrazom po strani na tleh in se z očmi topo upiral predse. Potlej se je presukal, potegnil noge predse in se zagrabil za ovijalke, da bi se postavil pokonci. Ko se se ovijalke stresle, so se muhe kar razprhnile z drobovine, hudobno zabrenčale in se je znova oklenile. Simon se je spravil na noge. Svetloba je bila čudno nezemeljska. Gospodar muh je tičal na kolcu kakor črna žoga.

Simon je na glas spregovoril proti jasi:

»Kaj pa naj naredim drugega?«

Nihče mu ni odgovoril, Simon se je obrnil od gozdne jase in zlezel skozi spenjavke, da se je znašel v gozdni temi. Kakor prikazen je taval med debli in na obrazu ni imel nobenega izraza, okoli ust in po bradi pa se mu je prisušila kri. Samo včasih, kadar je

vzdignil vrvi srobota in jo ubral v svoji smeri stran od otoške strmine, je zamrmral besede, ki niso segle niti v zrak.

Na vsem lepem spenjavke niso več tako na gosto ovijale dreves in skozi drevesne krošnje se je ulila razpršena biserovinasta svetloba. Tole je otoška hrbtenica, majčkeno privzdignjen svet, ki leži pod hribom, kjer gozd ni več neprehodna goščava. Tukaj se vrste velike jase, pa spet hoste in debela drevesa in ko se gozd odpre, se reber zasuče navzgor. Simon je lezel naprej in se včasih opotekel od utrujenosti, vendar se ni ustavil. Siceršnja luč mu je ugasnila v očeh in hodil je z nekakšno čemerno odločnostjo kakor starček.

Puhnil je veter, da se je opotekel, in tedaj je opazil, da je že na planem, na skalah, pod temačnim nebom. Začutil je, kako se mu že ves čas šibe kolena in kako ga boli jezik. Ko je veter pridirjal do vrha hriba, je Simon videl, da se je nekaj premaknilo in da je nekakšno sinje blago zaplahutalo proti prstenim oblakom. Pomikal se je naprej in veter se je spet pripodil za njim, to pot še močnejši, in počesal gozdne krošnje, da so se pripognile in zabučale. Simon je videl, da je nekakšna čepeča postava na vrhu hriba mahoma sedla in pogledala navzdol nanj. Pokril si je obraz in odkolovratil naprej.

Muhe so našle tudi to postavo. Življenju podobni premik jih je za hip prepodil, da so se vzdignile v temen oblak okoli glave. Ko pa je padalo iz sinjega blaga uplahnilo, se je tršata postava sklonila naprej in zastokala in muhe so znova sedle nanjo.

Simon je čutil, kako se mu kolena zadevajo ob skale. Kobacal je naprej in mahoma se mu je posvetilo. Prepleteni konopci so mu pokazali ozadje te komedije; opazoval je belo nosno kost, zobe in barve razpadajočega mesa. Videl je, kako plasti gume in platna neusmiljeno drže vkup truplo, ki bi sicer že razpadlo. Potlej je veter znova zapihal in postava se je privzdignila, se priklonila in dihnila vanj z gnilo sapo. Simon je slonel na vseh štirih in bruhal, dokler se mu ni želodec popolnoma izpraznil. Potlej je prijel za vrvi; snel jih je s skal in rešil postavo nespodobnih muhavosti vetra.

Nazadnje se je obrnil stran in pogledal navzdol proti peščinam. Videti je bilo, kakor da ogenj pri terasi ugaša ali vsaj ne da je nobenega dima od sebe. Malo naprej po bregu, onkraj rečice in v bližini velike ploščate skale, se je tanka kačica dima vijugala proti nebu. Simon je pozabil na muhe, si zaslonil oči z obema rokama in se zagledal v dim. Še celo iz te oddaljenosti je bilo mogoče razločiti, da je tam večina fantov — mogoče so sploh vsi tam. Še pravi, da so tja preselili svoj tabor, stran od pošasti. Ko je Simon to preudaril, se je obrnil k ubogi razmesarjeni postavi, ki je smrdeč ždela ob njem. Bila je nedolžna in grozljiva; in novico o tem mora prej ko mogoče sporočiti vsem drugim. Stekel je po hribu navzdol in noge so klecale pod njim. Naj si je tudi na vso moč prizadeval, se ni mogel držati pokonci, ne da bi se opotekal.

»Kopanje,« je dejal Ralph, »to nam še edino preostane.«

Pujsek je skozi edino šipico opazoval grozeče nebo.

»Tile oblaki mi niso nič všeč. Še še spominjaš, kako je deževalo takoj po tistem, ko smo pristali?«

»Spet se pripravlja k dežju.«

Ralph se je potopil v tolmun. Nekaj fickov se je igralo ob robu in poskušalo užiti kar največ slasti v vodi, toplejši od krvi. Pujsek si je snel naočnike, kočljivo stopil v vodo in si jih spet nataknil. Ralph je priplaval na vrh in brizgnil vanj curek vode.

»Pazi na moje naočnike,« je dejal Pujsek. »Če se mi oškrope s kapljicami, bom moral zlesti iz vode in si jih očistiti.«

Ralph ga je vnovič brizgnil, a je zgrešil. Zasmejal se je Pujsku, ker je pričakoval, da se bo kakor po navadi ponižno umaknil in potrpežljivo umolknil. Namesto tega pa je začofotal z rokami po vodi.

»Nehaj!« je zavpil. »Nisi slišal?«

Pobesnelo je pljusnil vodo Ralphu v obraz.

»Že dobro, že dobro,« je dejal Ralph. »Nikar se ne jezi.«

Pujsek je nehal škropiti z vodo.

»Tako me glava boli. Ko bi se vsaj že malo ohladilo.«

»Mislim, da se bo ulil dež.«

»Želim si, da bi že mogli oditi domov.«

Pujsek je legel vznak na strmi peščeni breg tolmuna. Trebuh mu je pogledal iz vode in voda na njem se je posušila. Ralph je brizgnil curek vode proti nebu. Po svetlejši lisi med oblaki se je dalo ugibati, kako se giblje sonce. Ralph je pokleknil v vodo in pogledal okoli sebe.

»Kje so pa drugi?«

Pujsek je sedel.

»Mogoče leže v koči.«

»Kje sta Sam in Eric?«

»In Bill?«

Pujsek je pokazal pod teraso.

»Odšli so tjale čez. Na veselico k Jacku.«

»Kar naj gredo,« je v zadregi spregovoril Ralph, »meni je vseeno.«

»Samo da dobe malo mesa ....«

»In da bodo šli lahko na lov,« je razumno dopolnil Ralph, »in da se bodo lahko delali, kakor da so indijansko pleme, in si mazali obraz z bojnimi barvami.«

Pujsek je kopal v pesku pod vodo in sploh ni pogledal Ralpha.

»Nemara bi morala tudi midva stopiti tja.«

Ralph ga je hitro pogledal in Pujsek je zardel.

»Hočem reči — da se prepričava, da se ne bo kaj zgodilo.«

Ralph je spet brizgnil curek vode.

Še veliko preden sta se Ralph in Pujsek pridružila Jackovi trumi, sta dobro slišala njihovo razgrajanje. Tam, kjer so bile palme za širok pas ruše odmaknjene od gozda, se je razpotegovala med gozdom in morjem travnata poljana. Samo za stopnico pod robom trave pa se je začenjal rahel bel pesek, ki ga plima ni dosegala in je bil topel, suh in neprerasel. Pod njimi je bila spet skala, ki se je stegovala proti laguni. Potlej je bil še kratek pas peska in za njim se je začenjalo morje. Na skali je gorel ogenj in maščoba je kapljala v nevidne plamene od svinjskega mesa, ki se je peklo na ražnju. Vsi otoški fantje razen Pujska, Ralpha, Simona in obeh dečkov, ki sta bila pri ražnju, so bili v gručah na travi. Smejali so se, prepevali, ležali, čepeli ali stali v travi in držali z obema rokama živež. Če pa naj bi sodili po zamaščenih obrazih, je bilo pojedine že skoraj konec; nekateri so držali v rokah lupine kokosovih orehov in pili iz njih. Še preden se je začela gostija, so privlekli na sredo travnika debelo deblo in Jack je sedel nanj kakor malik, ves poslikan in ovenčan. V bližini so bili na zelenem listju kupi mesa in sadja in v lupinah kokosovih orehov je bilo zvrhano pijače.

Pujsek in Ralph sta prišla na rob travnate poljane; ko so ju fantje zagledali, so drug za drugim potihnili, samo tisti fant zraven Jacka je še naprej govoril. Potlej je molk segel prav tja in Jack se je zasukal na sedežu. Nekaj časa ju je gledal in prasketanje plamenov je bilo najmočnejši glas, ki ga je bilo slišati čez bučanje ob koralnem grebenu. Ralph je pogledal stran; Sam je mislil, da ga je Ralph obtožujoče pogledal, zato je odložil oglodano kost in se živčno zahehetal. Ralph je napravil nekaj negotovih korakov, pokazal proti eni od palm in zašepetal Pujsku nekaj nerazločnega; in oba sta se zahihitala kakor Sam. Ralph je visoko vzdignil noge iz peska in se delal, kakor da pohajkuje tod mimo. Pujsek je poskusil zažvižgati.

Tedaj sta fanta, ki sta stregla pri ražnju, mahoma odbila velik kos mesa in stekla z njim proti travniku. Treščila sta v Pujska, ki se je opekel, in začela ukati in poskakovati. V hipu sta bila Ralph in truma fantov združena in sta si dala duška v burnem krohotu. Pujska so si spet vsi od kraja pošteno privoščili, da so se počutili Židane volje in kakor po navadi.

Jack je vstal in pomahal s sulico.

»Dajte jima malo mesa.«

Fanta pri ražnju sta dala Ralphu in Pujsku dva sočna zalogaja. Prišleca sta ju sprejela, ker so se jima že hudo cedile sline. In tako sta stala in jedla pod grmečim nebom, po katerem se je že peljala huda ura.

Jack je še enkrat pomahal s sulico.

»Je vsak dobil toliko, kolikor si je želel?«

Hrane je bilo še na pretek; cvrčala je na lesenih ražnjih in ležala kupoma na zelenih listih. Pujska je želodec pustil na cedilu, zato je brž vrgel obrano kost na sipino in se sklonil po drug kos.

Jack se je še enkrat nestrpno oglasil:

»Je vsak dobil toliko, kolikor si je želel?«

V njegovem glasu je bilo čutiti svarilo, v katerem si je dajal duška lastniški ponos, zato so fantje še hlastneje planili po jedi, dokler je bil še čas. Ko je Jack sprevidel, da še ne kaže, da bi se kaj kmalu podprli, se je vzdignil s podrtega drevesa in se odmajal proti robu trave. Izpod naslikane maske je pogledoval proti Ralphu in Pujsku. Ta dva sta se pomaknila še malo naprej po pesku in ko sta jedla, je Ralph gledal v ogenj. Videl je, ne da bi vedel za vzroke, kako je zdaj lepo videti plamene, ker je sicer čez in čez tako temačno in oblačno. Legel je večer, pa ne miren in lep, temveč grozeč in nasilen.

Jack je spregovoril:

»Dajte mi pijače.«

Henry mu je prinesel lupino in Jack je pil in čez nazobčani rob opazoval Pujska in Ralpha. Zagorele in zalite lahti so govorile o moči; oblast mu je slonela na plečih in mu brbljala na uho kakor opica. »Vsi sedite!«

Fantje so se posedli v vrste po travi pred njim, samo Ralph in Pujsek sta obstala kakšen čevelj niže, stoječ na rahlem pesku. Jack se za hip ni zmenil zanju, temveč je obračal poslikano masko proti sedečim fantom in vzdignil sulico proti njim.

»Kdo se misli pridružiti mojemu plemenu?«

Ralph se je sunkoma premaknil, kakor da se je spotaknil. Nekaj fantov se je obrnilo proti njemu.

»Jaz sem vam dal živeža,« je dejal Jack, »in moji lovci vas bodo varovali pred pošastjo. Kdo se pridruži mojemu plemenu?«

»Jaz sem poglavar,« je dejal Ralph, »ker ste me izvolili. In mi bomo še naprej skrbeli za ogenj. Vi pa se ženete za živežem ...«

»Ti sam si se prignal za njim!« je zavpil Jack. »Samo poglej kost, ki jo držiš v roki!«

Ralph je zardel kakor kuhan rak.

»Rekel sem, da ste vi lovci. To je vaša naloga.«

Jack se že spet ni več menil zanj.

»Kdo se bi rad pridružil mojemu plemenu, da se mu ne bo slabo godilo?«

»Jaz sem poglavar,« je trepetaje rekel Ralph. »In kako bo z ognjem? In jaz imam školjko ...«

»Pa je nimaš pri sebi,« je dejal Jack in se zarežal. »Pustil si jo na terasi. Si videl, bistra glava? In školjka na tem koncu otoka nima nobene veljave...«

Ravno takrat je treščilo. Namesto zamolklega grmenja je bilo slišati tresk kakor ob eksploziji.

»Školjka je tudi tukaj v veljavi,« je dejal Ralph, »kakor povsod po otoku.«

»Kaj pa misliš napraviti v ta namen?«

Ralph je pregledal vrste fantov. V njih ni začutil nobene pomoči, zato je pogledal stran, ves zmeden in prepoten. Pujsek je zašepetal:

»Ogenj... rešitev.«

»Kdo se pridruži mojemu plemenu?«

»Jaz.«

»Jaz tudi.«

»In jaz.«

»Zatrobil bom na školjko,« je brez sape rekel Ralph, »in sklical zbor.«

»Mi je ne bomo slišali.«

Pujsek se je dotaknil Ralphovega zapestja.

»Pojdiva. Drugače bo nesreča. In meso sva že dobila.

Svetel ogenj se je posvetil onkraj gozda in strela je spet udarila tako blizu, da je eden od fickov bruhnil v jok. Debele kaplje dežja so padle mednje, da je bilo slišati vsako posebej, ko je zašumela.

»Nevihta bo,« je rekel Ralph, »in ulil se bo dež kakor takrat, ko smo se spustili sem. Kdo je torej bistrejša glava? Kje imate vi svoje koče? In kaj mislite napraviti zdaj?«

Lovci so tesnobno pogledovali proti nebu in se izmikali debelim kapljam. Val nemira je razgibal fante, da so se brezglavo prestopali in premikali. Strele so se vžigale čedalje svetleje in treskanje groma so komaj še prenašali. Ficki so začeli tekati sem ter tja in vreščati.

Jack je skočil na pesek.

»Zaplešimo! Dajmo! Zaplešimo!«

Stekel je po pesku, ki ga je bilo na debelo, da se je spotikal v njem, in prišel na odprto skalno ploščad onkraj ognja. Med posameznimi vžigi strele je bil zrak temen in grozen; in fantje so jo z vikom in krikom ubrali za njim. Roger je zaigral prašiča, da je krulil in se zaganjal v Jacka, ki se mu je umikal v stran. Lovci so pograbili sulice, kuharji ražnje in druge gorjače s kupa drv. Zagnali so se v krožno gibanje in zapeli. Medtem ko je Roger igral prestrašenega prašiča, so se ficki podili in poskakovali ob zunanjem obodu kroga. Pujska in Ralpha je spričo grozečega neba strašno mikalo, da bi se pridružila tej poblazneli, pa vendar vsaj deloma varni druščini. Bila sta vesela, da se lahko dotikata rjavih hrbtov ograje, ki zapira pot grozi in jo napravlja znosno.

»Pobijte pošast! Prerežite ji vrat! Puščajte ji kri!«

Gibanje je postalo urejeno in pesem je izgubila prvotno zunanjo razburjenost in začela enakomerno utripati kakor srce. Roger ni bil več prašiček, temveč se je sprevrgel v lovca, da je središče kolobarja prazno zazevalo. Nekaj fickov se je prijelo v samostojen krog; in oba kroga sta se vrtela in vrtela in se dopolnjevala, kakor da je že v samem ponavljanju zadostna varnost. In oba sta cepetala in divjala kakor en sam organizem.

Temno nebo je presekala modrikasto bela cikcakasta brazgotina. Prihodnji hip je udarila strela, kakor bi počil velikanski bič.

V pesmi se je oglasila struna smrtne stiske.

»Pobijte pošast! Prerežite ji vrat! Puščajte ji kri!«

Iz groze jim je zrasla nova želja, nepopustljiva, nujna, slepa.

»Pobijte pošast! Prerežite ji vrat! Puščajte ji kri!«

Že spet se je sinje bela brazgotina zarezala nadnje in žveplena eksplozija je usekala. Ficki so zavrisnili in se razbežali; pognali so se stran od gozda in eden od njih se je v strahu prebil skozi kolobar večjih fantov.

»Dajte jo! Dajte jo!«

Kolobar se je spremenil v konjsko podkev. Nekaj je prilezlo iz gozda. Prihajalo je temno in negotovo. Cvileče vreščanje, ki je raslo pred pošastjo, je bilo podobno skeleči rani. Pošast se je opotekla v konjsko podkev.

»Pobijte pošast! Prerežite ji vrat! Puščajte ji kri!«

Sinjkasto bela cikcakasta rana je bila kar naprej odprta, treskanje je bilo neznosno. Simon je nekaj kričal o mrliču na hribu.

»Pobijte pošast! Prerežite ji vrat! Puščajte ji kri! Po nji!«

Palica je zamahnila in ustje novega kroga je zakrulilo in zacvililo. Pošast se je v sredi spustila na kolena in si obraz pokrila z rokami. Sredi neznanskega trušča je nekaj kričalo o mrliču na hribu. Pošast se je mukoma odvlekla naprej, predrla kolobar in padla čez strmi rob skale na mivko pri vodi. V hipu se je truma pognala za njo, se ulila čez skalo, poskakala na pošast, vreščala, tolkla, trgala. Ni bilo slišati nobenih besed in videti nobenih gibov, samo škripanje zob in krempljev.

Potlej pa so se oblaki odprli in spustili na zemljo dež kakor v slapu. Voda je pridrla z vrha hriba, trgala listje in veje z drevja in se razlivala kakor mrzla prha po živem klobčiču na pesku. V hipu se je svitek razvezal in postave so se razkropile na vse strani. Še celo sredi plohe so lahko videli, kako je majhna; in njena kri je že poškropila pesek.

Potlej je močan piš nagnil dež po strani, da so se ulili celi slapovi vode z gozdnega drevja. Na vrhu hriba se je padalo napihnilo in se zganilo; postava je spolzela, se postavila na noge, se zavrtela in se odzibala navzdol po brezbrežnem mokrem zraku in z okornimi nogami zacapljala čez krošnje najvišjih dreves; padala je, se čedalje bolj spuščala in se pogrezala proti bregu in fantje so se z vriščem razpodili v temo. Padalo je neslo postavo naprej, da je zarezala brazdo čez laguno, in jo vrglo čez koralni greben in naprej na morje.

Proti polnoči je dež ponehal in oblaki so se odpeljali naprej, da je bilo nebo znova posuto z neverjetnimi lučkami zvezd. Potlej pa je zamrla tudi sapica in od nikoder več ni bilo nobenega glasu, samo voda je kapljala, curljala iz razpok in se zlivala list za listom navzdol proti rjavi prsti na otoku. Zrak je bil hladen, vlažen in čist; in v hipu so še celo glasovi vode potihnili. Pošast je ležala razmrcvarjena na bledem pesku in krvavi madeži so se prst za prstom širili.

Rob lagune se je spremenil v fosforescentno progo, ki se je počasi pomikala naprej, kakor je pritiskal in se napenjal glavni val plime. V bistri vodi se je ogledovalo jasno nebo in toge, svetle rozete zvezd. Črta fosforescence se je risala okoli peščenih zrn in drobnih kamenčkov; vse je vsesavala v območje svoje napetosti in jih mahoma sprejela, neslišno zašelestela in se pomaknila naprej.

Ob robu plitvine, obrnjene proti morju, je bilo v bistrini, ki se je pomikala naprej, polno čudnih bitij z mesečinastim telesom in z ognjenimi očmi. Tu pa tam se je kakšen večji kamenček oklepal zračnih mehurčkov, da je bil pokrit z bisernim plaščem. Plima je naraščala čez peščino, prepojeno z dežjem, in pregrinjala vse s srebrno odejo. Že se je dotaknila prvih madežev, ki so se širili izpod strtega telesa, in bitja so se spremenila v premikajočo se liso svetlobe, ko so se zgrnila okoli njega. Voda pa je še naraščala in odela z lučjo Simonove zmršene lase. Obrisi njegovih lic so se posrebrili in oblina njegovih pleč je postala kakor izklesana iz marmorja. Čudna, ustrežljiva bitja z ognjenimi očmi in s spotegnjenimi, plinastimi telesi so si dala veliko opraviti okoli njegove glave. Telo se je vzdignilo za prst od peska in mehurček zraka mu je z vlažnim pokom privrel iz ust. Potlej se je telo narahlo preobrnilo v vodi.

Nekje nad temnečim se lokom sveta sta vse pritegovala k sebi sonce in luna; in plast vode na zemeljskem planetu je ostala in se narahlo napihovala na eni strani, medtem ko se je trdna skorja sukala. Velik val plime se je pomikal naprej vzdolž otoka in voda je naraščala. Simonovo mrtvo telo se je voljno, obdano z resicami radovednih svetlih živalc, tudi samo srebrna zvezda pod negibnimi ozvezdji, pomikalo ven, proti odprtemu morju.

Deseto poglavje ŠKOLJKA IN NAOČNIKI

Pujsek si je skrbno ogledoval odmikajočo se postavo. Zadnji čas je že nekajkrat ugotovil, da vidi bolj razločno, če sname naočnike in prestavi edino sipico na drugo oko; a naj je pogledal tudi na boljše oko, je Ralph po vsem tem, kar se je zgodilo, še zmeraj zanesljivo ostal Ralph. Ravnokar je stopil izpod kokosovih palm ves zbit, umazan in poln suhega listja, ki mu je viselo iz rumenkastih las. Eno lice je imel tako oteklo, da je bilo oko komaj še vidno, in na desnem kolenu je imel veliko krasto. Za hip se je ustavil in se zagledal v postavo na terasi.

»Pujsek? Kaj si samo ti ostal?«

»In še nekaj fickov.«

»Teh ne štejem. Od večjih ni nobenega?«

' »Oh — Sam in Eric. Nabirata drva.«

»In nobenega drugega?«

»Ne, da bi jaz vedel zanj.«

Ralph je previdno zlezel na teraso. Resasta trava je bila še zmeraj poteptana le tam, kjer so po navadi sedeli na zboru; drobljiva bela školjka se je še zmeraj svetlikala ob zglajenem sedežu. Ralph je sedel v travo in se zagledal proti poglavarjevemu sedežu in školjki. Pujsek je pokleknil ob njegovi levi in za dolgo je nastala tišina.

Nazadnje se je Ralph odkašljal in nekaj zašepetal.

Pujsek mu je šepetaje odgovoril:

»Kaj praviš?«

Ralph je glasneje povedal:

»Simon.«

Pujsek ni nič odgovoril, samo slovesno je pokimal. Še naprej sta sedela in z opešanimi očmi gledala proti poglavarjevemu sedežu in proti lesketajoči se laguni. Po blatnih telesih so se jima igrali zelena svetloba in zajčki bleščečega sonca.

Nazadnje je Ralph vstal in odšel proti školjki. Ljubeče jo je z obema rokama prijel, pokleknil in se naslonil na podrto drevo. »Pujsek.«

»M?«

»Kaj pa naj zdaj napravimo?«

Pujsek je pokimal proti školjki.

»Lahko bi...«

»Sklicali zbor?«

Ralph se je ostro zasmejal, ko je izgovoril to besedo, in Pujsek je nagrbančil čelo.

»Še zmeraj si poglavar.«

Ralph se je znova zasmejal.

»Pa si. Čez vse.«

»Školjka je v mojih rokah.«

»Ralph! Nikar se tako ne smej. Poglej, saj ni treba, Ralph! Kaj praviš, kaj mislijo drugi?«

Nazadnje je Ralph utihnil. Ves se je tresel.

»Pujsek.«

»M?«

»Tisto je bil Simon.«

»To si že rekel.«

»Pujsek.«

»M?«

»To je umor.«

»Tak nehaj že!« je Pujsek cvileče zavpil. »Kaj pa bi rad dosege^ ko tako govoriš?«

Skočil je na noge in se vzravnal nad Ralphom.

»Bilo je temno. In potlej tisti — tisti krvavi ples. In potlej je treskalo in se bliskalo in deževalo. Bilo nas je strah!«

»Mene ni bilo strah!« je razburjeno rekel Pujsek. »Naj bi se bilo zgodilo ne vem kaj. Mene ni bilo — kako naj rečem.«

Krilil je z rokami in iskal pravi izraz.

»Joj, Pujsek!«

Ralphov tihi in ganjeni glas je ustavil Pujskovo kriljenje. Sklonil se je in počakal. Ralph je držal školjko v naročju in se majal sem ter tja.

»Kaj ne razumeš, Pujsek? To, kar smo naredili...« »Mogoče je še...«

»Ne.«

»Mogoče se je samo delal...«

Pujsku je zamrl glas, ko je zagledal Ralphov obraz.

»Ti si bil zunaj. Zunaj kroga. Nikoli nisi popolnoma stopil vanj. Kaj nisi videl, kaj smo — kaj so naredili?«

V njegovem glasu je bilo čutiti gnus in hkrati nekakšno mrzlično razburjenje.

»Kaj nisi videl, Pujsek?«

»Ne posebno razločno. Zdaj imam eno samo oko. To bi moral vedeti, Ralph.«

Ralph se je še naprej zibal sem ter tja.

»Bila je nesreča,« je mahoma rekel Pujsek, »čista nesreča, pa nič drugega.« Glas mu je spet zapiskal. »Prišel je v temi — nobenega opravka ni imel, da bi moral prilesti takole iz teme. Bil je prifrknjen. Sam si je to izprosil.« Spet je začel široko klatiti z rokami. »Bila je nesreča.«

»Ti sploh nisi videl, kaj so napravili...«

»Poglej, Ralph. Pozabiti moramo na to. Kaj pa pomaga, poslušaj, tudi če premišljujemo o tem?«

»Mene je strah. Strah nas samih. Rad bi šel domov. Moj bog, kako strašno rad bi šel domov!«

»Bila je nesreča,« je trdovratno ponavljal Pujsek, »in to je ravno tisto.«

Dotaknil se je Ralphove gole rame in Ralph se je stresel ob človeškem dotiku.

»In potlej, Ralph,« se je Pujsek hlastno ozrl okoli sebe in se sklonil čisto k njemu, »nikar nikomur ne pravi, da sva bila na tistem plesu. Ne pravi Samu in Eriču.«

»Pa sva vendar bila! Vsi smo bili!«

Pujsek je odkimal.

»Midva ne do konca. V temi sploh niso opazili. In ravnokar si še sam rekel, da sem bil jaz ves čas zunaj...«

»In jaz ravno tako,« je zamomljal Ralph, »jaz sem bil ravno tako na zunanji strani kolobarja ...«

Pujsek je vneto pokimal.

»Tako je. Midva sva bila na zunanji strani. Midva nisva ničesar storila in ničesar videla.«

Pujsek je premolknil, potlej pa nadaljeval:

»Mi bomo živeli sami zase, mi štirje ...«

»Mi štirje. Pa nas je premalo, da bi mogli skrbeti za ogenj.«

»Poskusili bomo. Razumeš? Jaz sem ga že prižgal.«

Sam in Eric sta privlekla iz gozda debel čok. Treščila sta ga pri ognju na tla in zavila proti tolmunu. Ralph je planil na noge.

»Hej! Vidva!«

Dvojčka sta se za hip ustavila, potlej pa odšla naprej.

»Kopat se gresta, Ralph.«

Dvojčka sta bila zelo presenečena, ko sta zagledala Ralpha. Zardela sta in se zazrla mimo njega v zrak.

»Oho! Vesela sva, da te vidiva, Ralph.«

»Ravnokar sva bila v gozdu ...«

»— nabrala sva nekaj drv za kres ...«

»— sinoči sva se izgubila.«

Ralph si je ogledoval prste na nogi.

»Izgubila sta se po ...«

Pujsek si je brisal naočnike.

»Po gostiji,« je s pridušenim glasom odgovoril Sam. Eric je pokimal. »Ja, po gostiji.«

»Midva sva kmalu odšla,« je hitro primaknil Pujsek, »ker sva bila utrujena.«

»Midva ravno tako ...«

»— zelo zgodaj...«

»— bila sva tako utrujena.«

Sam se je dotaknil praske na čelu, potlej pa hitro odmaknil roko. Eric si je otipaval razpokano ustnico.

»Res je. Zelo sva bila utrujena,« je ponovil Sam, »zato sva kmalu odšla. Je bil lep ...«

V zraku je moreče ležala neizgovorjena skrivnost. Sam se je vil in nazadnje le spravil iz sebe neprimerno besedo: »— ples?«

Ob spominu na ples, pri katerem nobeden od fantov ni bil navzoč, so se vsi štirje krčevito stresli.

»Midva sva zgodaj odšla.«

Ko je Roger prišel na ožino kopnega, ki je vezala trdnjavsko skalo z otoško celino, ni bil nič presenečen, ko so ga ustavili. V strahotni noči je preudarjal, kako bi našel vsaj nekaj fantov iz plemena, da bi na najvarnejšem prostorčku laže vzdržal otoške grozote.

Oglasil se je oster krik od nekod iz višine, kjer so bile druga na drugo navaljene manjše in večje skale in ujete v majavem ravnotežju.

»Stoj! Kdo je?«

»Roger?«

»Naprej, prijatelj.«

Roger je odšel naprej.

»Saj si me vendar videl, kdo sem.«

»Poglavar je naročil, da moramo vsakega ustaviti.«

Roger je pogledal navzgor.

»Pa bi me vendar ne mogel ustaviti, če jaz ne bi hotel.«

»Da te ne bi mogel? Splezaj gor in poglej.«

Roger je zlezel na stopničasto skalo.

»Poglej tole.«

Debel tram je bil zasajen pod vrhnjo skalo, počez pod njim pa položen drug kol. Robert se je narahlo naslonil na vzvod in skala je zahreščala. Ko bi se z vso močjo naslonil, bi grmeč zabobnela navzdol na jezik kopnega. Roger je ostrmel.

»Ta je pravi poglavar, ne res?«

Robert je pokimal.

»Zdajle nas bo odpeljal na lov.«

Sunil je z glavo proti oddaljenim kočam, kjer se je proti nebu sukljala nit belega dima. Roger je sedel prav na rob pečine in se temačno zagledal nazaj proti otoku, medtem pa si z dvema prstoma premikal zob, ki se mu je majal. Oko se mu je ustavilo na vrhu oddaljenega hriba in Robert je premenjal pogovor na stvar, o kateri se še nista menila.

»Dal je pretepsti Wilfreda.«

»Zakaj pa?«

Robert je v dvomih zmajal z glavo.

»Tega sam ne vem. Ni povedal. Ujezil se je in nam velel Wilfreda privezati. Ta je čakal —« se je razburjeno zahihital, »— bil je privezan dolge ure in čakal...«

»Pa poglavar ni povedal, zakaj?«

»Jaz ga nisem slišal.«

Roger je sedel na mogočnih skalah na pripekajočem soncu in sprejemal novice kot odkritja. Nehal si je majati zob, vendar je še kar sedel in se privajal na možnosti neodgovorne oblasti. Potlej je brez besede splezal po hrbtni strani skal navzdol proti votlini in k drugim članom plemena.

Tam je sedel poglavar do pasu gol in obraz je imel prepleskan z belo in rdečo barvo. Pleme je ležalo v polkrogu pred njim. Ravnokar pretepeni in zdaj že odvezani Wilfred je glasno hlipal v ozadju. Roger je počepnil k drugim.

»Jutri,« je nadaljeval poglavar, »pojdemo spet na lov.«

Pokazal je s kopjem na tega in onega od divjakov.

»Nekateri od vas boste ostali tukaj in popravljali votlino in branili vrata. Sam bom vzel s seboj nekaj lovcev in vam privlekel

mesa. Stražarji pri vratih bodo morali paziti, da se ne bo nihče nepoklican prikradel noter...«

Eden od divjakov je vzdignil roko in poglavar je obrnil proti njemu priskuten, poslikan obraz.

»Zakaj pa naj bi se poskušali prikrasti sem, poglavar?«

Poglavar je odgovoril nejasno, vendar resno:

»Gotovo bodo poskušali. Poskušali nam bodo uničiti stvari, ki jih delamo. Zato morajo biti stražarji pri vratih budni. In potem ...«

Poglavar je premolknil. Zagledali so trikotnik presenetljivo rožnatega jezika, ko ga je pomolil iz ust, si potegnil z njim čez ustnice in ga spet skril.

»... in potlej: tudi pošast bi se utegnila priplaziti k nam. Spomnite se, kako je prilezla ...«

V    polkrogu so se stresli in zamrmrali v potrditev. »Prišla je — preoblečena. Mogoče bo še enkrat prišla, čeprav smo ji pustili glavo pobite divjadi, naj si jo privošči. Zato bodite budni; in skrbno pazite.«

Stanley je vzdignil laket s skale in stegnil prst.

»No?«

»Pa saj smo jo vendar, kaj je nismo ... ?«

Zvil se je in pogledal v tla.

»Ne!«

V    molku, ki je nastal, je vsak divjak poskušal ujeti svoje osebne spomine.

»Ne! Kako pa bi jo — mogli — pobiti?«

Divjaki so se na pol oddahnili in se na pol ustrašili spričo zapleta nove groze, zato so znova zagodrnjali.

»Zato ne bomo silili na hrib,« je slovesno pribil poglavar, »in ko pojdemo na lov, ji bomo pustili glavo ubite živali.«

Stanley je znova vzdignil prst.

»Prepričan sem, da se je pošast preoblekla.«

»Čisto mogoče,« je dejal poglavar. Ponujale so se mu misli bogoslovske narave. »Še najbolje napravimo, če ostanemo z njo v prijateljskih stikih. Ker človek nikoli ne more vedeti, kaj bo napravila.«

Pleme je premislilo o tem; in potlej jih je streslo, kakor da je potegnila močna burja. Poglavar je videl, kakšen učinek imajo njegove besede, zato je sunkoma vstal.

»In jutri bomo odšli na lov in če dobimo kaj mesa, bomo spet napravili pojedino...«

Bill je vzdignil roko.

»Poglavar.«

»No?«

»In s čim naj zakurimo ogenj?«

Poglavar je zardel, vendar je to ostalo skrito pod belim in rdečim premazom. Ko je v negotovosti kar molčal, se je znova oglasilo mrmranje plemena. Potlej je poglavar vzdignil roko.

»Vzeli bomo ogenj leonim drugim. Poslušajte. Jutri bomo odšli na lov in dobili mesa. Drevi pa pojdem sam in še dva lovca z menoj — kdo pojde z menoj?«

Maurice in Roger sta vzdignila roko.

»Maurice...«

»Prosim, poglavar?«

»Kje pa imajo ogenj?«

»Spet na prejšnjem prostoru pri ognjišču.«

Poglavar je pokimal.

»Drugi lahko odidete spat, kakor hitro sonce zaide. Mi trije, Maurice, Roger in jaz, pa imamo še nekaj dela. Odrinili bomo, kakor hitro se stisne večer...«

Maurice je vzdignil roko.

»Kaj pa, če srečamo ...«

Poglavar je zamahnil z roko in odpodil njegovo pripombo.

»Odšli bomo po peščini. In če nam pride nasproti, bomo storili svojo dolžnost in spet zaplesali.«

»Pa samo mi trije?«

Še enkrat se je mrmranje oglasilo in zamrlo.

Pujsek je izročil Ralphu naočnike in čakal, kdaj se mu vrne vid. Les je bil moker; in zdaj so že tretjič prižigali ogenj. Ralph se je umaknil in spregovoril sam s seboj:

»Ne maram ostati še en večer brez ognja.«

V svesti si krivde je pogledal okoli sebe po treh fantih, ki so stali ob njem. To pot je prvikrat omenil dvojno nalogo ognja. Prav gotovo je prva naloga ta, da pošilja v zrak vrvrajoči stebriček dima; njegova druga naloga pa je, da bo ognjišče in tolažba, med

Potem ko bodo spali. Eric je pihal v drva, dokler niso zažarela in se ni zavijugal iz njih plamenček. Kotanec belega in rumenega dima je zavaloval. Pujsek je spet prevzel naočnike in se z užitkom zagledal v dim.

»Ko bi si vsaj mogli narediti radio!«

»Ali letalo...«

»... ali ladjo.«

Ralph je malo pobrskal po pešajočem poznanju sveta:

»Kaj pa, če nas rdeči zajamejo v ujetništvo?«

Eric si je vrgel lase s čela.

»Gotovo bodo boljši kakor ...«

Ni maral imenovati nikogar, zato je Sam končal stavek namesto njega in pokimal vzdolž brega.

Ralph se je domislil okorne postave s padalom.

»Nekaj je pravil o mrliču ...« V stiski je zardel, ker je s tem priznal, da je bil zraven pri plesu. Z vsem telesom je poskušal podpahljati ogenj. »Nikar ne nehaj — nadaljuj!«

»Dim je čedalje tanjši.«

»Že zdaj moramo dobiti več drv, pa čeprav so mokra.«

»Moja naduha...«

Odgovor je bil mehaničen:

»Ti pa tvoja potuha.«

»Če bom vlačil drva na kup, si bom še poslabšal naduho. Sicer bi rajši videl, da si je ne bi, Ralph, pa vem, da si jo bom.«

Trije fantje so zavili v gozd in nabrali naročje trhlega lesa. Dim se je znova vzdignil rumen in gost.

»In zdaj si poiščimo kaj za pod zob.«

Skupaj so odšli k sadnemu drevju in vzeli s seboj sulice; govorili so malo in se hlastno pasli. Ko so spet stopili iz gozda, je sonce že tonilo in samo nekaj ogljev je še žarelo na kresu, dima pa ni bilo nobenega.

»Jaz ne morem nanesti nič več drv,« je dejal Eric. »Tako sem utrujen.«

»Tam smo vsi skrbeli za ogenj.«

»Tam je bil kres majhen. Tale naš pa se mora razrasti v grmado.«

Ralph je prinesel nekaj suhljadi na ogenj in gledal dim, ki se je vrtinčil v temo.

»Moramo skrbeti, da nam ne pogasne.«

Eric se je počil po tleh.

»Jaz sem tako utrujen. In kaj nam bo pomagano s tem?«

»Eric!« je s pridušenim glasom kriknil Ralph. »Nikar ne govori tako!«

Sam je pokleknil zraven Eriča.

»No — in kaj nam bo pomagano?«

Ralph se je v sveti jezi poskušal spomniti. Nekaj dobrega je

prav gotovo v tem, da imajo ogenj. Nekaj nedopovedljivo dobrega

»Ralph vam je to že tolikokrat pripovedoval,« je čemerno omenil Pujsek. »Kako pa naj nas drugače rešijo?«

»Seveda! Če ne bomo delali dima...«

Počepnil je prednje v mraku, ki se je zgrinjal.

»Kaj ne razumete? Kaj pa nam pomaga, če si želimo radio in ladjo?«

Stegnil je roko in stisnil prste v pest.

»Samo z nečim se lahko rešimo iz teh škripcev. Vsak bi se lahko igral lov, vsak bi si lahko napravljal meso...«

Pogledal je od obraza do obraza. Potlej pa se mu je v trenutku največje zavzetosti in prepričanja spustila zavesa v možganih, da je pozabil, kaj je pravzaprav hotel povedati. Pokleknil je s stisnjeno pestjo in se slovesno oziral od obraza do obraza. Potlej se mu je zavest spet odgrnila.

»Ja, saj res. Moramo torej skrbeti, da se bo kadilo; in še bolj kadilo...«

»Pa ne bomo mogli kar naprej skrbeti! Samo poglejte!«

Ogenj je že spet kar vidoma pešal.

»Če naj samo po dva pazita na ogenj,« je na pol sam pri sebi dejal Ralph, »se to pravi po dvanajst ur na dan.«

»Ne moremo najti več drv, Ralph ...«

»... in še posebej ne v temi...«

»... in ne ponoči...«

»Lahko bi ga prižgali vsako jutro,« je dejal Pujsek. »V temi tako ne more nihče videti dima.«

Sam je na vso moč pokimal.

»Nekaj drugega je bilo, ko je bil ogenj še ...«

»— tamle gori.«

Ralph je vstal in se počutil nenavadno brez moči, ko je začela pritiskati tema.

»Potlej pa ogenj pustimo za nocoj, naj pogasne.«

Odšel je vsem skupaj na čelu proti prvi koči, ki je še zmeraj stala, čeprav vsa vegasta. V njej je ležalo suho listje in ko so se ga dotaknili, je šelesteč zašumelo. V sosednji koči je eden od fickov v spanju govoril. Vsi štirje večji so zlezli v kočo in se zarili pod listje. Dvojčka sta ležala skupaj, Ralph in Pujsek pa na drugem koncu. Nekaj časa ni bilo ne konca ne kraja pokanju dračja in šumenju listja, kakor da počno to sebi v tolažbo.

»Pujsek.«

»Ja?«

»Vse v redu?«

»Mislim, da je.«

Nazadnje je v koči vse potihnilo in le tu pa tam je še kaj zašumelo. Pred seboj so imeli podolgast pravokotnik teme, ublažene z migljajočimi bleščicami, pri koralnem grebenu pa je bilo slišati votlo butanje valov. Ralph se je pripravil na svojo nočno igro ugibanja ...

Recimo, da jih bo domov prepeljalo reaktivno letalo, potlej bodo še pred jutrom lahko pristali na velikem letališču v Wiltshiru. Potlej se bodo peljali z avtom; ne, da bo vse skupaj še bolj imenitno, se bodo peljali z vlakom; peljali noter iz Devona in se potlej spet nastanili v tisti koči. Potlej bodo divji poniji prihajali prav na konec vrta in gledali čez zidec ...

Ralph se jft nemirno preobrnil v listju. Dartmoor je divji in ravno taki so tudi poniji. Vendar je privlačnost divjine izginila.

Misli so se mu izgubile v tehtanje, kako bi bilo v krotkem mestu, kamor bi divjaštvo sploh ne imelo dostopa. Kaj bi si mogel človek misliti varnejšega kakor avtobusno središče z vsemi lučmi in kolesi?

Na vsem lepem je Ralph zaplesal okoli kandelabra. Eden od avtobusov je prilezel iz svoje remize, nekakšen čuden avtobus ...

»Ralph! Ralph!«

»Kaj je?«

»Nikar tako ne šumi...«

»Oprosti.«

Iz teme na drugem koncu koče se je oglasilo strahotno ječanje in vsi so od groze vztrepetali v listju. Sam in Eric sta se oklenila in objela in se ruvala med seboj. »Sam! Sam!«

»Slišiš — Eric!«

Takoj je spet vse potihnilo.

Pujsek je po tihem spregovoril z Ralphom:

»Moramo se izmazati iz tega.«

»Kako to misliš?«

»Da nas rešijo.«

Ralph se je prvikrat ta dan namuznil, pa čeprav je legala nanj čedalje trša tema.

»To resno mislim,« je zašepetal Pujsek. »Če ne odidemo domov, se nam bo še zmešalo.«

»Možgani se nam skisajo.«

»Da bomo vsi čez les.«

»In prismuknjeni.«

Ralph si je potegnil izpred oči zavese vlažnih las.

»Napiši pismo svoji tetki.«

Pujsek je to slovesno preudaril.

»Ko pa ne vem, kje je zdaj. In nimam ne kuverte ne znamke. In tu ni nobenega poštnega nabiralnika. In nobenega pismonoše.«

Ralph se je ogrel nad uspehom drobne šale. Ni mogel več krotiti hihitanja, zato mu je vse telo poskočilo in se zvilo.

Pujsek ga je dostojanstveno opomnil.

»Saj vendar nisem rekel nič tako smešnega ...«

Ralph pa se je še kar naprej režal, čeprav ga je že bolelo v prsih. Tako se je izčrpal zaradi zvijanja, da je obležal brez sape in ves nesrečen čakal, kdaj ga napade prihodnji krč. V enem od takih premolkov ga je presenetil spanec.

»— Ralph! Že spet delaš tak trušč. Tak bodi že miren, Ralph

— ker je...«

Ralph se je izkopal iz listja. Lahko je bil hvaležen Pujsku, da ga je prebudil iz spanja, zakaj zdaj je bil avtobus že bliže in ga je bilo razločneje slišati.

»Zakaj — zato ker?«

»Tak miruj že — in poslušaj.«

Ralph je previdno legel in iz listja ga je pospremil dolg vzdih. Eric je nekaj zaječal, potlej pa mirno obležal. Tema je bila črna kakor v rogu razen tistega nepotrebnega podolgovatega pravokotnika zvezd.

»Ničesar ne slišim.«

»Nekaj se giblje zunaj.«

Ralphu je zaščemelo po glavi. Kri mu je glasno utripala, da je preglasila vse drugo, potlej pa potihnila.

»Še zmeraj ne slišim ničesar.«

»Poslušaj. Dolgo poslušaj.«

Čisto razločno in s poudarkom in komaj kakšen korak ali dva od zadnje stene je počila suha veja. Ralphu je v ušesih znova zarjovela kri, zbegane podobe so se mu začele poditi po možganih. Nekakšen odmev teh podob pa se je motal okoli koč. Dobro je čutil Pujska, kako se mu z glavo pritiska na ramo in kako ga krčevito grabi za roko.

»Ralph! Ralph!«

»Tiho bodi in poslušaj.«

Ralph je obupno prosil, naj se pošast rajši loti fickov.

Nekakšen glas je zunaj grozljivo zašepetal:

»Pujsek — Pujsek...«

»Prišla je!« je dihnil Pujsek. »Resnično!«

Oklenil se je Ralpha in poskušal priti do sape.

»Pujsek, pridi ven. Rad bi govoril s teboj, Pujsek.«

Ralph je prislonil ustnice Pujsku k ušesu.

»Nič ne odgovori.«

»Pujsek — kje pa si, Pujsek?«

Nekaj je popraskalo po zadnji steni. Pujsek je še nekaj trenutkov miroval, potlej pa ga je napadla naduha. Usločil je hrbet in z nogami udaril po listju. Ralph se je prevalil stran od njega.

Potlej se je oglasilo hudobno renčanje pri vhodu v kočo in živa bitja so zagomazela in zacepetala. Nekdo se je pritihotapil proti Ralphovemu in Pujskovemu kotu in vse skupaj se je sprevrglo v nerazločno renčanje in pokanje in mahanje z rokami in nogami. Ralph je vračal milo za drago; potlej se je s tistim, kar se mu je zdelo podobno ducatu drugih, zavalil sem ter tja, tolkel, grizel, praskal. Nekaj ga je potegnilo, zato je poskočil, začutil neke prste, v ustih in ugriznil vanje. Pest se je odmaknila in se vrnila kakor bat, da se je vsa koča napolnila s svetlobo deveterih sonc. Ralph se je prevrgel po strani na vrh zvijajočega se telesa in začutil vročo sapo na licu. Začel je udrihati po ustih pod seboj in stisnjeno pest je uporabljal kakor kladivo; udarjal je s čedalje bolj zagrizeno pobesnelostjo, kolikor bolj je postajal obraz zmuzljiv. Nekdo ga je s kolenom sunil med noge, da je padel po strani, se zvil od bolečine in čutil, kako se boj nad njim nadaljuje. Potlej pa se je koča podrla in napravila konec prerivanju; in neznane postave so si izbojevale prosto pot iz podrtije in na plan. Črne postave so se same izvlekle iz razvalin in pobegnile, da je bilo spet jasneje slišati vrišč fickov in Pujskovo siganje.

Ralph je zavpil s skrhanim glasom:

»Vi, ficki, tak spravite se že spat. Malo smo se spoprijeli z leonimi. In zdaj pojdite spat.«

Sam in Eric sta prišla bliže in pogledala proti Ralphu.

»Je z vama vse v redu?«

»Mislim, da je...«

»... jaz sem čisto na tleh.«

»Jaz ravno tako. In kako je Pujsku?«

Pujska so privlekli na plan iz podrtije in ga naslonili na drevo. Noč je bila hladna in očiščena neposredne groze. Pujsek je začel malo laže dihati.

»Si jo kaj skupil, Pujsek?«

»Ne posebno.«

»Bili so Jack in njegovi lovci,« je zagrenjeno rekel Ralph. »Ne vem, zakaj nam ne morejo dati miru?«

»Dali smo jim malo lekcije, da bodo imeli o čem premišljevati,« je dejal Sam. Čast ga je silila, da je nadaljeval. »Posebno ti si jim dal vetra. Mene so stisnili preveč v kot.«

»Eden od njih si bo pošteno zapomnil to noč,« je dejal Ralph; »stepel sem ga v marmelado. Tega ne bo več mikalo hoditi sem in nas napadati takole kar na celem.«

»Tudi jaz nisem držal križem rok,« je dejal Eric. »Ko sem se prebudil, me je nekdo suval v obraz. Mislim, Ralph, da mi je pošteno do krvi zdelal čeljusti. Ampak nazadnje sem ga ukrotil.«

»Kako si pa to naredil?«

»Sunil sem ga s kolenom,« je s preprostim ponosom dejal Eric, »in ga zadel naravnost v biljard. Gotovo si ga slišal, kako je zatulil! Tega zlepa ne bo več nazaj. Še pravi, da je mi nismo ravno preveč skupili.«

Ralph se je mahoma zganil v temi; potlej je zaslišal Eriča, da si nekaj brodi po ustih.

»Kaj pa je?«

»Samo zoba ne najdem več.«

Pujsek je potegnil noge k sebi.

»Si že dober, Pujsek?«

»Mislil sem, da so prišli po školjko.«

Ralph je stekel po bledem bregu in se pognal na teraso. Školjka se je še zmeraj svetlikala ob poglavarjevem sedežu. Ralph jo je nekaj trenutkov gledal, potlej se je vrnil k Pujsku.

»Školjke niso vzeli s seboj.«

»Vem, da ne. Ker niso prišli ponjo. Prišli so po nekaj drugega. Ralph — kaj pa naj zdaj naredim?«

Daleč stran so po kotanjastem bregu tekle tri postave proti trdnjavski skali. Držale so se malo bolj stran od gozda in bliže vode. Kdaj pa kdaj so po tihem zapele; včasih so napravile po nekaj štučkoračk ob premikajočem se pasu fosforescence. Poglavar je bil na čelu in je enakomerno drncal in vriskal od svoje pridobitve. Zdaj je v resnici poglavar; in grozeče je suval predse s sulico. Od leve roke so mu bingljali Pujskovi polomljeni naočniki.

Enajsto poglavje TRDNJAVSKA SKALA

Med kratkim hladom ob jutranjem svitanju so se štirje fantje zbrali okoli črnega madeža, kjer je bil prejšnji dan kres; Ralph je pokleknil in začel pihati. Siv puhast prah se je zgrinjal zdaj sem, zdaj tja pod njegovo sapo, vendar se ni pod njim pokazala nobena iskrica. Dvojčka sta tesnobno gledala, Pujsek je pa sedel brez izraza za steno svoje kratkovidnosti. Ralph je pihal in pihal, da mu je že začelo od napora zvoniti po ušesih, potem pa je prevzela njegovo delo prva sapica mladega vetra in mu nametala pepela v oči, da ga je oslepila. Sedel je na pete, zarobantil in si začel mencati solzne oči.

»Vse zastonj.«

Eric se je zagledal vanj skozi masko strjene krvi. Pujsek je samo približno gledal v smeri proti Ralphu.

»Seveda je vse zastonj, Ralph. Zdaj bomo brez ognja.«

Ralph je pomaknil svoj obraz za nekaj pedi stran od Pujskovega.

»Me mogoče kaj vidiš?«

»Majčkeno.«

Ralph je dovolil nabuhli oteklini na licu, da mu je spet zaprla oko.

»Zdaj bodo oni imeli naš ogenj.«

Jeza mu je piskala v glasu.

»Ukradli so nam ga.«

»Čisto njim podobno,« je dejal Pujsek. »Mene so oslepili. Razumeš? To je delo Jacka Merridewa. Skliči zbor, Ralph, moramo se odločiti, kaj naj storimo.«

»Zbor samo za nas?«

»Drugega tako nimamo. Sam — naj se te primem.«

Odšli so proti terasi.

»Zatrobi na školjko,« je dejal Pujsek. »Zatrobi na glas, kolikor le moreš.«

V gozdu so se lovili odmevi; in ptiči so vzletavali in se oglašali s kriki iz drevesnih krošenj kakor tisti prvi dan pred davnim časom. Breg je bil na obe strani prazen. Nekaj fickov je prilezlo iz koč. Ralph je sedel na zglajeno podrto drevo in drugi trije so obstali pred njim. Ralph je pokimal in Sam in Eric sta sedla na njegovo desno. Ralph je položil školjko Pujsku v roke. Ta je previdno prijel svetlečo se stvar in zamežikal proti Ralphu.

»No, nadaljuj.«

»Ravnokar sem vzel školjko zato, da bi vam tole povedal. Nič več ne vidim, zato moram dobiti naočnike nazaj. Strahotne reči se gode na otoku, faz sem tebe volil za poglavarja. Samo poglavar ima moč, da lahko kaj naredi. Zato pa zdaj govori, Ralph, in nam povej, kaj naj — Ali pa...«

Pujsek je utihnil in zasmrkal. Ralph mu je vzel školjko iz rok, ko je sedel.

»Samo pošten ogenj. Tebi se zdi, da to lahko napravimo, ni res? Samo da dobimo dimni signal, da nas bodo lahko rešili. Kaj smo divjaki ali kako? Samo zdaj ni nikjer nobenega signala. In mogoče ravno zdaj pelje kakšna ladja mimo. Še spominjate, kako je Jack odšel na lov in je ogenj pogasnil, ravno takrat pa je pripeljala ladja mimo? In vendar so vsi prepričani, da je on boljši poglavar. In potlej je, potlej je... to je tudi njegova krivda. Ko bi ne bilo njega, bi se ne bilo nikoli zgodilo. Zdaj Pujsek nič več ne vidi, ker so prišli in ukradli...« Ralph je povzdignil glas. »— ponoči v temi so se prikradli in nam odnesli ogenj. Ukradli so ga. Če bi nam bili rekli za ogenj, bi ga bili dobili. Vendar so ga ukradli in s tem uničili signal, tako da nas sploh ne morejo več rešiti. Me razumete, kaj hočem reči? Mi sami bi jim bili z veseljem dali ogenj, pa so nam ga ukradli. Jaz ...«

Ohromljen je utihnil, ko se mu je v možganih zagrnila nekakšna zavesa. Pujsek je stegnil roke po školjki.

»Kaj pa misliš narediti, Ralph? Samo govoriš in govoriš in ničesar ne odločiš. Rad bi dobil nazaj naočnike.«

»Poskušam premisliti. Recimo, da bi šli taki, kakor smo bili včasih, lepo umiti in počesani — ker navsezadnje vendarle nismo divjaki in ni igrača, če bi želeli biti rešeni...«

Odkril je oteklino na licu in pogledal proti dvojčkoma.

»Malo bi se lahko spravili v red in odšli...«

»Morali bi vzeti s seboj sulice,« je dejal Sam. »Tudi Pujsek.«

» ... ker jih bomo nemara potrebovali.«

»Nimaš školjke!«

»Vi lahko vzamete sulice, če se vam zdi, jaz je pa ne bom vzel. Kaj pa bi imel od tega? Tako ali tako me boste morali peljati kakor psička. Ja, vi se smejete. Kar dajte, kar smejte se. Tu na otoku se nekateri reže ob vsaki neumnosti. In kaj se je zgodilo? Kaj si bodo mislili odrasli? Malega Simona so umorili. In potlej še leoni drugi ficek z znamenjem na obrazu. Kdo ga je še kaj videl po tistem, ko smo se prvič dobili tukaj?«

»Pujsek! Utihni za hip!«

»Jaz imam školjko. Zato pojdem jaz k temu Jacku Merridewu in mu povem, kar mu gre, jaz.«

»Skupil jih boš.«

»Kaj pa mi more storiti še več, kakor mi je že storil? Povedal mu bom, kako je s to rečjo. Dovoli mi, da vzamem školjko s seboj, Ralph. Pokazal mu bom edino stvar, ki je ni vzel.«

Pujsek je za hip premolknil in se zagledal okoli sebe v zabrisane postave. Oblika nekdanjih zborov, ki so uteptali travo, mu je prisluškovala.

»S tole školjko v rokah pojdemo k njemu. Pomolil mu jo bom. Poglej, mu bom rekel, ti si močnejši od mene in nimaš naduhe. Ti imaš zdrave oči, mu bom rekel, in na obe očesi dobro vidiš. Vendar te ne mislim prositi, da mi vrni naočnike, ne maram nobene milosti. Ne mislim te prositi, da se izkaži dobrega, mu bom rekel, in ne zato, ker si močan, temveč zato, ker je pravica, kar je pravica. Vrni mi naočnike, mu bom rekel — moraš mi jih dati!«

Pujsek je ves zardel in trepetajoč končal. Hitro je potisnil školjko Ralphu v roke, kakor bi se je želel kar najhitreje iznebiti, in si obrisal solze iz oči. Zelena svetloba je mehko sijala nanje in školjka je ležala vsa krhka in bela ob Ralphovih nogah. Edina kapljica mokrote, ki je ušla Pujskovinv prstom, se je kakor zvezdica lesketala na rahli oblini.

Nazadnje se je Ralph vzravnal na sedežu in si vrgel lase nazaj.

»Dobro. Hočem reči — pa poskusi, če hočeš. Mi pojdemo s teboj.«

»Jack bo poslikan,« je boječe spregovoril Sam. »Dobro veš, kakšen bo...«

»... še zmenil se ne bo za nas ...«

»... če ga pograbi jeza, potlej, zbogom, mi...«

Ralph je nadrl Sama. Nejasno se je domislil nečesa, kar mu je Simon svoj čas omenil pri skalah.

»Ne bodi neumen,« je rekel. In potem je hitro pristavil: »Pojdimo ...

Pomolil je školjko Pujsku; ta je zardel, to pot od ponosa.

»Ti jo moraš nesti.«

»Ko bomo pripravljeni, jo bom nesel...«

Pujsek je iskal po spominu besede, ki naj bi povedale, zakaj je tako strastno pripravljen nesti školjko, pa naj se zgodi, kar se hoče.

»Je že dobro. Z veseljem jo bom nesel, Ralph, samo peljati me boste morali.«

Ralph je položil školjko nazaj na zglajeno deblo.

»Najboljše bo, da malo pojemo, potlej se pa odpravimo.«

Zavili so proti obranemu sadnemu drevju. Pujsku so pomagali do živeža, to in ono pa je tudi sam našel na otip. Medtem ko so jedli, je Ralph premišljeval o popoldnevu.

»Tako bomo napravili kakor prvikrat. Umili se bomo ...«

Sam je debelo požrl in ugovarjal:

»Pa saj se vendar vsak dan kopamo!«

Ralph je pogledal od umazanije kar kosmate postave pred seboj in zavzdihnil.

»Morali bi se počesati. Pa kaj, ko imamo predolge lase.«

»Jaz imam nogavice še v koči,« je dejal Eric, »drugače bi si jih lahko nataknili na glavo kakor nekakšne čepice.«

»Bomo že kaj našli,« je dejal Pujsek, »in si prevezali lase.«

»Kakor punce!«

»Ne. To pa ne.«

»Potlej moramo iti taki, kakršni smo,« je dejal Ralph; »saj tudi tam ne bodo dosti boljši.«

Eric je vzdignil roko, da bi jih zadržal.

»Samo tam bodo poslikani! Saj veš, kako je to ...«

Drugi so pokimali. Več ko dobro so vedeli, da jim maska in barva prineseta osvoboditev v divjaštvo.

»Ne, mi se ne bomo poslikali,« je dejal Ralph, »ker nismo divjaki.«

Sam in Eric sta se spogledala.

»Pa vendar...«

Ralph je zavpil:

»Nobenega slikanja!«

Poskusil se je domisliti.

»Dim,« je dejal, »potreben nam je dim.«

Divje se je obrnil proti dvojčkoma.

»Rekel sem ,dim’! Dobiti moramo dim.«

Nastala je tišina in slišati je bilo samo brenčanje neštetih čebel. Nazadnje je ljubeznivo spregovoril Pujsek:

»Seveda ga moramo dobiti. Ker je dim signal in ker ne moremo biti rešeni, če si ne pripravimo dima.«

»To dobro vem!« je zavpil Ralph. Potegnil je roko Pujsku z rame. »Kaj ti je le prišlo na misel...?«

»Samo to sem rekel, kar ti že ves čas ponavljaš,« je hlastno rekel Pujsek; »samo za hip sem pomislil...«

»Ne,« je glasno pribil Ralph. »Ves čas imam to dobro pred očmi. Še malo nisem pozabil.«

Pujsek je pokimal, da bi ga potolažil.

»Saj si vendar poglavar, Ralph. Ti imaš zmeraj vse pred očmi.«

»Niti malo nisem pozabil.«

»Seveda ne.«

Dvojčka sta radovedno opazovala Ralpha, kakor da ga vidita prvikrat.

V koloni so se odpravili po bregu. Ralph je hodil na čelu in majčkeno hlamudral; sulico je nesel čez eno ramo. Posamezne predmete okoli sebe je videl deloma skozi trepetajočo meglico pripeke nad lesketajočo se sipino, deloma skozi svoje dolge lase in podplutbe. Za njim sta korakala dvojčka, trenutno v resnici majčkeno v skrbeh, drugače pa zvrhana neugnane življenjske radosti. Govorila sicer nista veliko, vendar sta vlekla po tleh konca lesenih kopij; Pujsek je namreč ugotovil, da si mora zasloniti utrujene oči pred soncem in pogledati navzdol, pa ravno še vidi konca kopij, kako se pomikata naprej po pesku. Stopal je med koncema, ki sta orala po tleh, in previdno držal v naročju školjko. Fantje so hodili v strnjeni skupinici; ta se je pomikala po sipini s štirimi krožnikastimi sencami, ki so plesale in migotale pod njimi. Nikjer ni bilo več nobenega sledu o viharju in breg je bil čist in pometen kakor rezilo, ki je na novo nabrušeno. Nebo in hrib sta bila v neskončni daljavi in sta migljala v vročini; in koralni greben je privzdignila nova fatamorgana, da se je kopal v nekakšnem srebrnem bazenu kar nekje sredi zraka med nebom in zemljo.

Prišli so mimo prostora, kjer je zadnjič plesalo pleme. Osmojene palice so še zmeraj ležale po kamenju, kjer jih je dež pogasil, pesek ob vodi pa je bil spet čist. Tod mimo so šli molče. Vsi so bili popolnoma prepričani, da bodo pleme našli na skalni trdnjavi, ko pa so jo zagledali, so se ustavili, kakor bi se zmenili. Na svoji levi so imeli najgostejše goščavje na otoku, množico prepletenih stebel, črnih in zelenih in neprehodnih, pred njimi pa se je pozibavala visoka trava. Tedaj je Ralph stopil naprej.

Tukaj je povaljana trava, kjer so zadnjič vsi skupaj ležali, ko je sam odšel v oglednico. In tu je zemeljska ožina, tista polica, ki drži okoli skale, in tukaj so rdeči nazidki.

Sam se je dotaknil njegove roke:

»Dim.«

Z druge strani skale se je vil proti nebu ozek pramen dima.

»Nekakšen kres — bi rekel.«

Ralph se je zasukal:

»Zakaj se pa skrivamo?«

Stopil je skozi travno zaveso proti majhni odprti jasi, ki je držala proti ožini kopnega.

»Vidva pojdita zadaj. Naprej pojdem jaz, Pujsek pa korak za menoj. Imejta sulici pripravljeni.«

Pujsek se je tesnobno zagledal v svetlečo se tančico, ki je visela med njim in svetom.

»Pa je varno? Kaj ni tu nekje pečina? Dobro slišim pljuskanje morja.«

»Hodi tikoma za menoj.«

Ralph se je pomaknil naprej proti ožini. Brcnil je kamen, da je čofnil v vodo. Potlej pa je morje odteklo in razgalilo rdečo, z algami preraslo plitvino, štirideset čevljev pod Ralphovo levo roko.

»Pa sem brez skrbi?« je zatarnal Pujsek. »Tako grozno mi je pri duši...«

Visoko nad njimi z nadzidka se je nepričakovano oglasil klic, potlej pa nekakšen posnetek bojnega krika, na katerega mu je odgovoril kakšen ducat glasov izza skale.

»Daj mi školjko in mirno stoj.«

»Stoj! Kdo je?«

Ralph je vrgel glavo nazaj in na vrhu zagledal Rogerjev zamolkli obraz.

»Saj vendar vidiš, kdo sem!« je zavpil. »Ne bodi vendar tako neumen!«

Prislonil si je školjko na ustnice in zatrobil. Divjaki so se pokazali, a tako poslikani, da jih ni bilo mogoče spoznati; prišli so po polici okoli skale in se približali ožini. V rokah so imeli sulice in razpostavili so se za obrambo vhoda. Ralph je še naprej trobil in se sploh ni zmenil za Pujskovo grozo.

Roger je zavpil:

»Spravite se stran — me razumete?«

Nazadnje je Ralph odmaknil ustnice od školjke in si malo oddahnil, da bi prišel do sape. Prve besede je hlastnil, da ga je bilo komaj slišati:

»— sklicujem zbor.«

Divjaki, ki so stražili ožino, so nekaj zamomljali med seboj, vendar se niso nikamor premaknili. Ralph je naredil nekaj korakov naprej. Neki glas je roteče zašepetal za njim:

»Nikar me ne puščaj tu, Ralph.«

»Kar poklekni,« je po strani rekel Ralph, »in počakaj, da se vrnem.«

Ustavil se je sredi ožine in se napeto zagledal v divjake. Zaradi slikarije so bili sproščeni in lase so imeli privezane nazaj, zato so se počutili udobneje kakor Ralph. Ta se je trdno odločil, da si jih bo pozneje tudi sam privezal. V resnici je imel občutek, kakor da jim mora reči, naj malo počakajo, pa si bo to kar pri priči uredil; vendar ni bilo mogoče. Divjaki so se malo zarežali in nekdo je s kopjem zamahnil proti Ralphu. Visoko vrh skale je Roger odmaknil roke od vzvoda in se nagnil čez rob, da bi videl, kaj se dogaja. Fantje na ožini so stali v tolmunu svojih senc in so bili pomanjšani na zmršene glave. Pujsek se je sključil in obždel z ukrivljenim hrbtom kakor vreča.

»Sklicujem zbor.«

Molk.

Roger je pobral kamenček in ga vrgel med dvojčka, vendar je pazil, da ju ne bi zadel. Dvojčka sta se ustrašila in Sam se je komaj še obdržal na nogah. Nekakšen vir moči je začel utripati Rogerju v telesu.

Ralph je spet na glas spregovoril:

»Sklicujem zbor.«

Z očmi jih je preletel.

»Kje je Jack?«

Skupina dečkov se je zganila in se posvetovala. Eden od poslikanih glasov je spregovoril z Robertovim glasom:

»Odšel je na lov. In naročil nam je, da vas ne smemo spustiti noter.«

»Prišel sem samo pogledat glede ognja,« je dejal Ralph, »in glede Pujskovih naočnikov.«

Gruča pred njim se je razmigala in izmed njih se je oglasil krohot, lahkoten, vznemirjen krohot, ki je odmeval med visokimi skalami.

Neki glas je spregovoril izza Ralphovega hrbta:

»Kaj bi pa radi?«

Dvojčka sta skočila k Ralphu in se postavila medenj in vhod. Ralph se je urno obrnil. Jack se je bližal iz gozda in poznati ga je bilo po postavi in rdečih laseh. Tikoma obakraj njega sta šla dva lovca. Vsi trije so bili črno in zeleno maskirani. Za njimi na travi je obležala iztrebljena divja svinja brez glave; tja so jo spotoma odvrgli.

Pujsek je zajokal:

»Ralph! Nikar me ne puščaj samega!«

S smešno gorečnostjo se je oklepal skale in se stiskal k nji nad grgrajočim morjem. Hihitanje divjakov se je prevrglo v gnusno, porogljivo režanje.

Jack je prevpil ves trušč:

»Spravi se stran, Ralph. Ostani lepo v svojem koncu. Tole je moj konec in tole je moje pleme. Pusti me pri miru.«

Režanje je zamrlo.

»Odnesel si Pujsku naočnike,« je dejal Ralph brez sape. »Moraš jih vrniti.«

»Moram? Kdo to pravi?«

Ralphu je zagorela kri.

»Jaz to pravim! Tudi ti si glasoval zame, naj bom poglavar. Kaj nisi slišal školjke? Presneto grdo si se obnašal — z veseljem bi ti dali ognja, ko bi nam rekel zanj...«

Kri mu je udarila v lica in zabuhlo oko mu je divje utripalo.

»Lahko bi bil dobil ogenj, kadar bi hotel. Pa nisi hotel. Pritihotapil si se ko tat in ukradel Pujsku naočnike!«

»Še enkrat to reci!«

»Tat! Tat!«

Pujsek je zavrisnil:

»Ralph! Ne pozabi name!«

Jack se je zganil in s sulico pomeril proti Ralphovim prsim. Ralph je uganil cilj njegovega orožja po bežnem premiku Jackove roke, ki ga je prestregel, in ravno še dosegel, da je s svojim kopjem odbil Jackovo sulico stran. Potlej pa je s koncem zamahnil naokoli in zadel Jacka s konico okoli ušes. Stopila sta si iz oči v oči, s prsmi ob prsi, divje zahropla, se ruvala in bliskala z očmi.

»Kdo je tat?«

»Ti!«

Jack se je izvil in osvobodil, potlej pa znova zamahnil s sulico proti Ralphu. Po skupnem sporazumu sta zdaj uporabljala sulici kot sablji in se nista več upala zatekati k smrtnim ostem. Udarec je zadel Ralpha po kopju, zdrsnil po njem in ga s smrtno bolečino zadel po prstih. Potlej sta mahoma spet skočila vsaksebi in njuna položaja sta bila zamenjana: Jack je bil obrnjen proti skalni trdnjavi, Ralph pa je stal zunaj in gledal proti otoku.

Oba sta zelo hropeče sopihala.

»Stopi naprej, če si upaš ...«

»Ti stopi naprej...«

Podivjano sta se merila z očmi, vendar sta previdno ostajala toliko vsaksebi, da se nista dosegla.

»Stopi naprej, boš videl, kako jo boš skupil!«

»Stopi ti naprej...«

Pujsek se je oklepal tal in poskušal pritegniti Ralphovo pozornost. Ralph se je premaknil, se sklonil in se z bojevitim pogledom zavrtal v Jacka.

»Ralph — ne pozabi, po kaj smo prišli! Zaradi ognja. Zaradi mojih naočnikov.«

Ralph je pokimal. Popustil je pretepaške mišice, se sproščeno postavil in se s koncem kopja oprl ob tla. Jack ga je neugotovljivo opazoval izpod svojd slikarije. Ralph je pogledal navzgor proti trdnjavskim nazidkom in potlej proti gruči divjakov.

»Poslušajte. Prišli smo vam tole povedat. Najprej nam morate vrniti Pujskove naočnike. Če jih nima, je tako rekoč slep. Tako se vendar nismo zmenili...«

Pleme poslikanih divjakov se je zahahljalo in Ralphu se je stemnilo v glavi. Vrgel si je lase z oči, se zagledal v zeleno in črno masko pred seboj in se poskušal spomniti, kakšen je pravzaprav Jack.

Pujsek je zašepetal:

»In glede ognja.«

»Ja, saj res. Potlej zastran ognja. To vam še enkrat ponavljam. In to ponavljam že ves čas, odkar smo tukaj.«

Stegnil je predse sulico in pokazal na divjake.

»Vaše edino upanje je, če boste skrbeli za signalni ogenj ves čas, dokler je toliko svetlo, da ga je mogoče videti. Potlej bo nemara katera od ladij opazila dim in zavila sem in nas rešila in odpeljala domov. Če pa ne bo dima, moremo čakati samo na to, da se kakšna ladja mogoče vendarle pripelje po golem naključju.

In na to lahko čakamo leta in leta, da se bomo medtem postarali

...«

Razlegel se je drhteč, srebrn, neresničen smeh divjakov in se izgubil v odmevih. Ralpha je popadla sveta jeza. Glas se mu je nalomil.

»Kaj ne razumete, poslikani butci? Sam, Eric, Pujsek in jaz — nas je premalo. Poskusili smo skrbeti za ogenj, pa ni šlo. Medtem pa se vi igrate lovce ...«

Pokazal je za njihov hrbet, kjer se je kača dima razgubljala v biserovinastem zraku.

»Poglejte tjale! Mar pravite temu signalni ogenj? To je ogenj za kuhanje. In potlej boste jedli in pozabili na dim. Me še zdaj ne razumete? Mogoče se ravnokar pelje po morju mimo kakšna ladja ...«

Premolknil je, ker ga je potrl molk in se je zmedel spričo poslikane gruče neznancev, ki so stražili vhod. Poglavar je odprl rožnata usta in se obrnil proti Samu in Eriču, ki sta stala med njim in njegovim plemenom.

»Vidva pa stran.«

Nihče mu ni odgovoril. Dvojčka sta se zbegala in se spogledala; Pujsek se je medtem malo umiril, ker je nasilnost popustila, zato je previdno vstal. Jack se je ozrl nazaj proti Ralphu in potlej proti dvojčkoma.

»Primite ju!«

Nihče se ni ganil. Jack je togotno zakričal:

»Rekel sem: Primite ju!«

Poslikana truma se je živčno in nerodno zasukala okoli Sama in Eriča. Še enkrat se je oglasil srebrnkast smeh.

Sam in Eric sta ugovarjala iz dna civiliziranega srca:

»Joj, to rečem!«

»— častna beseda!«

Vzeli so jima sulici.

»Zvežite ju!«

Ralph je brezupno zakričal proti črni in zeleni maski:

»Jack!«

»Naprej! Zvežite ju!«

Zdaj je gruča poslikanih začutila drugo plat Sama in Eriča, začutila moč njunih rok. Dvojčka so okorno in razburjeno treščili ob tla. Jack je dobil navdih. Dobro je vedel, da ju bo Ralph poskušal kako rešiti. Zamahnil je proti brnečemu svitku za seboj in Ralph je ravno še zadnji hip prestregel njegov udarec. Onkraj njiju so bili člani plemena in dvojčka en sam kričeč in previjajoč se klobčič. Pujsek je znova zlezel v dve gubi. Potlej sta dvojčka osuplo obležala in pleme ju je obstopilo. Jack se je obrnil proti Ralphu in spregovoril med zobmi:

»Si videl? Vse napravijo, kar hočem.«

Spet je vse potihnilo. Dvojčka sta ležala neizkušeno zvezana in pleme je opazovalo Ralpha, da bi videlo, kaj bo storil. Ralph jih je preštel skozi štrenaste lase in ošvrknil s pogledom jalov dim.

Pošlo mu je potrpljenje. Zakričal je na Jacka:

»Ti pošast in svinja in ušiv, ušiv tat!«

In se je pripravil za napad.

Jack se je zavedal, da je to odločilni trenutek, zato se je tudi sam pripravil na napad. V skoku sta se spoprijela in odletela vsaksebi. Jack je zamahnil s pestjo proti Ralphu in ga zadel po ušesu. Ralph je sunil Jacka v trebuh, da je zakrulil. Potlej sta si spet stopila iz oči v oči in pobesnelo zasopihala, vendar jima je jemala pogum obojestranska podivjanost. Zavedala sta se trušča, ki ga je povzročil njun spopad, in nepretrganega preglušljivega spodbujanja, ki je kipelo iz plemena za njima.

Pujskov glas je segel do Ralpha:

»Dajte mi besedo.«

Vstal je sredi prahu od pretepa in kakor hitro je pleme zapazilo, kakšni so njegovi nameni, se je predirno podžiganje sprevrglo v cel plaz poroga.

Pujsek je pobral školjko in posmeh se je majčkeno polegel, potlej pa se je znova oglasil z vso svojo močjo.

»Jaz imam školjko!«

Zavpil je:

»Pravim, da imam jaz školjko!«

Nastala je presenetljiva tišina; pleme je bilo radovedno, kakšne zabavne reči bo neki spravil iz sebe.

Molk in odmor; sredi tihote pa je v zraku nekaj čudno zažvižgalo Ralphu tik mimo glave. Na pol je postal pozoren na to — in potlej se je žvižg ponovil; rahel »žrink«. Nekdo meče kamenčke. Roger jih spušča in z eno roko še zmeraj sloni na vzvodu. Ralpha vidi pod seboj kot grivo las in Pujska kot vrečo maščobe.

»Tole bi vam rad povedal. Obnašate se kakor tolpa smrkavcev.«

Posmeh se je okrepil in spet zamrl, ko je Pujsek vzdignil belo, čudodelno školjko.

»Kaj je bolje — banda poslikanih divjakov, kakor ste vi, ali razumen človek, kakor je Ralph?«

Med divjaki se je vzdignil strahoten vik in krik. Pujsek je spet zavpil:

»Kaj je bolje — da imamo pravila in pogodbe ali da lovimo in pobijamo?«

Spet se je vzdignil trušč in spet je zažvižgalo: »Žrink!«

Ralph je prekričal vpitje:

»Kaj je bolje: zakoni ali pa lov in uničevanje?«

Zdaj je tudi Jack zakričal in Ralph ni imel več toliko sape, da bi prekričal vse druge. Jack se je pomaknil ritensko proti svojemu plemenu in vsi skupaj so pomenili strnjeno gmoto grožnje, vso napikano s sulicami. Bližnji spopad se je ostro pripravljal med taborom; oboji so se gnali v to in v kratkem se je ožina popolnoma izpraznila. Ralph je stal pred divjaki, jim strmo, majčkeno od strani gledal v oči in si pripravljal sulico. Zraven njega je stal Pujsek in še zmeraj držal v roki svoj talisman, krhko, sijoče lepo školjko. Vihar kričanja jima je udarjal na ušesa, kakor da je to obredno zaklinjanje sovraštva. Visoko nad njimi se je Roger z nekakšnim občutkom poblaznele spozabe z vso težo naslonil na vzvod.

Ralph je zaslišal mogočno skalo že veliko prej, preden jo je zagledal. Začutil je oster sunek pod seboj in ko se je zemlja stresla, so mu o tem povedali podplati, potlej pa je že zaslišal lomastenje kamenja z vrha pečine. Potlej se je pošastna rdeča prikazen zakotalila po ožini in Ralph se je treščil po tleh, vse pleme pa je zavriskalo.

Skala je priletela do Pujska in ga z bleščečim udarcem zadela od vrha do tal; školjka se je razprhnila v tisoč belih drobčkov in se spremenila v nič. Pujsek je brez besede, ker še toliko časa ni imel, da bi zastokal, odletel po zraku stran od skale in se med letenjem prekopicnil. Skala je dvakrat odskočila in izginila v gozdu. Pujsek je zletel petnajst metrov daleč in treščil vznak na tisto pravokotno rdečo pečino v morju. Glava se mu je odprla in iz nje so brizgnili možgani in se pordečili. Noge in roke so mu majčkeno trznile kakor pujsku, ko ga zakoljejo. Potlej je morje spet zadihalo z dolgim, počasnim dihom in voda je belo in rožnato zavrela čez skale; in ko se je morje umaknilo in odgrgralo s pečevja, Pujskovega trupla ni bilo nikjer več.

Potlej je nastala grobna tišina. Ralphu so se ustnice nabrale v besedo, a glasu ni bilo čeznje.

Tedaj je Jack poskočil iz plemena in podivjano zakričal:

»Si videl? Si videl? Tole vas čaka vse skupaj! Jaz sem tako ukazal! Zate ni več mogoče nobeno pleme! Školjka je šla v nič ...«

Stekel je naprej in se ustavil.

»Jaz sem poglavar!«

Hudobno, po zrelem preudarku je zapodil sulico proti Ralphu. Konica je Ralphu natrgala kožo in meso na rebrih, potlej pa se odbila in padla v vodo. Ralph se je opotekel in začutil strah, ne bolečino, pleme pa je zakričalo kakor poglavar in začelo prodirati. Še ena sulica, to pot ukrivljena, da ni hotela leteti naravnost, mu je prifrčala mimo obraza in tretja je prižvižgala iz višine, kjer je stal Roger. Dvojčka sta obležala skrita za plemenom in obrazi neznanih hudičev so se zapodili čez ožino. Ralph se je obrnil in stekel. Za njim se je vzdignil silen vrišč, kakor da se derejo morski galebi. Ravnal se je po nagonu, o katerem sploh ni vedel, da ga ima, in zavil v ostrem loku po odprti jasi, da so sulice letele v prazno. Zagledal je pobitega divjega prašiča brez glave in še o pravem času poskočil. Potlej se je treščil skozi listje in tanjše veje in se skril v gozdu.

Poglavar se je ustavil pri prašiču, se zasukal in vzdignil roke.

»Nazaj! Nazaj k trdnjavi!«

V hipu se je pleme s truščem vrnilo na ožino, kjer se je pridružil tudi Roger.

Poglavar ga je jezno nadrl:

»Zakaj pa nisi na straži?«

Roger ga je resno pogledal.

»Ravnokar sem prišel dol...«

Obdajala ga je groza krvnika. Poglavar ni spregovoril niti besedice več, temveč se je zagledal v Sama in Eriča.

»Vidva se morata pridružiti plemenu.«

»Izpustite me...«

»... in mene ravno tako.«

Poglavar je pograbil eno od redkih kopij, ki so še ostala, in dregnil Sama pod rebra.

»Kaj pa misliš s tem, a?« Je togotno spregovoril. »Kaj vas je pa obsedlo, da ste prišli s sulicami? In kaj misliš s tem, da se ne maraš pridružiti mojemu plemenu?«

Poglavar ga je enakomerno zbadal. Sam je zatulil.

»To se nič ne pravi.«

Roger je prišel mimo poglavarja in se komaj za las umaknil, da se ni zadel obenj z ramo. Cviljenje je potihnilo in Sam in Eric sta obležala na tleh in jih gledala s tiho grozo. Roger se jima je približal kakor človek, ki ima v rokah neznano oblast.

Dvanajsto poglavje LOVSKI KRIK

Ralph je ležal v skrivališču in si ogledoval rane. Meso je imel razparano nekaj prstov v premeru na levi strani reber; brazgotina je bila otekla in krvava zlasti tam, kjer ga je zadela sulica. V laseh je imel polno umazanije in viseli so mu na oči v gosti zavesi kakor vitice lian. Po vsem životu je bil ves opraskan in obtolčen, ker je tako noro bežal skozi gozd. Zdaj se mu je dihanje že spet umirilo, ker je preračunal, da bo treba še lep čas čakati, preden si bo mogel okopati rane. Kako bi mogel vleči na ušesa, ali se ne tihotapijo kje v bližini bose noge, če bi čofotal po vodi? Kako bi mogel biti varen ob rečici ali na odprtem bregu?

Ralph je poslušal. Ni bil posebno daleč stran od skalne trdnjave in ob prvi grozi je bil še prepričan, da sliši glasove preganjalcev. Vendar so se lovci zapodili samo v obrobje zelene goščave in mogoče poiskali svoje sulice, potlej pa odhiteli nazaj na sončno skalo, kakor da jih je popadel strah spričo temačnosti pod listjem. Enega od njih, progasto rjavega, črnega in rdečega, je celo bežno zagledal in presodil, da je bržkone Bill. V resnici, je preudarjal, pa to najbrž ni Bill. To je divjak, čigar podoba se ne ujema z nekdanjim fantičkom v kratkih hlačah in srajci.

Popoldne je ugašalo; okrogle lise sončne svetlobe so se enakomerno pomikale čez zeleno listje in rjava stebla, vendar ni bilo nobenega glasu izza trdnjave. Nazadnje se je Ralph le splazil izpod praproti in zlezel naprej proti robu nepredirne goščave, ki je mejila na otoško ožino. Z največjo previdnostjo je oprezoval med vejevjem na robu in dobro razločil Roberta, kako sedi na straži na vrhu pečine. V levi drži kopje in z desno meče v zrak kamenček in ga spet lovi. Za njim se je vzdigoval gost steber dima, da so se Ralphu razširile nosnice in ga je zaskominalo. Potegnil si je s hrbtom roke čez nos in usta in prvikrat od dopoldneva začutil, da je lačen. Pleme gotovo sedi okoli iztrebljenega prašiča in gleda, kako kaplja od njega mast in cvrči med pepelom. Prav gotovo se ne menijo za nič drugega.

K Robertu je stopila še neka postava, a popolnoma nespoznavna, in mu nekaj izročila, potem pa se obrnila in izginila nazaj za skalo. Robert je prislonil kopje na pečino zraven sebe, vzdignil roke k ustom in se začel mastiti. Tako se je začela pojedina in je tudi stražar dobil svojo porcijo.

Ralph je sprevidel, da je zdaj za nekaj časa brez skrbi. Odvlekel se je stran skozi sadno drevje, ker ga je gnala misel na malo borega živeža, ki je bilo dvakrat trpko, če se je spomnil pojedine. Danes pojedina, jutri pa...

Neprepričevalno si je dopovedoval, da ga bodo pustili pri miru; mogoče ga bodo celo izobčili. Potlej pa ga je spet vsega prevzelo usodno spoznanje brez pomislekov. Zdrobljena školjka in smrt Pujska in Simona sta ležali nad otokom kakor mora. Ti poslikani divjaki bodo šli naprej in naprej. In potlej gre še za nerazložljivo tekmo med njim in Jackom; ravno zato mu Jack nikoli ne bo dal miru.

Ves pegast od sonca se je ustavil in privzdignil vejo. Pripravljen, da se skrije podnjo, če bo treba. Stresel se je v krču groze, da je na glas zakričal;

»Ne. Saj vendar ne morejo biti tako izprijeni. Vse skupaj je bila nesreča.«

Potajil se je pod vejo in nerodno stekel, potlej pa se spet ustavil in prisluškoval.

Prišel je do poteptanega področja sadnih dreves in začel pohlepno jesti. Zagledal je dva ficka in mu ni šlo v glavo, zakaj sta zavreščala in pobegnila, ker ni imel pojma, kakšen je na pogled.

Ko se je najedel, je odšel proti bregu. Sončni žarki so padali že precej poševno skozi palme pri podrti koči. In tamle sta terasa in tolmun. Še najboljše bo, če se niti ne zmeni za občutek svinčenih klešč, ki ga stiskajo pri srcu, in se zanese na njihovo zdravo pamet, ki jo vendarle morajo imeti pri belem dnevu. Zdaj, ko se je pleme najedlo, je treba znova poskusiti. Ker prav gotovo ne more ostati vso noč v prazni bajti ob zapuščeni terasi. Oblila ga je kurja polt in stresel se je v večernem soncu. Nikjer nobenega ognja; nobenega dima; nobene rešitve. Obrnil se je in se odvlekel skozi hosto proti Jackovemu koncu otoka.

Poševni žarki sončne svetlobe so se izgubljali med vejami. Nazadnje je le prišel na jaso sredi gozda, kjer so bila tla skalnata, da drevje ni moglo bohotno rasti. Zdaj je bila jasa kakor tolmun senc in Ralph je skoraj planil za eno od dreves, ko je videl, da nekdo stoji sredi jase; potlej pa je sprevidel, da je beli obraz koščen in da se mu reži prašičja lobanja z vrha kola. Počasi je odšel proti sredini in ni odmaknil pogleda od lobanje, ki se je svetlikala ravno tako belo, kakor se je prejšnje dni školjka; zdelo se mu je, kakor da se mu porogljivo reži. Radovedna mravlja je pridno stikala po eni od očesnih jamic, drugače pa je bilo vse skupaj brez življenja.

Pa v resnici?

Po hrbtu ga je spreletel droben srh. Stal je sredi jase in v višini obraza mu je visela gola lobanja; z obema rokama si je vrgel lase z oči. Zobje na lobanji so režali in prazne očesne jamice so nekako še zmeraj gospodovalno gledale, ne da bi se kaj napenjale.

Kaj pa je to?

Lobanja gleda Ralpha tako kakor človek, ki ve odgovor na vsako vprašanje, vendar ga noče povedati. Tesnoben strah in jeza sta ga vsega prevzela. Divje je zamahnil proti nesnagi pred seboj, da se je zazibala kakor igrača, se vrnila in se mu še naprej režala v brk, da je še enkrat zamahnil in zakričal od gnusa. Potlej si je obliznil razbiti členek in se zagledal v golo palico, ker je lobanja medtem že obležala tri korake stran od njega na tleh, raztreščena na dva kosa. Potegnil je razmajano sulico iz razpoke in jo obdržal kot kopje med seboj in belimi črepinjami. Potlej se je ritensko odmaknil, vendar je še naprej s pogledom meril lobanjo, ki je ležala na tleh in se režala proti nebu.

Ko je na obzorju ugasnila zelena luč in se je čez in čez strnila noč, se je Ralph vrnil v hosto pred skalno trdnjavo. Kukal je skozi listje in videl, da so še zmeraj vrh pečine in da ima vsak stražar, naj bo že ta ali oni, pripravljeno sulico.

Pokleknil je sredi senc in bridko občutil svojo zapuščenost. Je že res, da so divjaki; pa so kljub temu ljudje in bliža se prežeča groza trde noči.

Ralph je po tihem zaječal. Čeprav je bil utrujen, vendar ni mogel iz strahu pred plemenom počivati in se zazibati v spanec. Kaj se res ne bi dalo pogumno oditi v trdnjavo in reči: »Sklenimo premirje!«, se lahkotno nasmejati in si odpočiti med drugimi? Kaj se ne bi dalo narediti, kakor da so še zmeraj dečki, šolarji, ki ponavljajo: »Gospod učitelj, prosim, gospod učitelj!« in imajo čepice na glavi? Podnevi bi se nemara dalo odgovoriti z da ; noč in strahote smrti pa so rekle ne. Ko je ležal v temi, se je zavedal, da je izobčenec.

»Ker imam nekaj zdrave pameti.«

Podrgnil si je lice ob laket in začutil trpki duh soli in potu in plehkost umazanije. Onkraj na levi so dihali valovi oceana; grgraje so odtekli in čez čas privreli nazaj čez skale.

Izza skalne trdnjave so prihajali glasovi. Če je skrbno prisluhnil in se z mislimi odtrgal od pljuskanja morja, je razločil znano pesem:

» Pobijte pošast! Prerežite ji vrat! Puščajte ji kri!«

Pleme pleše. Nekje tam onkraj skalne stene mora biti temen kolobar in žareč kres in meso. Vsi skupaj uživajo dobrote jedi in tolažbo varnosti.

Ko je zaslišal nekakšen šum čisto v bližini, je vztrepetal. Divjaki so lezli na skalno trdnjavo, čisto na vrh, da je razločil glasove. Splazil se je še nekaj sežnjev naprej in videl, kako se vrh skale spreminja in širi. Samo dva fanta na otoku se tako premikata in tako govorita.

Ralph je naslonil glavo na lahti in sprejel novo spoznanje kot novo rano. Zdaj sta torej Sam in Eric člana plemena. Stojita na straži vrh skalne trdnjave in jo branita pred njim. Nobene možnosti torej ni, da bi ju rešil in sestavil pleme izobčencev na drugem koncu otoka. Sam in Eric sta ravno tako divjaka kakor vsi drugi; Pujsek je mrtev in školjka zdrobljena v prah.

Čez dolgo časa je stara straža prilezla navzdol. Nova izmena je ostala na vrhu in je bila nekako samo temen podaljšek skale. Za dvojčkoma je svetila zvezda in kdaj pa kdaj sta jo zakrila s svojimi premiki.

Ralph se je pomaknil naprej in si otipaval pot čez neizravnano površino, kakor da je slep. Na njegovi desni je bilo na milje in milje brezmejne vode in na njegovi levi se je plajhal nemirni ocean, tako grozen kakor odprto brezno. Vsak hip je voda znova zagrgrala okoli mrtve skale in se razcvetela v belo gredico. Ralph je lezel, dokler ni našel pod rokami roba skalne police ob vhodu v trdnjavo. Stražarja sta bila ravno nad njim, tako da je videl konec sulice, ki je molela čez rob skale.

Prav po tihem je poklical:

»Sam in Eric...«

Ni dobil odgovora. Če hoče, da ga bosta slišala, bo moral spregovoriti glasneje; in to bo vzdignilo na noge prižaste in priskutne divjake, da bodo prihrumeli od pojedine pri ognju. Stisnil je zobe in začel plezati in tipaje odkrivati stopinje in prijeme. Palica, na kateri je bila prej nataknjena lobanja, mu je bila v napoto, vendar se ni maral ločiti od edinega orožja. Prilezel je že skoraj v isto višino, kakor sta bila dvojčka, ko se je znova oglasil:

»Sam in Eric...«

Zaslišal je krik in škrtanje po skali. Dvojčka sta se oklenila drug drugega in zašklepetala z zobmi.

»Jaz sem. Ralph.«

Ustrašil se je, da bosta stekla z vrha in vzdignila alarm, zato se je potegnil še više, da sta lahko nad robom zagledala njegovo glavo in pleča. Daleč onkraj je pod svojo pazduho zagledal svetlo cvetenje vode okoli skale.

»Samo jaz sem. Ralph.«

Nazadnje sta se le nagnila naprej in mu od blizu pogledala v obraz.

»Mislila sva, da je ...« »... sploh nisva vedela, kaj naj bi bilo ...« »... mislila sva...«

Na misel jima je prišlo, kako čudno sramotno in od nove plati se je pokazala njuna zvestoba. Eric je molčal, Sam pa je poskušal storiti svojo dolžnost:

»Oditi moraš, Ralph. Takoj zdaj moraš stran ...«

Zavihtel je kopje in se poskusil narediti divjega.

»Zgini stran. Razumeš?«

Eric mu je pokimal, da se strinja z njim, in ravno tako začel opletati s sulico po zraku. Ralph je obslonel na rokah in se ni premaknil.

»Prišel sem k vama.«

Glas mu je bil hripav. Grlo ga je bolelo, čeprav ni bilo nič ranjeno.

»Rad bi se pogovoril samo z vama ...«

Z besedami ni bilo mogoče izraziti tope bolečine spričo novega položaja. Umolknil je, migljajoče zvezde pa so bile razsejane po vsem nebu in so plesale čez in čez. Sam se je v zadregi premaknil. »Častna beseda, Ralph, najboljše bo, če odideš.«

Ralph se je znova ozrl vanj.

»Vidva nista poslikana. Kako le moreta —? Ko bi bil dan...«

Ko bi bil dan, bi zagorela od sramu in bi morala priznati nemogoči položaj. Noč pa je temna. Eric je spregovoril; in potlej sta dvojčka začela pripevati drug drugemu, kakor sta bila vajena.

»Zato moraš iti, ker ni varno ...«

»... zaukazali so nama. Prisilili so naju ...«

»Kdo? Jack?«

»Oh, ne...«

Sklonila sta se k njemu in stišala glas.

»Spravi se stran, Ralph ...«

»... tukaj je pleme ...«

»... dali so nama nalogo ...«

»... ne moreva nič za to ...«

Ko je Ralph znova spregovoril, je bil njegov glas tih in nekako brez sape.

»Kaj sem pa naredil? Rad sem ga imel — in želel sem, da bi se vsi skupaj rešili...«

Zvezde so se znova razsule po vsem nebu. Eric je resno odkimal.

»Poslušaj, Ralph. Zdaj ne gre za zdravo pamet. Tej je odklenkalo ...«

»Nikar več ne misli na to, kdo je poglavar ...«

»... zaradi sebe storiš najbolje, če se umakneš.«

»Poglavar in Roger...«

»... ja, Roger...«

»Ta dva te sovražita, Ralph. Gledala bosta, da ti kaj storita.« »Jutri se bosta odpravila na lov nate.«

»Pa zakaj?«

»Jaz ne vem. In Jack, poglavar, pravi, da bo nevarno, Ralph

...«

»... in da moramo dobro pomeriti in metati sulice, kakor da gre za merjasca.«

»Razpostavili se bomo v strelce in prečesali ves otok...«

»... začeli bomo na tem koncu ...«

»... in iskali, dokler te ne najdemo.«

»Morali si bomo dajati med seboj takale znamenja.«

Eric je vzdignil glavo, zastavil nekakšno tiho lovsko ukanje in se pri tem z dlanjo trepljal po odprtih ustih. Potlej se je živčno ozrl okoli sebe.

»Takole...«

»... samo veliko močneje seveda.«

»Pa saj vam vendar nisem nič naredil,« je roteče zašepetal Ralph. »Želel sem samo, da bi skrbeli za ogenj!«

Za hip je premolknil in se v mislih klavrno preselil v jutrišnji dan. Prišlo mu je na misel nekaj na vso moč pomembnega.

»Kaj pa mislite...?«

Od kraja se ni mogel pripraviti do tega, da bi bil razločen; potlej pa sta ga nagnala strah in osamljenost.

»Če me najdejo, kaj bodo neki napravili z menoj?«

Dvojčka sta bila tiho. Mrtva skala pod njim je znova belo zacvetela.

»Kaj neki mislijo — joj, moj bog! Kako sem lačen ...«

Zazdelo se mu je, kakor da se strma pečina ziblje pod njim.

»Torej — kaj...?«

Dvojčka sta po ovinkih odgovorila na njegovo vprašanje:

»Zdaj pa moraš res oditi, Ralph.«

»To je tebi samemu v prid.«

»Umikaj se. Ostani kar najdlje stran.«

»Kaj vidva ne pojdeta z menoj? Če bi bili vsi trije skupaj — bi bilo še zmeraj nekaj upanja.«

Nekaj časa so molčali, potlej pa je Sam s stisnjenim glasom spregovoril:

»Ti ne poznaš Rogerja. Taje zverina.«

»... in tudi poglavar — oba sta ...«

»... grozno...«

»... samo Roger...«

Oba sta se zakrknila kakor led. Nekdo je lezel po skali proti njim od plemena.

»Gledat gre, če dobro straživa. Hitro, Ralph!«

Ko se je Ralph že pripravil, da bi se spustil po pečini navzdol, je pograbil še zadnjo rešilno bilko, ki se mu utegne nasmejati od tega srečanja.

»Ležal bom čisto blizu tukaj; tamle v tistile hosti,« je zašepetal, »zato jih odvrnita stran od nje. Še na misel jim ne bo prišlo, da bi me iskali tako blizu ...«

Stopinje so bile še zmeraj nekaj korakov stran.

»Sam — in zdaj se umaknem na varno, velja?«

Dvojčka sta spet utihnila.

»Na!« je mahoma rekel Sam. »Vzemi tole ...«

Ralph je otipal kos mesa, ki mu ga je Sam ponujal, in ga pograbil.

»Kaj pa boste napravili z menoj, če me ujamete?«

Spet vse tiho. Ralph se je zazdel sam sebi smešen. Počasi se je začel spuščati po skali.

»Kaj bodo neki napravili z menoj...?«

Z vrha visoke pečine je prišel nerazumljiv odgovor:

»Roger je priostril eno od sulic na obeh koncih.«

Roger je priostril eno od sulic na obeh koncih. Ralph je poskušal najti v tem dejanju kakšen pomen, pa ga ni našel. Popadla ga je togota, da je zdrdral vse grde besede, kar se jih je mogel spomniti, potlej pa se mu je začelo zdehati. Kako dolgo pa človek zdrži brez spanja? Stožilo se mu je po postelji in rjuhah — vendar je bila edina belina tu v bližini tole počasno, penasto mleko, ki se svetlika pod pečinami petnajst metrov globoko, kamor je zletel Pujsek. Pujsek je vsepovsod; tudi tu na ožini in strahoten v temi in smrti. Ko bi zdajle prišel nazaj iz vode s prazno glavo — Ralph je zaječal in zazeval kakor kakšen ficek. Palica v roki se mu je spremenila v berglo, na katero se je opiral.

Potlej pa se je znova napel. Na vrhu skalne trdnjave so se okrepili glasovi. Sam in Eric se z nekom prerekata. Vendar sta praprot in trava že čisto blizu. Tukaj je prostorček, v katerem bo skrit in čisto zraven hoste, ki mu bo jutri poskrbela za skrivališče. Tukajle — in z rokami se je dotikal trave — je prostorček, kjer bo ostal čez noč, nedaleč stran od plemena; če namreč vstane kakšna groza, ki presega človeško naravo, se bo vsaj za nekaj časa lahko zatekel med ljudi, pa čeprav bo to pomenilo ...

Kaj naj neki pomeni? Palica, priostrena na obeh koncih. Kaj se neki skriva za tem? Metali so vanj kopja in ga zgrešili; vsi razen enega. Mogoče ga tudi prihodnjič ne bodo zadeli.

Počepnil je v visoko travo, se domislil mesa, ki mu ga je dal Sam, in ga začel pohlepno trgati. Medtem ko je jedel, je znova zaslišal druge glasove — krike bolečine, krike prestrašenega Sama in Eriča, jezno vpitje. Kaj naj to pomeni? Ne samo on, tudi še nekdo drug mora biti v stiski, ker jih je vsaj eden od dvojčkov skupil. Potlej so glasovi na skali spet potihnili, zato tudi sam ni več premišljeval o njih. Tipal je z rokami okoli sebe, našel hladno, mehko listje in se ritensko umaknil v hosto. Tukaj je torej ležišče za čez noč. In kakor hitro se zasvita dan, bo zlezel še globlje v goščavo, se stisnil med prepletena debla in se zaril tako globoko, da bo mogel za njim priti samo kdo po vseh štirih kakor on sam; in takega kobacnika bo gladko sunil s sulico. Tam bo tičal in pogon pojde mimo njega in strelci bodo odvihrali naprej in ukali čez ves otok, tako da bo sam spet svoboden.

Povlekel se je med praprot in si naredil lož. Palico je položil zraven sebe in se v temi zvil v dve gubi. Ne sme pozabiti, da se mora zbuditi ob prvem svitanju, da bo lahko divjake potegnil za nos — in sploh se ni zavedel, kako nanagloma ga je objel spanec in ga zazibal v temno notranjost tolmuna.

Zbudil se je, še preden so se mu odprle oči, in prisluhnil šumu, ki ni mogel biti daleč stran. Odprl je eno oko, zagledal kakšen palec ali dva od obraza vlažno prst in se z rokami zaril vanjo, ker se je svetloba že precejala skozi liste praproti. Ravno toliko je še utegnil, da so minile celo večnost trajajoče moraste sanje o padanju in o smrti in da se je naredilo jutro, potlej pa je že spet zaslišal glasove. To pot se je razleglo ukanje z onkraj od brega — in v odgovor se mu je že oglasil sosednji divjak in spet sosednji. Tuljenje se je širilo čez ves ožji konec otoka od morja do lagune, kakor bi vzkrikali bežeči ptiči. Ni bilo časa, da bi kaj preudarjal, temveč je brž pograbil ostro palico in se ritensko odvijugal skozi praprot. V nekaj sekundah se je odplazil kakor kača v goščavo; vendar je še utegnil bežno opaziti noge enega od divjakov, ki je prihajal naravnost proti njemu. Praprot se je lomila in mu hrstela pod nogami in dobro je slišal stopinje, ki so se premikale med šumečo visoko travo. Divjak, naj je bil kdor si že bodi, je dvakrat zatulil; in krik se je ponovil v obeh smereh, potlej pa zamrl. Ralph je še zmeraj ždel, zapleten v sredo praprotne goščave, in nekaj časa ni slišal ničesar.

Nazadnje si je malo bolje ogledal goščavo, v kateri je bil skrit. Tukaj ga prav gotovo ne bo mogel nihče napasti — in povrh vsega ima še pasjo srečo. Velika skala, ki je pomendrala Pujska, je odskakala v goščavo in se zavalila ravno semle na sredo; pri tem je napravila razločno cesto in nekaj čevljev široko sled. Ko se je Ralph plazil po nji, se je počutil varnega in pametnega. Previdno se je stisnil med polomljena stebla in čakal, da se gonja odpodi mimo. Ko je pogledoval skozi listje, je bežno zagledal nekaj rdečega. To mora biti vrh skalne trdnjave ki je zdaj daleč in ne grozi. Počutil se je zmagoslavno, ko je slišal, kako se glasna gonja oddaljuje in zamira.

Potlej pa se ni nihče več oglasil; in kolikor bolj so minevale minute v zeleni senci, bolj mu je pomineval občutek zmagoslavja.

Nazadnje je le zaslišal glas — Jackov glas, a pritišan.

»Pa si prepričan?«

Ogovorjeni divjak je molčal. Mogoče je odgovoril z gibom.

Oglasil se je Roger:

»Če nas imaš za norca...«

Neposredno za tem se je oglasil stok in nekdo je zaječal od bolečine. Ralph se je nagonsko stisnil v dve gubi. Eden od dvojčkov je bil v bližini, takoj zunaj goščave, zraven Jacka in Rogerja.

»Pa si prepričan, da se je hotel tukaj skriti?«

Eden od dvojčkov je po tihem zastokal in potlej spet zacvilil.

»Še je v resnici hotel skriti tukajle?«

»Res — res — au ...!«

Srebrn smeh se je razlegel med drevjem.

Tako jim je torej znano.

Ralph je pograbil palico in se pripravil na spopad. Pa kaj sploh morejo storiti? Ves teden se bodo morali prebijati, če si bodo hoteli utreti pot skozi goščavo; in vsi tisti, ki se bodo kakor kače plazili za njim po njegovi sledi, bodo brez moči. S palcem je potipal ostrino svojega kopja in se brez veselja zarežal. Kdor bo poskusil, jo bo skupil, da bo zacvilil kakor prašič.

Vsi skupaj so se odmaknili in se vrnili k trdnjavski skali. Dobro je slišal stopinje, ki so se premikale, in potlej se je nekdo zahahljal. Potlej se je znova oglasil tisti piskavi, ptičji krik in se potegnil vzdolž vse strelske vrste. Še pravi, da nekateri še zmeraj tiho preže nanj; drugi pa...?

Nastal je dolg molk brez sape. Ralph je ugotovil, da ima kos lubja v ustih od oglodane sulice. Obstal je in se zagledal navzgor proti skalni trdnjavi.

Komaj je to storil, je že zaslišal Jackov glas z vrha pečine:

»Dajmo! Horuk! Dajmo!«

Rdeča skala, ki jo je dobro razločil vrh pečine, je padla kakor zavesa, da je zagledal postave in sinje nebo. Prihodnji hip se je že potresla zemlja in po zraku je ostro zažvižgalo; površino hoste je postriglo, kakor da kosi roka velikanka. Skala je odletela daleč naprej, treščila na tla in se zakotalila proti bregu, medtem pa se je zgrnila na Ralpha cela toča polomljenih vejic in osmukanega listja. Onkraj goščave je pleme podžigalo drug drugega.

Potlej je spet vse potihnilo.

Ralph si je vtaknil prste v usta in se ugriznil. Vrh pečine je samo še ena skala, ki jo bodo nemara le kako lahko premaknili; vendar je skoraj tako velika kakor manjša bajta, velika kakor avto, kakor tank. S smrtnim strahom je jasno zagledal pred seboj pot, po kateri jo bo bržkone ubrala — ta se bo le počasi zmajala, se trkljala z roba na rob in se povalila čez otoško ožino kakor velikanski cestni valjar.

»Horuk! Dajmo! Horuk!«

Ralph je odložil sulico, pa jo spet pograbil. Razdraženo si je vrgel lase izpred oči, napravil nekaj hlastnih korakov čez majhno jaso in se spet vrnil. Ustavil se je in se zagledal skozi polomljene konce vej.

Spet je vse potihnilo.

Bežno je opazil, kako se mu trebušna prepona vzdiguje in pada, in se začudil, ko je spoznal, kako hlastno diha. Majčkeno levo od sredine je čisto razločno videl, kako mu utriplje srce. Spet je odložil sulico.

»Dajmo! Horuk! Dajmo!«

Preglušljivo, zapotegnjeno vreščanje.

Nekaj je zabobnelo vrh rdeče skale, potlej pa se je zemlja zamajala in se ni več nehala tresti, pa tudi treskanje je bilo nepretrgano in čedalje močnejše. Ralpha je vrglo v zrak in ga treščilo na tla in povaljalo po vejah. Ravno na desni od njega, komaj kakšen korak stran, je vsa goščava polegla in v koreninah je zapraščalo, ko jih je izruvalo z zemljo vred. Zagledal je nekaj rdečega, kako se počasi kotali kakor mlinski kamen. In potlej je rdeči velikan odhrumel mimo in kakor slon zateptal čedalje počasneje proti morju.

Ralph je pokleknil na razkopano prst in čakal, kdaj se bo zemlja umirila. V hipu so začeli leteti nanj obeljeni, raztreščeni oblakovci, preklane gorjače in srobot iz pokošene goščave. Pri srcu ga je stisnila nekakšna mora, ko je opazil, kako mu razbija srce.

Potlej je spet vse potihnilo.

Pa ne popolnoma. Nekje v bližini je nekdo šepetal; in mahoma so se na njegovi desni divje razmaknile veje. Pokazala se je priostrena konica sulice. V divjem strahu je Ralph pognal svojo palico skozi vrzel in sunil, kar mu je dala moč.

»Aaauu!«

Sulica se mu je v rokah malo ukrivila, potlej pa jo je potegnil nazaj.

»Ooooo...«

Nekdo je zaječal zunaj goščave in glasovi so čedalje močneje segali drug čez drugega. Nadaljeval se je zagrizen boj, ranjeni divjak pa je kar naprej stokal. Potlej so glasovi potihnili in spregovoril je en sam divjak; Ralph je presodil, da to ne more biti Jack.

»Si videl? Sem ti rekel — da je nevaren.«

Ranjeni divjak je spet zatulil.

Kaj pa zdaj? Kaj pride zdaj?

Ralph se je z obema rokama oklenil oškrbljenega kopja in lasje so se mu usuli na čelo. Nekdo je nekaj godrnjal samo nekaj korakov stran od njega in se pomikal proti skalni trdnjavi. Slišal je, kako je eden od divjakov s pridušenim glasom rekel: »Ne!« In potlej se je oglasil potlačen krohot. Znova je sedel na pete in pokazal skozi vejnato steno zobe. Privzdignil je kopje, majčkeno zarenčal in čakal.

Znova se je nevidna gruča zarežala. Zaslišal je čudno prasketajoče glasove in potem še glasnejše praščanje, kakor bi kdo previjal velike pole celofana. Nekaj je sunilo proti njemu in nagnalo ga je na kašelj. Skozi veje se je v belih in rumenih prstanih valil dim; ploskev sinjega neba nad glavo je dobila barvo hudournih oblakov in potlej se je dim zavrtinčil okoli in okoli njega.

Nekdo se je razburjeno zasmejal in neki glas je zavpil:

»Dim!«

Ralph se je odplazil v svoji smeri skozi goščavo proti gozdu in se držal, kolikor je mogel, pod stropom dima. V hipu je zagledal odprto jaso in zeleno listje ob robu hoste. Pritlikav divjak je stal med njim in strnjeno goščavo, rdeče in belo progasto poslikan divjak s sulico v roki. Kašljal je in si s hrbtom roke mazal slikarijo okoli oči, ko se je mencal, da bi mogel pogledati skozi čedalje gostejši dim. Ralph se je plazil kakor maček; potlej je zarenčal in sunil s kopjem, da se je divjak zvil v dve gubi. Nekdo je kriknil z onstran hoste in Ralph se je na krilih groze že zapodil skozi nizko podrastje. Prišel je na svinjske stagne in tekel po njih kakšnih sto korakov daleč, potlej pa zavil stran. Za njim se je znova oglasilo čez ves otok ukajoče tuljenje in eden od glasov je trikrat zavpil. Prepričan je bil, da je to znamenje za začetek gonje, zato se je spet zapodil naprej, dokler mu ni v prsih zagorelo kakor živ ogenj. Potlej se je treščil po tleh in se potegnil pod grm; tam je malo počakal, da se mu je dihanje umirilo. Z jezikom si je tipaje potegnil po zobeh in čez ustnice in daleč stran spet zaslišal ukanje in tuljenje preganjalcev.

Imel je na izbiro še precej stvari. Lahko spleza na drevo — vendar bi se temu reklo zapreti si vse druge poti. Če ga odkrijejo, potlej jim ne bo treba nič drugega, kakor da ga lepo mirno počakajo, da se utrudi.

Če bi človek imel vsaj toliko časa, da bi malo premislil!

Ko je zaslišal še en dvojni krik v isti razdalji, je dobil ključ do njihovega načrta. Kakor hitro je kateri od divjakov naletel na kakšne težave v gozdu, mu je bilo treba samo dvakrat krikniti, pa se je vsa vrsta ustavila, dokler se ni izmotal iz precepa. Tako je ostala veriga čez ves otok ves čas nepretrgana. Ralph je pomislil na merjasca, ki se je s tako lahkoto prebil skoznje. Če bo treba in če se mu bodo gonjači le preveč približali, bo moral tudi sam presekati kordon, ko bodo divjaki še daleč vsaksebi; šinil bo skoznje in stekel nazaj. Samo kam nazaj? Veriga se bo zasukala in znova začesala. Prej ali slej se bo moral najesti ali naspati — in še preden se bo prebudil«, se bodo krempljaste roke stegnile po njem; in lov se bo spremenil v navadno pobijanje.

Kaj potlej sploh more narediti? Naj spleza na drevo? Naj predre verigo kot merjasec? Vse možnosti, naj si je izbral katero si že bodi, so grozne.

En sam krik in srce mu je začelo hitreje razbijati; planil je pokonci in se zapodil proti morju in gostejši džungli, dokler ni obvisel med srobotjem; tako je nekaj časa stal in meča so mu trepetala. Ko bi imel vsaj majčkeno miru, vsaj majčkeno dlje oddiha, da bi utegnil vse premisliti!

In potlej se je divje tuljenje vnovič preglušljivo in neizogibno potegnilo čez otok. Ob tem glasu je poskočil med lianami kakor konj in se znova pognal v tek, dokler ni upehan obnemogel. Ko je pritekel v gosto praprot, se je spet ustavil. Naj spleza na drevo ali se prebije? Za hip je obvladal dihanje, si obrisal usta in si dopovedal, naj miruje. Sam in Eric sta gotovo kje v tej verigi in njima je to početje zoprno. Pa sta v resnici z njimi? Kaj pa, če recimo namesto nanju naleti na poglavarja ali na Rogerja, ki nosita smrt v svojih rokah?

Ralph si je vrgel lase s čela in si obrisal pot z boljšega očesa. Na glas je spregovoril:

»To premisli.«

Kaj sploh more pametnega storiti?

Zdaj ni več Pujska, da bi mu povedal, kaj je pametno. Zdaj ni več slovesnih zborov, da bi lahko debatirali, in tudi ne vzvišene školjke.

»To premisli.«

Predvsem se je začel bati zavese, ki se mu utegne zapreti v možganih in mu zastreti čut za nevarnost in ga napraviti za bedaka.

Tretji domislek je bil, naj bi se tako imenitno skril, da bi prodirajoča veriga gonjačev šla mimo njega, ne da bi ga odkrila.

Sunkoma je vzdignil glavo od tal in prisluhnil. Zdaj je treba počakati na nove glasove — in zaslišal je debelo bučanje, kakor da se gozd sam jezi nanj, in zamolklo bobnenje, čez katero se je kakor s kredo po tabli risalo neznosno ukajoče tuljenje. Zavedal se je, da ga je nekoč nekje že slišal, vendar se ni utegnil spomniti, kdaj in kje.

Naj preseka verigo?

Naj spleza na drevo?

Naj se skrije in jih spusti mimo?

Ko je nekdo kriknil še bliže, je planil pokonci, hipoma šinil naprej in se kakor veter zapodil med trnjem in robido. V hipu je omahnil na odprto jaso in se spet znašel na čisti travi — sicer je bila pred njim na tleh lobanja in se režala dve pedi na široko, vendar se ni več posmehovala temno sinji zaplati neba, temveč se je režala v ponjavo dima. Potlej je Ralph stekel pod drevjem in pri tem se mu je tudi razložilo, od kod bučanje gozda. Z dimom so ga pregnali iz hoste in zažgali ves otok.

Še najboljše bo, če se skrije, ker mu tako ostane možnost, da preseka verigo, če ga nemara le odkrijejo.

Torej se bo skril.

Spraševal se je, če bi bil tudi prašič za to, in se pačil nekam v prazno. Treba bo najti največjo goščavo in najtemnejšo jamo na otoku in zlesti vanjo. In ko je tako tekal sem ter tja, je imel ves čas oči odprte. Proge in lise sončne svetlobe so begale po njem in znoj mu je risal lesketajoče se črte po umazanem telesu. Kriki so bili zdaj daleč stran in slabotni.

Nazadnje je našel prostorček, o katerem se mu je zazdelo, da je kakor nalašč pravi, čeprav je bila odločitev brezupna. Tukaj so grmi in divji sroboti spletli gosto preprogo, da sončna svetloba sploh ni mogla skoznjo. Pod njo je bil prostor, mogoče četrt metra visok, vendar na vse kraje zaprt z vzporedno rastočimi mogočnimi debli. Če zleze tule noter, bo komaj nekaj sežnjev od roba gozda in vendar skrit, če se le ne bo komu od divjakov zazdelo, da bi legel na trebuh in se splazil k njemu; pa še potlej bo tičal v popolni temi — in če se bo zgodilo najhujše in ga bo kdo zagledal, bo imel sam še zmeraj lepo priložnost, da se zapodi proti njemu in na plan, predre vso verigo, jo vrže s tira in se umakne na drugo stran.

Previdno se je potegnil med debela drevesa in povlekel palico za seboj. Ko je prilezel na sredo preproge, je legel in prisluškoval.

Požar je bil mogočen in bobneči ogenj, o katerem se mu je zdelo, da je ostal nekje daleč, se je približeval. Kaj je res ogenj hitrejši kakor konj dirjač? Imel je pregled čez kakšnih petdeset korakov naokoli s prostorčka, kjer je ležal, ker se je skozi vrzel tihotapil svetel sončni žarek; in ko je tako gledal mu je sončna svetloba mežikala z vsake pedi tal. Bilo je, kakor da se mu zapira in spet odpira zavesa v možganih kakor pred trenutkom, ko je mislil, da nekaj takega miglja v njem. Potlej so pa zajčki zamežikali hitreje, se zastrli in ugasnili; po tem je sprevidel, da leži med otokom in soncem že debela plast dima.

Če bo kdo oprezoval pod grmovje in bo nemara bežno zagledal človeško meso, bo mogel biti to tudi Sam ali Eric in ta dva se bosta naredila, kakor da nista ničesar opazila, in tudi ne bosta nič rekla. Ralph je naslonil lice na vlažno prst čokoladne barve, si obliznil suhe ustnice in zaprl oči. Pod goščavjem je zemlja prav narahlo drhtela; ali pa je mogoče pod očitnim bučanjem požara in pod rezkim škrtanjem lovskega ukanja čutiti še nekakšen glas, a še pretih, da bi ga bilo mogoče slišati.

Nekdo je zakričal. Ralph je sunkoma vzdignil obraz od tal in se zagledal v pomračeno svetlobo. Zdaj morajo biti že kje blizu, je pomislil, in prsi so mu začele močno plati. Skriti se, prebiti obroč, splezati na drevo — kaj je navsezadnje še najboljše? Nesreča je v tem, da ima človek eno samo možnost.

Tudi požar se je že približal; ostre poke povzročajo močna debla, celi hlodi, ko eksplodirajo. Ti norci! Taki norci! Požar bo vsak čas zajel tudi sadno drevje — in kaj bodo fantje jutri jedli?

Ralph se je nemirno prelegal na ozkem ležišču. Še pravi, da ni sploh nobene možnosti! Kaj mu pa morejo? Ga bodo pretepli? Ubili? Tista palica, priostrena na obeh koncih?

Mahoma so se kriki oglasili še bliže, da ga je vrglo pokonci. Zagledal je progastega divjaka, ko se je hlastno pognal iz zelenega srobota in se zapodil proti zavetju, v katerem je bil sam skrit, divjaka, ki je držal v roki sulico. Ralph je zasadil prste v zemljo. Zdaj mora biti pripravljen, če bo treba.

Hotel je preprijeti sulico tako, da bi bila konica obrnjena naprej; in tedaj je sprevidel, da je tudi njegova sulica priostrena na obeh koncih.

Divjak se je ustavil petnajst korakov stran in spet ponovil svoj krik.

Mogoče lahko sliši moje srce skozi bučanje požara. Ne smem zakričati. Biti moram pripravljen.

Divjak se je pomikal naprej, da ga je mogel videti samo od pasu navzdol. Videl je tudi konec njegove sulice. Zdaj ga je videl samo še od kolen navzdol. Ne sme zakričati.

Družina divjih prašičev se je cvileč pridrevila iz zelenja za divjakom in se pognala naprej v hosto. Ptiči so se drli, miši so cvilile in nekakšna poskakujoča živalca se je pripodila k njemu pod zeleno preprogo in se skrila.

Pet korakov stran se je divjak ustavil in obstal tik ob goščavi in spet ponovil svoj krik. Ralph je potegnil noge k sebi in počepnil. Sulico je držal v rokah, sulico, priostreno na obeh koncih, sulico, ki je tako divje trepetala in je bila zdaj dolga, zdaj kratka, zdaj lahka, zdaj težka, pa spet lahka.

Lovsko tuljenje je segalo od brega do brega. Divjak ob robu goščave je pokleknil in za njim v gozdu so zagoreli plameni. Ralph je dobro videl koleno, ki se je vtisnilo v prst. In potlej še eno. Potlej dve roki. Potlej sulico.

Obraz.

Divjak je oprezoval v temo pod goščavjem. Ralph si je lahko mislil, da vidi svetlobo od ene in od druge plati, ne vidi pa na sredo — k njemu. Na sredi je oblak teme in divjak se kremži in poskuša z očmi predreti mrak.

Trenutki so se vlekli v neskončnost. Ralph je strmel divjaku naravnost v oči.

Ne smeš zakričati.

Pa se boš še lahko vrnil domov.

Zdajle te je zagledal. Hoče se prepričati. Sulica je priostrena.

Ralph je zakričal in to je bil krik groze in jeze in obupa. Pognal se je naprej, predrl goščavo, pritekel na jaso, kričal, renčal, krvavel. Zavihtel je sulico in divjak jo je pogrnil po tleh; vendar so se mu bližali že drugi in kričali. Odskočil je, ko je pribrenčala sulica mimo njega, potlej pa potihnil in se pognal v beg. V hipu so pred njim zamigljali plameni in se zlili v eno samo ploskev; bobnenje gozda se je sprevrglo v bučanje groma in visoko grmovje tik pred njim na poti je zacvetelo v silnih, pahljačasto razširjenih plamenih. Zavil je proti desni in se podil z brezupno naglico; od leve je puhtel vanj žar ognja in pred njim je pljuskal požar kakor mogočna plima. Divje tuljenje za njim je naraščalo in se širilo na vse strani, vrsta kratkih, ostrih krikov, znamenje, da so ga zagledali. Zagorela postava se je pokazala na njegovi desni in izginila. Vse je teklo, vse pobesnelo kričalo. Dobro jih je slišal, kako lomastijo po nizki hosti in na levi je žgoče, svetlo bučal grom požara. Ralph je pozabil na rane, na lakoto in žejo in popadel ga je strah; brezupen strah na podečih se nogah, ko je drvel skozi gozd proti odprtemu bregu. Pred očmi so mu poskakovale lise in se spreminjale v rdeče kroge, ki so se hitro širili, dokler mu niso izginili izpred oči. Pod njim so bile kdo ve čigave noge čedalje bolj utrujene in brezupno tuljenje se je bližalo kakor nazobčani cikcaki grožnje in mu je že skoraj pljuskalo čez glavo.

Spotaknil se je nad korenino in vrišč, ki ga je preganjal, se je še okrepil. Zagledal je eno od koč, kako prasketa v plamenih, potlej pa so se plameni zaganjali že proti njegovi desni rami in malo naprej je zagledal blisketanje vodne gladine. In že se je pognal navzdol in se odkotalil naprej in naprej po toplem pesku; pobral se je na noge, počepnil in vzdignil roko, da bi odbil udarec; poskusil je zavpiti, naj mu prizanesejo.

Opotekel se je, ko se je pobral na noge, ves napet v pričakovanju novih strahot, in se ozrl navzgor proti široki, prikoničeni čepici. Bila je čepica z belim vrhom in nad zelenim senčnikom na konici je zagledal grb, sidro in zlate liste. Zagledal je belo uniformo, epolete, revolver, vrsto zlatih gumbov po bluzi navzdol.

Mornariški oficir je stal na pesku in previdno in osuplo gledal navzdol na Ralpha. Ob bregu za njim je bil kuter z visoko vzdignjeno premo, ki sta jo držala dva mornarja. Ob kabini na krmi je stal še en mornar in držal v rokah avtomatsko puško.

Divje ukanje lovcev je ponehavalo in zamiralo.

Častnik je nekaj časa v dvomih pogledoval Ralpha, potlej pa odmaknil roko od držaja revolverja.

»Dober dan.«

Ralph se je majčkeno zvil, ker ga je bilo sram spričo umazane zunanjosti, in boječe odzdravil:

»Dober dan.«

Oficir je pokimal, kakor da mu je odgovoril na kakšno vprašanje.

»Ni med vami nobenega človeka — nobenega odraslega?«

Ralph je brez besede odkimal. Na pol se je zasukal na pesku. Na bregu je stala v polkrogu vrsta manjših fantov, katerih životi so bili progasto poslikani z raznimi barvami, držala v rokah priostrene sulice in sploh ni dala nobenega glasu od sebe.

»Še igrate in zabavate?« je dejal častnik.

Požar je segel že do kokosovih palm na bregu in jih prasketaje požiral. Eden od plamenov se je na videz ločil od drugih, se zavihtel kakor akrobat in obliznil krošnje palm na terasi. Nebo je bilo črno. Častnik se je prijazno zasmejal Ralphu.

»Zagledali smo vaš dim. Kaj pa počnete? Še greste vojsko ali kaj?«

Ralph je pokimal.

Častnik si je malo bolje ogledal drobno ptičje strašilo pred seboj. Otroka bo treba okopati, ostriči, mu obrisati nos in ga dobro namazati po vsem životu z oljem.

»Upam, da ni nič padlih? Imate kaj mrtvih?«

»Samo dva. Pa ju je že odneslo.«

Častnik se je sklonil in od blizu pogledal Ralpha. »Dva? Ubita?«

Ralph je še enkrat pokimal. Za njim se je ves otok zvijal v požaru. Častnik je na splošno zmeraj vedel, kdaj ljudje govore resnico. Narahlo je zažvižgal. Zdaj so se pokazali še drugi fantje, nekateri med njimi drobni smrkavčki, vsi zagoreli in z napetimi trebuhi kakor majhni divjaki. Eden od njih je prišel tik zraven oficirja in ga pogledal.

»Jaz sem, jaz sem ...«

Vendar ni mogel nič več spraviti iz sebe; Percival Wemys Madison je iskal po spominu čarovno besedo, pa mu je čisto spuhtela iz glave.

Oficir se je obrnil nazaj k Ralphu.

»Vzeli vas bomo s seboj. Koliko pa vas je?«

Ralph je zmajal z glavo. Častnik je pogledal čezenj proti skupini poslikanih dečkov.

»Kdo pa je tukaj šef?«

»Jaz,« je na glas rekel Ralph.

Majhen fantek, ki je imel na rdečih laseh nekakšne ostanke nenavadne črne čepice in za pas zataknjene ostanke nekakšnih naočnikov, se je pognal naprej, potlej pa se je premislil in obstal.

»Videli smo vaš dim. In ti še tega ne veš, koliko vas je tukaj?«

»Ne, kapitan.«

»Človek bi si mislil,« je dejal oficir in se že ustrašil, kakšno iskanje ga čaka, »človek bi si mislil, da bo skupina mladih Angležev — saj ste vsi Angleži, ne res? — da bo taka skupina lahko ostala v malo boljšem stanju, kakor ste vi — hočem reči...«

»V začetku je bilo v resnici tako,« je dejal Ralph, »potlej pa se je...«

Obmolknil je.

»Takrat smo bili še vsi skupaj...«

Častnik mu je pokimal v spodbudo.

»Že razumem. Vse je šlo gladko in veselo. Kakor na Koralnem otoku.«

Ralph se je brez besede zagledal vanj. Za hip mu je pred očmi poblisnila čudno sijoča podoba, v kakršni so se včasih kopali zanj otoki. Ta otok pa je zdaj požgan kakor mrtev gozd— Simona ni več — in Jack je ... Ulile so se mu solze in hlipanje ga je streslo. Prvikrat na otoku se je vsemu temu sproščeno predal; silnim, drgetavim krčem bridkosti, o katerih je bilo videti, kako mu zvijajo vse telo. Glasen jok mu je odmeval pod črnim dimom pred požganimi razvalinami otoka; in tudi drugi pobiči so se začeli stresati in ihteti, ker jim je šla ginjenost do srca. In sredi med njimi je Ralph umazanega telesa, štrenastih las in moker pod nosom jokal za koncem nedolžnosti, za temo človeškega srca in za resničnim, pametnim prijateljem, ki so mu rekli Pujsek in je zletel nekam v prazno.

Ko se je častnik znašel sredi vsega tega smrkanja, je bil presunjen in majčkeno v zadregi. Obrnil se je stran, da bi se fantje v miru lahko zbrali in si opomogli, in počakal, pri tem pa je z očmi počival na lepi križarki malo stran na odprtem morju.

Table of Contents

Prvo poglavje ŠKOLJKA ZAPOJE

Drugo poglavje KRES NA HRIBU

Tretje poglavje KOČE NA BREGU

Četrto poglavje POSLIKANI OBRAZI IN DOLGI LASJE

Peto poglavje POŠAST IZ VODE

Šesto poglavje POŠAST IZ ZRAKA

Sedmo poglavje SENCE IN VISOKO DREVJE

Osmo poglavje DARILO ZA TEMO

Deveto poglavje PRIVID SMRTI

Deseto poglavje ŠKOLJKA IN NAOČNIKI

Enajsto poglavje TRDNJAVSKA SKALA

Dvanajsto poglavje LOVSKI KRIK