Isaac Asimov

GOLO SONCE

1. poglavje: SLIŠAL JE VPRAŠANJE

3. poglavje: ZVEDEL JE ZA ŽRTEV

4. poglavje: VIDEL JE ŽENSKO

5. poglavje : RAZPRAVLJAL JE O ZLOČINU

6. poglavje: OVRGEL JE TEORIJO

7. poglavje: NAVALIL JE NA ZDRAVNIKA

8. poglavje: IZZVAL JE VESOLJCA

9. poglavje : ONEMOGOČIL JE ROBOTA

10. poglavje: POSLUŠAL JE PREDAVANJE

11. poglavje: PREGLEDAL JE FARMO

12. poglavje: ZGREŠIL JE CILJ

13. poglavje : ZASLIŠEVAL JE ROBOTIKA

14. poglavje: ODKRIL JE MOTIV

15. poglavje: PUSTIL SE JE PORTRETIRATI

16. poglavje: NAŠEL JE REŠITEV

17. poglavje: SKLICAL JE SESTANEK

18. poglavje:ODGOVORIL JE NA VPRAŠANJE

1. poglavje: SLIŠAL JE VPRAŠANJE

Elijah Baley se je trmasto boril proti strahu.

Strah je v njem naraščal že štirinajst dni. In še dlje. Naraščal je že od dneva, ko so ga poklicali v Washington in mu pri tem mirno sporočili, da bo premeščen.

Poziv v Washington je bil že sam po sebi dovolj vznemirljiv. Poklicali so ga brez podrobnejših pojasnil, čisto na kratko. To je bilo slabo znamenje. Še slabše pa je bilo to, da je bila pozivu že kar priložena vozovnica za letalo.

Deloma se je ta strah rodil v njem samo zaradi letala. Zadeva je bila torej nujna. A strah ga je bilo tudi letala samega; nič drugega. Vendar je bil to šele začetek vseh neprijetnih občutkov, ki jih je bilo sprva še lahko potlačiti.

Sicer pa je Lije Baley potoval z letalom že štirikrat. Nekoč je celo preletel ves kontinent. Potovanje z letalom je sicer vedno neprijetno, a nikakor še ne pomeni koraka v neznano.

Vedel je, da traja potovanje iz New Yorka v Washington samo eno uro. Vzletel bo v New Yorku s steze št. 2, ki je, kot vse uradne letališke steze, diskretno pokrita in se odpre šele proti prostemu nebu, ko letalo doseže določeno hitrost. V Washingtonu bo priletel na stezo št. 5, ki je podobno zaščitena.

Baley je poleg tega dobro vedel, da letalo ne bo imelo nobenih oken. A notranjost bo dobro razsvetljena, hrana bo spodobna in oprema udobna. Polet, ki ga bodo kontrolirali po radiu, bo gladek; ko bo v zraku, gibanja skoraj ne bo čutil.

Dopovedoval si je vse to, in govoril je o tem tudi svoji ženi Jessie, ki še nikdar ni bila v zraku in ki se je letal strašno bala. Rekla je:

- Res, nočem, da potuješ z letalom. To je nekaj nenaravnega. Zakaj bi raje ne potoval po ekspresni cesti?

- Po ekspresni cesti bi potoval celih deset ur, je čemerno odgovoril Lije. In poleg tega sem član mestnih policijskih sil in ubogati moram ukaze svojih nadrejenih. Zlasti - če hočem obdržati svoj čin C-6.

In tu je bilo konec debate.

V letalu je Baley nepremično prebiral novice na ekranu pred seboj. Vse mesto je bilo ponosno na ta servis: novice, članki, humoristični prispevki, vzgojne drobtinice, priložnostne zgodbice. In govorili so, da bodo nekoč vse te sličice spremenili v filme in tedaj bodo potnike še bolj zabavali, kajti gledanje v ekran jih še najbolj odtrga od okolice.

Baley ni gledal teh stripov samo zaradi razvedrila, temveč tudi zaradi družabne etikete. V letalu je bilo še pet potnikov (opazil jih je proti svoji volji) in vsakdo je imel pravico do svojega strahu in svoje tesnobe, kakršen je bil pač njegov značaj ali kakor so mu bila pač ta čustva privzgojena.

Tudi njemu bi ne bilo všeč, če bi kdo opazil, kako slabo se počuti. Ne bilo bi mu všeč, če bi kdo opazil, kako kri izginja iz njegovih prstnih členkov, kadar se oprime naslonjala, in kako se spet vrača, kadar popusti.

Dopovedoval si je: saj sem zaprt. To letalo je kot celo majhno mesto.

A samega sebe ni mogel vleči za nos. Na njegovi levi strani je bila le tenka jeklena stena; lahko jo je čutil s komolcem. Onstran nje ni bilo ničesar...

No, dobro - zrak! A to ni nič, res nič.

Tisoč milj na desno in tisoč milj na levo. Ena milja, mogoče dve - navzdol.

Skoraj si je zaželel, da bi videl naravnost navzdol, da bi vrgel pogled na zakopana mesta, prek katerih je letel: New York, Philadelphia, Baltimore, Washington. Predstavljal si je nizke, okrogle in kupolaste skupine hiš, ki jih ni nikoli videl, a je vedel, da so. In pod njimi, celo miljo pod zemljo in na ducate milj v vseh smereh - naj bi bila mesta.

Predstavljal si je neskončno dolge predore mest, kjer je mrgolelo ljudi; stanovanja, skupne kuhinje, tovarne, ekspresne ceste; vse je bilo udobno in toplo in pod družbeno kontrolo.

On sam pa je bil izoliran v hladnem in brezobličnem zraku, zaprt v drobnem kovinskem zrnu, ki je drvelo skozi praznino.

Roke so mu trepetale, a silil je svoje oči, da bi se osredotočile na časopisni trak in da bi bral.

Tu se je odvijala neka zgodba o raziskovanju galaksije in bilo je jasno, da je junak lahko samo Zemljan.

V obupu je glasno zagodrnjal - a takoj se je prestrašil lastnega glasu, kajti to je bilo nespodobno.

In vendar je bilo smešno. Misel, da bi Zemljani lahko zavzeli vesolje, je bila naravnost otročja. Raziskovanje galaksije! Galaksija je bila za Zemljane zaprta. Že pred stoletji so jo zavzeli Vesoljci, katerih predniki so bili Zemljani. Ti predniki so bili prvi, ki so dosegli Zunanje svetove, se tu dobro znašli, a njihovi potomci so prepovedali nadaljnje priseljevanje. In tisti, ki so ostali na Zemlji, so se zakopali v podzemlje. Zemljani so do skrajnosti razvili svojo mestno civilizacijo, civilizacija jih je uklenila v mesta z zidovi strahu pred odprtimi prostori, pred golim soncem. Ogradili so se od farm, kjer so delali samo roboti, in celo pred rudniki njihovega lastnega planeta. Celo pred rudniki.

Za hudiča, je grenko preklinjal Baley sam pri sebi, če nam to ni všeč, ukrenimo vendar kaj! Samo nikar ne zapravljajmo časa s pravljicami!

A ničesar ni bilo mogoče storiti in vedel je to.

Potem je letalo pristalo. Potniki so izstopili in se razkropili vsak po svoji poti, ne da bi pogledali drug drugega.

Pogledal je na uro in ugotovil, da se lahko še osveži, preden stopi na ekspresno cesto proti Ministrstvu pravice. Vesel je bil tega. Šum in hrup življenja* visoke obokane dvorane letališča s predori, ki so vodili v vse smeri in v različnih nivojih - in vse, kar je videl in slišal, mu je vlilo občutek varnosti. Spet je bil varno spravljen v toplem mestnem drobovju. Tesnoba je minila in čutil je le še potrebo po kopeli, da bi se povsem pomiril.

Potreboval je samo dovolilnico za uporabo skupne kopalnice, a ko je pokažal svoj potni nalog, ni bilo nobenih težav. Na potni nalog so mu udarili samo običajen žig in ga zaznamovali z natančnim datumom (da bi preprečili zlorabe), potem pa je dobil še kratko, tiskano navodilo, kako priti do cilja.

Bil je srečen, ko je začutil spet tekoče trakove pod nogami. Lotil se ga je občutek razkošja, ko je tako stopal na vedno hitrejše trakove, dokler ni postopoma dosegel ekspresne ceste. Tu se je udobno zavalil v naslonjač, ki mu je po činu pripadal.

Gneče ni bilo in naslonjačev je bilo dovolj. Tudi v kopališču je bilo dovolj prostora. Kabina, ki so mu jo nakažali, je bila lepo urejena in vsi aparati so brezhibno delovali.

Temeljito je izkoristil vso racionirano količino vode, opral, osušil in osvežil svoje perilo in zdaj se je počutil odlično, prav kot nalašč za pohod na Ministrstvo pravice. Bil je celo srečen, čeprav je to zvenelo nekam ironično.

Podsekretar Albert Minnim je bil majhen, čokat človek, nekoliko rdečkaste polti in rahlo sivih las. Vse na njem je bilo gladko in mehko. Bil je čist in dišal je po odličnih dišavah. Bilo je očitno, da živi življenje visokega standarda, da njegove nabave sploh niso omejene. To pa je bila prednost samo tistih, ki so delali na najvišjih upravnih položajih.

Baley se je ob njem počutil umazanega in neotesanega. Zavedal se je svojih prevelikih rok in udrtih oči.

Minnim je rekel prisrčno:

-    Sedite, Baley. Kadite?

-    Samo pipo, gospod; je odgovoril Baley.

Potegnil jo je iz žepa in Minnim je odtegnil cigaro, ki jo je bil že napol ponudil.

Baleyu je bilo takoj žal. Cigara bi bila boljša. In darilo bi moral spoštovati. Saj mu tudi povečani obroki tobaka, ki so mu pripadali, ko je napredoval od čina C-5 na čin C-6, niso zadostovali.

-    Kar prižgite si, če hočete, jo potrpežljivo rekel Minnim in očetovsko gledal, kako je Baley natančno meril količino tobaka, ki ga je tlačil v pipo.

Baley je gledal v pipo in rekel:

-    Niso mi povedali, zakaj ste me poklicali v Washington.

-    Vem, je rekel Minnim in se nasmehnil. Vse to bomo zdajle uredili. Premeščeni ste samo začasno.

-    Izven New Yorka?

-    Precej daleč.

Baley je radovedno dvignil obrvi.

-    Za kako dolgo, gospod?

-    Ne vem.

Baley se je zavedal, kakšne dobre in kakšne slabe strani utegne imeti takšna premestitev. Kot začasni prebivalec mesta, kjer ni imel domovinskega staleža, bi utegnil živeti bolje in imeti večje obroke. Po drugi strani pa ni bilo verjetno, da bi lahko žena Jessie in sin Bentley potovala z njim. Seveda bi za oba lepo skrbeli, če bi ju moral pustiti v New Yorku, a Baley je bil domača živalica in mu misel na ločitev nikakor ni bila pogodu.

Premestitev pa je pomenila tudi neko posebno delo, kar je bilo dobro. Vedel je, da mu bodo naložili večjo odgovornost od tiste, ki jo je imel na svojem običajnem delovnem mestu civilnega detektiva v New Yorku. To ni bilo dobro. Pred nekaj meseci je že preživel neko tako nalogo s povečano odgovornostjo. Preiskoval je - v neposredni bližini New Yorka - umor nekega Vesoljca. In prav nič ga zdaj ni veselila misel, da bi se moral ukvarjati še s kakšnim drugim takšnim primerom.

Vprašal je:

-    Bi mi, prosim, povedali, kam moram odpotovati? Kakšno nalogo ste mi naložili? Za kaj sploh gre?

Pretehtal je podsekretarjevo nedoločno izjavo ,precej daleč. Besedica precej je bila zelo naglašena. Baley je pomislil na Kalkuto ali Sydney.

Potem je gledal, kako je Minnim jemal cigaro in kako si jo je skrbno prižigal.

Poglej ga, hudiča, je pomislil Baley, v zadregi je; nerad mi bo povedal.

Minnim je potegnil cigaro iz ust. Gledal je v dim in rekel:

-    Ministrstvo pravice vas pošilja na začasno delovno mesto na Solarijo.

Za hip se je Baleyeva misel ustavila na varljivih asociacijah: Solarij a-Azija, Solarij a-Avstralija...

Potem ga je nenadoma prešinilo. Planil je pokoncu in vzkliknil:

-    Mislite - na Zunanje svetove?

Minnim se je umikal njegovim očem.

-    Prav to, je rekel.

-    Pa saj to je nemogoče, je rekel Baley. Zemljanov sploh ne puščajo tja.

-    Okoliščine so se spremenile. Na Solariji se je zgodil umor.

Baley se je zamišljeno nasmehnil:

-    Ampak to je nekaj zunaj naše pristojnosti, ali ne?

-    Prosili so za našo pomoč.

-    Za našo pomoč? Za pomoč z Zemlje?

Baley je bil zmeden in sploh ni mogel veijeti. Bilo je prav zares popolnoma neverjetno, da bi Zunanji svetovi prosili za pomoč z Zemlje, za pomoč z materinskega planeta, ki so ga tako zaničevali. Z Zemlje, ki je bila po njihovem mnenju potrebna kvečjemu socialnega skrbstva? Da bi jo klicali na pomoč?

-    Prosili so za pomoč z Zemlje? je ponovil.

-    To je res nenavadno, je rekel Minnim. A tako je. Žele, da bi ta primer raziskoval zemeljski detektiv. O tem so se pogodili po diplomatski poti na najvišjem nivoju.

Baley je sedel.

-    Zakaj pa jaz? Saj nisem več mlad. Triinštirideset let imam. Imam ženo in otroka. Ne morem zapustiti Zemlje.

-    Nismo vas mi izbrali. Prav za vas so prosili.

-    Prav za mene?

-    Da. Prosili so za Elijaha Baleya, civilnega detektiva, C-6, iz New Yorka. Oni že vedo, kaj hočejo. Najbrž tudi vi veste zakaj.

Baley je rekel trmasto:

-    Saj nisem dovolj kvalificiran.

-    Mislijo, da ste. Zvedeli so, kako ste vodili preiskavo o umoru Vesoljca v New Yorku.

-    Najbrž so kaj zmešali. Najbrž se jim je zdelo bolje, kot je bilo v resnici.

Minnim je zmignil z rameni.

-    Kakorkoli. Prosili so za vas in mi smo pristali, da vas pošljemo. Premeščeni ste. Vsi papirji so že pripravljeni in iti morate. Med vašo odsotnostjo bosta vaša žena in sin oskrbovana po činu C-7, kajti ta čin boste dobili za čas vaše začasne odsotnosti.

Minnim se je tu pomenljivo ustavil. Potem je nadaljeval:

-    In če boste zadovoljivo rešili nalogo, bo to potem vaš stalni čin.

Za Baleya je bilo to prehitro. Ni mogel verjeti. Saj ne more zapustiti Zemlje. Ali ne uvidijo tega?

Slišal je samega sebe, kako je z glasom, ki je bil njemu samemu tuj, tiho vprašal:

-    Kakšen umor? Kakšne so okoliščine? Zakaj ne morejo sami najti morilca?

Minnim je preurejal drobne predmete na svoji pisalni mizi. Skomignil je z rameni:

-    Ničesar ne vem. Nobenih okoliščin ne poznam.

-    Kdo pa jih potem pozna, gospod? Pa menda ne mislite, da bom odpotoval tja z glavo v vreči?

In njegov obupni notranji glas je spet ponavljal: ,Pa saj sploh ne morem zapustiti Zemlje.

-    Nihče o tem ničesar ne ve. Nihče na Zemlji. Solarijci nam tega niso povedali. To bo vaše delo; sami boste morali odkriti, zakaj je ta umor tako zelo pomemben, da kličejo Zemljana. Ali pa bo to samo del vaše službe.

Baley je bil tako obupan, da je rekel:

-    Kaj pa če odbijem?

Odgovor je seveda poznal naprej. Natančno je vedel, kaj bi pomenila degradacija zanj, za njegovo ženo in sina.

Minnim ni rekel ničesar o degradaciji. Rekel je mehko:

-    Saj vendar ne morete odbiti, gospod detektiv. Ukaz morate izvršiti.

-    Za Solarijo? Naj jo vzame vrag!

-    Za nas, Baley, za nas.

Minnim je premolknil. Potem je nadaljeval:

-    Saj vendar poznate položaj Zemlje v odnosu do vesolja. Tega mi vendar ni treba razlagati.

Baley je seveda poznal politično situacijo, kakor jo je pač poznal vsak človek na Zemlji. Petdeset Zunanjih svetov, ki so imeli vsi skupaj daleč manj prebivalstva kot Zemlja, je razpolagalo z vojaško silo, ki je bila vsaj stokrat močnejša od zemeljske. Gospodarstvo njihovih redko naseljenih planetov je počivalo na pozitronski robotski sili in proizvodnja energije je bila na posameznega prebivalca tisočkrat tolikšna kot proizvodnja na Zemlji. Produkcija energije na posameznega prebivalca pa je seveda narekovala vojaški potencial, življenjski standard, srečo - in vse, kar je spadalo zraven.

Minnim je rekel:

-    Neznanje je eden od vzrokov, da je stvar takšna. Prav neznanje. Vesoljci o nas vse vedo. Kdo ve, koliko njihovih misij deluje na Zemlji! Mi pa vemo o njih samo to, kar nam sami povedo. Se noben Zemljan ni stopil na Zunanje svetove. Vi pa boste.

Baley je začel:

-    Toda saj nihče ne more ...

Minnim pa je ponavljal:

-    Vi pa boste. Vaš položaj bo edinstven. Prišli boste na Solarijo po njihovem naročilu in delali, kar vam bodo oni naložili.

Ko se boste vrnili, boste prinesli s seboj Zemlji zelo koristne informacije.

Baley je mračno pogledal podsekretarja.

-    Mislite, da moram torej vohuniti za Zemljo?

-    Ne gre za vohunjenje. Ne počenjajte ničesar, kar vam ne bodo ukažali. Imejte samo odprte oči in odprto glavo. Opazujte! Na Zemlji imamo specialiste, ki bodo po vašem povratku analizirali in razložili vaša opazovanja.

Baley je rekel:

-    Mislim, da je napetost v odnosih.

-    Kako pridete na takšno misel?

-    Tvegano je pošiljati Zemljana na Zunanje svetove. Vesoljci nas sovražijo. Kljub svoji najboljši volji in čeprav bom tam po njihovem naročilu - lahko povzročim medzvezdni incident. Zemeljska vlada bi se prav lahko izognila temu, ko bi to le hotela. Lahko bi rekli, da sem bolan. Vesoljci se prav patološko boje bolezni. Za nobeno ceno bi me ne spustili tja, če bi slišali, da sem bolan.

-    Ali predlagate, da to poskusimo? je vprašal Minnim.

-    Ne. Za moj odhod ima vlada gotovo še druge razloge. Na takšne izgovore bi se lahko spomnili tudi brez moje pomoči. Sklepam torej, da gre za vohunjenje in to je bistvo. In če je to res, potem gre za nekaj več kot samo za to, naj imam odprte oči. Preveč tvegano je.

Baley je pričakoval izbruh in to bi bilo zanj tudi nekakšno olajšanje. Toda Minnim se je samo hladno smehljal in rekel:

-    V bistvo stvari prodirate, se mi zdi. To sem od vas tudi pričakoval.

Podsekretar se je nato nagnil prek mize:

-    Tu imam neke informacije, o katerih pa ne smete govoriti z nikomer, tudi ne z drugimi vladnimi uradniki. Naši sociologi so prišli do določenih zaključkov, ki se nanašajo na sedanji položaj v Galaksiji. Na eni strani petdeset Zunanjih svetov, vsi redko naseljeni, robotizirani, močni, z ljudmi, ki so zdravi in ki dolgo žive. Na drugi strani smo mi na Zemlji, ki je preobljudena, tehnično nerazvita, polna bolezni, ljudje ne žive dolgo, vse je pod gospodarsko nadvlado Vesoljcev. Tak položaj je nestalen.

-    Gre za dolga razdobja.

-    Položaj je nestalen tudi za kratko obdobje. Sto let je največ, kar smemo dopustiti. Sedanji položaj lahko traja, vse dokler živimo mi, a misliti moramo tudi na naše otroke. Mogoče bomo postali Zunanjim svetovom prenevarni in skušali nas bodo uničiti. Na Zemlji je osem bilijonov ljudi in vsi sovražijo Vesoljce.

Baley je rekel:

-    Vesoljci so nas izključili iz galaksije, vodijo našo trgovino samo za svoj lastni dobiček, dajejo gospodarske direktive naši vladi in sploh ravnajo z nami kot z otroki. Kaj pa pričakujejo? Da jim bomo za vse to hvaležni?

-    Prav imate. A to je utrjen sistem. Upor in pritisk, upor in pritisk. A če bo šlo tako naprej, bo Zemlja že čez sto let izbrisana iz seznama naseljenih svetov. Tako pravijo sociologi.

Baley se je počutil skrajno neugodno. Zakaj neki so vpraševali sociologe in njihove elektronske možgane?

-    Kaj potem pričakujete od mene? Če je stvar takšna? je vprašal.

-    Prinesite nam informacije. Naša sociološka predvidevanja so zelo pomanjkljiva, ker nam primanjkuje podatkov o tem. kaj vse se dogaja v vsemirju. Prisiljeni smo, da delamo negotove sklepe in špekulacije samo s spoznavanjem majhnega števila Vesoljcev, ki prihajajo k nam. Mi vemo samo tisto, za kar so se sami odločili, da nam povedo. Zato vemo samo to, da so močni, da so vojaško močni in nič drugega. Vraga, je že res, da imajo tam svoje robote, da jih je malo in da zelo dolgo žive. Toda kje so njihove slabosti? Poiščite jih! Poiščite nekaj, kar bo spremenilo naša predvidevanja o neogibnem uničenju! Nekaj, kar bo lahko vodilo naša dejanja in izboljšalo naše perspektive za življenje v prihodnosti!

-    Ali bi ne bilo bolje, če bi poslali tja sociologa?

Minnim je odkimal.

-    Če bi lahko po svoji volji pošiljali tja strokovnjake, bi to storili že pred desetimi leti. Takrat smo namreč prvič prišli do takšnih katastrofalnih sklepov. In zdaj je naša prva priložnost, da sploh lahko nekoga pošljemo. Želeli so detektiva in to nam je tudi prav. Detektiv je tudi sociolog; detektiv je sociolog-praktik. Če ni, je slab detektiv. Vaša kartoteka pa dokazuje, da ste dober detektiv.

-    Hvala, gospod, je rekel Baley mehanično. Ampak - kaj bo, če zaidem v težave?

Minnim je skomignil z rameni.

-    Tveganje je del vašega poklica.

Zamahnil je z roko in s tem izbrisal to vprašanje z dnevnega reda. Potem je dodal:

-    Kakorkoli. Iti morate. Čas vašega odhoda je določen. Ladja vas že čaka.

Baley je kar otrdel.

-    Že čaka? Kdaj pa moram odpotovati?

-    V dveh dneh.

-    Pa saj moram še nazaj v New York. Moja žena...

-    Mi bomo obiskali vašo ženo... Saj razumete... za to vašo nalogo ne sme izvedeti. Povedali ji bomo, naj za zdaj ne pričakuje od vas nobenega glasu.

-    Ampak to je nečloveško! K njej moram! Mogoče je ne bom nikoli več videl...

-    Toda, gaje prekinil Minnim, ali ni še bolj nečloveško to, da v vašem poklicu ni dneva, ko odhajate v službo, pa se utegne zgoditi, da svoje žene ne boste nikoli več videli? Vsi moramo opravljati svojo dolžnost.

Baley že petnajst minut ni vtaknil svoje pipe v usta. A tega sploh ni opazil.

Nihče mu ni mogel povedati kaj več. Nihče ni ničesar vedel o umoru. Vsi uradniki so samo pospeševali njegov odhod, vse dokler ni stal ob vznožju gigantske vesoljske ladje. Bil je še vedno poln negotovosti.

Vesoljska ladja je stala tam kot velikanski top, naperjen proti nebu. Baley je drhtel na odprtem, ostrem zraku. Bil je vesel noči, ki se je začela spuščati in ki je zakrila nebo nad njegovo glavo kot s temnim stropom. Bilo je oblačno, in čeprav je Baley nekoč že obiskal planetarij, ga je presenetila neka svetla zvezda, ki je s svojimi žarki prodrla skozi razpoko med oblaki do njegovih oči.

Bila je le majhna iskra, daleč daleč proč. Radovedno je strmel vanjo, skoraj brez strahu. Zdela se je kar blizu, skoraj brezpomembna - in vendar so okrog takšnih stvarčic krožili planeti, na njih pa so živeli ljudje, ki so vladali vsej Galaksiji. In sonce je prav takšno, je pomislil, samo da je mnogo bliže in da obseva zdaj drugo stran Zemlje.

Nenadoma je pomislil na Zemljo, ki ni nič drugega kot kepa kamenja, obdana s tanko mrenico vlage in plina, na vseh straneh izpostavljena praznini. Potem je pomislil še na zemeljska mesta, ki so rahlo zakopana v zunanjo plast zemeljske skorje, nekje med trdno skalo in zrakom. Začutil je mravljince po hrbtenici.

Ladja je seveda pripadala Vesoljcem. Medzvezdna trgovina je bila popolnoma v njihovih rokah. Bil je edini Zemljan, ki je stal zdaj zunaj mestnih meja. Dolgo so ga kopali, drgnili in razkuže-vali, dokler ni bil - po vesoljskih standardih - dober za vstop v njihovo ladjo. Kljub vsem tem previdnostnim ukrepom pa so mu vendar poslali naproti samo robota. Po njihovem mnenju naj bi še vedno nosil v sebi sto vrst bacilov vseh mogočih bolezni prenapolnjenega mesta, proti katerim je'bil on sam odporen, Vesoljci pa ne. Kajti oni so živeli kot v večno higienično čistih in hermetično zaprtih konzervah.

Iz teme se je izvil robot s svetlečimi rdečimi očmi.

-    Civilni detektiv Elijah Baley?

-    To sem jaz, je odgovoril in spet začutil mravljince. Bil je preveč pristen Zemljan, da se ne bi razjezil, ko je videl robota opravljati človeško službo. Sicer je poznal robota Daneela Oli-vawa, ki je sodeloval z njim v preiskavi tistega Vesoljca, toda zdaj je bilo drugače. Daneel je bil...

-    Prosim, za menoj, je rekel robot in z belo svetlobo obsijal stezo do ladje.

Baley je stopal za njim. Šla sta po lestvi in potem skozi dolge hodnike in končno prišla v neko sobo.

Robot je spet spregovoril:

-    To bo zdaj vaša soba, gospod Baley. Ukazano je, daje med potovanjem ne smete zapustiti.

Baley je pomislil: pa ja, kar zapečatite me, kar izolirajte me!

Hodniki, po katerih sta hodila, so bili prazni. Roboti so se verjetno prav tedaj dezinficirali. In tudi tale robot bo prav gotovo stopil v bakteriocidno kopel, brž ko ga bo zapustil.

Robot je rekel:

-    Tukaj teče voda in tukaj je stranišče. Tukajle boste prejemali hrano. Tukajle boste lahko gledali filmski žurnal. Okno se odpira in zapira s tem gumbom. Zdaj je zaprto, če pa boste želeli pogledati v vesolje...

Baley ga je vznemirjeno prekinil:

-    Je že dobro, fant. Kar pusti vrata zaprta...

Uporabil je besedo ,fant‘, kakor pravijo robotom Zemljani. Robot ni bil užaljen. Saj tudi ni mogel biti. Njegovi odgovori so bili omejeni in strogo določeni po pravilniku robotike.

Robot je samo upognil svoje široko kovinsko telo, kar je bil nekakšen poklon - in odšel.

Baley je ostal sam v svoji sobi. Lahko je mirno premišljeval. Vsekakor je bilo tu bolje kakor v letalu. V letalu je videl vse - od glave do repa. Lahko je videl, kje se začenja in kje končuje. Vesoljska ladja je bila velika. Imela je hodnike in nadstropja in sobe. Bila je kar majhno mesto. Baley je lahko vsaj dihal svobodno.

Potem so luči zamežikale in kovinski glas nekega robota je po zvočniku objavil, da je prišel čas odhoda ter dal navodila, kako se je treba zavarovati proti pospešku pri vzletu.

Sledil je sunek, ki ga je prestregel sistem prožnih varnostnih mrež in hidravličnih amortizerjev; potem je bilo slišati oddaljeni grom reaktivnih motorjev, ki so jih silovito ogrevali in poganjali komprimirani protoni. In slišati je bilo pisk ob trenju z ozračjem, ki je postajal vse rahlejši in rahlejši in po enourni vožnji je povsem izginil.

Bili so v vesolju.

Bilo je, kakor da bi vsi občutki otopeli. Kakor da bi ničesar več ne bilo resnično. Dopovedoval si je, da je vsako sekundo tisoč milj dlje od zemeljskih mest, od Jessie. A tega ni občutil.

Drugega dne (ali tretjega - saj ni bilo mogoče določiti časa -razen po presledkih med hrano in spanjem) je doživel čuden trenuten občutek: kakor da bi se odznotraj obrnil navzven. Trajalo je samo hipec in Baley je vedel, da je to Skok, ta čudni, nerazumljivi, skoraj mistični hipni prehod skozi nadprostor, Skok, ki je prenesel ladjo, in vse, kar je bilo v njej, v hipu od ene točke v vesolju do druge, kdo ve, koliko svetlobnih let daleč. In še en časovni prehod in še en Skok in še en časovni prehod in še en Skok.

Baley je vedel, da je zdaj mnogo svetlobnih let daleč, mogoče deset, sto, tisoč.

Ni vedel, kako daleč potujejo. Noben Zemljan ni vedel, kje v vesolju leži Solarija. Stavil bi, da nihče. Bili so nevedneži, vsi po vrsti.

Počutil se je pošastno osamljenega.

Kasneje je začutil, kako ladja zmanjšuje brzino. Vstopil je robot. Njegove mračne, rdečkaste oči so brž pregledale vse podrobnosti varnostnih naprav v njegovi sobi. Spretno je privil neki vijak. Potem je pregledal vse podrobnosti v hidravličnem sistemu.

Končno je rekel:

-    Čez tri ure bomo pristali. Prosimo vas, ostanite v svoji sobi. Človek bo prišel po vas, odpeljal vas bo ven in pospremil do vašega stanovanja.

-    Čakaj, je rekel Baley napeto. Bil je od vseh strani povezan s pasovi in počutil se je čisto brez moči. - Povej mi, koliko bo ura, ko bomo pristali...

Robot je gladko odgovoril:

-    Po standardnem galaktičnem času bo...

-    Lokalni čas, lokalni čas, fant! Za božjo voljo!

Robot je gladko nadaljeval:

-    Dan na Solariji traja osemindvajset celih petintrideset standardnih ur. Solarijska ura je razdeljena na deset dekad, dekada na sto centad. Na letališču bomo pristali v dvajseti centadi pete dekade.

Baley je tega robota sovražil. Sovražil je njegovo topost in nerazumevanje. Sovražil ga je zaradi tega, ker ga je moral vpraševati nekatere najbolj osnovne stvari in tako pokazati svoje neznanje.

A spraševati je moral:

-    Ali bo dan?

-    Dan bo, je odgovoril robot in odšel.

Dan! Stopiti bo moral na nezaščiteno površino planeta v dnevnem času!

Niti pojma ni imel, kako se bo vse to izteklo. Na Zemlji je že imel priložnost videti majhne površine lastnega planeta. Nekaj trenutkov je celo že stopal po površini. A všelej je bil obkrožen z zidovi, od katerih se ni nikoli oddaljil. Varnost je bila vedno v bližini.

Bo zdaj tudi tako? Saj ne bo niti varljivih zidov teme...

A svojih slabosti ni hotel pokazati Vesoljcem - poslali bi ga k vragu, če bi jih kažal - in trdno je pritisnil svoje telo ob mrežo, ki ga je varovala pred silami zaviranja, zaprl oči in se trmasto boril zoper grozo.

2. poglavje: SREČAL JE PRIJATELJA

Baley je izgubljal bitko. Razum ni zadoščal.

Venomer si je dopovedoval: ljudje lahko vse življenje žive na odprtem prostoru. Vesoljci še zdaj tako žive. Naši predniki so tako živeli na Zemlji. Nobene resnične nevarnosti ni, če te ne obkrožajo zidovi. Samo čutila govore drugače, predsodki - in to je prevara.

A vse to ni pomagalo. Onstran zdrave pameti je v njem nekaj kričalo po zidovih in se na vse kriplje branilo odprtega prostora.

Čas je tekel in vedno bolj je bil prepričan, da mu ne bo uspelo. Pokažal se bo zajca, ves se bo tresel in ubog bo, da bi se ga kamen usmilil. Vesoljec, ki bo zdajle prišel ponj (v nosu bo imel filtre, da bi se zaščitil pred bacili, in na rokah rokavice, da bi se ga ne dotaknil), ga ne bo niti pošteno zaničeval. Samo gnusil se mu bo.

Ves čemeren je Baley vztrajal.

Ko je ladja pristala, so se varnostne naprave avtomatsko izklopile, hidravlični sistem se je umaknil v steno. Baley pa je obsedel na svojem sedežu. Strah ga je bilo, a bil je odločen, da tega ne bo pokažal.

Ozrl se je šele, ko so vrata sobe tiho škrtnila. Zagledal je visoko postavo temno rjavih las: Vesoljec - eden tistih ponosnih potomcev Zemljanov, ki so se odrekli zemeljske kulturne dediščine.

Vesoljec je spregovoril:

- Kolega Elijah ...

Baley se je naglo obrnil proti prišlecu. Izbuljil je oči in skoraj proti svoji volji planil pokoncu.

Strmel je v njegov obraz; v široke in visoke ličnice, v popolni mir potez na njegovem obrazu, v simetrijo njegovega telesa in še najbolj v njegove modre oči, ki niso izražale nikakršnih čustev.

-    D-daneel, je zajecljal.

-    Zelo me veseli, da se me spominjate, kolega Elijah, je rekel Vesoljec.

-    Kako bi te mogel pozabiti? - je vzkliknil Baley in začutil silno olajšanje. To bitje je bilo kos Zemlje, prijatelj, udobje, rešitelj. Neznansko si je zaželel, da bi tega Vesoljca kar objel, ga poljubil, da bi se skupaj smejala, da bi ga trepljal po ramenih in da bi počenjal vse tiste norosti, ki jih počenjajo stari prijatelji, kadar se po dolgem času spet srečajo.

A tega ni storil. Ni mogel. Lahko je samo stopil korak bliže k njemu, mu podal roko in rekel:

-    Kako bi te mogel pozabiti!

-    To je zelo lepo, je rekel Daneel in rahlo prikimal. Kakor veste, je tudi meni povsem nemogoče, da bi pozabil na vas, dokler delam v smislu danih direktiv. Lepo, da vas vidim.

Daneel je sprejel ponujeno Baleyevo roko in jo stisnil s trdnim hladom. Njegovi prsti so se zaprli v udobnem in nebolečem stisku, nato so spet popustili.

Baley je resno upal, da brezizrazne oči tega bitja ne prodirajo v njegova čustva, da ne morejo videti, kaj je v tem hipu preživljal, da Daneel ni spoznal, kako se je v njem vse osredotočilo na intenzivno prijateljstvo, ki je bilo skoraj ljubezen.

Sicer pa - tega Daneela ni bilo mogoče ljubiti kot prijatelja. Saj ni bil človek. Bil je samo robot.

Robot, ki je bil povsem podoben človeku, je dejal:

-    Zahteval sem, naj avto spoje z ladjo z zračno cevjo...

Baley se je namrščil:

-    Zračna cev?

-    Da. To je običajen tehničen postopek, ki ga v vesolju pogosto uporabljamo, kadar morajo ljudje ali pa tudi material preiti iz prvega vozila v drugo. Tako zoper vakuum ni potrebna nobena dodatna oprema. Zdi se mi, da s to tehniko niste seznanjeni.

-    Nisem, je priznal Baley, a lahko si predstavljam.

-    Seveda je delo pri spajanju takšne naprave z vesoljsko ladjo na eni in s terenskim vozilom na drugi strani precej zamotano. Na srečo pa so vam in meni zaupali nalogo, ki ji je priznana prioriteta. Vse težave so tako hitro izglajene.

-    Si tudi ti določen za raziskavo tega umora?

-    Vas o tem niso informirali? Obžalujem, da vam nisem tega takoj povedal.

Seveda ni bilo niti sence obžalovanja na robotovem obrazu, ki je bil do skrajnosti popoln. Nadaljeval je:

-    Dr. Han Falstolfe, ki ste ga že srečali na Zemlji in ki se ga prav gotovo spominjate, je prvi svetoval, naj vas pokličejo k tej preiskavi. V tem primeru ste lahko samo vi primeren preiskovalec. Ta svoj nasvet je povežal s pogojem, da tudi mene še enkrat določijo za delo z vami.

Baleyu je ušel nasmeh. Dr. Falstolfe je bil doma iz Avrore in Avrora je bila najmočnejši planet v vesolju. Nasvet Avrorčana je očitno imel visoko ceno.

-    Seveda, skupine, ki se je pri delu že izkažala, ni dobro razbijati, ali ne? je rekel Baley.

Olajšanje, ki ga je prinesel Daneel, je počasi začelo izhlape-vati. Spet se je pojavila tesnoba.

-    Ne vem, če je,mislil ravno na to, kolega Elijah. Po ukazih, ki mi jih je dal, sklepam le, da je hotel dobiti človeka, ki bi dobro poznal Zemljo, Zemljane in njihove posebnosti.

-    Posebnosti? je vzkliknil Baley in bil je užaljen. Te besede ni imel rad, če se je nanašala nanj.

-    Zato sem lahko, na primer, organiziral zračno cev. Saj se dobro zavedam, da vi Zemljani čutite poseben odpor do odprtega prostora. Vzgojeni ste pač v podzemeljskih mestih.

Baley je brž spremenil predmet pogovora. Mogoče zaradi tega, ker mu je Daneel rekel, da je nekaj »posebnega« in ker je čutil, da mora preiti v protinapad, če noče, da bi ga stroj premagal. Mogoče pa tudi zaradi tega, ker si je v svoji življenjski praksi pridobil sposobnost reševati vsa logična protislovja.

Rekel je:

-    Na krovu ladje je bil zame zadolžen robot; čisto navaden robot.

Potem se mu je v izgovorjavo vtihotapila trohica zlobe:

-    Tudi na videz je bil tak kakor robot. Si to vedel?

-    Govoril sem z njim, preden sem prišel sem.

-    Kakšna je njegova oznaka? Kako bi ga lahko poklical?

-    RX-2475. Na Solariji je običaj, da za robote uporabljajo samo zaporedne številke.

Daneelove mirne oči so se obrnile h kontrolni plošči na vratih.

-    Tu je kontakt, ki ga z njim lahko pokličete.

Baley je tudi sam pogledal na kontrolno ploščo in ker je bil kontakt že nastavljen na RX, se je vse zdelo zelo preprosto.

Baley je zavrtel številke, in robot, tisti, ki je imel tudi videz robota, je vstopil.

-    Si ti RX-2475? je vprašal Baley.

-    Da, gospod.

- Prej si mi rekel, da me bo nekdo prišel pospremit z ladje. Si mislil njega?

Pokažal je Daneela.

Oči obeh robotov so se srečale. RX-2475 je rekel:

-    Njegovi dokumenti dokazujejo, da je prav tisti, ki je bil določen, da pride po vas.

-    So ti o njem še kaj drugega povedali? So ti ga opisali?

-    Ne, gospod. Povedali so mi njegovo ime.

-    Kdo ti je to povedal?

-    Kapitan ladje, gospod.

-    Je kapitan ladje Solarijec?

-    Da, gospod.

Baley si je zmočil ustnice. Naslednje vprašanje je moralo biti odločilno.

-    In kako naj bi bilo ime tistemu, ki si ga čakal?

-    Daneel Olivaw, gospod, je rekel RX-2475.

-    Dobro. Lahko greš.

RX-2475 se je po robotsko priklonil in odšel.

Baley se je tedaj obrnil k svojemu kolegu in rekel:

-    Nisi mi povedal vse resnice, Daneel.

-    Kako to, kolega Elijah? je vprašal Daneel.

-    Nečesa sem se spomnil. Ko mi je RX-2475 povedal, da bo nekdo prišel pome, je rekel, da bo to človek. Tega se zelo dobro spominjam.

Daneel je mirno poslušal in ni zinil nobene. Baley je nadaljeval:

-    Mislil sem, da se je robot nemara zmotil. Mislil sem, da so res spočetka določili nekega človeka, da bi me pričakal, vendar so ga pozneje nadomestili s teboj - pa o spremembi niso obvestili tega RX-2475. Slišal si, kako sem to raziskal. A poznal je tvoje dokumente in povedali so mu tvoje ime. Niso pa mu povedali tvojega celega imena, Daneel. Kako to?

-    Res, svojega celega imena nisem povedal, se je strinjal Daneel.

-    Tvoje ime ni Daneel Olivaw, ampak R. Daneel Olivaw, ne? Ali daljše: Robot Daneel Olivaw.

-    Prav imate, kolega Elijah.

-    Iz tega sledi, da RX-2475 ni bil nikoli informiran, da si ti le robot. Mislil je, da si človek. In ker si tudi čisto podoben človeku, je bila ta prevara čisto lahka.

- Takšnemu sklepanju ne morem ugovarjati.

-    Potem pojdiva dalje, je rekel Baley in pri tem divje užival. Nečemu je bil na sledi. Saj ni moglo biti kaj pomembnega, a to je bil način preiskave, ki ga je obvladal. Saj - zaradi te spretnosti so ga tudi poklicali v vesolje. Rekel je:

-    Rad bi vedel, zakaj so tega ubogega robota nalagali. Robot uboga v vsakem primeru. Logičen zaključek je, da solarijski kapetan, ki je informiral robota - in celo solarijski uradniki, ki so informirali kapitana, sami niso vedeli, da si ti robot. Rekel sem,   da je to logičen zaključek - a mogoče ni edini. Imam prav?

-    Mislim, da imate prav.

-    No, dobro. Torej sem prav uganil. Zdaj pa-zakaj? Dr. Han Falstolfe, ki te je priporočil, je Solarijcem natvezil, da si ti človek. Ali ni to nevarno? Solarijci bi bili prav gotovo jezni, če bi to odkrili. Zakaj je storil tako?

Humanoidni robot je rekel:

-    Rekli so mi, da bi vam druženje z ljudmi Zunanjih svetov dvignilo ugled v očeh Solarijcev. Vaše druženje z robotom pa bi ga zmanjšalo. In ker jaz poznam vaš način dela in zlahka z vami sodelujem, so menili, da bi bilo dobro, če bi Solarijci sami mislili, da sem eden njihovih. Pri tem ni treba, da bi jih goljufali s kakšnimi posebnimi podatki o meni kot o človeku.

Baley tega ni verjel. Ta način sklepanja se mu je zdel bolj zemeljski kot vesoljski. In zdelo se mu je neverjetno, da bi kaj

takega padlo v glavo tako prosvetljenemu Vesoljcu, kot je bil to dr. Falstolfe.

Potem je razmislil še o neki drugi možnosti in vprašal:

-  Ali je solarijska industrija za proizvodnjo robotov na zelo visoki stopnji?

-    Zelo me veseli, je rekel Daneel, da se zanimate za notranje gospodarstvo Solarije.

-    O tem ničesar ne vem, je rekel Baley. Poznam besedo Solarija - to pa je tudi vse.

-    Potem res ne vem, je rekel Daneel, kaj vas je privedlo do tega, da ste postavili ravno to vprašanje. Je namreč bistveno. Zadeli ste v črno. V žalogi informacij, ki so jih položili vame, je tudi to, da je Solarija med petdesetimi Zunanjimi svetovi najpomembnejši proizvajalec robotov. Tu proizvajajo odlične robote najbolj različnih vrst in jih izvažajo na vse druge svetove.

Baley je prikimal in prevzelo ga je neko zlobno zadovoljstvo. Daneel seveda ni mogel razumeti njegovega intuitivnega logičnega preskoka, ki je uporabil človeško slabost kot izhodiščno točko. Baletu pa se tudi ni zdelo vredno, da bi razlagal svoj način sklepanja. Ce je Solarija svet ekspertov v robotiki, potem so imeli dr. Falstolfe in njegovi tovariši kajpada čisto osebne in zelo človeške vzroke, da bi pokažali svoj najboljši robotski model. To torej ni imelo nobene zveze z varnostjo ali čustvi Zemljana.

Pokažal bi svojo lastno nadmoč tako, da bi celo solarijske strokovnjake potegnili za nos: robota njihove proizvodnje bi sprejeli medse kot človeka...

Baley se je zdaj mnogo bolje počutil. Čudno: vse misli in vsi intelektualni napori mu niso pomagali, da bi se dvignil iz strahu; košček njegovega lastnega napuha pa je v hipu uspel.

In pomagalo je tudi spoznanje o napuhu Vesoljcev.

Pomislil je: glej, glej, vsi smo človeški - celo Vesoljci. Glasno in skoraj nevljudno pa je vprašal:

- Kako dolgo pa bova še morala čakati na avto? Jaz sem pripravljen za pot.

Pokažalo se je, da zračna cev za ta namen ni bila kar najbolj uporabna. Človek in robot sta izstopila iz ladje pokonci in stopala pri tem po neki mehki snovi, ki se je udirala in uvijala pod njunimi nogami. Ta zračna cev je bila — tako si je megleno predstavljal Baley - verjetno prikladnejša za prehod iz ladje v ladjo nekje sredi vesolja. Potniki tam nimajo teže in prav lahko z enim samim začetnim skokom zdrsnejo skoznjo.

Na drugi strani se je cev nerodno zožila in snov je bila tako zgrbančena, kakor da bi jo stisnila neka gigantska roka. Daneel, ki je z lučjo stopal naprej, se je spravil na vse štiri in za njim seveda tudi Baley. Poslednjih šest, sedem metrov sta se skoraj plazila in končno prispela v prostor, ki je bil očitno že del avtomobila.

Daneel je zaprl vrata in jih pazljivo zaklenil. Potem je nekaj težko in ostro zaropotalo - najbrž so tedaj odklopili zračno cev.

Baley je radovedno gledal okrog sebe. V avtu ni bilo nič eksotičnega. Imel je dve klopici, drugo za drugo - in na vsaki je bilo prostora za tri potnike. Na obeh straneh so bila vrata. Skozi okna ni bilo videti ničesar, bila so temna in neprozorna. To je bil očitno rezultat prilagojene polarizacije žarkov. Baley je ta izum poznal.

Notranjost avtomobila sta osvetljevali dve okrogli rumeni žarnici na stropu, nekaj posebnega je bila samo slušalka, ki je bila nameščena pred prvim sedežem. Potem je bilo čudno tudi to, da ni bilo videti šoferja.

Rekel je:

-    Mislim, daje šofer onstran te pregraje.

-    Prav tam, kolega Elijah, je potrdil Daneel. Takole pa lahko dajeva navodila. Pritisnil je ngi neki gumb, zasvetila je rdeča žarnica in Daneel je rekel:

-    Lahko gremo. Pripravljena sva.

Takoj za tem je bilo slišati čisto rahlo sikanje in kratek pritisk na naslon ob pospešku. Potem se je vse pomirilo.

Baley je začudeno vprašal:

-    Ali se sploh gibljemo?

-    Seveda se, je odgovoril Daneel. Avto nima koles, drsi samo po diamagnetnih silnicah. Gibanja sploh ne čutiš, razen pri pospeševanju in zaviranju.

-    Pa na ovinkih?

-    Na ovinkih se avto avtomatsko nagne in tako izravna pritisk. Njegov položaj je vedno isti, tudi kadar vozi navzdol ali navzgor.

-    Kontrolna plošča mora biti zelo komplicirana, je suho pripomnil Baley.

-    Vse je avtomatsko. Šofer je robot.

-    Mhm. Baley je zdaj vedel skoraj vse, kar je bilo treba vedeti

o teh avtomobilih. Vprašal je še:

-    Bo vožnja dolga?

-    Približno eno uro. Letalo bi bilo hitrejše, a mislil sem, da moram za vas dobiti zaprto vozilo. Solarijska letala pa niso povsem zaprta.

Baleyu je ta skrb že presedala. Počutil se je kot otrok. Presedale so mu tudi vse robotove misli. Njegovi stavki so bili slovnično popolni in že to je izdajalo robotsko naravo njegovega sodelavca Daneela.

Nekaj trenutkov je radovedno gledal vanj. R. Daneel Olivaw je sedel nepremično in gledal naravnost naprej. Ni se zavedal, kako Baley strmi vanj.

Daneelova koža je bila popolna. Lasje na glavi in kocine po telesu so bile izdelane naravnost ljubko in bile so umetniško razporejene. Gibanje mišic pod kožo je bilo povsem naravno. Pri tem izdelku proizvajalcem ni bilo žal izrednega truda. In vendar je Baley vedel, da je njegov prsni koš in noge mogoče odpreti, če je treba kaj popraviti. Vedel je, da sta pod realistično kožo kovina in silikon. Vedel je, da nosi pozitronske možgane, ki so prav gotovo najimenitnejši izdelek. Vedel je, da so Daneelove »misli« samo kratkotrajni pozitronski tokovi, ki tečejo po strogo določenih in vnaprej predvidenih poteh.

Le kako naj bi strokovnjak, ki tega ne ve, spoznal, da je Daneel robot? Komaj opazna nenaravnost Daneelovega načina izražanja? Nekakšen poseben hlad in brezčustvenost? Prevelika popolnost njegove človečnosti?

A s takšnim razmišljanjem je samo zapravljal čas. Rekel je:

-    Nadaljujva, Daneel. Zdi se mi, da so te, preden si prišel sem, seznanili z vso zadevo.

-    So, kolega Elijah.

-    Dobro. Mene niso. A najprej mi povej tole: kako velik je ta planet?

-    V premeru ima 9500 milj. To je zadnji od treh planetov, in edini, ki je naseljen. Po podnebju in ozračju je podoben Zemlji; ima pa več plodnih površin. Rude ima manj in je tudi ne izkoriščajo preveč. Gospodarsko pa vendar lahko preživlja samega sebe in lahko - seveda zaradi izvoza robotov - vzdržuje tudi visok življenjski standard.

Baley je vprašal:

-    Koliko ima prebivalcev?

-    Dvajset tisoč, kolega Elijah.

-  Za hip je Baley to številko sprejel, potem je rekel tiho:

-    Misliš dvajset milijonov, ne?

Vedel je, da Zunanji svetovi niso posebno gosto naseljeni, vendar je mislil, da se prebivalstvo nekega planeta šteje v milijonih.

-    Dvajset tisoč, kolega Elijah, je ponovil Daneel.

-    So ta planet šele začeli naseljevati?

-    Nikakor ne. Neodvisen je že kakih dvesto let, naselili pa so ga že kako stoletje pred tem ali še prej. Število prebivalcev vzdržujejo všelej na tej višini. Solarijci sami menijo, da je številka dvajset tisoč najprimernejša.

-    Kolikšen del planeta so pa naselili?

-    Vse plodne predele.

-    Koliko kvadratnih milj?

-    Trideset milijonov kvadratnih milj, če računamo tudi obrobna področja.

-    Dvajset tisoč ljudi?

-    Imajo tudi kakih dvesto milijonov delujočih pozitronskih robotov, kolega Elijah.

-    Hudiiiča! Pa saj to se pravi, da za vsakega človeka dela deset tisoč robotov!

-    To je tu na Zunanjih svetovih visoko nadpovprečna številka. Naslednje najvišje povprečje je na Avrori in znaša komaj petdeset robotov na prebivalca.

-    Kaj pa delajo vsi ti številni roboti? Čemu jim toliko hrane, ki jo ti roboti zmorejo proizvajati?

-    Hrana tu ni pomemben proizvod. Rudniki so važnejši in proizvodnja energije še važnejša.

Baley je mislil na vse te robote in lotevala se ga je neka čudna vrtoglavica. Dvesto milijonov robotov! In tako malo ljudi! Roboti morajo kar mrgoleti po poljih. Saj bi si kdo utegnil celo misliti, da je Solarija svet samih robotov in bi sploh ne opazil maloštevilnih ljudi med njimi...

Nenadoma si je zaželel, da bi videl svet, ki ga je obdajal. Spomnil se je pogovora z Minnimom in socioloških predvidevanj o nevarnosti, ki grozi Zemlji. To se je zdelo zdaj zelo daleč, skoraj že neresnično - a vendar se je spomnil. Nevarnosti in težave, ki jih je doživljal, odkar je zapustil Zemljo, so nekoliko zastrle hladni Minnimov glas, ki je predvideval strašno uničenje. Vendar mu je od nekod daleč še vedno zvenel v ušesih.

Baley je že predolgo živel v svojem poklicu, da bi dopustil, da bi ga kaj takega, kot je nevzdržnost odprtega prostora, oviralo pri opravljanju njegovih dolžnosti. Podatki, ki so jih povedali Vesoljci sami ali pa njihovi roboti, so bili zemeljskim sociologom že znani. Zdaj je bilo treba opazovati naravnost in to je bila njegova služba, čeprav neprijetna.

Ogledal si je strop avtomobila.

-    Ali je streho mogoče odmakniti? je vprašal.

-    Oprostite, kolega Elijah, a vašega vprašanja ne razumem.

-    Vprašal sem, če je streha gibljiva. Jo je mogoče odstraniti? Ali je avto mogoče odpreti proti - nebu?

-    Da, to je možno, je odgovoril Daneel.

-    Potem ga odpri! Rad bi pogledal ven.

-    Žal mi je, a tega ne smem, je resno odgovoril Daneel.

Baley se je začudil. Zdaj je rekel odločneje:

-    Čuj me, R. Daneel! (Črko R. je namenoma zelo močno poudaril.) Naj ti ponovim! Ukazujem ti odpreti strop!

Bitje, ki se je z njim pogovarjal, je bilo robot. Podoben človeku ali ne, prava reč. Moral bi ubogati.

A Daneel se ni premaknil. Odgovoril je:

-    Pojasniti vam moram, da je moja prva skrb, da vas varujem pred nevarnostmi. Sam dobro vem, in to po lastnih izkušnjah in tudi po navodilih, ki sem jih dobil, da bi vam odprto nebo in odprt prostor povzročila bolečine in neznosno trpljenje. Zaradi tega vas ne morem izpostaviti takšni nevarnosti.

Baley je začutil, kako mu je kri udarila v obraz. Istočasno pa je tudi vedel, da jeza prav nič ne pomaga. Daneel je bil robot in Baley je znal na pamet Prvi zakon robotike:

Robot človeškega bitja v nobenem primeru ne sme poškodovati ali pa s svojo neaktivnostjo dopustiti, da bi bilo človeško bitje poškodovano.

Vse ostalo v robotovih pozitronskih možganih - in to je veljalo za vso galaksijo - je moralo biti podrejeno temu prvemu zakonu. Seveda je moral robot ubogati ukaze, toda šele upoštevajoč to prvo pravilo, ki ni poznalo izjem. Pokornost ukazom je formuliral šele drugi zakon robotike:

Robot mora ubogati ukaze človeka, razen če ti ukazi niso v nasprotju s Prvim zakonom.

Baley je prisilil samega sebe, da je govoril mirno in logično.

-    Mislim, da bi nekaj časa lahko vzdržal, Daneel.

-    Jaz pa ne mislim tako, kolega Elijah.

-    Naj to jaz presodim.

-    Če je to ukaz, kolega Elijah, ne smem ubogati.

Baley se je pretegnil v mehkem naslonjaču. Robota bi v nobenem primeru ne mogel obvladati. Daneelova moč je bila stokrat večja od moči človeka iz mesa in krvi. Bil bi sposoben preprečiti vsako Baleyevo dejanje, ne da bi ga pri tem poškodoval.

Baley je bil oborožen. Lahko bi bil naperil vanj svoj blaster, a to bi prineslo samo trenutno zmago; potem bi sledilo razočaranje.

Grožnja s smrtjo je bila za robota brezpomembna. O samoohranitvi je govoril šele Tretji zakon:

Robot mora ščititi svojo lastno eksistenco, razen če ni takšna zaščita v nasprotju s Prvim ali Drugim zakonom.

Daneelu bi lastno uničenje ne bilo mar, če bi v nasprotnem primeru kršil Prvi zakon. A Baley ga nikakor ni želel uničiti. Prav j    gotovo ne.

Vendar si je še vedno želel pogledati na prosto. Ta želja je

kmalu postala prava obsedenost. Saj vendar ni mogel dopustiti, da bi ravnali z njim kot z otrokom.

Za hip je pomislil, da bi lahko naperil blaster v svojo lastno j    glavo. Naj odpre avto, ali pa bo ubil samega sebe. Tako bi izvajanje Prvega zakona spravil v nasprotje z drugo, večjo in neposrednejšo nevarnostjo.

A vedel je, da tega ne more storiti. Bilo bi preveč nespodobno. Misel mu ni bila všeč. Utrujeno je dejal:

-    Prosim, vprašaj voznika, kako daleč je še do cilja.

-    Da, kolega Elijah.

Daneel se je sklonil naprej in pritisnil na gumb. A še preden je spregovoril, je Baley zakričal v slušalko:

-    Spusti streho!

In brž je prekinil zvezo. S prstom, s svojim človeškim prstom,

je prehitel robota in še pazil, da bi mu robot ne odvzel pridobljenega položaja, da ne bi spet vzpostavil zveze in preklical njego

vega ukaza.

Baley je strmel v Daneela in razburjeno dihal. Daneel je bil nekaj časa nepremičen, kakor da bi pozitronske steze njegovih misli za trenutek prišle iz ravnotežja ali kakor da bi možgani potrebovali nekaj časa, da se prilagode novim okoliščinam. A to je hitro minilo in robotova roka se je zganila.

-    Ne boš mogel odstraniti moje roke, ne da bi me ranil, je hitro rekel Baley. Svarim te! Moral mi boš zlomiti prst.

Seveda ni bilo tako hudo. Baley je to vedel. Vendar pa je zavrl Daneelove gibanje. Pozitronski možgani so morali pretehtavati možnosti in jih prevajati v nasprotujoče si sile. Poškodba zoper j    poškodbo. Trenutek oklevanja...

Nato je Baley rekel:

-    Je že prepozno.

Dobil je bitko. Streha je že drsela nazaj in v avto je lila ostra bela svetloba solarijskega sonca.

V    prvobitni grozi je Baley skoraj zaprl oči, a trmasto se je boril proti takšnemu občutku. Gledal je velikanska prostranstva modrine in zelenine, zares velikanska prostranstva. Začutil je udarec vetra v obraz, a podrobnosti ni mogel zaznati. Nekaj hitrega je švignilo mimo. Mogoče je bil robot ali žival ali pa kaj neživega. Ničesar ni razločil. Brzina je bila prevelika.

Modrina, zelenje, šum, zrak, gibanje — in poleg vsega še strašna bela svetloba, ki je padala nanj iz svetleče sončne krogle na nebu. To je bilo neznosno.

Za en sam, bežen hip se je opogumil in pogledal naravnost v solarijsko sonce. Gledal ga je z nezaščitenimi očmi, brez očal in brez motnega stekla gornje kupole, kakor je to urejeno v nekaterih zemeljskih mestih. Gledal je v golo sonce.

V    istem hipu je začutil Daneelovo roko, ki ga je zgrabila za ramo in pritiskala navzdol. V glavi se mu je vrtelo, svojih misli ni mogel več urediti. Moral je videti! Moral je videti, videti vse, kar je le mogel. A tu je bil Daneel in bil je tu zato, da bi mu gledanje preprečeval.

A robot bi si prav gotovo ne drznil uporabiti sile nad človekom. Ta misel je bila vodilna. Daneel mu tega s silo ne bi mogel preprečiti, vendar pa je Baley čutil robotovo roko, ki ga je pritiskala navzdol.

Dvignil je svoje roke, da bi odrinil te roke brez mesa in kosti. A tedaj se je onesvestil.

3. poglavje: ZVEDEL JE ZA ŽRTEV

Baley je bil spet v varnem zaprtem prostoru. Pred očmi mu je migljal Daneelov obraz in ta obraz je bil posejan s temnimi madeži. In ti madeži so se spreminjali v rdeče, ko je mukoma odpiral oči.

-    Kaj se je zgodilo?

-    Žal mi je, je rekel Daneel, da ste se poškodovali, čeprav sem bil z vami. Direktni sončni žarki so človeškemu očesu škodljivi, vendar upam, da poškodba ne bo trajna. Soncu ste bili izpostavljeni le zelo kratek čas. Ko ste se ozrli kvišku, sem bil prisiljen potisniti vas navzdol in pri tem ste zgubili zavest.

Baley se je skremžil. Ni vedel, zakaj se je pravzaprav onesvestil: ali zaradi prevelikega razburjenja (ali zaradi strahu?) ali pa ga je Daneel nalašč tako zelo udaril. Otipal si je glavo in čeljust, a tu ni čutil bolečine. Vendar naravnost ni vprašal. Bilo mu je ljubše, da ni vedel. Rekel je:

-    Saj ni tako hudo.

-    Po vaši reakciji, kolega Elijah, sodim, da je bilo vendarle zelo neprijetno za vas.

-    Niti najmanj, je trmasto trdil Baley. Rdeči madeži pred njegovimi očmi so izginevali in ga niso več vznemirjali. Nadaljeval ie:

-    Žal mi je le, da sem videl tako malo. Prehitro smo vozili. Ali nismo srečali nekega robota?

-    Celo vrsto smo jih srečali. Pravkar potujemo skozi Kinbaldovo posestvo, ki je polno sadovnjakov.

-    Se enkrat moram poskusiti, je rekel Baley.

-    V moji prisotnosti že ne, je zatrdil Daneel. Medtem sem tudi že izvršil vaš ukaz.

-    Kakšen ukaz?

-    Spomnili se boste, kolega Elijah, da ste mi ukažali, naj vprašam šoferja, koliko milj imamo še do cilja. Do cilja imamo zdaj le še deset milj in dosegli ga bomo v približno šestih minutah.

Baley si je zaželel, da bi vprašal Daneela, če je kaj hud, ker ga je nadigral. Rad bi videl, da bi njegov popolni obraz postal nepopoln. Vendar je to željo potlačil. Daneel bi seveda čisto preprosto odgovoril, da ni prav nič hud, ker ne more imeti čustev kot je na primer jeza ali užaljenost. Sedel bi tam mirno in slovesno, neobčutljiv za kakršno koli vznemirjenost.

Baley je rekel mirno:

-    Nič za to, Daneel. Saj veš, da se moram privaditi.

Robot je pogledal svojega človeškega sopotnika.

-    Privaditi? Na kaj?

-    Vraga! Odprtemu prostoru se moram privaditi! Odprti prostor je vendar sestavni del tega planeta!

-    Ne bo vam treba hoditi na odprto, je rekel Daneel.

Potem je Daneel spremenil predmet pogovora, kot bi bila to

njegova stvar:

-    Šofer že zavira. Mislim, da smo na cilju, kolega Elijah. Zdaj morava še počakati, da pritrdijo zračno cev, po kateri bova prišla v stavbo, ki bo izhodišče vseh najinih operacij.

-    Nobene zračne cevi ni treba, Daneel. Če bom prisiljen delati na odprtem, nima smisla, da odlašam s prilagajanjem.

-    Ne bo vam treba delati na odprtem, kolega Elijah.

Robot je hotel reči še nekaj, a Baley ga je ustavil z zamahom

roke.

V tistem trenutku mu ni bilo niti najmanj do tega, da bi še naprej poslušal njegove tolažilne besede in prav nič mu ni bilo do nadaljnjih zagotovil, da bo vse v redu in da bodo kar najbolje skrbeli zanj.

Nadvse pa si je želel, da bi lahko skrbel sam zase in da bi lahko izpolnil svojo nalogo. Seveda je bilo pod golim soncem težko gledati in vzdržati. A bal se je, da bi mu ravno v usodnem trenutku zmanjkalo moči. Cena, ki bi jo v tem primeru moral plačati, je bila samospoštovanje in pa - varnost Zemlje. Vse zaradi takšne malenkosti!    ,

Obraz se mu je nakremžil, ko je samo pomislil na vse to vsak način se mora navaditi na zrak, sonce in prazen prostor.

Elijah Baley se je počutil kot prebivalec majhnega mesta primer Helsinkov, ki je obiskal New York in ki zdaj poln groze prešteva nadstropja. Besedo »stavba« je razumel kot nekakšno skupino stanovanj, a ta stavba ni bila takšna. Brez prestanka je hodil iz sobe v sobo. Panoramska okna so bila skrbno zastrta in niso prepuščala niti najmanjšega sončnega žarka. Brezšumno so se prižigale luči, ko sta vstopala, in spet ugašale, ko sta izstopala.

-    Teh sob je preveč, Daneel. Saj to je pravo majhno mesto!

-    Mogoče je to res, kolega Elijah.

Zemljan se je čudil. Le zakaj je bilo treba toliko Vesoljcev stlačiti z njim v iste prostore? Rekel je:

-    Koliko jih pa bo živelo tu z menoj?

-    Samo jaz in še nekaj robotov.

Baley je pomislil: moral bi reči - še nekaj drugih robotov.

Bilo je jasno, da želi Daneel igrati človeško bitje - in to celo pred Baleyem, ki je resnico dobro poznal.

Nenadoma pa je ta misel splahnela in izpodrinila jo je neka druga, mnogo pomembnejša; jezno je zakričal:

-    Robotov? Koliko pa ljudi?

-    Nič ljudi, kolega Elijah.

Prav tedaj sta stopila v sobo, ki je bila od stropa do tal natrpana s filmskimi koluti. V prvem, drugem in tretjem kotu so bili okularji za gledanje filmov, v četrtem pa veliko filmsko platno.

Baley si je vse to ogledoval in bil je skrajno nezadovoljen. Vprašal je:

-    Zakaj so izgnali vse ljudi? Da bom zdaj sam blodil po vsem tem labirintu?

-    To stavbo so namenili samo vam. Na Solariji je običaj, da so takšne stavbe namenjene eni sami osebi.

-    Vsi žive tako?

-    Vsi.

-    A čemu toliko sob?

-    Običaj je, da vsako sobo namenijo nekemu posebnemu opravilu. Tole je knjižnica. Tam je tudi glasbena soba, telovadnica, kuhinja, pekarna, jedilnica, strojna soba, popravljalnica in preizkuševalnica robotov, dve spalnici...

-    Stoj! Kako to, da vse to veš?

-    Vse to je del informacij, ki so jih vložili vame, preden sem zapustil Avroro, je gladko odgovoril Daneel.

-    A kdo vse to pospravlja? je vprašal Baley.

-    Tu je cela vrsta hišnih robotov. Dodelili so jih vam in skrbeli bodo, da se boste kar najbolje počutili.

-    Pa saj vsega tega ne potrebujem, je rekel Baley.

Prijelo ga je, da bi sedel in se ne premaknil več. Nobene sobe ni hotel več videti.

-    Saj lahko ostaneva v tej sobi, če tako želite, kolega Elijah. Pravzaprav so že predvidevali, da se v njih ne boste mogli znajti. Kljub temu pa so se - ker so pač solarijski običaji takšni - vendar odločili, da za vas sezidajo tole stavbo...

-    Sezidajo! Misliš, da so vse to sezidali samo zame?! Vso to ogromno palačo? Posebej zame?

-    Vse gospodarstvo je tu robotizirano...

-    Ja, ja, že vem, kaj misliš reči. In kaj bodo storili s to hišo, ko bo moja naloga končana?

-    Najbrž jo bodo podrli.

Baley je stisnil ustnice. Seveda! Sezidali so to ogromno reč, da bi jo uporabljal en sam Zemljan in potem jo bodo podrli in uničili vse, kar je bilo v dotiku z njim. Sterilizirali bodo tla, na katerih je stala hiša! Sežgali bodo zrak, ki gaje vdihaval! Vesoljci se nemara zde močni, toda tudi oni imajo svoje neumne strahove.

Najbrž je Daneel bral njegove misli ali pa si je vsaj tolmačil izraz njegovega obraza. Rekel je:

-    Mogoče se vam zdi, kolega Elijah, da bodo porušili to hišo iz strahu pred kužnimi boleznimi. Če so vaše misli take, naj vam svetujem, da se zaradi tega ni treba počutiti slabo. V resnici Vesoljci niso tako skrajno bojazljivi. Stvar je v tem, da je za zgraditev takšne hiše potreben tukaj samo neznaten napor. Tudi rušenje se jim ne zdi vredno besed... Velja pa tudi neka uredba, da namreč na tem mestu ne sme stati nobena hiša. Smo na posestvu Hannisa Gruerja in tu ne sme stati nobena druga stavba, razen tiste, ki pripada lastniku. Ta hiša je bila pa zgrajena samo zaradi vaše posebne naloge. Namenjena je samo nama in to za določen časa, se pravi, dokler naloge ne bova izpolnila.

-    In kdo je ta Hannis Gruer? je vprašal Baley.

-    Šef solarijske varnostne službe. Kmalu ga bova videla.

-    Res? Za hudiča, Daneel, kdaj bom sploh kaj zvedel? Živim kot v nekakšnem vakuumu in to mi ni všeč. Najraje bi kar ušel nazaj na Zemljo! Prav zares!

Uvidel je, da so ga čustva preveč prevzela in umolknil je.

Daneel je ostal miren. Nikoli ga ni prekinil, samo čakal je na priložnost, da bi lahko spregovoril. Rekel je:

-    Žal mi je, da vas to razburja. Moje splošno poznavanje Solarije je najbrž obširnejše od vašega. Toda moje poznavanje te afere z umorom je prav tako omejeno kot vaše. Agent Gruer vam bo povedal vse, kar morate vedeti. Vse to je organizirala solarij-ska vlada.

-    No, dobro - potem pojdiva že k temu Gruerju. Je daleč?

Misel na ponovno potovanje mu ni bila pogodu. V prsnem

košu je spet začutil običajni pritisk.

Daneel je odgovoril:

-    Nikamor ne bo treba iti, kolega Elijah. Videla ga bova v sobi za pogovore.

-    Torej sobo za pogovore imava tudi, je zamrmral Baley, na glas pa je rekel:

-    Čakal bo na naju?

-    Upam.

-    Potem pojdiva tja, Daneel.

Hannis Gruer je bil popolnoma plešast. Njegova lobanja je bila čisto gola.

Baley je pogoltnil slino in skušal - pač iz čiste spodobnosti -odmikati oči od njegove pleše. A to mu ni uspelo. Na Zemlji je bilo večkrat videti Vesoljce, in po njih, kakršni so pač bili, si je vsakdo oblikoval svojo predstavo. Bili so nedvomno gospodarji galaksije: visoki, rjavih las, temne polti, lepi, močni, hladnega značaja, aristokratski.

Skratka - bili so natančno takšni, kot je bil R. Daneel Olivaw, samo z dodatkom človeških potez. Vsaj tisti, ki so prihajali na Zemljo. A mogoče so prav nalašč izbirali samo takšne, najlepše.

Tu pa je bil Vesoljec, ki bi bil po svoji zunanjosti lahko tudi Zemljan. Bil je plešast. In tudi njegov nos je bil deformiran. Ne posebno, bi dejal, a na obrazu Vesoljca je bila vsaka asimetričnost mnogo bolj opazna.

Baley je rekel:

-    Dober dan. Žal mi je, če sva vas pustila čakati.

Vljudnost nad vse. S temi ljudmi bo moral delati.

Za hip je pomislil, da bo moral prekoračiti vso sobo (kako smešno velika je bila!) in ponuditi svojo roko. Vendar si je brž premislil. Vesoljcu bi takšen pozdrav gotovo ne bil všeč: da bi stisnil roko, pokrito z zemeljskimi bacili?!

Gruer je res raje sedel na povsem nasprotnem koncu sobe, kolikor je le mogel daleč. Njegove roke so počivale v dolgih rokavih in verjetno je imel v nosnicah tudi filtre, čeprav jih Baley ni mogel videti.

Zazdelo se mu je celo, da je Gruer zaničljivo pogledal Daneela, kakor da bi hotel reči: ti si Vesoljec, pa stojiš tako blizu Zemljana!

To je čisto preprosto pomenilo, da tudi Gruer ne pozna resnice o Daneelu. Potem je Baley nenadoma opazil, da se je tudi Daneel pomaknil nekoliko vstran. Vsekakor je stal zdaj dlje kot običajno.

Kajpada! Če bi bil preblizu, bi Gruer ne mogel več verjeti, da je Daneel človek.

Gruer je govoril s prijetnim in prijateljskim glasom, samo njegove oči so neprestano uhajale k Daneelu. Rekel je:

-    Saj nisem tako dolgo čakal. Dobrodošla na Solariji. Sta se dobro namestila?

-    Da, gospod. Kar dobro, je rekel Baley.

Radoveden je bil, če družabna etiketa morda narekuje, da bi Daneel kot »Vesoljec« odgovarjal za oba. Vendar je to misel takoj opustil. Za hudiča! Saj so vendar njega poklicali semkaj, naj vodi to preiskavo, Daneela pa so mu pridružili pozneje. V teh okoliščinah je imel Baley pač občutek, da ob njem ne bo igral druge violine. Pa saj ni šlo za to. Daneel je vendarle samo robot!

Daneel tudi nikakor ni poskušal, da bi se silil v ospredje in tudi Gruer ni pokažal nikakršnega začudenja ali nezadovoljstva. Svojo pozornost je kmalu povsem usmeril od Daneela na Baleya. Rekel je:

-    O zločinu, zaradi katerega ste bili poklicani semkaj, vam ni nihče ničesar povedal, kajne? Zdi se mi, da morate biti kar precej radovedni, detektiv Baley?

Stresel je roke, da so mu rokavi zdrseli do ramen. Potem si je roke prekrižal v naročju.

-    Prosim, sedita, gospoda.

Sedla sta in Baley je rekel:

-    Res sva radovedna.

Opazil je, da Gruer ni imel rokavic. Gruer je nadaljeval:

-    To smo storili nalašč. Želeli smo, da pridete semkaj in se lotite problema s svežimi možgani. Hoteli smo človeka brez predsodkov. V kratkem boste imeli v rokah popolno poročilo o vseh podrobnostih zločina in o vsej preiskavi, ki smo jo vodili. Bojim se, da se vam bo zdela naša preiskava smešno nepopolna v primeri z vašimi bogatimi izkušnjami. Na Solariji nimamo nobenih policijskih sil.

-    Sploh nobenih? je presenečeno vprašal Baley.

Gruer se je nasmehnil in zmignil z rameni:

-    Vidite, pri nas ni zločinov. Prebivalstva je malo in še to je na široko raztreseno. Ni priložnosti za zločin. Zaradi tega nam tudi policije ni treba.

-    Mhm. Razumem. Ampak zdaj zločin vendarle imate...

-    Res je. A to je prvi zločin z nasiljem v dveh stoletjih naše zgodovine.

-    Žal mi je, da se je začelo... In ravno umor...

-    To je res nesreča. Se večja nesreča pa je v tem, da je bil žrtev človek, ki je bil za nas zelo dragocen. Kar se le da nesrečna žrtev. In okoliščine umora so prav posebno brutalne.

Baley je rekel:

-    Domnevam, da je morilec povsem neznan.

Zakaj neki naj bi bil potemtakem ta zločin tako pomemben, da so morali poklicati detektiva z daljne Zemlje?

Gruerju ni bilo prijetno. Postrani je pogledal na Daneela, ki pa je bil nepremičen. Bil je le tihi, sprejemajoči mehanizem. Baley je vedel, da bo Daneel lahko pozneje in kjerkoli ponovil ves pogovor od besede do besede. Bil je magnetofon, ki je hodil in govoril kakor človek.

Je Gruer to vedel? Njegov pogled na Daneela je skrival v sebi nekaj strahu. Rekel je:

-    Ne. Ne morem reči, da bi bil morilec povsem neznan. V resnici je to lahko storila samo ena oseba.

-    Ali ste prepričani, da ne mislite, da je samo ena oseba imela motiv za takšno dejanje?

Baley takšnim izjavam ni verjel. Ni zaupal ljudem, ki samo špekulirajo v svojih foteljih in pri tem zamenjujejo verjetnost z resničnostjo.

A Gruer je odkimal s svojo plešo:

-    Ne. Samo ena oseba je možna. Vse drugo je nemogoče. Čisto nemogoče.

-    Zares čisto nemogoče?

-    Prav zares!

-    Potem pa ni nobenega problema.

-    Nasprotno. Problem imamo. Tudi tista oseba tega ni mogla storiti!

Baley je rekel mirno:

-    Potem ni nihče ničesar storil.

-    A zločin je bil storjen. Rikaine Delmarre mrtev.

To je že nekaj, je pomislil Baley. Končno vendarle nekaj! Zvedel sem za ime žrtve. Iz žepa je potegnil beležnico in slovesno zapisal to ime. To je storil deloma zaradi tega, da bi se naredil važnega, deloma pa tudi zaradi tega, da bi ne napravil vtisa, kako sedi poleg magnetofona, ki mu beležke niso potrebne.

-    Kaj je bila žrtev po poklicu?

-    Fetologist.

Baley je zapisal tudi to, čeprav ni vedel, kaj beseda pomeni. Potem je vprašal:

-    Kdo bi mi mogel kar najbolj podrobno opisati okoliščine umora? Kdo mu je bil najbližji?

Gruer se je s težavo nasmehnil in s pogledom spet zdrsnil na Daneela. Potem je pogledal vstran.

-    Njegova žena, je rekel.

-    Njegova žena...?

-    Da. Ime ji je Gladija.

Gruer je to ime spregovoril s tremi zlogi, tako da je drugega močno naglasil.

-    Sta imela kaj otrok?

Baley je gledal v svojo beležnico. Ko ni dobil nobenega odgovora, je dvignil oči in spet vprašal:

-    Sta imela kaj otrok?

A Gruerjeva usta so se skremžila, kakor da bi kaj grenkega požrl. Zdelo se je, da je bolan. Končno je rekel:

-    Tega bi ne mogel vedeti.

Baley se je začudil:

-    Kako to?

Gruer je naglo izjavil:

-    Mislim, da je najbolje, če začetek preiskave preložite na jutri. Vem, daje za vami dolgo potovanje, gospod Baley. Gotovo ste utrujeni in najbrž tudi lačni.

Baley je že hotel zanikati, a nenadoma se je zavedel, da je prav zares lačen. Rekel je:

-    Bi se nama pridružili pri večerji, gospod Gruer?

Tega seveda ni pričakoval, kajti Gruer je bil Vesoljec. In Gruer je res odgovoril, kakor je Baley pričakoval:

-    Na žalost mi to ni mogoče zaradi nekega poslovnega zmenka. Oditi moram. Žal mi je.

Baley je vstal. Vljudnost bi zahtevala, da bi Gruerja spremil do vrat. A prav nič ni želel približati se vratom in jih odpreti, nezaščiten, kakor je bil. Pa tudi vedel ni, kje naj bi vrata bila.

Obstal je na mestu v negotovosti.

Gruer se je nasmehnil in prikimal; nato je rekel:

-    Na svidenje. Vaši roboti bodo vedeli za mojo številko, če boste želeli spet govoriti z menoj.

In je izginil.

Baley je vzkliknil od presenečenja.

Gruer in stol, na katerem je sedel, preprosto nista več bila na svojem mestu. Spremenila se je tudi stena, pred katero je Gruer sedel, in tudi tla. In to v hipu.

Daneel je mirno pojasnil vso zadevo:

-    Saj v resnici sploh ni bil tu. Bila je tridimenzionalna slika. Stereovizor. Mislil sem, da boste to reč poznali. Saj jih imate tudi na Zemlji.

-    Pa ne takšnih, je v presenečenju jecljal Baley.

Zemeljski stereovizor je tridimenzionalno sliko pošiljal v prostor z magnetnim poljem in takšna slika se je pred ozadjem všelej nekoliko tresla. Nihče bi je ne mogel zamenjati za resničnost. Tukaj pa . ..

Zdaj je jasno, zakaj Gruerju ni bilo treba nositi rokavic. Tudi filtrov v nosu ni potreboval.

Daneel je rekel:

-    Bi zdaj jedli, kolega Elijah?

Večerja je bila nenavadna preizkušnja. Pojavili so se roboti. Nekdo je pripravil mizo. Drugi je prinašal hrano.

-    Koliko pa jih je v tej hiši? je vprašal Baley.

-    Kakih petdeset, kolega Elijah.

-    Ali bodo vsi ti med vso večerjo stali okrog naju?

Nekdo se je pravkar umaknil v kot in njegove blesteče bele oči

so bile neprestano naperjene, v Baleya.

-    Takšen je pač običaj, je odgovoril Daneel. Eden mora vedno stati tu za primer potrebe. Če pa tega ne želite, mu lahko ukažete, naj gre.

Baley je skomignil:

-    Pa naj ostane!

V normalnih okoliščinah bi bila večerja izredno okusna. A Baley je jedel povsem mehanično. Mimogrede je opazil, da je jedel tudi Daneel, čeprav čisto brezčutno. Pozneje - Baley je to vedel - bo Daneel skrivaj izpraznil polivinilasto vrečico, ki jo ima v svoji notranjosti in kamor zdaj spravlja použito hrano. Svojo vlogo človeka je Daneel vsekakor skrbno igral.

-    Je zunaj noč? je vprašal Baley.

-    Noč je, je odgovoril Daneel.

Baley si je slabe volje ogledal posteljo. Bila je preširoka. In vsa spalnica je bila prevelika. Odej ni bilo, da bi se z njimi pokril. Samo rjuhe. To zanj ni bilo dovolj. Vse to je bilo neznosno. V kopalnici, ki je bila poleg spalnice, se je pravkar stuširal in tudi to je bila živčna preizkušnja. Kopalnica je bila seveda višek razkošja, a njemu se je zdelo, da je v nekem pogledu vendarle nezdrava.

Besno je vprašal:

-    Kako se ugasne luč?

Pri zglavju postelje se je mehko svetlikalo. Morda bi ta svetloba olajšala projekcijo knjige pred spanjem. A Baleyu ni bilo do branja.

-    Ugasnila bo avtomatsko, brž ko boste legli, je odgovoril Daneel.

-    Kaj pa roboti? Ali bede?

-    To je pač njihova služba...

-    Za božjo voljo! Kaj pa ti Solarijci sploh delajo? Čudno se mi zdi samo to, da mi robot ni namilil hrbta, ko sem bil pod prho, se je norčeval Baley.

Daneel ni razumel šale:

-    Saj bi, če bi mu ukažali. Kar pa se tiče Solarijcev, delajo pač, kar se jim zdi. Noben robot ne izpolnjuje svojih dolžnosti, če mu to ni posebej ukazano in seveda, če ta ali oni opravek ni nujen za blagostanje človeka.

-    No, dobro, Daneel. Lahko noč.

-    Jaz bom v sosednji sobi, kolega Elijah. Če bi ponoči kaj potrebovali...

-    Vem, vem... roboti bodo prišli...

- Tule na mizi je kontaktni gumb. Samo pritisniti morate. Tudi jaz bom prišel.

Spanec je Baleya izdal. Brez prestanka si je predstavljal hišo, v kateri je bil, hišo, ki je nevarno trepetala na zunanji koži planeta -vseokrog nje pa je bila praznina, ki je kot kakšna pošast prežala nanj.

Na Zemlji je imel stanovanje - tesno, mirno, udobno in ravno prav naseljeno - in to stanovanje je bilo ugnezdeno med mnogimi drugimi. Med njim in površino Zemlje je bilo na ducate nadstropij in na tisoče ljudi.

Tudi na Zemlji - si je skušal dopovedati - so nekateri ljudje živeli tik pod površino. Od odprtega prostora jih je ločila le zelo tenka plast Zemlje. Seveda! In zaradi tega so bila tista stanovanja tudi zelo poceni.

Potem je pomislil na Jessie, ki je bila tisoč svetlobnih let daleč.

Strahovito si je zaželel, da bi skočil s postelje, se oblekel in se napotil k njej. Potem so misli postajale vse bolj in bolj meglene. Če bi bil nekje tunel, lep varen tunel, ki bi vodil skozi varno in trdno skalo in kovino od Solarije do Zemlje, bi stopil vanj in hodil, hodil, hodil...

Pešačil bi vse do Zemlje, do udobja in varnosti...

Varnosti.

Baley je odprl oči. Roka mu je otrpnila, dvignil se je na komolcu, a tega se je komaj zavedel.

Varnosti! Tisti človek, Hannis Gruer, je bil šef solarijske varnostne službe. Tako je dejal Daneel. Kaj to pomeni - varnostna služba? Če pomeni beseda isto kot na Zemlji in to je prav gotovo, potem je bil ta Gruer odgovoren za zaščito Solarije pred tujo invazijo in tudi pred notranjimi subverzijami.

A zakaj ga je ta umor tako zanimal? Mogoče zato, ker na Solariji ni nobene policije in ker je varnostna služba pač po svojem značaju najbolj poklicana, da bi vedela, kaj bi bilo v tem primeru treba storiti?

Zdelo se je, da mu Gruer kar zaupa - vendar pa - kaj so pomenili tisti nagli, nervozni pogledi na Daneela in spet nazaj nanj?

Ali je Gruer zasumil, kaj Daneel namerava? Baleyu so ukažali, da mora imeti oči odprte - Daneel pa je najbrž tudi dobil podobne direktive.

Nič čudnega bi ne bilo, če bi Gruer zasumil vohunstvo. Saj -takšna je bila pač njegova služba - sumiti mora vse, kar je suma vredno. In prav gotovo se mu ne bi bilo treba preveč bati Baleya, Zemljana, predstavnika najmanj strašnega in najmanj bojevitega planeta v galaksiji.

Daneel pa je prišel iz Avrore, ki je bila najstarejši, največji in najmočnejši planet med Zunanjimi svetovi. To je bilo nekaj drugega.

Gruer se ni - kakor se je Baley jasno spominjal - niti z najmanjšo besedico obrnil na Daneela.

Pa zakaj mora Daneel tako skrbno igrati človeka? Prejšnja razlaga, ki si jo je ustvaril Baley, da namreč ne gre za nič drugega kot za bahaštvo Avrorčanov, ki so ustvarili Daneela, se je zdaj nenadoma zazdela smešna. Bilo je očitno, da gre pri tej maškaradi za nekaj mnogo bolj resnega.

Človek pač lahko dobi diplomatsko imuniteto; vsi morajo občevati z njim vljudno in ljubeznivo. Robot imunitete ne more dobiti. A zakaj potem Avrora ni poslala pravega človeka? Čemu takšna neumna in nevarna igra? Odgovor se je hitro sam ponudil: pravi Avrorčan, pravi Vesoljec bi se nerad in za tako dolgo približal Zemljanu.

A če je vse to res, zakaj je za Solarijo en sam umor tako važen, da je dopustila, da prideta semkaj en Avrorčan in en Zemljan?

Baley je bil v škripcih.

Na Solariji ga je spravila v škripce nujnost njegove naloge. Na Zemlji je bil v škripcih zaradi nevarnosti, ki ji je pretila. V škripcih je bil zaradi okoliščin, ki jih je s težavo prenašal, v škripcih je bil zaradi odgovornosti, ki se ji ni mogel izogniti. In vrhu vsega tega je bil ujet tudi v škripčevje nekega vesoljskega političnega konflikta, o katerem ni vedel ničesar...

4. poglavje: VIDEL JE ŽENSKO

Končno je vendarle zaspal. Kdaj, ni vedel. Polagoma so njegove misli postajale vse bolj in bolj nejasne, ko pa se je prebudil, se je pri vzglavju svetlikalo in tudi strop je bil osvetljen s hladno dnevno svetlobo.

Minilo je nekaj ur. Roboti, ki so upravljali hišo, so pač videli, da se je naspal in so temu primerno ravnali.

Bil je radoveden, če se je tudi Daneel že prebudil, a brž se je zavedel, da je to nesmisel. Daneel ni mogel spati. Vendar pa bi rad vedel, če je spanje hlinil. Se je slekel in oblekel pižamo?

Daneel je prav tedaj vstopil.

-    Dobro jutro, kolega Elijah.

Robot je bil povsem oblečen in njegov obraz je bil spočit kakor vedno. Vprašal ga je:

-    Ste dobro spali?

-    Sem, je suho odgovoril Baley. - Pa ti?

Zlezel je iz postelje in se napotil v kopalnico, da bi opravil vse jutranje ceremonije. Iz kopalnice je zaklical Daneelu:

-    Če bi kak robot hotel priti semkaj, da bi me namilil, ga pošlji ven. Na živce mi gredo. Na živce mi gredo, pa čeprav jih ne vidim!

Bril se je in strmel v svoj obraz in se čudil, da je prav takšen kot na Zemlji. O, ko bi namesto te svetlobne prevare stal pred njim kdo drug, človek, ki bi se z njim lahko pogovarjal! Da bi vsaj lahko prebavil vsa ta dejstva, ki jih je spoznal, vsa ta neznatna dejstva!

-    Same drobtinice! In še več jih moraš zbrati! je govoril samemu sebi v zrcalo.

Stopil je iz kopalnice in si brisal obraz. Prek svežih spodnjih

hlač je potegnil hlače in vse to so mu vljudno podajali roboti, da bi jih vrag! Nagovoril je Daneela:

-    Prosim, odgovori mi na nekaj vprašanj!

-    Saj veste, kolega Elijah, da vam odgovarjam na vsa vprašanja, če le morem.

Baley je pomislil: odgovarja mi pač po direktivah, ki so mu jih dali. Vprašal ga je:

-    Zakaj je na Solariji le dvajset tisoč prebivalcev?

-    To je pač dejstvo, je odgovoril Daneel. Podatek. Število, ki je rezultat ljudskega štetja.

-    Da, toda izognil si se problemu. Ta planet bi lahko preživljal milijone; zakaj pa samo dvajset tisoč? Rekel si, da Solarijci menijo, da je število dvajset tisoč najprimernejše. Zakaj?

-    Gre za način njihovega življenja.

-    Misliš, da regulirajo število rojstev?

-    Da.

-    In tako skrbijo, da planet ostaja prazen?

Baley pravzaprav ni vedel, zakaj se je tako trmasto vrtel okoli tega problema. A število prebivalcev je bilo skoraj edino trdno dejstvo, ki ga je vedel. Kaj drugega skoraj ni mogel vprašati.

Daneel je odgovoril:

-    Saj planet ni prazen. Razdeljen je na posestva in vsako nadzoruje po en Solarijec.

-    Hočeš reči, da živi-vsakdo na svojem posestvu? Potemtakem je tu dvajset tisoč posestev in na vsakem posestvu po en Solarijec.

-    Posestev je manj kot prebivalcev, kolega Elijah. Žene dele lastništvo posestva z možem.

-    Nobenih mest?

-    Nobenih, kolega Elijah. Solarijci žive povsem izolirano in se nikoli ne obiskujejo, razen v kar najbolj nenavadnih okoliščinah.

-    Puščavniki?

-    V nekem smislu - da. V nekem smislu - ne.

-    Kaj se to pravi?

-    Včeraj ste s pomočjo stereovizorja govorili z agentom Gruerjem. Tako pač vsi Solarijci občujejo drug z drugim in prav nič drugače.

Baley je strmel v Daneela. Nato je vprašal:

-    Bova morala tudi midva tako? Bova morala tudi midva živeti tako?

-    Na tem planetu je tak običaj.

-    Kako pa naj potem vodim preiskavo? Če bom hotel koga obiskati?

-    V tej hiši, kolega Elijah, lahko dobite tridimenzionalno sliko kateregakoli prebivalca na tem planetu. To sploh ni problem. To vam bo tudi prihranilo muke - saj vam te hiše sploh ne bo treba zapustiti. Zaradi tega sem vam tudi rekel, da se vam sploh ni treba privajati odprtemu prostoru. In to je dobro. Vsaka drugačna organizacija dela bi bila za vas neznosna.

-    Kaj je za mene neznosno in kaj ni, bom presojal sam! je rekel Baley. Danes moram najprej govoriti s tisto Gladijo, ženo umorjenega človeka. In če se mi bo zdelo, da ta tridimenzionalna zadevščina ni zadovoljiva, bom šel ven in jo osebno obiskal. O tem bom seveda sam odločal.

-    Videla bova, kaj je najbolje in kaj je najlaže izvedljivo, kolega Elijah, je rekel Daneel nedolžno. - Zdaj pa bom naročil zajtrk.

Zasukal se je in odšel. Baley je strmel v široki robotov hrbet, ko je zapuščal sobo, in vsa stvar ga je začela zabavati. Daneel Olivaw je igral šefa. Toda - če so bila njegova navodila takšna, da mora Baleyu preprečiti zbiranje tistih informacij, ki za preiskavo niso bile nujno potrebne - potem je imel Baley v rokah svojevrsten adut.

Saj to je bil samo R. Daneel Olivaw. Samo Gruerju ali pa kateremu koli Solarijcu bi moral povedati, da je Daneel robot in ne človek.

Po drugi strani pa je bila Daneelova psevdohumanost lahko zelo koristna. Ni mu bilo treba zaigrati aduta. Adut je včasih koristnejši v roki.

Kar počakaj in videl boš, si je dejal in stopil za Daneelom v zajtrkovalnico.

-    Kako se vzpostavi tridimenzionalni kontakt? je vprašal Baley.

-    To je že vse urejeno, je odgovoril Daneel in njegov prst je pritisnil na gumb, ki je z njim poklical nekega robota.

Robot je takoj vstopil.

Baley je bil radoveden, odkod se roboti pojavljajo. Če je kar tako brez cilia blodil do nenaseljeni hiši. ni bilo videti nobenega robota. Ali se umikajo, kadar se človek približa? In ali drug drugemu skrivaj sporočajo, da se morajo umakniti?

Kadar pa je koga poklical, se je nemudoma pojavil.

Baley si je pazljivo ogledal prišleca. Ta je bil gladek, a ne blesteč. Njegova površina je bila motno sive barve, samo na desni rami je imel pisano ploščico. Na ploščici so bili beli in rumeni kvadrati (bil je to kovinski sij srebra in zlata), a ta vzorec najbrž ni imel kakega posebnega pomena.

Daneel mu je ukažal:

-    Odpelji naju v sobo za pogovore!

Robot se je brez besed priklonil in obrnil. Baley mu je rekel:

-    Počakaj, fant. Kako ti je ime?

Robot je pogledal Baleya. Odgovoril je z jasnimi toni in brez oklevanja:

-    Nimam imena, gospod. Moja serijska številka je - s kovinskim prstom je pokažal na ploščico na svoji rami - ACX-2745.

Daneel in Baley sta mu nato sledila v sobo, kjer se je že včeraj pogovarjal z Gruerjem.

Tu ju je z neuničljivo potrpežljivostjo stroja pričakoval že neki drugi robot. Prvi se je priklonil in odšel.

Balev je primerjal obe ploščici na ramenih robotov. Vzorec zlata in srebra je bil tu drugačen. Na ploščici je bilo šestkrat šest kvadratkov. Število možnih kombinacij je bilo torej 236, se pravi sedemdeset milijard. Več kot dovolj.

Baley je dejal:

-    Očitno ima tu vsak robot svojo funkcijo. Nekdo naju je spremil do sem. Drugi operira s sliko.

-    Na Solariji je robotska specializacija na zelo visoki stopnji, je odgovoril Daneel.

-    Seveda, ko jih je pa toliko! je rekel Baley in si ogledoval drugega robota. Bil je popoln duplikat prvega, različna je bila samo ploščica na njegovi rami - in pa seveda pozitronski vzorec njegovih gobastih možganov iz iridija in platine. Vprašal ga je:

-    In tvoja serijska številka?

-    ACC-129, gospod.

-    Rekel ti bom »fant«. Zdaj pa hočem govoriti z gospo Gladijo Delmarre, soprogo pokojnega Rikaina Delmarra... Daneel, ali je treba povedati kakšen naslov, kakšno številko?

-    Mislim, da ni treba reči nič drugega, je prijazno odgovoril Daneel. Če smem jaz vprašati robota...

-    Pusti, naj ga kar jaz vprašujem, ga je prekinil Baley. Torej, dragi fant, ali veš, kako mi boš dal zvezo s to gospo?

-    Da, gospod. Številke vseh gospodarjev poznam, gospod.

Te besede je izrekel brez ponosa. Bilo je samo dejstvo - kakor

bi rekel: narejen sem iz kovine, gospod.

Daneel je rekel:

-    To ni nič presenetljivega, kolega Elijah. Saj gre za manj kot deset tisoč zvez, ki morajo biti vložene v njegov spomin. To res ni veliko.

Baley je prikimal:

-    Toda morda je na planetu več kot ena Gladija Delmarre? V tem primeru bi lahko nastala zmeda...

-    Gospod? je rekel robot in umolknil.

-    Mislim, je rekel Daneel, da ta robot vašega vprašanja sploh ni razumel. Prepričan sem, da na Solariji ni takšnega primera. Imena registrirajo pri rojstvu in nihče ne more dobiti imena, ki bi ga že nosil kdo drug.

-    Prav, je rekel Baley. Vedno se kaj novega naučim. Poslušaj me zdaj, fant. Najprej mi povej, kako se to naredi! Potem mi daj številko - in pojdi ven!

Robot je odgovoril šele po daljšem odmoru. Rekel je:

-    Želite sami vzpostaviti kontakt, gospod?

-    Tako je!

Daneel se je ljubeznivo dotaknil Baleyevega rokava:

-    Samo trenutek, kolega Elijah ...

-    Kaj pa je?

-    Mislim, da bi robot veliko laže sam vzpostavil zvezo. To je njegova stroka.

-    Vem, je jezno odvrnil Baley. Robot bi to prav gotovo storil laže in bolje. Jaz bi lahko kaj zamešal. Pa kljub temu hočem to storiti sam! Kdo pa tu ukazuje, jaz ali roboti?

-    Seveda ukazujete vi, kolega Elijah, je odgovoril Daneel. -In vsi bomo ubogali vaše ukaze, če ti ne bodo nasprotovali Prvemu zakonu. Vendar bi vam - z vašim dovoljenjem - rad povedal še nekaj, kar je zelo važno za ravnanje s solarijskimi roboti. Roboti na Solariji so mnogo bolj specializirani kot na drugih planetih. Čeprav so fizično sposobni za najrazličnejša opravila, so vendar njihovi možgani težko obloženi z znanjem ene same službe. Če bi torej zahtevali, naj ta robot dela nekaj mimo svoje stroke, bi to zahtevalo veliko energije in direktno aplikacijo enega od treh zakonov. Mehanizem za aplikacijo enega od treh zakonov pa sprožite tudi, če takšnemu robotu ukažete, naj svoje dolžnosti ne opravlja.

-    Dobro. Potemtakem moj ukaz prinaša v veljavo Drugi zakon, kajne?

-    To je res, a takšno delovanje robotu ni »prijetno«. Kaj takega se na Solariji pri vsakodnevnem ravnanju z roboti skoraj nikoli ne zgodi. Solarijec ne bo nikoli opravljal dela, ki je namenjeno robotom. In tudi ne bo čutil takšne potrebe.

-    Hočeš reči, da bi bil robot užaljen, če bi jaz opravil njegov posel?

-    Kot vam je gotovo znano, kolega Elijah, čustvo užaljenosti ni vloženo v sistem robotskih reakcij.

-    Torej?

-    To bi bilo škodljivo za njegov mehanizem, kot je na primer kakršna koli bolečina mučna za človeka.

Baley je bil trmast:

-    Ampak jaz nisem Solarijec! Zemljan sem! Ne maram robotov, ki delajo, kar bi jaz sam rad delal!

-    Pomislite tudi, je dalje potrpežljivo dokazoval Daneel, da bi takšna poškodba kakega robota pomenila skrajno nevljudno dejanje do najinih gostiteljev. V družbi, kot je tale tu, vlada cela vrsta togih pravil, kako ravnati z roboti, da je vse dobro in prav. Užaliti najine gostitelje pa bi pomenilo otežiti si nalogo, ki jo imava.

-    No, prav, je zdaj popustil Baley. - Naj robot stori, kar zna.

Baley se je umaknil. Vendar ta incident ni bil nekoristen. Bil

je dovolj poučen in pokažal je, kako brezčutna utegne biti družba, ki je bila v tolikšni meri zasnovana na robotiki. Robotov se ni več mogoče znebiti; človek, bi si želel, da se od njih oddahne, kmalu sprevidi, da je to nemogoče.

S priprtimi očmi je gledal robota, ki se je približal steni. Naj se kar sociologi na Zemlji ukvarjajo s takšno filozofijo, naj ocenijo ta dogodek, kakor se jim zdi. Sam je že prišel do določenih zaključkov.

Polovica stene se je odmaknila in prikažala se je kontrolna plošča, ki bi delala čast vsaki mestni električni centrali.

Baley je hrepenel po svoji pipi. Zvedel je že, da je Solarija planet nekadilcev in da bi bilo kajenje strašno nespodobno. Zaradi tega svoje kadilske opreme sploh ni vzel s seboj. Zavzdihnil je. Bili so trenutki, ko bi ga občutek, da ima pipo med zobmi ali da drži njeno toplo glavico v roki, povsem pomiril.

Robot je delal naglo. Spretno je pritiskal na najrazličnejše gumbe in tako po določenem pravilu ojačeval magnetna polja.

Daneel je pojasnjeval:

-    Zaželeno osebo je treba najprej obvestiti, da nekdo hoče zvezo z njo. Sporočilo bo seveda najprej sprejel robot. Če je zaželena oseba dosegljiva in pripravljena, je potem zveza takoj vzpostavljena.

-    Zakaj pa so potrebni vsi ti priključki? je vprašal Baley. Večinoma se jih robot sploh ni pritaknil.

-    Moje informacije o tej zadevi niso popolne, kolega Elijah. Seveda je mogoče organizirati zvezo tudi z več osebami hkrati in mogoče je dobiti tudi razgled v gibanju. A to zahteva seveda zelo zamotano in kontinuirano kontrolo slike.

Robot je spregovoril:

-    Gospoda, zveza je tu in je odobrena. Če sta pripravljena, lahko sliko takoj postavim semkaj.

-    Pripravljena sva, je zarenčal Baley. Polovica sobe je takoj zaživela v svetlobi.

Nenadoma je Daneel rekel:

-    Pozabil sem povedati robotu, da morajo biti vsa okna proti zunanjemu svetu skrbno zaprta. Žal mi je, a to moram še urediti ...

-    Kar pusti, je naglo rekel Baley. Bom že sam uredil. Nikar se ne vmešavaj!

Pred seboj je ugledal razkošno kopalnico ali vsaj zdelo se mu je, da je to kopalnica. Takšna je bila namreč oprema. Na eni strani je bil nekakšen kozmetičen salon in predstavljal si je, da tukaj robot (ali nemara celo več robotov) ustvarja damsko frizuro ali ureja zunanjost dami, kadar mora nastopiti pred ljudmi.

Tu so bile tudi naprave in aparati, ki jim ni mogel uganiti namena. Stene so bile obložene s čudnim vzorčastim okrasjem, ki je nemara varalo oko, da predstavlja nekaj resničnega in naravnega, a je bilo povsem abstraktno. Vendar je to okrasje prav sugestivno pritegnilo njegovo pozornost. Človeške figuralike tu ni bilo.

Potem je Baley pogledal po tleh. Kje se je ena soba začenjala in kje druga nehala? To je bilo lahko uganiti. Po tleh se je vlekla črta, ki je natančno označevala spremembo svetlobe. Tu je bila torej meja med resničnostjo in sliko.

Stopil je do črte in po kratkem oklevanju iztegnil roko prek črte.

Občutil ni ničesar. Prav nič več, kakor če bi vtaknil roko v okorno zemeljsko tridimenzionalno sliko. Tam bi seveda še vedno jasno videl svojo roko. Mogoče bolj slabotno in obsijano z drugačno svetlobo, a videl bi jo kljub temu. Tu mu je popolnoma izginila izpred oči. Roka se je pri zapestju z ostrim rezom končala.

Kaj, če bi ves stopil v sliko? Verjetno bi sploh ničesar ne videl. Bil bi kakor v popolni temi. Misel na to je bila kar neprijetna.

Njegovo raziskovanje je prekinil ženski glas. Nerodno se je naglo umaknil.

Govorila je Gladija Delmarre. Baley je vsaj sklepal, da je. Gornji del mežikajoče svetlobe pred prho je ugasnil in na istem mestu se je pojavil njen obraz. Nasmehnila se je:

-    Rekla sem dober dan. Žal mi je, da ste me morali čakati. Takoj bom suha.

Imela je trikoten obraz in široke lične kosti, ki so bile še prav posebno poudarjene, kadar se je nasmehnila; in imela je polne ustnice in drobno bradico. Baley je presodil, da utegne biti komaj kaj višja od poldrugega metra. To ni bilo tipično. Vesoljske žene so bile baje zelo visoke in postavne, vsaj tako si je Baley predstavljal. Tudi njeni lasje niso bili bronasto rjavi. Bili so svetlo rjavi, skoraj rumeni, in zmerno dolgi. V tem trenutku so ji lasje plapolali - Baley je domneval, da jih suši v struji toplega zraka. Vse skupaj je bilo kar prijetno na pogled.

Baley je zmedeno dejal:

-    Če želite, prekinemo zvezo in počakal bom, da...

-    Ah, ne. Saj sem že skoraj gotova. Medtem lahko že kar govoriva. Hannis Gruer mi je povedal, da me želite videti. Zvedela sem, da ste z Zemlje.

Gledala ga je naravnost. Zdelo se je, da se njene oči kar vpijajo vanj.

Baley je prikimal in sedel.

-    Moj tovariš tule - je pa iz Avrore...

Nasmehnila se je in še vedno gledala samo njega, kakor da jo samo on zanima. Vsaj Baley je mislil, da je tako.

Potem je dvignila roke, si s prsti prečesala lase in jih razpustila, kakor da bi hotela pospešiti sušenje. Njene roke so bile vitke in nežne. Zelo je privlačna, je pomislil Baley.

Potem mu je prišlo na misel: tole bi Jessie ne bilo všeč.

Tedaj ga je zmotil Daneelov glas:

-    Prosim, gospa Delmarre, ali bi bilo mogoče zasenčiti okno, ki ga tamle vidimo. Moj kolega ne prenese dnevne svetlobe. Kakor veste, na Zemlji...

Mlada žena - Baley ji je prisodil kakih petindvajset let, a takoj ga je obšla neprijetna misel, da je zunanji videz Vesoljcev lahko zelo varljiv - se je prijela za glavo in vzkliknila:

-    Oh, saj res! Pozabila sem, oprostite... Saj vem ... pa sem res neumna! Oprostite mi, prosim vas, takoj, takoj... Takoj pokličem robota...

Še ko je tako govorila, je stopila iz sušilnice in iztegnila roko proti kontaktnemu gumbu:

-    Saj sem vedno rekla, da bi v tej sobi morala imeti več ko en sam gumb. Hiša sploh ni za rabo, če človek nima pri roki gumba, kjerkoli že stoji. Samo... Ja, kaj pa je?

Zgroženo je strmela v Baleya, ki je skočil s stola, ga prevrnil in se obrnil, rdeč kot kuhan rak.

Daneel je mirno dejal:

-    Bilo bi bolje, gospa Delmarre, da bi se - če ste že poklicali robota - vrnili v kabino ali pa spravili nase kakšen kos obleke.

Gladija je presenečeno pogledala na svojo nagoto in rekla:

-    No, dobro ... seveda...

5. poglavje : RAZPRAVLJAL JE O ZLOČINU

-    Saj sva se samo gledala, ali ne? je skesano dejala Gladija. Zdaj je bila ogrnjena v nekakšno haljo, a ramena in roke so ji ostale gole. Tudi ena noga je do polovice ostala gola, toda Baley, ki je medtem prišel k sebi, je to stoično prenesel, čeprav se je počutil kot na trnih. Rekel je:

-    Samo presenetilo me je, gospa...

-    Oh, prosim vas! Toda... ali bi se lahko tikala? Če to... če to... ne nasprotuje vašim običajem?

-    Lahko.

-    Jaz sem Gladija. In ti? Kako je tebi ime?

-    Elijah.

-    Prav.

-    Torej Gladija... Dobro. Želim ti samo zagotoviti, da ni bilo v tem nič slabega, saj razumeš ... Samo presenetila si me ...

Zazdelo se mu je, da se obnaša kot pravi norec. A ta uboga deklica vendar ni smela dobiti vtisa, da mu je bilo to neprijetno. Rekel je:

-    Prav zares, prav zares, bilo je kar... kar...

Stavka ni mogel dokončati. Spomnil se je, da tega ne bo mogel nikoli pripovedovati svoji ženi Jessie.

-    Vem, da sem te užalila, je rekla Gladija. A tega res nisem hotela. Sploh nisem nič mislila. Seveda vem, da mora biti človek vedno pozoren na običaje drugih planetov, a včasih so ti običaji tako čudni... Oprosti... ne ravno čudni, mislila sem reči, da so nekako nenavadni in da je tako lahko pozabiti nanje. Tudi okna sem tako pozabila zastreti...

-    Je že v redu, je jecljal Baley. Zdaj je bila v neki drugi sobi, vsa okna so bila zastrta, svetloba je bila čisto drugačna, umetna in mnogo bolj prijetna za oči.

-    Kar pa se onega tiče, je resno nadaljevala Gladija, saj sva se samo gledala, a ne? Pa saj tudi ti nisi nameraval govoriti z menoj, ko sem bila še v sušilnici in nisem imela ničesar na sebi...

-    Je že v redu, je spet rekel Baley in si vroče želel, da bi bilo tega govoričenja že enkrat konec. Gledati se - je eno, obiskati -pa nekaj čisto drugega.

-    Jasno - prav za to gre. Saj sva vendar daleč drug od drugega.

Malce je zardela in pogledala v tla.

-    Prosim te, nikar ne misli, da sem taka... Če bi bil kdo pri meni, ne bi nikoli takole gola stopila iz sušilnice. Tu gre le za sliko.

-    Ali ni to isto? je vprašal Baley.

-    Nikakor ne. V zvezi sva, vidiš me. A ne moreš se me dotakniti, ne moreš me povohati ali kaj takega. Če pa bi bil pri meni, bi lahko. V resnici sva najmanj dvesto milj vsaksebi. In to ni isto.

Baleya je to začelo zanimati. Rekel je:

-    Vendar te gledam.

-    Ne. Ti ne gledaš mene. Samo mojo sliko gledaš.

-    Je v tem kakšna razlika?

-    V tem je vsa razlika.

-    Razumem.

In res je razumel, seveda na svoj način. Sam bi sicer te razlike nikoli ne mogel uganiti, vendar pa je moral priznati, da je bilo v vsem tem le nekaj logike.

Nagnila je glavo postrani in vprašala:

-    Me zares vidiš?

-    Vidim tvojo sliko.

-    In bi ti bilo vseeno, če bi slekla tole haljo?

Nedolžno se je smehljala.

Pomislil je: draži me in jaz bi ji moral pri tem pomagati. Na glas pa je rekel:

-    Ne bi ti zameril, a motilo bi me pri delu. O tem pa bi raje še kdaj drugič razpravljala.

-    Te moti, če sem oblečena samo v to haljo? Naj oblečem kaj boljšega? Resno mislim.

-    To me nič ne moti.

Pogreznila se je v naslanjač, ki se mu je spočetka zdel trd in kakor iz neke keramične snovi. Vendar pa se je pod njeno težo prijetno udrl in mehko objel njeno telo.

Baley je rekel:

-    Zdaj pa k stvari!

-    K stvari! je ponovila za njim.

Začetek je bil težak. Če bi bil na Zemlji, bi najprej povprašal po imenu, po činu, po kraju rojstva in po stanovanju. Bilo je tisoč rutinskih vprašanj. Postavljal jih je vedno, čeprav je odgovore vedel naprej. Bila so dober uvod v resnejši del zasliševanja. S pomočjo tistih vprašanj je osebo tudi spoznaval in ko jih je zastavljal, se je všelej lahko odločil za taktiko, ki jo bo ubral med nadaljnjim potekom zasliševanja.

Kaj pa zdaj? Počutil se je skrajno negotovega. Že beseda ,videti' je njemu in tej ženski pomenila dve različni stvari. Koliko drugih besed bo imelo še tako različne pomene? Kolikokrat še bo prišlo do nesporazumov, ne da bi se oba tega zavedala?

Vprašal je:

-    Kako dolgo si bila poročena, Gladija?

-    Deset let, dragi Elijah.

-    Koliko si stara?

-    Triintrideset.

To je bilo Baleyu všeč. Lahko bi jih imela tudi stotriintrideset. Vprašal jo je:

-    Si bila srečna v zakonu?

Gladiji je bilo vprašanje očitno neprijetno. Rekla je:

-    Kako to misliš?

Baley je bil za trenutek zmeden. Kako naj Vesoljki definira srečen zakon? In kakšen je srečen zakon po solarijskih pojmih? Rekel je:

-    No... mislim ... ali sta se pogosto obiskovala?

-    Kaj? Upam, da ne misliš... saj nismo živali...

Baley se je moral spet izgovarjati.

-    Ali nista živela v isti stavbi? Mislil sem...

-    Seveda sva. Saj sva bila poročena. Toda jaz sem imela svoje prostore in on svoje. Imel je zelo važno službo, ki mu je jemala veliko časa, jaz pa sem tudi imela svoje delo. Gledala sva se po stereovizorju, kadar je bilo to potrebno.

-    Pa sta se tudi sestajala?

-    O tem ne bi rada eovorila.

-    Imata kaj otrok?

Gladija je jezno skočila na noge:

-    To je pa že preveč! Od vseh tvojih nespodobnosti je ta najhujša!

-    Čakaj, čakaj! Ne delaj mi težav! To je zasliševanje o umoru!

O umoru! Razumeš! In tvoj mož je bil umorjen! Ali hočeš ali nočeš, da bi našli morilca in ga kaznovali?

-    Potem povprašuj o umoru, ne o... o ...

-    Povpraševati moram o vsem mogočem. In zdaj bi rad najprej vedel, ali za svojim možem sploh kaj žaluješ.

In s preračunano brutalnostjo je dodal:

-    Zdi se mi, da prav nič.

Gledala ga je uporno.

-    Žal mi je vsakogar, ki umre. Zlasti če je mlad in koristen.

-    Pa dejstvo, da je bil to tvoj mož, ti nič ne pomeni?

-    Bil mi je dodeljen - in, no, če že hočeš vedeti, tudi sestajala sva se... in... in...

-    In?

-    Otrok pa nisva imela, ker nama to še ni bilo odobreno. In ne vem, kakšno zvezo naj bi imelo to s tem, da je nekdo mrtev.

Mogoče to res nima nobene zveze, je pomislil Baley. To je odvisno od družbenih odnosov in od načina življenja. A on tega ni poznal.

Spremenil je predmet pogovora. Zdaj je vprašal:

-    Povedali so mi, da osebno poznaš okoliščine, v katerih se je zgodil umor.

Zdelo se mu je, da je za hip okamnela. Potem je spregovorila:

-    Jaz... jaz sem odkrila truplo. Je to tisto, kar hočeš vedeti?

-    Potem nisi bila priča zločina?

-    Oh, ne ... je odgovorila tiho.

-    Dobro. Povej mi, prosim, kaj se je zgodilo. Vzemi si časa, kolikor hočeš, in pripoveduj mi s svojimi besedami.

Naslonil se je nazaj in pripravil, da bi poslušal. Začela je:

-    Ura je bila pet in dvaintrideset.

-    Kdaj je to po standardnem času?

-    Ne vem. Res ne vem. Izračunaj, če hočeš.

Njen glas je postal negotov in oči so se ji razširile. Opazil je, da so njene oči nekoliko preveč svetle, da bi bile modre. Nadaljevala ie:

-    Prišel je v moje prostore. Bil je za to določen dan, in vedela sem, da bo prišel.

-    Ali je ob določenih dnevih vedno prihajal?

-    Seveda. Bil je zelo zaveden človek, dober Solarijec. Dneva, ki je bil za to določen, ni nikoli izpustil in je vedno v istem času prihajal. Seveda - dolgo ni ostajal. Ni bilo odobreno, da bi...

Besede ni izgovorila. Baley je pokimal.

-    V vsakem primeru, je nadaljevala Gladija, je prihajal všelej ob isti uri. Vse je bilo zelo lepo. Nekaj minut sva se pogovarjala: obisk je preizkušnja, a vedno sva se samo normalno pogovarjala. Tak je bil njegov način. Potem je odšel in se lotil dela na nekakšnih projektih, za katere je bil zadolžen. Ne vem natančno, kakšni projekti so to bili. V mojem stanovanju je imel poseben laboratorij, kamor se je na dan obiska lahko umaknil. Seveda je imel tudi v svojem stanovanju večji laboratorij.

Baley je bil radoveden, kaj je delal v teh dveh laboratorijih. Fetologija - kaj neki je bilo to? Vprašal je:

-    Si na njem opazila kaj nenavadnega? Je bil zaskrbljen?

-    Ne, ne. Nikoli ni bil zaskrbljen.

Gladija se je skoraj nasmejala, a ta smeh je hitro potlačila.

-    Samega sebe je vedno odlično obvladal. Prav tako kot tisti tvoj prijatelj...

Pokažala je na Daneela, ki je bil povsem nepremičen.

-    Razumem. Kar nadaljuj!

Gladija pa ni nadaljevala. Tiho je zaprosila:

-    Smem nekaj popiti?

-    Kar daj!

Gladijina roka je mehko spolzela ob naslonu. V manj kot minuti je tiho pristopil k njej robot in ji podal neko toplo pijačo. Baley je videl, kako se je iz kozarca kadilo. Srknila je in odložila kozarec. Rekla je:

-    Zdaj je bolje. Te lahko vprašam nekaj osebnega?

-    Vedno lahko vprašaš.

-    Veš, o Zemlji sem mnogo brala. Vedno me je zelo zanimala. To je tako čuden planet...

Ustavila se je in potem naglo dodala:

-    Saj nisem mislila tega ...

-    Vsak planet se tistim, ki ne žive na njem, zdi čuden, je zagodrnjal Baley.

-    Vem rla ie na Zemlii rlrupačp. Sai veš Rada bi vnrašala nekaj zelo vulgarnega. Mislim pa, da se Zemljanu vprašanje ne more zdeti tako vulgarno... Solarijca bi kaj takega nikoli ne mogla vprašati... Za nobeno ceno.

-    Kar vprašaj!

-    O tebi in tvojem prijatelju ... gospodu Olivawu ...

-    Da?

-    Vidva nista v zvezi po stereovizorju, kajne?

-    Seveda ne. Oba sva tu. Drug poleg drugega sva - fizično blizu.

-    Lahko bi se ga dotaknil, če bi se ga hotel?

-    Tako je.

Pogledovala je zdaj prvega zdaj drugega in izvil se ji je vzklik začudenja. Kaj je to pomenilo? Odpor? Gnus? Baley se je poigraval z mislijo, da bi vstal, stopil do Daneela in mu položil roko na obraz. Mogoče bi bilo zanimivo videti, kako bi reagirala. Vendar pa je nadaljeval s svojimi vprašanji:

-    Pripovedovala si mi o dogodkih tistega dne, ko te je mož prišel obiskat.

Bil je prepričan, da se je Gladija tem vprašanjem skušala izogniti, čeprav je moral priznati, da je vpraševala o nečem, kar ji je bilo prav gotovo nejasno.

Spet je popila požirek, nato pa dejala:

-    Saj ni kaj dosti povedati. Videla sem, daje bil zelo zaposlen in to sem pravzaprav vedela že prej. Saj je imel vedno ogromno dela. Tudi jaz sem imela svoje opravke in vrnila sem se k njim. Potem - mogoče petnajst minut pozneje - sem zaslišala krik.

Umolknila je za trenutek, Baley pa jo je vprašal:

-    Kdo je zakričal?

-    Rikaine. Moj mož. Samo zakričal. Nobene besede. Kakor da bi se le prestrašil. Ne... kakor da bi bil nad čim presenečen, šokiran ... Tako nekako. Nikoli prej ga nisem slišala kričati.

Z rokami si je zamašila ušesa, kakor da bi hotela celo v spominu udušiti tisti strašni krik; pri tem ji je halja zdrsnila do pasu. Tega sploh ni opazila in Baley se je zastrmel v svojo beležnico. Vprašal je:

-    Kaj si storila potem?

-    Tekla sem. Tekla. Saj nisem vedela, kje naj bi bil...

-    Mislim, da si rekla, da je šel v laboratorij, ki ga je imel v tvojem stanovanju ...

-    Seveda, seveda a jaz nisem vedela, kje je tisti laboratorij. Vsaj ne čisto trdno. Nikoli nisem stopila tja. Bil je njegov. Tako na splošno se mi je nekako zdelo, v kateri smeri moram teči. Bila sem tako zmedena, da nisem niti pomislila na to, da bi lahko poklicala robota. Vsak robot bi me lahko peljal tja. Seveda - če nobenega nisem poklicala, se kajpada tudi nobeden ni pojavil. In ko sem prišla tja - pot sem nekako sama našla - je bil mrtev.

Nenadoma je utihnila, sklonila glavo in zajokala. Baleyu je bilo to silno neprijetno. Svojega obraza ni niti poskusila zakriti. Le oči je zaprla in solze so počasi tekle po njenih licih. Jokala je brez glasu, samo gola ramena so se ji tresla.

Potem je odprla oči in ga pogledala skozi solze:

-    Nikoli prej nisem videla mrtvega človeka. Bil je ves krvav in njegova glava je bila... je bila vsa... Končno sem nekako uspela poklicati nekega robota... in on je potem poklical še druge. Mislim, da so oni potem poskrbeli zame in za Rikaina. Ne spominjam se ... Ne vem...

Baley je vprašal:

-    Kako so se pobrigali za Rikaina?

-    Odnesli so ga in vse počistili. Vse je bilo strahovito razmetano.

V njenem glasu je bilo čutiti trohico ogorčenja. A bil je to samo glas skrbne in redoljubne gospodinje.

-    In kaj se je zgodilo s truplom?

-    Ne vem. Sežgali so ga, mislim. Kot pač vsako drugo truplo.

-    Nisi poklicala policije?

Debelo ga je pogledala in Baley se je takoj spomnil: seveda, saj tu policije sploh ni. Rekel je:

-    Nekomu pa si vendarle morala povedati, ne? Ljudje so vse to lahko zvedeli samo od tebe.

-    Roboti so poklicali zdravnika. In jaz sem morala klicati Rikainov urad. Tamkajšnji roboti so vendar morali vedeti, da ga ne bo v službo.

-    Zdravnika so poklicali zaradi tebe, se mi zdi.

Prikimala je. Najbrž je šele sedaj opazila, da ji je halja zdrknila

do bokov. Potegnila jo je spet navzgor in kakor mimogrede zamrmrala:

-    Oprosti.

Baleyu je bilo nerodno. Gledal jo je, kako je brez moči trepetala in njen obraz je bil spačen od groze.

Nikoli prej ni videla trupla. Nikoli prej ni videla krvi in razbite lobanje. Čeprav so bili odnosi med možem in ženo na Solariji očitno nekako tenki in prazni, je bil mrtev človek zanjo vendarle nekaj strašnega.

Baley skoraj ni vedel, kaj naj še reče. Najraje bi se opravičil, sicer pa je - kot detektiv - opravljal samo svojo dolžnost.

A na tem planetu ni niti policije niti detektivov. Ali razume, da je to njegova dolžnost?

Počasi in kolikor mogoče nežno je dejal:

-    Poslušaj, Gladija. Si slišala še kaj drugega? Še kaj drugega -poleg krika svojega moža?

Pogledala ga je, njen obraz je bil ljubek kakor vedno, čeprav ga je prevzemala iskrena žalost - in morda prav zaradi tega. Rekla je:

-    Nič.

-    Dirjajoče korake? Nobenega drugega glasu?

Odkimala je.

-    Nič drugega nisem slišala.

-    Je bil mož, ko si ga našla, popolnoma sam?

-    Sam je bil.

-    In nobenega znamenja, da bi bil tam še kdo drug?

-    Nikogar nisem videla. Sicer pa res ne vem, kako bi še kdo drug lahko prišel tja.

-    Zakaj se ti zdi to nemogoče?

Vprašanje jo je presenetilo. Potrto je odgovorila:

-    Ti si Zemljan in jaz na to neprestano pozabljam. Vidiš, je že tako, da tam nihče ni mogel biti. Moj mož ni sprejemal nikogar -razen mene; že odkar je odrasel. Ni bil tiste vrste, da bi sprejemal obiske. Rikaine že ne. Bil je človek načel; spoštoval je naše običaje.

-    Mogoče se je zgodilo proti njegovi volji. Kaj, če je kdo prišel, ne da bi bil povabljen, ne da bi on sploh kaj vedel o tem? Moral se je z njim srečati, pa če je še tako spoštoval solarijske običaje.

Odgovorila je:

-    Mogoče. A poklical bi robote in ti bi vsiljivca spravili ven. Prav gotovo bi jih poklical! Sicer pa nihče ne bi mogel priti na obisk k mojemu možu, ne da bi bil povabljen. Kaj takega si sploh ne morem predstavljati. In Rikaine bi prav gotovo nikoli nikogar ne povabil. Smešno je misliti na takšno možnost.

-    Tvoj mož je bil ubit z udarcem po glavi, kajne? Se strinjaš?

-    Mislim, da. Bil je ves... ves...

-    Pustiva zdaj podrobnosti. Ali je bila v sobi kakšna mehanična naprava, ki bi morilcu omogočala, da z daljinskim upravljanjem udari tvojega moža po glavi?

-    Ne. Vsaj jaz nisem videla nič takega.

-    Zdi se mi, da bi takšno napravo prav gotovo morala opaziti, če bi le bila tam. In če je ni bilo, sklepam, da je pač neka roka držala neko orodje, primerno za razbijanje človeške lobanje - in da je ta roka tudi res zamahnila. Nekdo je pač moral biti v bližini tvojega moža, da je to storil. Nekdo je pač prišel.

-    Nihče ni mogel priti, je rekla resno. Solarijci se ne obiskujejo.

-    Solarijec, ki bi nekoga hotel ubiti, bi že kršil ta običaj, ne?

Ni bil prepričan, da je to stališče pravilno. Na Zemlji so nekoč

nekega povsem amoralnega morilca, človeka, ki ni priznaval nikakršnih načel ali običajev - ujeli šele, ko so odkrili, da ni znal kršiti pravila o popolnem molku v javni kopalnici.

Gladija je odkimala:

-    Ti ne razumeš, kaj nam, Solarijcem, pomeni prisotnost. Vi Zemljani se kar obiskujete in se sestajate s komerkoli in kadarkoli. Zato nas ti ne moreš razumeti... Tebi se zdi takšno sestajanje čisto normalno, kajne?

Bila je res radovedna. Oči so se ji svetlikale.

-    Seveda, je priznal Baley.

-    In te prisotnost živega človeka čisto nič ne vznemirja?

-    Zakaj naj bi me vznemirjala?

-    Hm... No da... filmi tega ne povedo - jaz pa bi že davno rada vedela... ali smem vprašati?

-    Kar vprašaj!

-    Ti je bila določena žena?

-    Poročen sem. Nihče pa pri nas ne določa žena možem.

-    Vem, da prihajaš k svoji ženi, kadar hočeš in tudi ona prihaja k tebi, kadar se ji zdi, in nikomur se to ne zdi nič posebnega.

Baley je prikimal.

-    Dobro ... in kadar prideš k njej... no... in bi si zaželel...

Oklevala je in iskala pravo besedo:

-    Ali lahko ... res... kadarkoli...?

Beseda ji je obvisela v zraku. Baley ji ni pomagal, in ona je rekla:

-    No, dobro. Pustiva. Ne vem, zakaj te mučim s temi stvarmi. Si končal s svojimi vprašanji?

Zdelo se je, da bo spet izbruhnila v jok. Baley je rekel:

-    Se nekaj! Pozabi na to, da nihče ni mogel priti do tvojega moža. Recimo, da je nekdo vendarle prišel. Kdo bi to lahko bil?

-    Nima smisla ugibati. Nihče ni mogel biti.

-    Nekdo je moral biti. Agent Gruer je rekel, da imamo razloge za to, da nekoga osumimo. Vidiš, Gladija, nekdo je le moral biti.

Prek obraza ji je zdrsnil kratek, žalosten nasmeh:

-    Saj vem, koga sumi.

-    Dobro. Koga?

-    Mene, je rekla Gladija in si položila drobno roko na prsi.

6. poglavje: OVRGEL JE TEORIJO

Nenadoma je spregovoril Daneel:

-    Drznem si reči, kolega Elijah, da je samo to lahko logičen zaključek.

-    Zakaj samo to? je vprašal Baley in vrgel presenečen pogled na svojega sodelavca-robota.

-    Gospa sama zatrjuje, je odgovoril Daneel, da je bila edina oseba, ki se je lahko in se tudi je sestajala s svojim možem. Družbene razmere na Solariji so takšne, da celo ona pri tej zadevi ne more govoriti drugega kot resnico. In tudi po mnenju agenta Gruerja je na Solariji možen - in celo obvezen - samo sestanek med možem in ženo. Potemtakem je bila lahko prisotna samo ena oseba, torej je samo ta oseba lahko zadala smrtonosni udarec. Samo ena oseba je torej lahko morilec... oziroma morilka. In tudi agent Gruer je rekel, če se spominjate, da je to lahko storila samo ena oseba. Vse drugo se mu je zdelo nemogoče, kajne?

-    Rekel pa je tudi, mu je odvrnil Baley, da tudi tista oseba tega ni mogla storiti.

-    S tem je verjetno mislil na dejstvo, da na prizorišču zločina ni bilo najti nobenega orožja. Mogoče nama bo gospa Delmarre lahko pojasnila to čudno okoliščino.

S hladno robotsko gesto je pokažal na Gladijo, ki je še vedno sedela v vidnem polju. Gledala je v tla in njena drobna usteča so bila stisnjena.

Kršenduš, je pomislil Baley, saj sva nanjo čisto pozabila. Mogoče je bilo krivo temu to mučno vzdušje. In še ta Daneel ga nadleguje, je pomislil, s svojim brezčustvenim špekuliranjem. Ali pa ga ovira njegova čustvenost. Problem je neprestano analiziral. Potem je dejal:

-    Naj bo za danes dovolj, Gladija. In če bi še kdo drug želel o tem govoriti s teboj, kar prekini zvezo. Zbogom.

Mehko mu je odgovorila:

-    Pri nas se reče ,zveza končana*. Ampak ,zbogom1 zveni lepše. Žal mi je, Elijah, da si vznemirjen. Saj sem že navajena, da ljudje mislijo, da sem jaz to storila. Zaradi tega se ti res ni treba vznemirjati.

Daneel jo je vprašal:

-    Si ti to storila?

-    Ne! je rekla besno.

-    Torej - zbogom.

Jeza na njenem obrazu še ni izginila, ko se je slika razblinila. Baley je potem še dolgo časa čutil moč njenih izrednih sivih oči.

Rekla je, da je že navajena, da ljudje mislijo o njej, da je morilka. A to je bila očitno laž. Njena jeza je bila bolj zgovorna od njenih besed. Baley se je vpraševal, kakšnih laži bi bila ta ženska še sposobna.

Baley je z Daneelom ostal sam. Rekel mu je:

-    Poslušaj, Daneel! Kljub vsemu nisem tepec.

-    Nikoli nisem kaj takega niti pomislil, kolega Elijah.

-    Potem mi povej, zakaj si rekel, da nobenega orožja niso našli na prizorišču zločina. Tega sploh še nisva ugotovila in tudi še slišala nisva nič takega, kar bi naju lahko pripeljalo do takšnega zaključka.

-    Prav imate. Jaz imam neke dodatne informacije, ki vam jih še nisem povedal.

-    Se mi je zdelo. In kakšne so te informacije?

-    Agent Gruer je rekel, da bo poslal kopijo poročila o njihovi preiskavi. To poročilo sem dobil. Zjutraj je prišlo.

-    Zakaj mi ga nisi pokažal?

-    Zdelo se mi je, da utegne biti bolje, če bi vodili preiskavo po vaših lastnih idejah in da je bolje, če vsaj na začetku ne vplivajo na vas sklepanja drugih ljudi, ki - mimogrede povedano - niso prišli do nobenega zadovoljivega rezultata. To sem storil zato, ker sem čutil, da so vse te domneve vplivale tudi na moje logično sklepanje in da zato pri razpravi nisem mogel ničesar prispevati.

Logično sklepanje! Baley se je nehote spomnil izjave nekega strokovnjaka za robotiko, s katerim se je nekoč pogovarjal.

»Robot je,« je rekel tisti strokovnjak, »logičen, ne pa tudi pameten.«

-    V debato si se vmešal šele na koncu, mu je rekel.

-    To sem storil, kolega Elijah, samo zato, ker sem prav tedaj, neodvisno od vas, prišel do dokaza, ki je potrdil Gruerjev sum.

-    Do kakšnega dokaza?

-    Ta dokaz sem deduciral iz vedenja gospe Delmarre.

-    Pojasni podrobneje!

-    Vzemimo, da je gospa kriva in da je skušala dokazati svojo nedolžnost. V tem primeru je zanjo koristno predvsem to, da o tem prepriča detektiva.

-    In kaj potem?

-    Če bi lahko vplivala na njegovo razsojanje s tem, da bi se poigravala z njegovimi slabostmi, bi to prav gotovo storila, kajne?

| - To je seveda hipoteza.

-    Nikakor ne, je mirno odgovoril Daneel. Gotovo ste opazili, da je vso svojo pozornost osredotočila na vas.

-    Pogovor sem pač vodil jaz.

-    Svojo pozornost je usmerila na vas, še preden je lahko vedela, kakšna vprašanja ji boste zastavili. V resnici pa bi bila zanjo mnogo bolj logična domneva, da bom zasliševanje vodil jaz, ki sem iz Avrore. Pa se je vendarle osredotočila na vas.

-    In kaj sklepaš iz tega?

-    Da ste ji vi, kolega Elijah, največje upanje. Vi ste Zemljan.

-    In kaj potem, če sem Zemljan?

-    Zemljo je študirala. To je večkrat poudarila. Že takoj v začetku je vedela, zakaj bi morala zasenčiti okna, ko sem jo na to opozoril. Tisto opozorilo je sploh ni presenetilo, kakor bi moralo presenetiti vsakogar, ki bi ne poznal tako dobro načina življenja na Zemlji. Ona pa je takoj vse razumela.

-    No - in?

-    In ker je Zemljo študirala, je tudi čisto jasno, daje z lahkoto odkrila neko slabost, ki jo Zemljani imate. Vedela je, daje nagota na Zemlji tabu in kako nagota lahko vpliva na Zemljana.

-    Pa saj je... saj je pojasnjevala to njihovo gledanje po stereovizorju...

-    To je res. Pa vam je to zvenelo prepričljivo? Kar dvakrat se je pokažala nezadostno oblečena...

-    Ti si torej mnenja, da me je skušala zapeljati. Si to hotel povedati?

-    Predvsem vas je skušala speljati vstran od poklicne objektivnosti. Vsaj meni se zdi tako. In čeprav jaz ne morem imeti seksualnih občutkov, po informacijah, ki so vložene v moje elektronske zveze, vendarle lahko sklepam, da je ta gospa zelo privlačna. Po vašem vedenju pa sklepam še to, da ste se tudi vi tega zavedali, saj ste ji takšno prikazovanje odobrili. Rekel bi celo to, da je gospa Delmarre imela povsem prav, ko je mislila, da bo takšno njeno vedenje ugodno vplivalo na vas.

-    Molči zdaj, je jezno rekel Baley. Prava reč, kakšen učinek je s tisto nagoto naredila name! Vedno sem uslužbenec Zakona, svoja čustva znam obvladati, in vem, kaj je poklicna etika. Zapomni si to enkrat za všelej! Zdaj pa mi daj tisto poročilo!

Baley je poročilo tiho prebral. Ko je končal, ga je obrnil in ga prebral še enkrat, vrsto za vrsto.

-    Nov podatek je tu, je rekel. To je robot.

Danneel Olivaw je prikimal.

-    Tega mi ni omenila, je rekel Baley zamišljeno.

-    Niste ji zadali pravega vprašanja, je rekel Daneel. Vprašali ste jo, ali je bila sama, ko je našla truplo. Vprašali ste jo, ali je bil na prizorišču smrti prisoten še kdo drug. Robot pa ni »še kdo drug«.

Zdaj je Baley razumel. Če bi bil sam osumljen in bi ga nekdo vprašal, kdo je še bil na prizorišču zločina, bi prav gotovo ne odgovoril: »Nihče, razen te mize.«

-    Najbrž bi jo moral vprašati, ali je bil prisoten kdo od robotov. Prekleto, kako mora človek na tujem planetu pazljivo postavljati vprašanja! Toda, Daneel, v kakšni meri je izpoved robota zakonita?

-    Kako to misliš?

-    Ali robot na Solariji lahko nastopi kot priča? Ali lahko daje uradne izjave?

-    Kako morete o tem dvomiti?

-    Robot vendar ni človek, Daneel. Na Zemlji robot ne more biti zakonita priča.

-    Pristni odtisi so pa lahko, kolega Elijah, čeprav so mnogo manj človeški kot robot. Pravno stališče na vašem planetu je v tem pogledu nelogično. Na Solariji pa je izpoved robota, kadar je ta kompetenten, povsem možna.

Baley o tem ni razpravljal. Z brado se je naslonil na dlan in razmišljal.

Ko je Gladija Delmarre obstala pred truplom svojega moža, je

— do skrajnosti prestrašena - vendarle poklicala robote. Ko so ti prihiteli, je bila že v nezavesti.

Roboti so povedali, da so jo našli tam skupaj s truplom. In še nekdo je bil prav tako tam: neki robot. Ta robot ni bil med poklicanimi: že prej je bil tam. Ni bil del redne tehnične opreme v hiši. Noben robot ga ni videl že kdaj prej in nihče ni poznal njegove funkcije ali naloge.

In od tistega robota samega se prav tako ni dalo ničesar izvedeti. Bil je pokvarjen. Ko so ga odkrili, je bilo njegovo gibanje dezorganizirano in očitno tudi delovanje njegovih pozitronskih možganov. Nobenega pametnega odgovora ni mogel dati, niti besednega niti mehaničnega. Neki strokovnjak za robotiko ga je natančno pregledal in preiskal in ga nato proglasil za povsem nerabnega.

Edina aktivnost, ki je bilo v njej še mogoče zaslediti rahlo sled notranje organizacije v robotovem telesu, je bilo neprestano ponavljanje vedno istih besed: Nikar me ne ubij... nikar me ne ubij... nikar me ne ubij...

Našli niso nikakršnega orožja, ki bi bilo z njim mogoče razbiti človeško lobanjo.

Baley je naglo spregovoril:

-    Pojdiva zdaj jest, Daneel. Potem pa hočem spet videti agenta Gruerja - seveda, no da, njegovo sliko ...

Hannis Gruer je še vedno jedel, ko je bila zveza vzpostavljena. Jedel je zelo počasi; pazljivo je izbiral vsak grižljaj, ki jih je jemal iz cele vrste posodic. In vsak grižljaj je tudi temeljito proučil, kajti po svojem okusu si je sestavljal vedno nove, še neznane kombinacije jedil.

Baley je pomislil, da mora biti star že nekaj sto let. Hrana mu je že povzročala težave.

Gruer je dejal:

-    Pozdravljena, gospoda. Upam, da sta že prejela moje poročilo.

Njegova pleša se je zablestela, ko se je iztegnil prek mize, da bi doseeel neko Doslastico.

-    Da. In pogovor z gospo Delmarre je bil tudi zelo zanimiv, je rekel Baley.

-    Dobro, dobro, je mrmral Gruer. In do kakšnih zaključkov sta prišla, če sta sploh kaj...?

Baley je naglo odgovoril:

-    Da je nedolžna, gospod.

-    Res?

Gruer je bil zelo presenečen, in ko je Baley to še enkrat odločno zatrdil, je rekel:

-    Pa je bila vendarle ona edina, ki je bila v njegovi bližini...

-    To mi je jasno. Vendar ta ugotovitev ne more biti dokončna, pa naj bodo običaji na Solariji še tako trdni. Lahko pojasnim podrobneje?

-    Prosim, prosim, je rekel Gruer in jedel dalje.

-    Vsak umor stoji na treh nogah, je rekel Baley; in vse tri so enako važne. To so: motiv, sredstvo in priložnost. Če hočemo kaj dokazati, moramo dobro razložiti vse tri. Strinjam se z vami, daje gospa Delmarre imela priložnost. Ničesar pa nisem slišal o motivu.

Gruer je skomignil:

-    Ne poznamo ga.

Potem je njegov pogled za hip zdrsnil na Daneela.

Baley je nadaljeval:

-    Dobro. Recimo, da njenega motiva ne poznamo. Recimo, da je patološka morilka. Pustimo to in razmišljajmo dalje. Recimo: skupaj sta bila v laboratoriju in ženska ima pač svoje razloge, da ga hoče ubiti. Preteče zamahne z neko palico ali s kakšnim težkim predmetom. V tistem trenutku Rikaine opazi, da ga hoče žena udariti. Presenečeno zavpije: »Nikar me ne ubij!« A ona ga res ubije. Hotel je zbežati in udarec mu je od zadaj razbil lobanjo. Mimogrede: ali si je zdravnik ogledal truplo?

-    Da in ne. Roboti so poklicali zdravnika, da bi spravil k sebi gospo Delmarre. Seveda je videl tudi truplo.

-    Poročilo tega ne omenja.

-    Saj ni bilo važno. Človek je bil mrtev. Dejstvo je, da so roboti truplo že slekli, umili in na običajen način pripravili za sežig, ko si ga je zdravnik lahko ogledal.

-    Z drugimi besedami - roboti so uničili vse dokaze. In ta zdravnik - ali si je truplo ogledal osebno, se pravi iz bližine ali po stereovizurju

-  Za božjo voljo vendar! je vzkliknil Gruer. Kakšni čudni pojmi! Jasno, da po stereovizorju! A vem, da si ga je ogledal od vseh strani in tudi čisto od blizu. Zdravniki včasih pač morajo svoje bolnike obiskovati, a nobenega vzroka ne vidim, da bi se morali osebno približati truplu. Medicina je umazan posel, a zdravniki vedo, kje so meje.

-    Dobro. Zdaj pa tole: ali je zdravnik kaj povedal, kakšna je bila rana, od katere je umrl dr. Delmarre?

-    Že vem, kam merite. Mislite, daje bila rana prehuda, da bi jo lahko povzročila ženska roka.

-    Zenska je šibkejša od moža, gospod. In gospa Delmarre je zelo majhne postave.

-    Pa kar precej atletsko razvita, gospod detektiv. Orožje prave vrste, teže in oblike bi bilo že kar primerno. Ni nam treba niti pomisliti na to, da ženska v besu doseže presenetljivo moč.

-    O orožju govorite! Kje pa je?

Gruer se je presedel. Segel je po nekem praznem kozarcu in v vidno polje je stopil robot ter mu vanj nalil neko prozorno tekočino, nemara vodo. Nekaj časa je napolnjeni kozarec držal v zraku, nato pa ga je odložil, kakor da bi se premislil. Rekel je:

-    Kot je napisano v poročilu, ga nismo mogli najti.

-    Vem, da v poročilu tako piše. Hočem biti samo popolnoma prepričan o nekaterih stvareh. Ste to orožje tudi iskali?

-    Skrbno.

-    Vi sami?

-    S pomočjo robotov seveda. In te robote sem prek stereovizorja neprestano nadzoroval. Nič takega nismo našli, kar bi lahko rabilo za orožje.

-    To pa slabi sum zoper gospo Delmarre, kajne?

-    Res je to, je mirno rekel Gruer. In to je ena od mnogih stvari v tem primeru, ki jih ne razumemo. Zaradi tega proti gospe Delmarre tudi nismo ničesar ukrenili. Saj sem vam tudi rekel, da osumljena oseba ne more biti storilka zločina. Mogoče bi vam moral reči, da ona očitno ni storila tega zločina.

-    Očitno?

-    Na neki način bi vendar morala razpolagati z orožjem. Toda nismo ga našli.

-    Ste raziskali vse možnosti?

-    Mislim, da smo.

-   O tem jaz nisem prepričan. Poslušajte: bilo je torej neko orožje, ki je bila z njim razbita Rikainova lobanja in na prizorišču zločina tega orožja niste mogli najti. Edina možnost je zdaj ta, da ga je nekdo odnesel. Rikaine Delmarre ga pač ni mogel odnesti, ker je bil mrtev. Bi ga lahko odnesla Gladija Delmarre?

-    Samo ona, je rekel Gruer.

-    Kako? Ko so prišli roboti, je bila nezavestna. Morda je nezavest samo hlinila, a tam je bila. Koliko časa je preteklo med umorom in prihodom prvega robota?

-    To je odvisno od tega, kdaj se je umor zgodil; a točnega časa ne vemo, je rekel Gruer nestrpno.

-    Saj sem bral poročilo, gospod. Eden od robotov je poročal, da je slišal nekakšno zmedo in krik, v katerem je spoznal Delmar-rov glas. Očitno je bil on najbližji dogodku. Gospejin klic je sledil pet minut kasneje. Robot bi ne mogel potrebovati več kot minuto, da bi prišel tja.

Baley je pač že iz lastnih izkušenj vedel, kako hitro so se pojavljali roboti, kadar jih kdo pokliče. Nadaljeval je:

-    No - in v petih minutah, ali recimo v desetih, kako daleč bi gospa Delmarre lahko odnesla tisto orožje in se še vrnila na prizorišče, kjer bi hlinila omedlevico?

-    Lahko ga je uničila v napravi za odpadke.

-    Tisto napravo so pregledali, kakor pravi poročilo. Gostota gama žarkov je bila zelo nizka. V zadnjih štiriindvajsetih urah ni tam nihče ničesar uničeval.

-    Vem, je rekel Gruer. Rekel sem to samo kot primer, da bi to lahko storila.

-    To je res. Razlaga pa je lahko tudi zelo preprosta. Mislim, da so vse robote, ki so pripadali Delmarrovi hiši, pregledali in da so bili vsi v redu.

-    Seveda.

-    Vsi so torej dobro funkcionirali?

-    Da.

-    Ali bi kateri od njih lahko odnesel tisto orožje, ne da bi se zavedal, kaj nosi?

-    Nihče ni ničesar odnesel s prizorišča zločina. In nihče se ničesar ni dotaknil.

-    To ni res. Odnesli so truplo in ga pripravili za krematorij.

-    No, prav. To je res. A to je nekaj drugega. In pričakovati je bilo. da bodo to storili.

Baley se je le s težavo krotil. Najraje bi ga na ves glas preklel. Vendar je potrpežljivo nadaljeval:

-    No, zdaj vzemimo, da je bil še nekdo drug na prizorišču...

-    To je nemogoče, je rekel Gruer. Kako bi mogel kdo drug vdreti v osebno bližino dr. Delmarra?

-    Vzemimo vendar! je zakričal Baley. Roboti niso nikoli niti pomislili, da bi bil lahko še kdo prisoten. Prepričan sem, da nihče od njih tedaj ni preiskal hiše. Tudi v poročilu ni o tem niti besedice.

-    Nobene preiskave ni bilo. Dokler nismo začeli iskati orožja. To pa je bilo precej pozneje.

-    In nihče ni pogledal po tleh in iskal sledove, če se je morebiti pripeljal kakšen avto ali pristalo kakšno letalo?

-    Ne.

-    Potemtakem bi ga tisti, ki bi se potrudil - kot vi pravite -vdreti v osebno Delmarrovo bližino, prav lahko ubil in potem svobodno odšel. Nihče bi ga ne ustavil in nihče bi ga ne videl. Pozneje bi se lahko mirno zanašal na to, da je vsakdo prepričan, da nihče ni mogel biti tam.

-    Res, nihče ne bi mogel biti, je trdno rekel Gruer.

-    Še nekaj! je rekel Baley. Samo še nekaj! Tam je bil še en robot. Zločinu je prisostvoval neki robot.

Tedaj se je prvič vmešal Daneel:

-    Robot ni prisostvoval zločinu. Če bi bil robot tam, zločina ne bi bilo.

Baley se je ostro obrnil k njemu. In Gruer, ki je spet dvignil kozarec, kakor da bi hotel piti, ga je spet odložil in se zastrmel v Daneela.

-    Ali ni tako? je rekel Daneel.

-    Natančno tako, je rekel Gruer. Robot bi vsaki osebi preprečil, če bi ta skušala samo poškodovati drugo osebo. Prvi zakon.

-    Prav, je rekel Baley. Jemljem na znanje. A daleč ni mogel biti. Ko so drugi roboti pritekli, je bil že na prizorišču. Recimo, da je bil v sosednji sobi. Morilec je planil nad Delmarra in Delmarre je komaj še utegnil zavpiti: »Nikar me ne ubij!« Drugi roboti teh besed niso slišali. Večinoma so sicer slišali krik, a ker jih ni nihče poklical, niso prihiteli. A ta robot je besede vendarle slišal in po načelih Prvega zakona je moral prihiteti, čeprav nepoklican. Bilo pa je prepozno. Verjetno je celo videl, kako se je zločin odigral.

-    Moral je videti zadnje faze umora, se je strinjal Gruer. To ga je pokvarilo. Biti priča dogodku, v katerem je poškodovan človek, in ne preprečiti ga - je kršenje Prvega zakona. To pa povzroči večjo ali manjšo poškodbo v robotovih pozitronskih • možganih, kar je odvisno seveda od okoliščin. V tem primeru so bile poškodbe res velike.

Gruer je strmel v konce svojih prstov, pri tem pa dvigal in spuščal kozarec. Baley je rekel:

-    Robot je bil torej priča. Ste ga zaslišali?

-    Čemu? Bil je pokvarjen. Lahko je izgovarjal samo en stavek: »Nikar me ne ubij!« Do tu se strinjam z vašo rekonstrukcijo. To so bile verjetno Delmarrove zadnje besede, ki so se zagreble v robotovo zavest, preden se je vse drugo pokvarilo.

-    Povedali so mi, da imate na Solariji največje strokovnjake za robotiko. Kaj nihče ni mogel popraviti tistega robota? Ali v njegovih možganih ni bilo mogoče ponovno spojiti določenih zvez?

-    To ni mogoče, je rekel Gruer ostro.

-    In kje je zdaj tisti robot?

-    Vrgli so ga pač v staro železo.

Baley je dvignil obrvi:

-    Ta primer je res nekaj posebnega. Nobenega motiva, nobenega sredstva, nobene priče, nobenega dokaza. Eno samo osumljenko imate in vsakdo je prepričan v njeno krivdo. In to je očitno tudi vaše mnenje. Zdaj vas pa vprašam: zakaj ste sploh poslali pome?

Gruer se je namrščil:

-    Zdi se mi, da ste precej iz sebe, gospod Baley.

Potem se je nenadoma obrnil k Daneelu:

-    Gospod Olivaw...

-    Da, gospod Gruer...

-    Bodite, prosim, tako prijazni, pa stopite po stavbi in preglejte vsa okna, če so dobro zaprta in zastrta. Mogoče gospod Baley čuti slabe posledice odprtega prostora...

Ta izjava je Baleya tako presenetila, da bi najraje takoj zanikal to Gruerjevo misel in ukažal Daneelu, naj nikamor ne gre. A v Gruerjevih očeh je opazil čuden namig. Sedel je in pustil Daneela oditi.

Z Gruerjevega obraza je nenadoma padla krinka. Zdaj je bil obraz iskren in kažal je nekakšen strah. Rekel je:

-    Bilo je laže, kot sem mislil, da bo. Premislil sem kopico načinov, kako bi vas osamil. In nisem mogel verjeti, da bi Avrorčan odšel že na tako naivno zahtevo. A nič drugega si nisem mogel izmisliti.

Baley je rekel:

-    Prav. Zdaj sem sam.

-    V njegovi prisotnosti nisem mogel svobodno govoriti. On je Avrorčan, in tu je samo zato, ker smo vas dobili le s pogojem, da povabimo tudi njega.

Solarijec se je primaknil, kakor bi se hotel približati:

-    V tej zadevi gre za nekaj več kot samo za umor. Ne zanima me samo, kdo je to storil. Na Solariji imamo stranke, tajne organizacije...

Baley je strmel vanj.

-    Toda... toda v tem vam jaz prav gotovo ne morem pomagati.

-    O, lahko. A najprej razumite tole: dr. Delmarre je bil tradicionalist. Verjel je v stari, dobri način življenja. Toda med nami so zdaj že nove sile, nove sile, ki zahtevajo spremembe - in Delmarra so utišali...

-    In vi mislite, da je to storila gospa Delmarre?

-    Roka je morala biti njena. To ni važno. Za njo stoji cela organizacija in to je zelo važno.

-    Ste prepričani? Imate dokaze?

-    Le blede dokaze. Ne morem pomagati. Rikaine Delmarre je bil nečemu na sledi. Zagotavljal mi je, da so njegovi dokazi odlični in verjel sem mu. Poznal sem ga dovolj dobro in vem, da ni bil niti bedak niti otrok. Na nesrečo mi je povedal zelo malo. Seveda - vso preiskavo je želel končati in jo šele potem v celoti predložiti oblastem. Prav gotovo se je njegovo delo že bližalo koncu, sicer bi si storitelji ne upali tvegati takega odkritega umora. Nekaj pa mi je Delmarre vendarle povedal. Vsa človeška rasa je v nevarnosti.

To je Baleya pretreslo. Za hip se mu je zazdelo, da spet posluša Minnima, a da govori zdaj o mnogo večjih problemih. Kaj se morajo prav vsi obračati nanj glede te kozmične nevarnosti?

-    Zakaj mislite, da bi vam jaz lahko pomagal?

-    Ker ste Zemljan, je rekel Gruer. Razumete? Mi na Solariji s temi zadevami nimamo izkušenj. Včasih ne razumemo ljudi. Premalo nas je tu.

Bilo je jasno, da se počuti zelo neprijetno.

-    Tega prav nič rad ne govorim, gospod Baley. Tovariši se mi smejijo in nekateri so že jezni, jaz pa imam čisto jasen občutek. Zdi sS mi, da morate vi Zemljani ljudi mnogo bolje razumeti že zato, ker živite v takšni gneči. In detektiv še najbolj. Ali ni tako?

Baley je prikimal, a držal je jezik za zobmi. Gruer je nadaljeval:

-    V nekem smislu nam je ta umor prišel prav. Nekaterim si sploh nisem upal povedati o Delmarrovih preiskavah, saj ne vem, kdo vse je zapleten v zaroto. Tudi Delmarre sam še ni bil pripravljen in še ni preučil vseh podrobnosti. Pa tudi če bi Delmarre svoje delo že končal, kaj naj bi potem ukrenili? Kako je treba ravnati z ljudmi, ki so ti sovražni? Jaz tega ne vem. Že od vsega začetka sem vedel, da potrebujemo Zemljana. In ko sem slišal o vaših uspehih na Zemlji, sem vedel, da potrebujemo ravno vas. Povežal sem se z Avroro, z ljudmi, ki so z vami najtesneje sodelovali in prek njih z vlado na Zemlji. Vendar moji lastni tovariši niso bili prepričani, da je to potrebno. Potem je prišel umor in to je bila dovolj velika senzacija, da sem dosegel odobritev, ki sem jo potreboval. Takrat bi vse odobrili.

Za hip je umolknil, nato je dodal:

-    Ni lahko prositi Zemljana za pomoč. A to moram storiti. In zapomnite si, naj se že zgodi karkoli: človeška rasa je v nevarnosti. Tudi Zemlja.

Zemlja je bila torej v dvojni nevarnosti. O obupni iskrenosti Gruerjevih besed ni bilo mogoče dvomiti.

Toda, če je imel umor po eni strani to dobro posledico, da je namreč dopustil Gruerju storiti, kar je tako obupno želel storiti -ali ni po drugi strani odpiral pota do velike nesreče? Vsekakor je odpiral pota do novih misli, o katerih se Baleyu še sanjati ni moglo.

Dejal je:

-    Poslan sem semkaj, da bi pomagal. In storil bom vse, kar zmorem.

Gruer je pijačo, ki jo je tako dolgo odlašal, končno le dvignil k ustnicam. Gledal je v Baleya čez rob kozarca.

-    Dobro, je rekel. Prosim, o tem niti besedice Avrorčanu. Naj bo že kakorkoli, Avrora je verjetno zapletena v zadevo. Za ta primer se nenavadno živo zanimajo. Tako so na primer vztrajno zahtevali in končno le uspeli vriniti gospoda Olivawa za vašega

sodelavca. Avrora je močna; morali smo pristati. Rekli so, da dajejo Olivawa samo zato, ker je že prej z vami sodeloval, a bolj verjetno je pač to, da žele pri tej akciji imeti svojega človeka, ali ne?

Počasi je pil in njegov pogled je počival na Baleyu. Baley si je zamišljeno gladil obraz.

- Če je tako, je začel...

Ni končal stavka, skočil je s stola, skoraj planil h Gruerju - a seveda takoj opazil, da je pred njim samo slika.

Kajti Gruer je zgroženo strmel v svojo pijačo, se grabil za vrat in hripavo šepetal:

- Žge me, žge me...

Kozarec mu je padel iz rok in pijača se je razlila. Gruer je padel po tleh in njegov obraz je bil spačen od bolečine.

7. poglavje: NAVALIL JE NA ZDRAVNIKA

Daneel je stal pri vhodu.

-    Kaj pa se je zgodilo, kolega Elijah?

Ni bilo treba pojasnjevati. Daneel je takoj na ves glas zakričal:

-    Roboti Hannisa Gruerja! Vaš gospodar je poškodovan! Roboti!

V jedilnico je takoj planila kovinska postava, čez minuto ali dve pa je prišlo še kakih dvanajst robotov. Trije so nežno odnesli Gruerja proč. Ostali so se lotili nereda in pobirali s tal predmete, ki so padli z mize.

Daneel je kričal dalje:

-    Čujte, roboti! Pustite tiste črepinje! Organizirajte preiskavo. Iščite po vsej hiši, če je kje kak človek! Alarmirajte vse robote tam zunaj! Naj na posestvu preiščejo vsak hektar! Če najdete kakega človeka, ga zadržite! Ne poškodujte ga! (To je bilo nepotrebno navodilo.) Vendar ne pustite, da bi odšel. In če nikjer nikogar ne najdete, mi takoj sporočite! Jaz bom tu v zvezi z vami.

-    To je šele začetek, je Elijah zamrmral Daneelu, ko so se roboti razkropili. Bil je seveda strup.

-    Da. To je jasno, kolega Elijah.

Daneel je naglo sedel, kakor da bi v kolenih začutil neko nenadno slabost. Baley ga še nikoli ni videl takega, in še najmanj to, da bi pokažal takšno človeško slabost, kot so bila zdaj klecajoča kolena.

Daneel je pojasnil:

-    Mojemu mehanizmu škoduje pogled na poškodovanega človeka.

-    Saj ne bi mogel pomagati.

-    To razumem, vendar pa mi je, kakor bi se v mojih miselnih spojkah nekaj zataknilo. To je nekaj takega kakor šok pri človeku.

-    Če je tako, se premagaj!

Baleyu ni bilo do tega, da bi sočustvoval s to čudno robotovo občutljivostjo. Nahrulil ga je:

-    Preiskati morava vso to zadevščino! Ni strupa brez zastrupljevalca!

-    Mogoče je bila to zastrupitev s hrano...

-    Slučajna zastrupitev? Na planetu, ki je tako nenavadno čist? Nikoli. Poleg tega - strup je bil v pijači in njegovo delovanje je bilo hitro in popolno. Použil je zelo močno dozo strupa. Poslušaj, Daneel! Stopil bom v sosednjo sobo, da vse to malo premislim. Ti pa se poveži z gospo Delmarre! Poglej, če je doma in poizvedi, kolikšna je razdalja med njenim in Gruerjevim posestvom.

-    To pomeni, da mislite, da je ona...

-    Stori, kar sem ti ukažal!

Stopil je iz sobe in iskal samoto. Dva neodvisna umora v tako kratkem času na planetu, kot je to bila Solarija, sta bila prav gotovo nemogoča. In če sta bila res v kakšni zvezi, je bil pač najlažji sklep, da je bila Gruerjeva zgodba o zaroti resnična.

Baley je začutil naraščajoče vznemirjenje, kakršnega je bil že navajen. Prišel je na ta planet z zemeljskimi predsodki v glavi, pa tudi s svojim znanjem. Sam umor je bil zdaj manj važen, začel se je lov. Vse mišice v njem so bile napete.

Predvsem - morilec ali morilci (ali morilka) so udarili kar vpričo njega. To ga je jezilo. So ga tako nizko ocenili? Ranjen je bil njegov poklicni ponos. Zavedal se je tega in ta zavest mu je bila dobrodošla. Zdaj je vsaj za trdno vedel, da je vse skupaj morilska afera in da jo kot takšno mora obravnavati, pa četudi pri tem še ne misli na nevarnost, ki grozi Zemlji.

Daneel ga je poiskal in mu poročal:

-    Storil sem, kar ste od mene zahtevali, kolega Elijah. Bil sem

v zvezi z gospo Delmarre. Zdaj je doma in to je več kakor tisoč milj daleč od Gruerjevega posestva.

Baley je rekel:

-    Poiskal jo bom pozneje... se pravi, povežal se bom z njo... Kaj misliš - je s tem zločinom v kakšni zvezi?

-    Naravnost ne, kolega Elijah.

-    Misliš, da je v indirektni zvezi?

-    Mogoče je pridobila koga drugega, da je to storil.

-    Koga drugega? je brž vprašal Baley.

-    Tega bi ne mogel reči, kolega Elijah.

-    Če je namesto nje deloval kdo drug, bi ta nekdo moral biti na prizorišču zločina.

-    Da, je rekel Daneel. Nekdo, ki je vrgel strup v pijačo, je moral biti tam.

-    Ali ni mogoče, da bi bila zastrupljena pijača pripravljena že prej? Mogoče že mnogo prej?

-    Daneel je mirno odgovoril:

-    Mislil sem na to, kolega Elijah. Zato sem pa tudi uporabil besedo ,verjetno1, ko sem rekel, da gospa Delmarre ni v direktni zvezi s tem umorom. Vsekakor bi bilo možno, da bi bila tu danes zgodaj zjutraj. Dobro bi bilo pregledati, kam navadno zahaja.

-    To bova storila. Pregledala bova, kje vse je bila fizično prisotna.

Baley je stisnil ustnice. Že davno je slutil, da je robotska logika včasih pomanjkljiva, zdaj pa je bil o tem tudi prepričan. Kakor je dejal tisti strokovnjak: logični, ne pa tudi pametni.

Rekel je:

-    Vrniva se zdaj v govorilnico in oglejva si, kaj se dogaja na Gruerjevem posestvu.

Soba se je kar blestela od svežine in reda. Nobenega znamenja ni bilo, da se je tu komaj pred pičlo uro zrušil človek v smrtnih krčih.

Z vso robotsko ponižnostjo so ob zidu stali trije roboti. Baley jih je vprašal:

-    Kaj se je zgodilo z vašim gospodarjem?

Robot, ki je stal v sredini, je odgovoril:

-    Pravkar ga pregleduje zdravnik.

-    Osebno ali po stereovizorju?

-    Po stereovizorju.

-    Kaj pravi? Bo vaš gospodar ostal živ?

-    Se ne ve, gospod.

-    Ste preiskali hišo?

-    Skrbno smo jo preiskali, gospod.

-    Ste našli kakšno sled za tujim človekom?

-    Ne, gospod.

-    Je prej kdo prihajal?

-    Sploh nihče, gospod.

-    Ste preiskali okolico?

-    Da, gospod.

-    Ste kaj našli?

-    Nič, gospod.

-    Tako. Zdaj bi rad govoril s tistim robotom, ki je prejle stregel pri mizi.

- Zadržali so ga na pregledu. Njegove reakcije so zmedene.

-    Ali lahko govori?

-    Da, gospod.

-    Potem ga pripeljite semkaj brez odlašanja!

Pa se je vendar zdelo, da roboti odlašajo in Baley je zavpil:

-    Rekel sem, takoj...

-    Daneel ga je vljudno prekinil:

-    Ti solarijski robotski tipi so med seboj v radijski zvezi. Tistega robota so že poklicali.

-    In ko se robot še vedno ni pojavil, je Daneel pojasnjeval dalje:

-    Verjetno hodi počasi. To pa je seveda posledica okvare, ki jo je utrpel med dogodkom.

Baley je prikimal. Tisto o radijski zvezi bi bil lahko že sam uganil. Na tem planetu, kjer je ves družbeni sistem počival na delu robotov, je bila med roboti samimi potrebna intimna komunikacija, sicer bi ves sistem sploh ne mogel funkcionirati. V tem je bila tudi razlaga, zakaj se je odzvalo kar ducat robotov, kadar je bil poklican en sam; a prišli so, samo če so bili potrebni, sicer ne.

Robot je vstopil. Šepal je, eno nogo je vlekel za seboj. Baley je bil radoveden, zakaj je ravno šepal, a je samo skomignil z rameni; ni mu bilo do tega, da bi reševal ta problem. Nestrokovnjak celo pri primitivnih zemeljskih robotih ni mogel uganiti, kakšne posledice bi imela okvara pozitronskih kanalov. Šepanje je pač lahko povzročila neka prekinjena zveza v možganih. To je utegnilo biti pomenljivo za robotika, za nestrokovnjaka pa brezpomembno.

Baley je vprašal previdno:

-    Se spominjaš brezbarvne tekočine na mizi svojega gospodarja? Ti si mu jo nalil v kozarec.

Robot je odgovoril:

-    Ta, gofpod...

Okvara je torej delovala tudi na njegovo izgovarjavo.

Baley je vpraševal dalje:

-    TTciLrčriu    i#* tn Hi1n9

-    Famo fota, gospod.

-    Samo voda? Nič drugega?

-    Famo fota, gofpod.

-    Kje si jo dobil?

-    Is fotofodne pipe, gofpod.

-    Iz vodovodne pipe. Pa je stala nekaj časa v kuhinji, preden si jo prinesel?

-    Gofpod ni malal plevec mlzle, gofpod. Natošiti sem jo molal eno ulo pled kofilom.

Kako pripravno za morilca, ki je to dejstvo gotovo poznal, je pomislil Baley. Potem je ukažal:

-    Naj me nekdo čim prej poveže z zdravnikom, ki pregleduje vašega gospodarja! In potem hočem natančno vedeti, kako deluje vodovodna pipa. Hočem vedeti vse o vodovodni napeljavi.

Po kratki zamudi se je pojavil zdravnik. To je bil najstarejši Vesoljec, kar jih je Baley kdaj videl. Presodil je, da mora biti že več kot tristo let star. Na rokah so mu izstopale žile, in kratko pristriženi lasje so bili čisto beli. Imel je navado, da se je z nohtom udarjal po prednjih zobeh. S tem je povzročal kleketanje, ki je šlo Baleyu na živce. Imenoval se je Altim Thool.

Zdravnik je rekel:

-    Na srečo je nekaj strupa izbljuval. Vendar pa najbrž ne bo preživel. Tragično.

Globoko je zavzdihnil.

-    Kakšen strup je bil to? je vprašal Baley.

-    Tega na žalost ne vem... (Klik, klik, klik.)

Baley je vzkliknil:

-    Ne veste? Kako ga pa potem zdravite?

-    Direktna stimulacija nevromuskularnega sistema, da preprečim paralizo, sicer pa prepuščam naravi, da opravi svoje delo.

Njegov obraz, pokrit z bledo rumeno kožo, je bil kot iz ponošenega usnja in izražal je obup. Priznal je:

-    O teh zadevah vemo zelo malo. V dveh stoletjih prakse se ne spominjam nobenega takšnega primera.

Baley ga je prezirljivo pogledal:

-    Pa saj vendar veste, kaj so to strupi, ne?

-    Oh, seveda vem. (Klik, klik.) Iz splošne izobrazbe.

-    Na voljo imate tudi knjige in filme, kamor lahko pogledate ...

-    To bi trajalo dneve in dneve. Mineralnih strupov je cela vrsta. V naši družbi uporabljamo insekticide in ni nemogoče priti do bakterijskih toksinov. Toda predolgo bi trajalo, če bi po navodilih iz filmov zbiral vso potrebno opremo in razvil potrebne metode za testiranje.

-    Če nihče na Solariji ne ve, je rekel Baley grenko, bi vam svetoval, da se povežete s kakšnim drugim planetom. Preden pa boste dobili, kar potrebujete, bi bilo dobro, če bi pregledali vodovodno pipo v Gruerjevi hiši. Morda je tam še kaj strupa. Če se ne da drugače, pojdite tja osebno in opravite preiskavo!

Baley je grobo navalil na spoštovanega Vesoljca, ukazoval mu je, kakor da bi bil robot in se skoraj ni zavedal neprimernosti svojega vedenja. Vesoljec pa tudi ni protestiral.

-    Kako bi mogla biti vodovodna pipa zastrupljena? Prepričan sem, da ne more biti, je rekel dr. Thool izgubljeno.

-    Mogoče res ni, se je strinjal Baley, a preiščite vseeno, da

S bomo vedeli za gotovo.

Zastrupitev vodovoda je bila res zelo majhna možnost. Roboti so mu pojasnili, kako vodovodne instalacije delujejo. Tu je bilo vse avtomatsko, voda se je avtomatsko očistila, če je prišla vanjo kakšna nesnaga. Naj je prišla voda iz katerega koli izvira, naprave

Iso bile takšne, da bi strup avtomatsko odstranile. Odstranjevale so vse mikroorganizme in vso neživo organsko snov, vodo prezračevale in uvajale razne ione, in to v količini, ki je bila najbolj primerna za človeško telo in zdravje. Noben strup bi se ne mogel izmuzniti tej kontroli.

Toda, če so bile vodovodne naprave res tako varne, je bil pri sklepanju nenadoma silno pomemben časovni element. Slo je torej za tisto uro pred kosilom, ko je napolnjeni vrč stal nekje v kuhinji, da bi se voda počasi pogrela, kakor je Gruer zahteval.

Dr. Thool pa se je mrščil:

-    Kako pa naj preiščem vodovodno napeljavo?

-    O hudiča! Vzemite neko žival. Dajte ji injekcijo vode v žile ali pa ji dajte piti. Človek božji, premislite sami, vzemite glavo v roke! In prav tako preiščite vodo, ki je ostala v vrču - in če je zastrupljena, kar je gotovo, dajte, napravite kakšen poskus, ki ga boste našli v filmih. Poiščite kaj enostavnega! Storite vendar nekaj!

-    Čakajte, čakajte! Kakšen vrč?

-    Vrč, v katerem je bila voda. Vrč, iz katerega je robot natakal zastrupljeno pijačo..

-    Čakajte, moj dragi.. . tisti vrč so čisto gotovo že pomili... Roboti ga gotovo niso pustili, da bi stal tam nepomit.

Baley je stisnil zobe. Seveda - bilo je povsem nemogoče zadržati robote, da bi v imenu svojih hišnih dolžnosti ne uničevali dokazov. Moral bi posebej ukazati, naj pazijo nanje, a kaj, ko ta družba ni bila njegova in nikoli ni reagiral tako, kot bi moral.

Vrag naj jo vzame!

Roboti so povedali, da je Gruerjevo posestvo čisto. Nikjer ni bilo nobenega znamenja o kaki nepoklicani osebi.

Daneel je rekel:

-    To otežkoča uganko, kolega Elijah. Zdi se, kakor da zastrupljevalca sploh ni.

Baley je bil zatopljen v svoje misli. Komaj ga je slišal. Rekel je:

-    Kaj? Ah ... sploh ne ... sploh ne... to vso zadevo pojasnjuje.

Razlagal ni, kajti vedel je, da bi Daneel ne mogel razumeti ali verjeti tega, o čemer je bil sam zdaj prepričan.

In Daneel tudi ni prosil za pojasnilo. Takšna vsiljivost v človeške misli bi bila nerobotska.

Baley se je nemirno sprehajal po sobi in se boril z zaspanostjo, kajti vedel je, da se med spancem poveča njegov strah pred odprtim prostorom in prebudi hrepenenje po Zemlji. Goreče si je želel, da bi se zadeva odvijala dalje.

Rekel je Daneelu:

-    Rad bi spet videl gospo Delmarre. Reci robotu, naj vzpostavi zvezo!

Stopila sta v govorilno sobo in Baley je opazoval spretne kovinske prste robota pri delu. Opazoval ga je kakor skozi meglo svojih temnih in zapletenih misli - a te so se naglo razblinile, ko je polovico sobe nenadoma napolnila velika miza - pripravljena za večerjo.

Najprej je zaslišal Gladijin glas:

-    Dober večer.

Potem je stopila v vidno polje in sedla.

-    Nikar ne bodi preveč presenečen, Elijah. Saj je čas za večerjo. In jaz sem čisto spodobno oblečena. Vidiš?

In res je bila. Osnovna barva njene večerne obleke je bila svetlo modra in svetlikala se je vzdolž njenih bokov in beder vse do gležnjev. Nosila je rumeno ogrlico, ki je bila nekoliko svetlejša od njenih las. In lasje so ji zdaj v urejenih kodrih padali na teme.

Baley je rekel:

-    Nisem te hotel motiti pri jedi.

-    Saj še nisem začela. Zakaj se ne pridružiš?

Sumljivo jo je pogledal:

-    Da bi se pridružil?

Zasmejala se je:

-    Vi Zemljani ste pa res smešni! Saj nisem mislila, da bi se mi pridružil s svojo osebno prisotnostjo. Kako neki! Mislim, da bi stopil v svojo jedilnico in potem bi ti in tisti tvoj kolega večerjala skupaj z menoj.

-    Toda, če odidem...

-    Tvoj tehnik zna vzdrževati zvezo.

Daneel je važno prikimal, Baley pa se je nekam negotovo obrnil proti vratom. Gladija se je premikala z njim in z njo tudi miza, in vse, kar je bilo na njej in okoli nje.

Smehljala se je:

-    Vidiš? Tvoj tehnik naju drži v zvezi.

Baley in Daneel sta se peljala po tekočih stopnicah, ki se jih Baley od prej sploh ni spominjal. Očitno je bilo med prostori te nemogoče palače več možnih poti in Baley je poznal samo nekatere. Daneel pa je seveda vedel vse.

In ko so se tako pomikali skozi stene, včasih nekoliko pod stropom, drugič spet nad tlemi naslednjega nadstropja, je bila Gladija s svojo pogrnjeno mizo vedno z njima.

Baley je bil nekoliko zmeden, a rekel je samo:

-    Tega se moram privaditi.

Gladija ga je vprašala:

-    Se ti vrti v glavi?

-    Malo.

-    Potem me poslušaj! Reci svojemu tehniku, naj me tukaj ustavi. In ko bosta prišla v jedilnico in bo vse pripravljeno, naj me spet priključi!

Daneel je rekel:

-    Jaz bom to uredil, kolega Elijah.

Miza v jedilnici je bila že pogrnjena, ko sta prispela. Na mizi so bili krožniki, iz njih pa se je kadila temno rjava juha, v juhi so plavali kosci mesa. Sredi mize je bil velik pečen puran s pripravljenim nožem. Po kratkem Daneelovem naročilu je robot spretno namestil oba sedeža na enem koncu mize.

In kakor da bi bilo to nekakšno znamenje, se je nasprotna stena nenadoma odmaknila in že je na nasprotnem koncu mize sedela Gladija. Soba je bila priključena k sobi in miza k mizi in če bi stene in preproge in prti ne imeli različnih vzorcev, bi človek lahko verjel, da sede vsi skupaj v isti jedilnici.

-    Tako, je dejala Gladija. Ali ni to imenitno?

-    Zelo, je pritrdil Baley. Previdno je pokusil svojo juho in ker je bila zares zelo okusna, se je je lotil z velikim tekom. Potem je vprašal:

-    Poznaš agenta Gruerja?

Njen obraz se je zmračil in odložila je žlico.

-    Ali ni to strašno? Ubogi Hannis!

-    Si ga dobro poznala?

-    Na Solariji poznam skoraj vse pomembne ljudi. Saj se skoraj vsi Solarijci poznamo med seboj, kajpada.

To je jasno, je pomislil Baley, saj jih je tako malo.

-    Potem gotovo poznaš tudi dr. Altima Thoola. Gruerja zdravi.

Gladija se je ljubeznivo smehljala. Robot ji je narežal meso in mu dodajal drobne pečene krompirčke in korenčkove rezine.

-    Seveda ga poznam. Tudi mene je zdravil, je odgovorila.

-    Kdaj te je zdravil?

-    Takoj po tistem... po tisti zmedi... mislim, po tistem dogodku z mojim možem ...

Baley se je začudil:

-    Je mar edini zdravnik na planetu?

-    Oh, ne ... Nekaj hipov so se njene ustnice tiho premikale, kakor da bi jih preštevala. Potem je rekla:

-    Najmanj deset jih je. In še neki mladenič je, o katerem vem, da medicino še študira. Toda dr. Thool je med najboljšimi. Največ izkušenj ima. Ubogi dr. Thool!

-    Zakaj ubogi?

-    Oh, saj veš, kaj mislim. Zdravljenje je tako umazan posel. Včasih moraš kar na obisk in včasih moraš bolnika celo potipati. Toda dr. Thool je svojemu poklicu tako predan, da se obiska nikoli ne brani, če se mu zazdi, da je potreben. Zdravi me že od otroških let in prav nič mu ni nerodno, kadar pride k meni. Tudi zadnjikrat me je osebno obiskal.

I- Misliš, po smrti tvojega moža?

- Da. Lahko si predstavljaš, kako mu je bilo, ko je zagledal truplo mojega moža in tam zraven še mene.

-    Meni so pa rekli, da si je truplo ogledal po stereovizorju.

- Truplo da. Ko pa je videl, da sem jaz živa in nisem v resni

nevarnosti, je ukažal robotom, naj mi pod glavo polože blazino in mi dajo nekakšno injekcijo ter odnesejo stran. Potem je prišel k meni z reaktivcem. Prav zares! Z reaktivcem! Pripotoval je v slabe pol ure in poskrbel je, da je bilo vse v redu. Bila sem vsa zmešana in mislila sem, da gledam samo njegovo sliko, veš, in šele, ko se me je dotaknil, sem spoznala, da je osebno pri meni. Tedaj sem zakričala. Ubogi dr. Thool! Bil je v strašni zadregi, a vem, da je mislil samo dobro.

Baley je prikimal.

-    Zdi se mi, da na Solariji ni velike potrebe po zdravnikih.

-    Upam, da res ne.

-    Vem, da tu bakterijskih bolezni skoraj ni. Kaj pa prebavne motnje? In arterioskleroza? In sladkorna bolezen? In podobne bolezni?

-    Včasih se pojavijo. In to je strašno. V fizičnem smislu lahko zdravniki življenje pač olajšajo, a to je najmanj.

-    Kako to misliš?

-    Tako. To pomeni, da je bila analiza genov nepopolna. Saj vendar ne misliš, da bi takšne bolezni, kot je na primer sladkorna, zanemarjali in puščali, da bi se razvile? Vsakdo, ki se ga takšna bolezen loti, mora prestati zelo podrobne ponovne analize. Zakonski tovariš se mora umakniti in to je res strašno nerodno. In to pomeni... to pomeni... nobenih otrok.

Med zadnjimi besedami se je njen glas spremenil v šepet. Baley je vprašal z normalnim glasom:

-    Nobenih otrok?

Gladija je zardela.

-    O tem je strašno govoriti. Že ta beseda... o ... otroci...

-    Čez čas se človek nanjo navadi, je suho pripomnil Baley.

-    Da, toda če se bom nanjo res navadila, jo bom nekoč izrekla pred kakšnim Solarijcem in tedaj mi bo, da bi se najraje pogreznila v tla... V vsakem primeru, če imata zakonska tovariša kaj otrok (glej, spet sem izgovorila to besedo!), je treba te otroke poiskati in natančno preiskati. No, to je bila Rikainova služba, mimogrede povedano... in... no, dobro... to je res umazanija.

Naj bo zdaj dovolj o Thoolu, je pomislil Baley. Zdravniki so torej tu slabo podkovani, a to je le naravna posledica družbenih okoliščin. Nič hudega. Ni nujno, da bi bilo to kaj hudega. Prečrtaj ga, je pomislil, a samo na lahko.

Gledal je Gladijo, kako je jedla. Bila je čedna in elegantna v vseh gibih in njen tek je bil povsem normalen. Tudi njegov puran je bil imeniten. Hrani na Zunanjih svetovih se torej ni bilo težko privaditi.

Nato jo je vprašal:

-    Kaj misliš o tej zastrupitvi?

-    Trudim se, da na to ne bi mislila. Tako strašno je! Mogoče pa sploh ni bilo zastrupitve.

-    Pa je bila.

-    Toda saj nikogar ni bilo tam.

-    Kako to veš?

-    Ker nihče ni mogel biti. Žene ni imel, saj je že dosegel dovoljeno število otr... saj veš česa. Tako ni bilo tam nikogar, ki bi lahko vrgel strup v karkoli. Kako bi torej mogel biti zastrupljen?

-    Pa je bil zastrupljen. To je dejstvo in moramo ga priznati.

Obraz se ji je zmračil:

-    Misliš, da se je zastrupil sam?

-    Dvomim. Zakaj naj bi se sam? In tako javno?

-    Potem se to ni moglo zgoditi, Elijah. Nemogoče.

Baley je rekel:

-    Nasprotno, zgodilo se je, Gladija. Zgodilo se je celo na zelo lahek način. In jaz sem prepričan, da natančno vem, kako.

8. poglavje: IZZVAL JE VESOLJCA

Zazdelo se mu je, da je Gladija za trenutek zadržala dih. Potem je skozi našobljene ustnice skoraj šepetaje izgovorila:

-    O sebi sem prepričana, da ne vem, kako. Ali ti veš, kdo je to storil?

Baley je pokimal:

-    Ista oseba, ki je ubila tudi tvojega moža.

-    Si prepričan?

-    Ti nisi? Umor tvojega moža je bil prvi v zgodovini Solarije. Mesec dni kasneje imamo že drugi umor. Je to lahko slučaj? Dva neodvisna morilca, ki morita vsak zase v razdobju enega samega meseca - in to na planetu, kjer je zločin povsem neznan? In premisli še to, da je druga žrtev preiskovala prvi zločin in je zaradi tega predstavljala za morilca hudo nevarnost.

-    Dobro, je rekla Gladija in posegla po neki slaščici. Če gledaš na vso zadevo tako, sam jaz nedolžna.

-    Kako to?

-    Tako. Nikoli nisem bila v bližini Gruerjevega posestva. Nikoli v vsem svojem življenju. Tako prav gotovo nisem mogla zastrupiti Gruerja. In če nisem zastrupila njega, tudi svojega moža nisem ubila.

Baley je dolgo resno molčal, njen pogum pa je prav kmalu upadel in kotički njenih ustnic so se povesili.

-    Ali ti ne misliš tako, Elijah? je vprašala.

-    Nisem prepričan, je rekel Baley. Povedal sem ti, da poznam način, kako je bil zastrupljen Gruer. To je precej genialen način in vsakdo na Solariji bi se ga lahko poslužil, če je že kdaj bil na Gruerjevem posestvu ali pa nikoli.

Gladija je stisnila pesti:

-    Hočeš reči, da sem ga jaz?

-    Tega nisem rekel.

-    Namiguješ.

Njene ustnice so bile stisnjene od jeze in obraz je postal zaripel. Rekla je:

-    Se samo zaradi tega tako zanimaš zame? Si me samo zato želel videti, da bi mi postavljal takšna zvita vprašanja? Da bi me ujel?

-    Čakaj, čakaj!

-    Pa si se mi zdel tako simpatičen! Tako dostopen! Ti... ti... Zemljan!

Njen kontraalt je postal hripav.

Daneelov popolni obraz se je sklonil proti Gladiji:

-    Oprostite mi, gospa Delmarre, nož držite tako nerodno, da se lahko urežete. Pazite, prosim vas.

Gladija je divje pogledala v široki, topi in nenevarni nož, ki ga je držala v rokah. Krčevito ga je stisnila in visoko dvignila.

Baley je rekel:

-    Ne moreš me doseči, Gladija.

-    Kdo pa te sploh hoče doseči? Pojdi no!

Kar tresla se je od jeze. Nato je zaklicala:

-    Prekini zvezo!

Zadnje besede so bile seveda namenjene robotu, ki je bil zunaj vidnega polja. Gladija je z vso svojo sobo in opremo izginila in pojavila se je spet prava stena.

Daneel je rekel:

-    Zdaj gotovo tudi vi menite, da je ta ženska kriva, kajne?

-    Nimaš prav, je kratko odgovoril Baley. Morilec - kdorkoli je že - mora imeti drugačen značaj kot ta uboga deklica.

-    Temperamentna je.

-    In kaj potem? Marsikdo je temperamenten. Pomisli, da je dolgo živela pod težkim pritiskom. Če bi bil sam pod podobnim pritiskom in če bi se me nekdo takole lotil, kot ona misli, da sem se jaz nje - bi storil še kaj več kot samo pomahal s smešnim nožičem.

Daneel je rekel:

-    Ne morem razrešiti skrivnosti zastrupljanja na daljavo, kolega Elijah. Vi pa pravite, da se vam je to posrečilo.

Baley je bil kar zadovoljen, ko je lahko rekel:

-    Vem, da ne moreš. Sposobnosti, da bi rešil to posebno uganko, nimaš.

Ta njegova izjava ni dopuščala ugovorov in Daneel jo je sprejel mirno in resno kot vse drugo. Potem je Baley nadaljeval:

-    Dve nalogi imam zate, Daneel.

-    Prosim, kolega Elijah.

-    Najprej se poveži z dr. Thoolom in ga vprašaj, kako je bilo z zdravjem gospe Delmarre po umoru njenega soproga. Kako dolgo jo je moral zdraviti in tako dalje.

-    Ali hočete dognati kaj posebnega, kolega Elijah?

-    Ne. Hočem le zbrati vse podatke. In to na tem planetu ni tako lahko. Drugič: poizvedi, kdo bo zdaj - po Gruerjevi smrti -prevzel položaj šefa varnostne službe. Takoj jutri zjutraj se hočem

?z njim pogovoriti. Sam grem zdaj v posteljo in upam, da bom tudi spal.

Zadnje besede je izrekel že kar malodušno, kar je bilo čutiti tudi v njegovem glasu. Potem ga je vprašal skoraj proseče:

-    Misliš, da bi lahko našel kako primerno knjigo-film?

Daneel je odgovoril:

-    Svetujem vam, da pokličete robota, ki je zadolžen za knjižnico.

Roboti so šli Baleyu na živce. Ljubše bi mu bilo, če bi lahko sam brskal po policah.

-    Ne, je rekel. Nočem klasikov. Hočem čisto navadno zgodbo iz vsakdanjega življenja sodobne Solarije. Kake pol ducata takšnih zgodb.

Robot je seveda ubogal, saj drugače ni mogel. In spretno je ravnal z napravami, ki so prenašale zaželene knjige s polic do posebnega okenca in potem dalje Baleyu naravnost v roke. Pri tem je robot spoštljivo pripovedoval tudi o mnogih drugih knjigah, ki jih je imel v knjižnici.

-    Gospod bi morda želel kakšno pustolovsko zgodbo iz časov raziskovanj? Ali pa odličen pregled kemije? Tu je videti tudi animirane modele atomov... Na razpolago je tudi fantastika in tu je galaktografija.

Naštevanje ni imelo konca. Baley je čemerno čakal, dokler se ni nabralo šest knjig, ki so se mu zdele po volji. Potem je rekel, da je zdaj dovolj in jih pograbil z lastnimi rokami. Da, z lastnimi

rokami jih je pograbil! In pograbil je tudi aparat za projiciranje teksta in odšel.

Robot je pohitel za njim in ga vprašal:

-    Gospod, želite pomoč pri vlaganju filma v aparat?

-    Ne! se je zadrl Baley. Kar ostani, kjer si!

Robot se je priklonil in obstal.

Ko je bil že v postelji, kjer je ob vzglavju svetila prijetna luč, mu je skoraj postalo žal. Projektor ni bil podoben nobenemu modelu, ki jih je poznal na Zemlji. A trmasto gaje preučil, ga celo razstavil in spet sestavil, dokler mu navsezadnje ni uspelo.

Končno si je lahko ogledal prvi film, in čeprav je bila slika nekoliko nejasna, je bil vendarle dobre volje. Nejasna slika je bila nizka cena za trenutek neodvisnosti od robotov.

V naslednji poldrugi uri je v naglici pregledal že štiri od šestih filmov in bil je razočaran.

Mislil je, da je branje romanov najboljša pot k poznavanju načina življenja in mišljenja kakega ljudstva. Takšno znanje mu je bilo nujno potrebno, če je hotel uspešno voditi preiskavo na Solariji,

Zdaj pa je moral to misel zavreči. Ogledal si je te romane, a videl je samo ljudi s smešnimi problemi, ljudi, ki so se neumno obnašali in skrivnostno delovali. Zakaj naj bi neka žena zapustila svojo službo, ko se je istega poklica lotil tudi njen sin in zakaj tega ni hotela pojasniti, dokler niso nastopile neznosne in smešne komplikacije? Zakaj sta bila zdravnik in umetnica užaljena, ko sta bila drug drugemu določena za moža in ženo in kaj je bilo v zdravnikovih postopkih tako plemenitega, ko se je na vsak način hotel lotiti raziskovanja robotike?

Ko je vstavil v projektor peti roman in naravnal leče, je bil že do smrti utrujen.

Pozneje se iz tega petega romana ni mogel ničesar več spomniti, čeprav se mu je zdelo, da je bila zgodba kar napeta. Spominjal pa se je uvoda, kjer je novi lastnik posestva stopil v svojo graščino in pregledoval filmane račune, ki mu jih je predložil ponižni robot.

Verjetno je zaspal z okularjem na glavi in pri prižganih lučeh. In verjetno mu je tedaj neki robot obzirno snel okular z glave in pogasil luči.

Spal je in sanjal o Jessie. Vse je bilo kakor prej. Nikoli ni zapustil Zemlje. Namenila sta se na pot do neke komunalne kuhinje in potem s prijatelji na neko »predstavo pod milim nebom«. Potovala sta po ekspresni cesti, si ogledovala ljudi in nista imela nikakršnih skrbi. Bil je srečen.

In Jessie je bila lepa. Težo je nekako izgubila. Zakaj je morala biti tako vitka? In tako lepa?

Nekaj pa je bilo vendarle narobe: na oba je sijalo sonce. Ozrl se je navzgor, a nad seboj videl samo oboke zgornjih nadstropij; a sonce je vendarle sijalo in obsevalo vse in vsakogar in nikogar ni bilo strah.

Zmeden se je prebudil. Pustil je robotom, da so mu postregli z zajtrkom, Daneela pa sploh ni nagovoril. Brez besede je pogoltnil okusno kavo.

Le zakaj je bil sanjal o vidno-nevidnem soncu? Sanje o Jessie in Zemlji so mu bile razumljive, a kaj ima pri tem opraviti sonce? In zakaj ga misel nanj sploh vznemirja?

-    Kolega Elijah... je obzirno začel Daneel.

-    Kaj pa je?

-    Čez pol ure boste imeli zvezo s Corwinom Attlebishom. Zadeva je urejena.

-    Kdo za vraga pa je ta Convin Nebodigatreba? je vprašal Baley ostro in si ponovno nalil kave.

-    Bil je glavni pomočnik agenta Gruerja in je zdaj šef Varnostne službe, kolega Elijah.

-    Potem mi ga daj takoj!

-    Zmenek velja, kakor sem rekel. Čez pol ure, kolega Elijah.

-    To me ne briga. Takoj mi ga daj. To je ukaz.

-    Poskusil bom, kolega Elijah. A mogoče se s tem ne bo strinjal.

-    Poskusi!

Šef varnostne službe je poziv sprejel in Baley je zdaj prvič videl Vesoljca, ki je ustrežal predstavi Zemljanov. Attlebish je bil visok, suh in temne polti. Oči je imel rahlo rjave, brado pa široko in močno.

Bil je skoraj podoben Daneelu. Toda Daneel je bil idealiziran, skoraj božanski, Convin Attlebish pa je imel na obrazu človeške poteze.

Attlebish se je prav tedaj bril. Mali brivski aparat mu je gladko režal kocine in izmetaval drobce kot nekakšen neotipljiv prah. Baley je o tem instrumentu že nekaj slišal, a še nikoli ni videl, kako deluje.

-    Vi ste Zemljan? je preprosto vprašal Attlebish in pri tem držaj ustnice stisnjene, kajti prah mu je nagajal pred nosom.

-    Jaz sem Elijah Baley, civilni detektiv C-7. Zemljan.

-    Zgodnji ste. Kaj vas pa muči?

Attlebish je izključil svoj brivski aparat in ga vrgel nekam iz vidnega polja.

Baley bi takšnega tona ne prenesel, pa četudi bi bil najboljše volje. Zdaj ga je pogrelo. Vprašal je:

-    Kako je z agentom Grueijem?

-    Živ je. Mogoče bo preživel...

-    Vaši zastrupljevalci tukaj na Solariji niso vedeli, kakšno količino bi mu morali dati. Nimajo dovolj izkušenj. Dali so mu premočno dozo, pa jo je izbruhal. Ko bi mu dali polovico manj, bi ga izgubili.

-    Zastrupljevalci? Saj o strupu ni nobenega dokaza...

Baley je ostrmel.

-    O hudiča! Kaj pa bi moglo biti drugega?

-    Sto stvari. Človeku se lahko zgodi marsikaj.

Drgnil si je obraz in otipaval kožo, če je morda še kje ostala kakšna kocina.

-    Saj vi vendar ne morete poznati metaboličnih sprememb, ki utegnejo nastati v telesu, ko človek prekorači starost dvesto petdeset let.

-    Če je tako, ali ste morda dobili kakšno kompetentno zdravniško izjavo?

-    Poročilo dr. Thoola...

Zdaj je bilo Baleyu dovolj. Jeza se je v njem že predolgo kuhala, moral je izbruhniti. Na ves glas je začel kričati:

-    Dr. Thool me prav nič ne briga! Rekel sem: ,kompetentno zdravniško izjavo1! Vaši zdravniki ne vedo ničesar, prav nič več, kakor bi vedeli vaši detektivi, ko bi jih sploh imeli! Detektiva ste morali poklicati z Zemlje. Pokličite še zdravnika!

Solarijec ga je hladno pogledal:

-    Vi mi boste govorili, kaj naj ukrenem?

-    Da, neobvezno. Poslušajte moje nasvete, prosim vas! Gruer je bil zastrupljen. Sam sem bil priča. Pil je, nenadoma gaje začelo daviti in zakričal je, da ga v grlu žge. In kaj pravite, če pri tem še pomislite, da je prav tedaj preiskoval..,

Baley se je nenadoma ustavil.

-    Kaj je preiskoval?

Attlebish je ostal popolnoma hladen. Baleyu je nenadoma postalo nerodno, kajti zavedel se je, da stoji Daneel nedaleč od njega. In Gruer ni hotel, da bi Daneel, ki je bil Avrorčan, karkoli zvedel o tisti preiskavi. Rekel je:

-    Bili so politični problemi.

Attlebish je prekrižal roke in odgovoril odsotno, naveličano in skoraj sovražno:

-    Pri nas na Solariji ni politike, kakor jo poznajo drugi svetovi. Hannis Gruer je bil dober državljan, a imel je bujno fantazijo. On je bil tisti, ki vas je uvozil, brž ko je bil slišal neko zgodbo o vas. In pristal je celo na pogoj, da vas spremlja kolega z Avrore. Po mojem mnenju je bilo to nepotrebno. Nobene skrivnosti ni. Rikaina Delmarra je ubila njegova žena in mi bomo že odkrili, kako in zakaj. In če se nam to ne bo posrečilo, jo bomo genetično analizirali in potem ukrenili vse potrebno. Vaše fantaziranje o tem, da je bil Gruer zastrupljen, pa se mi sploh ne zdi pomembno.

-    Ali mi mogoče hočete reči, da nisem več potreben? je vprašal Baley nejeverno.

-    Tako mislim. Lahko se vrnete na Zemljo, če želite. In dodam naj še, da bi nam bilo to kar všeč.

Tedaj je Baley zakričal, in to, kar je rekel, je osupnilo njega samega:

-    Ne, gospod! Ne ganem se!

-    Mi smo vas najeli in lahko vas tudi odpustimo, detektiv. Vrnili se boste na svoj planet.

-    Ne! Poslušajte me! Odločno vam svetujem, poslušajte me! Vi ste Vesoljec dolgega življenja, jaz pa sem samo Zemljan. In prav ponižno vas prosim, oprostite mi, če vam z vsem spoštovanjem rečem: vi ste prestrašeni.

-    Prekličite to! Attlebish je planil na noge in s svoje šestčeveljske višine sovražno gledal na Zemljana.

-    Prestrašeni ste ko zajček. Po vašem mnenju ste zdaj na vrsti vi, če boste preiskavo nadaljevali. Popuščate, da bi vas oni pustili pri miru: popuščate, da bi vam pustili vaše bedno življenje!

pairarln ni itvial m+i nmmn    not Ki    Klil in

sploh so. Po domišljavem Vesoljcu je udarjal kar na slepo. In užival je, ko je videl, da so ga njegove besede vrgle iz tira.

-    Čez eno uro boste odšli, je rekel Attlebish in v svoji hladni jezi naperil vanj svoj dolgi prst. In zagotavljam vam, da zaradi tega tudi do diplomatskih sporov ne bo prišlo.

-    Prihranite si grožnje, Vesoljec! Vem, da vam Zemlja ničesar ne pomeni, toda jaz tukaj nisem sam. Naj vam predstavim svojega kolego Daneela Olivawa. On je iz Avrore. To je človek, ki ne govori veliko. Saj ni prišel semkaj, da bi govoril. Vso zadevo vodim jaz. Toda Daneel strašansko dobro posluša. Nobene besede ne presliši. Raje bodiva kar iskrena, Attlebish! (Baley je z užitkom izgovarjal njegovo ime brez okrasnih pridevkov.) Naj se na Solariji dogajajo še takšne neumnosti, Avroro in nad štirideset drugih planetov v Vesolju to zelo zanima. Če naju izženete, bo naslednja deputacija, ki bo prišla na Solarijo - sestavljena iz vojnih ladij. Zemljan sem in dobro vem, kako tak sistem funkcionira. Užaljena čustva rodijo vojne ladje.

Attlebish je pogledal Daneela in zdelo se je, da le premišljuje. Njegov glas je bil zdaj prijaznejši.

-    Na Solariji se ne dogaja ničesar, kar bi lahko zanimalo druge planete.

-    Gruer je mislil drugače in moj kolega ga je tudi slišal.

Bila je le malenkostna laž, ki ni bila vredna dlakocepstva.

Daneel je pri teh besedah naglo pogledal Baleya, a ta je samo govoril:

-    To preiskavo hočem nadaljevati. A povem vam: silno rad bi se vrnil na Zemljo! Že sama misel na to me tako vznemiri, da ne morem sedeti. Vso to z roboti okuženo palačo, ki v njej živim, ves ta vaš ušivi planet z vami vred - bi dal za vozovnico domov. A nočem, da bi me spodili. Nočem oditi, dokler ni naloga, za katero sem zadolžen, rešena. Kar poskušajte me proti moji volji odpustiti in ugledali boste žrela vesoljske artilerije! - In še nekaj: od danes naprej sem jaz tisti, ki ukazuje, kako je treba voditi to preiskavo. Jaz sem zanjo zadolžen. Obiskoval bom ljudi, ki jih bom želel obiskati! Obiskoval! Ne bom se pogovarjal z njimi po stereovi-zorju. Navajen sem obiskovati in tako bom delal tudi tu. In od vašega urada hočem imeti za to uradno dovoljenje.

-    To je nemogoče, to je neznosno!

-    Daneel, ti mu dopovej!

Humanoidni glas je govoril brez strasti:

-    Kot vas je moj kolega že informiral, sva bila poslana semkaj, da bi preiskala umor. Zelo važno je, da to tudi storiva. Seveda nimava nobene želje, da bi motila vaše običaje in mogoče bo obiskovanje tudi res nepotrebno. Vendar bi bilo koristno, če bi

vi to dovoljenje vendarle dali, kajti lahko se zgodi, da postane potrebno, kakor je že poudaril detektiv Baley. In misliva, da bi ne bilo dobro, če bi morala ta planet neprostovoljno zapustiti. Obžalujeva, če se je vam ali kateremu drugemu Solarijcu zdelo, da utegne biti najino bivanje tukaj neprijetno.

Baley je poslušal to sijajno konstrukcijo stavkov s stisnjenimi ustnicami in ni mogel hliniti smehljaja. Tistemu, ki je vedel, daje Daneel samo robot, je bilo takoj jasno, da so bili vsi ti stavki samo prizadevanje, da bi nihče ne bil užaljen, niti Baley niti Attlebish. Tistemu pa, ki je mislil, da je Daneel samo Avrorčan, prebivalec najstarejšega in vojaško najmočnejšega planeta, pa je vse skupaj zvenelo kot vrsta rafinirano vljudnih groženj.

Attlebish se je res zamislil in potem počasi izjavil:

-    Premislil bom.

-    Ne premišljujte predolgo, je rekel Baley. Že čez uro moram opraviti nekaj nujnih obiskov. Obiskov, razumete! Brez stereovi-zorja.

Na njegovo znamenje je robot prekinil zvezo in Baley je začudeno, a obenem zadovoljno strmel v prostor, kjer je še trenutek prej sedel Attlebish. Vse to ni bilo v načrtu. Vse to se je rodilo samo iz njegovih sanj in pa iz Attlebishove nepotrebne arogance. In zdaj, ko se je že zgodilo, je bil vesel. Bilo je, kar si je želel: imeti kontrolo v svojih rokah.

In pomislil je: da, tako se je treba pogovarjati s prekletimi Vesoljci!

Zaželel si je, da bi ga videli vsi Zemljani. Bil je človek, ki je dokažal, da ni nič manj kot Vesoljci in to je bilo res veliko! To je bilo tisto!

Vendar - zakaj si je s takšno vehementnostjo prizadeval dobiti tisto dovoljenje za obiske? Tega skoraj sam ni mogel razumeti. Vedel je, kaj je imel v načrtu in obiski so bili seveda del tega načrta. Prav. Vendar pa se je, ko je govoril o obiskih, tako razvnel, kakor da bi hotel zrušiti vso to graščino - čeprav bi to ne imelo nobenega smisla.

Zakaj?

K temu ga je sililo nekaj, kar ni bilo prav v nobeni zvezi z umorom, nekaj, kar tudi ni imelo nobene zveze z varnostjo Zemlje. A kaj?

In spet se je spomnil svojih čudnih sanj: sonce je sijalo skozi vsa mračna nadstropja globoko zakopanih gigantskih mest na Zemlji.

Zamišljeno, kolikor je njegov glas sploh mogel izražati čustva, je Daneel dejal:

-    Rad bi vedel, kolega Elijah, če je to povsem varno.

-    Kaj? To, da sem se z njim malo poigral? Saj je uspelo. In pravzaprav to ni bila igra. Mislim, da je tudi za Avroro važno, da zve, kaj se na Solariji dogaja. Avrora se tega zaveda. Sicer pa se ti zahvaljujem, da me nisi postavil na laž.

-    To je bilo povsem naravno. S tem da sem podprl vas, sem agenta Attlebisha le prav malo prizadel. Vam pa bi zelo škodoval, če bi vas postavil na laž.

-    Sile so se torej pomerile in močnejša je spet zmagala, kajne?

-    Tako je, kolega Elijah. Vem, da se takšen miselni proces odvija tudi v človeških možganih, čeprav ne tako dosledno. Sicer pa ponavljam, da ta vaš novi predlog ni varen.

-    Kateri novi predlog?

-    Ne strinjam se z namero, da bi obiskovali ljudi.

-    Razumem. A saj tebe ne prosim za dovoljenje.

-    Svoja navodila imam, kolega Elijah. Ne morem pa vedeti, kaj vam je včeraj zvečer med mojo odsotnostjo povedal agent Hannis Gruer. Vaš spremenjeni odnos do vsega problema pa jasno kaže, da je nekaj moral reči. V smislu navodil, ki jih imam, lahko samo ugibam. Nedvomno vas je opozoril, da položaj na Solariji poraja nevarnost za druge planete.

Baley je počasi segel po pipi. To je storil večkrat in vedno mu je šlo na živce, ko je opazil, da je nima, in se spomnil, da se na Solariji ne sme kaditi. Rekel je:

-    Dvajset tisoč Solarijcev? Kakšno nevarnost pa naj bi predstavljali?

-    Moji gospodarji na Avrori so bili v zadnjem času glede Solarije zelo zaskrbljeni. Vsega, kar so vedeli, mi niso povedali ...

-    In še tega, kar veš, bi mi ne smel povedati, kajne? Ali ni tako?

Daneel je odgovoril:

-    Še marsikaj je treba odkriti, preden bomo o tem lahko svobodno razpravljali.

-    Dobro. Kaj Solarijci proizvajajo? Novo orožje? Plačujejo subverzivno dejavnost? Organizirajo posamezne umore? Kaj lahko dvajset tisoč ljudi stori zoper vse Vesoljce, ki jih je več sto milijonov?

Daneel je molčal, Baley pa nadaljeval:

-    To hočem odkriti, da veš!

-    A na tak način vam to ne bo uspelo, kolega Elijah. Dali so mi zelo ostra navodila, da moram paziti na vašo varnost.

-    To moraš v vsakem primeru. Prvi zakon.

-    Še več. V primeru konflikta med vašo varnostjo in varnostjo koga drugega moram zavarovati vas.

-    Kajpada. To mi je razumljivo. Če se meni kaj zgodi, tudi ti ne boš mogel več ostati na Solariji, vsaj ne brez komplikacij, ki pa nanje Avrora še ni pripravljena. Dokler sem živ, sem tu gost in najino preiskavo lahko usmeriva, kamorkoli se nama zdi potrebno. Solarijci naju morajo trpeti med seboj. Če pa me ubijejo, se ves položaj spremeni. In ti imaš torej ukaze, da Baleya vzdržuješ pri življenju. Kajne?

Daneel je odgovoril:

-    Razlogov, ki leže za temi ukazi, ne morem tolmačiti.

-    No, prav. Kar brez skrbi bodi! Odprt prostor me ne bo ubil, če se mi bo zdelo, da bom koga obiskal. Preživel bom. Mogoče se mu bom celo privadil.

-    Saj ne gre samo za odprt prostor, kolega Elijah. Gre za obiskovanje Solarijcev. S tem se ne strinjam.

-    Misliš, da to Vesoljcem ne bo všeč? Tem slabše! Naj si kar vtikajo filtre v nos in naj nosijo rokavice! Naj razkužijo zrak. In če to žali njihovo visoko moralo, naj se kar tresejo in zardevajo! Hočem jih obiskovati! Prepričan sem, da je to potrebno in tako bom ravnal!

-    A tega vam ne smem dovoliti.

-    Kaj boš ti dovoljeval meni?!

-    Prav gotovo boste tudi sami uvideli zakaj, kolega Elijah.

-    Pa ne uvidim.

-    Pomislite - agent Gruer, osrednja oseba pri preiskavi tega umora, je bil zastrupljen. Ali ni logičen sklep, da utegnete biti naslednja žrtev vi, zlasti če vam dovolim, da se tako izpostavljate? Kako naj bi vam dovolil zapustiti to varno stavbo?

-    Kako mi boš to preprečil, Daneel?

-    Če bo treba, tudi s silo, kolega Elijah. In čeprav bi vas moral rahlo poškodovati. Če bi tega ne storil, bi vas nedvomno doletela smrt.

9. poglavje : ONEMOGOČIL JE ROBOTA

-    Da. Tako bi močnejša sila spet zmagala. Ranil bi me, samo da bi me obdržal pri življenju, kajne?

-    Ne verjamem, da bi vas moral raniti, kolega Elijah. Saj veste, da sem močnejši od vas in zaradi tega se ne boste poskusili pretepati z menoj. Seveda bi bil prisiljen raniti vas, če bi bilo to potrebno.

-    Z blasterjem te lahko na licu mesta uničim, je rekel Baley. Prav zdaj! V meni ni nobene sile, ki bi to preprečila.

-    Mislil sem že, da utegnete poskusiti kaj takega, kolega Elijah. Pomislil sem na to že med vožnjo v avtu, ko ste prvikrat poskusili s prevaro in nasiljem. Uničenje mene pa je povsem brezpomembno v primerjavi z vašo varnostjo. Vendar bi takšno uničenje povzročilo nesrečo vam in zmedlo načrte mojih gospodarjev. Zaradi tega je bila moja prva skrb, da sem vam med spanjem izpraznil blaster.

Baley se je ugriznil v ustnice. Tako! Zdaj njegov blaster ni bil nabit! Potegnil ga je iz žepa in pregledal - res, bil je prazen. Najraje bi ga vrgel robotu v obraz. A čemu? Daneel bi se prav gotovo uspešno izmaknil. Spravil je orožje nazaj. Bo že našel priložnost in ga spet nabil. Počasi in zamišljeno je spregovoril:

-    Nikar me ne imej za norca, Daneel.

-    Zakaj neki, kolega Elijah?

-    To je preveč? Onemogočil si me popolnoma! Si ti res robot?

-    O tem ste nekoč že dvomili, je rekel Daneel.

-    Da. Lani na Zemlji sem podvomil, če je R. Daneel Olivaw res robot. In pokažalo se je, da je res. Upam, da je to še vedno res. In zdaj te vprašam: si ti R. Daneel Olivaw?

Sem.

-    Res? Daneela so izdelali, da bi kar se le da natančno posnemal Vesoljca. Zakaj bi potem Vesoljec ne mogel prav tako posnemati Daneela?

-    A čemu?

-    Da bi vodil tole preiskavo z večjo iniciativo in sposobnostjo, kot bi zmogel robot. Prevzel si Daneelovo vlogo, puščaš me v napačni veri, da sem jaz gospodar, v resnici pa preiskavo vodiš ti! Jasno - ti deluješ skrit za menoj, in jaz sem za to kar prikladna oseba!

-    To ni res, kolega Elijah.

-    Zakaj pa potem vsi Solarijci, ki jih srečujeva, mislijo, da si človek? Pa so strokovnjaki za robote! Jih je tako lahko potegniti za nos? Mislil sem, da samo jaz vem za resnico in nihče drug. A mnogo bolj verjetno je, da za resnico vedo vsi — razen mene!

-    Sploh ne, kolega Elijah.

-    Dokaži! je rekel Baley. Pri tem se je počasi premaknil do kraja mize, kjer je bila naprava s kontrolno ploščo. Ne bo ti težko dokazati, da si res robot! Pokaži kovino pod kožo!

-    Zagotavljam vam... je rekel Daneel.

-    Pokaži kovino! je zakričal Baley. To je ukaz! Kaj ti zdaj kar na lepem ni več treba izvrševati ukazov?

Daneel si je odpel srajco. Gladka bronasta koža njegovih prsi je bila na redko pokrita s svetlimi kocinami. Daneelovi prsti so pritisnili nekje na desni strani in brezkrvno se je razcepila koža in odprlo meso vzdolž rebra. Spodaj je zablestela kovina.

Prav v tistem trenutku je Baley pritisnil na gumb na kontrolni plošči. Takoj je vstopil neki robot.

-    Ne gani se, Daneel! je zakričal Baley. To je ukaz! Otrpni!

Daneel je obstal nepremično, kakor da bi ga zapustilo življenje oziroma robotska energija, ki mu je vdihovala imitacijo življenja. Zdaj je Baley zaklical robotu, ki je bil vstopil:

-    Ali lahko pokličeš semkaj še dva robota, ne da bi sam zapustil sobo? Če to lahko storiš, stori tako!

Robot je odgovoril:

-    Da, gospodar.

Na radijski poziv sta vstopila še dva robota. Vsi trije so se postavili v vrsto.

-    Fantje! je spet zaklical Baley. Ali vidite to kreaturo, ki ste o njej mislili, da je vaš gospodar?

Sest rdečkastih oči se je slovesno obrnilo v Daneela.

-    Vidimo ga, so dejali vsi trije soglasno.

-    In ali vidite, da je ta tako imenovani gospodar samo robot, kakor ste vi sami. saj je narejen iz kovine. Samo izdelan je tako, da je podoben človeku.

-    Da, gospod.

-    Ni vam torej treba izpolnjevati njegovih ukazov. Vam je to razumljivo?

-    Da, gospod.

-    Jaz pa sem pravi človek, je rekel Baley.

Za hip so se roboti obotavljali. Baley se je nenadoma zbal, da bodo zdaj vsakogar, ki se bo pred njimi pojavil v človeški podobi, imeli za robota. Končno je eden dejal:

-    Vi ste človek, gospod.

Baley se je oddahnil. Potem je rekel Daneelu:

-    Dobro, Daneel. Lahko se spočiješ.

Daneel je zavzel naravnejši položaj in mirno dejal:

-    Vaš dvom v mojo identiteto je bil torej samo prevara, da ste me pokažali drugim robotom.

-    Tako je, je odgovoril Baley in pogledal stran. Mislil si je: stroj je stroj, ne človek. Stroja ne moreš goljufati.

Vendar ga je zgrabil čuden občutek sramu, ki ga ni mogel potlačiti. V Daneelu je bilo nekaj človeškega celo tedaj, ko je stal tam nepremično in z odprtimi prsmi. Rekel mu je:

-    Zapri si zdaj prsa, Daneel. In poslušaj me: vsi ti trije roboti skupaj so zdaj močnejši od tebe, kajne? Ti je to jasno?

-    To je jasno, kolega Elijah.

Baley se je spet obrnil k ostalim trem robotom:

-    Vi, fantje, pa zdaj ne smete povedati nikomur, da je ta izdelek robot! Nikoli in nikdar, razen če vam jaz in samo jaz to ukažem!

-    Hvala vam, kolega Elijah, se je tiho vmešal Daneel.

-    Sicer pa, je tedaj nadaljeval Baley, ta robot, ki je tako zelo podoben človeku, se nikakor ne sme vtikati v moja dejanja. Če bi kaj takega poskusil, mu morate to s silo preprečiti in paziti, da ga pri tem ne poškodujete, razen če bi bilo nujno potrebno. Ne smete mu pustiti, da bi sam vzpostavljal zveze z ljudmi — razen z menoj, in tudi ne z roboti - razen z vami. Ne dopustite mu, da bi se vam izmaknil! Zadržujte ga v tej sobi in ostanite tu tudi vi! Do nadaljnjega ukaza nimate drugih dolžnosti. Razumete?

-    Da, gospod, so odgovorili v zboru.

Baley se je spet obrnil na Daneela:

-    Tako. Zdaj ne moreš ničesar. Nikar mi torej ne poskušaj nasprotovati!

Daneelove roke so ohlapno višele ob bokih. Rekel je mirno:

-    Tudi z neaktivnostjo ne smem dopustiti, da bi se vam kaj zgodilo, kolega Elijah. Toda v teh okoliščinah sem lahko samo neaktiven. To je neizprosna logika. Ničesar ne bom storil. Upam, da boste ostali na varnem in pri dobrem zdravju.

Končno, je pomislil Baley. Logika je logika in roboti nimajo prav nič drugega. Logika je rekla Daneelu, da je onesposobljen. Pamet bi mu seveda lahko povedala, da vsega nikdar ni mogoče predvidevati in da se nasprotnik vedno lahko zmoti.

A robot nima pameti. Robot je samo logičen, ne pa tudi pameten.

Hip nato pa je Baley spet začutil nekaj sramu in moral se je opravičiti:

-    Poglej Daneel, tudi če bi se jaz res izpostavljal nevarnosti, pa se ne izpostavljam (zadnje besede je izrekel hitro in pri tem naglo pogledal ostale tri robote) - je to samo moja služba. Plačan sem za to. Braniti moram človeštvo kot celoto - prav kakor moraš ti braniti človeka kot posameznika. Razumeš?

-    Ne razumem, kolega Elijah.

-    Ne razumeš, ker pač nisi tako narejen, da bi to razumel. Verjemi pa mi, da bi razumel, če bi bil človek.

Daneel je prikimal in ostal nepremičen, ko se je Baley napotil proti vratom. Trije roboti, ki so še vedno stali tam, so se razmaknili in mu tako napravili prostor. S svojimi fotoelektričnimi očmi so še vedno strmeli v Daneela.

Baleya je prevzel občutek svobode in srce mu je naglo utripalo. Stopil je skozi vrata, a nenadoma obstal kot ukopan. Približal se mu je neki drugi robot. Kaj je bilo narobe?

-    Kaj hočeš, fant? ga je osorno pobaral.

-    Sporočilo je prišlo za vas iz pisarne šefa varnostne službe, gospoda Attlebisha.

Baley je prevzel ponujeno kapsulo in ta se je v hipu sama odprla. Sam od sebe se je odvil tudi drobno popisan trak papirja. To ga ni presenetilo. Na Solariji so v kartoteki že davno imeli njegove prstne odtise in kapsula se je lahko odprla samo na dotik posebnih zavojev na njegovih prstih.

Prebral je sporočilo in na njegovem podolgovatem obrazu se je zrcalilo zadovoljstvo. Bilo je uradno dovoljenje za obiske;

osebe, ki bi jih tako želel zaslišati, so bile naprošene, da po svojih močeh pomagajo agentoma Baleyu in Olivawu.

Attlebish je torej kapituliral. Kapituliral tako zelo, da je celo ime Zemljana postavil na prvo mesto. To je bilo odlično znamenje, da bo končno le lahko vodil preiskavo, kot je treba.

Zdaj je bil Baley spet v letalu. Bilo je tako kot tedaj, ko je potoval iz New Yorka v Washington. Vendar je bila neka razlika. Letalo ni bilo zaprto. Okna so bila prozorna.

Bil je jasen, svetel dan. Z mesta, kjer je sedel Baley, je bilo za okni videti jasnino. Bila je nedoločna in brezoblična. Skušal je biti dosleden, in skril je glavo med kolena samo v trenutkih, ko ni mogel več vzdržati.

Ta način potovanja si je sam izbral. Saj to je zahtevalo zmagoslavje in nenavaden občutek svobode. Premagal je Attlebisha in potem še Daneela in tako potrdil dostojanstvo Zemljana v odnosu do Vesoljcev.

Začel je bil s koraki pod milim nebom, ko se je napotil do letala, ki je čakalo nanj. Svetloba mu je povzročala samo rahlo vrtoglavico, ki je bila skoraj prijetna. In samozavestno je ukažal, naj okna ostanejo nezastrta.

Moram se privaditi, si je dopovedoval. Strmel je v jasnino, vse dokler mu srce ni začelo prehitro tolči in dokler ga nekaj v grlu ni preveč stisnilo.

A vedno bolj pogosto si je z rokami moral zakrivati oči. Samozavest je počasi hlapela in tega ni mogel preprečiti niti občutek, da ima pri sebi na novo napolnjen blaster.

Misli je skušal osredotočiti na svoj načrt. Najprej se mora spoznati z načinom življenja na tem planetu. Spoznati mora njegove temelje, sicer podatki, ki jih bo zbral, ne bodo imeli nobenega smisla.

Obisk pri sociologu.

Vprašal je nekega robota po imenu najznamenitejšega sociologa. Delo z roboti je bilo res preprosto. Niso postavljali vprašanj.

Robot mu je povedal ime in tudi nekaj njegove biografije, pri tem pa dodal, da je sociolog zdajle nemara pri kosilu in da utegne zvezo sprejeti šele kasneje.

- Pri obedu! je vzkliknil Baley. Ne bodi smešen! Šele čez dve uri bo poldan!

Robot je odgovoril:

-    Govorim o lokalnem času, gospod.

Baley je bil najprej presenečen, potem je razumel. Na Zemlji, v njenih zakopanih mestih, si je človek sam določil čas dneva in noči, prebujanja in spanja, kakor je to najbolje ustrežalo potrebam družbe in planeta. Na tem planetu, ki je bil izpostavljen golemu soncu, pa si ljudje niso mogli po svoji volji določati dneva in noči, temveč so se hočeš nočeš morali ravnati po naravi.

Skušal si je predstavljati planet kot kroglo, ki je zaradi vrtenja osvetljena zdaj s te, zdaj z one strani. To je bilo zanj precej težko in čutil je zaničevanje do teh vzvišenih Vesoljcev, ki dopuščajo, da jim narekuje gibanje planeta nekaj tako bistvenega, kot je čas. A rekel je robotu:

-    Vseeno mi daj zvezo!

Pri pristanku so letalo sprejeli roboti, Baley pa je, ko je stopil na prosto, začel spet neprijetno trepetati. Najbližjega robota je naprosil:

-    Daj mi roko, fant!

Sociolog ga je s kislim smehljajem na ustnicah čakal v veži.

-    Dober dan, gospod Baley, ga je pozdravil.

Baley je bil brez sape.

-    Dober večer, gospod. Prosim vas, zastrite okna.

-    Saj so že zastrta, je rekel sociolog. Saj vem, kako živite na Zemlji. Stopite, prosim, za menoj.

Baleyu je nekako uspelo, da je brez pomoči robota in v precejšnji razdalji stopal za njim. Šla sta skozi celo vrsto dvoran. Ko je končno lahko sedel v široki in lepo urejeni sobi, je bil vesel, da lahko počiva.

V stenah sobe so bile okrogle vdolbine. V vsaki niši so bile rdeče in zlate figure; in vse so bile nekako abstraktne in očem je bilo prijetno počivati na njih.

Neka velika kocka z belimi nihajočimi valji in številnimi pedali je bila podobna nekakšnemu glasbenemu inštrumentu.

Baley je pogledal sociologa, ki je stal pred njim. Vesoljec je bil natančno takšen, kakršnega je videl Baley že dan pred tem po stereovizorju. Bil je visok in suh, in njegovi lasje so bili čisto beli. Obraz je bil nenavadno oglat, nos dolg, oči globoko vsajene in živahne.

Imenoval se je Anselmo Quemot.

Ogledovala sta drug drugega, dokler ni Baley začutil, da lahko zaupa svojemu glasu. Njegove prve besede niso imele nobene zveze s preiskavo. Tega sploh ni nameraval reči. Rekel je:

-    Bi lahko kaj popil?

Sociologov glas je bil nekoliko previsok, da bi bil prijeten.

-    Kaj pa? ga je vprašal. Želite morda vodo?

-    Raje bi imel kaj alkoholnega.

Zdelo se je, da je sociologu postalo zelo nerodno, kakor da bi ne imel pojma o tem, kakšne dolžnosti ima gostitelj do svojega gosta.

In tako je bilo tudi res. Na planetu, kjer so se ljudje pogovarjali samo po stereovizorju, niso poznali pogostitve s pijačo ali hrano.

Robot mu je prinesel gladko emajlirano skodelico s pijačo rožnate barve. Baley je previdno povohal in še bolj previdno pokusil. Požirek je v ustih in po grlu deloval zelo prijetno. Drugič je skodelico nagnil že bolj pogumno.

-    Hočete še? ga je vprašal Quemot.

-    Ne, hvala. Ne zdaj. Zelo me veseli, gospod, da ste privolili v moj obisk.

Quemot se je poskusil nasmehniti, a to se mu ni posrečilo. Rekel je:

-    Že dolgo nisem storil kaj podobnega. Res ne.

Kar zvijalo ga je, ko je govoril.

-    Predstavljam si, kako vam je to težko.

-    Res, precej težko, je odgovoril Quemot, se ostro obrnil in se umaknil na stol na nasprotnem koncu sobe. Stol je tako zavrtel, da mu ni bilo treba gledati naravnost v Baleya, in sedel. Prekrižal je orokavičene roke in nosnice so mu drhtele.

Baley je skodelico izpraznil in po vsem telesu je začutil prijetno toploto. Tudi samozavest se mu je vrnila. Vprašal je:

-    Kako deluje na vas moja prisotnost?

Quemotu je bilo nerodno.

-    To je precej nenavadno osebno vprašanje, je zajecljal.

-    Vem. Mislim pa, da sem vam že takrat, ko sva se videla, pojasnil, da gre za preiskavo umora in da vam bom moral zastaviti zelo veliko vprašanj in da bodo nekatera zelo osebna.

-    Pomagal vam bom po svojih močeh, je rekel Quemot. Upam pa, da bodo vaša vprašanja dostojna.

Ko je govoril, je neprestano gledal vstran. Kadar so se njegove oči slučajno srečale z Baleyevim pogledom, jih je takoj umaknil. Baley je dejal:

-    Po vaših občutkih ne povprašujem samo iz radovednosti. To je bistveno za preiskavo.

-    Ne vem zakaj.

-    Kar največ moram zvedeti o tem planetu. Razumeti moram, kakšne občutke imajo Solarijci pri povsem običajnih srečanjih. Razumete?

Quemot tudi zdaj ni pogledal Baleya. Počasi je dejal:

-    Pred desetimi leti mi je umrla žena. Nikoli nisem prav lahko prenašal njene prisotnosti, vendar pa sem se je sčasoma privadil. In tudi ona ni bila vsiljiva. Po njeni smrti mi nove žene niso dodelili, ker sem že prešel dobo ... dobo ...

Pogledal je Baleya, kakor da bi ga prosil, naj sam konča stavek. Ker Baley tega ni storil, je tiho nadaljeval:

-    ... ker sem že prešel dobo... dobo... ko je bila oploditev možna... Ostal sem torej brez žene in pojavu prisotnosti sem se odvadil...

-    A kakšne občutke imate? je vztrajal Baley. Ali čutite nekakšen strah?

Mislil je na samega sebe v letalu.

-    Ne. Nobenega strahu.

Quemot je spet za kratek hip pogledal Baleya in takoj spet odmaknil oči.

-    Naj bom iskren, gospod Baley. Zdi se mi, da vas voham.

-    Vohate me? Baley se je avtomatsko naslonil nazaj in bilo mu je mučno.

-    V domišljiji seveda, je rekel Quemot. Ne morem vam povedati, ali imate duh ali ga nimate in kakšen je. Saj vem, da bi ga filtri v mojih nosnicah zadržali, čeprav je morda zelo močan. Vendar domišljija...

Skomignil je. Baley se je zamišljeno popraskal za ušesom in se boril zoper dolgočasje. Saj navsezadnje ni bilo vse skupaj čisto nič drugega kot nevrotična reakcija.

-    Če je tako, je rekel, potem me res preseneča, da ste tako brž privolili v moj obisk. Za te neprijetnosti ste gotovo vedeli že naprej.

-    Seveda sem. A bil sem radoveden. Vi ste Zemljan.

Baley je pomislil, da bo povedal spet nekaj zoper obiske. A

vprašal je samo:

-    In kaj potem?

Quemotov glas je navdalo neko trenutno navdušenje:

-    Tega ni tako lahko pojasniti. Pravzaprav še sam ne vem. Že deset let se ukvarjam s sociologijo. Naporno sem študiral in prišel sem do zaključkov, ki so precej novi in presenetljivi in v jedru pravilni. Eden od teh zaključkov je bil vzrok, da sem se začel za Zemljo in Zemljane podrobneje zanimati. Vidite, če bi pazljivo preučili družbo in način življenja na Solariji, bi vam postalo jasno, da je ta družba in njen način življenja nastala natančno po vzoru Zemlje.

10. poglavje: POSLUŠAL JE PREDAVANJE

Baley se ni mogel vet

-    Kaj?

-    Nisem mislil na sodobno zemeljsko

-    Na kaj ste pa mislili?

-    Na njeno preteklost, kajpada.

Kot Zemljan jo prav gotovo poznate.

-    Pregledal sem nekaj knjig, je previdno rekel Baley.

-    No, potem morate razumeti.

Baley, ki tega ni razumel, je rekel:

-    Naj vam natančno pojasnim, kaj želim. Rad bi, da bi mi razložili, zakaj se življenje na Solariji tako zelo razlikuje od življenja na drugih Zunanjih svetovih. Zakaj je tu tako mnogo robotov, zakaj je vaše vedenje takšno, kot je. Žal mi je, če se vam zdi, da spreminjam predmet pogovora.

Baley si je res želel govoriti o čem drugem. Debata o tem, kako zelo sta si obe kulturi na Zemlji in na Solariji različni ali podobni, se mu je zdela neizčrpna, in prepričan je bil, da bi tega problema ne mogla rešiti niti napol. Lahko bi se pogovarjala ves dan in končno bi moral oditi, ne da bi zvedel kaj koristnega.

Quemot se je smehljal.

-    Vi torej želite primerjati Solarijo z drugimi Zunanjimi svetovi, ne pa Solarijo z Zemljo.

-    Zemljo poznam.

-    Kakor želite.

Solarijec se je rahlo odkašljal in nato vljudno dejal:

-    Bi vam bilo prav, če bi se s temle stolom popolnoma obrnil? Bilo bi... bilo bi... mnogo bolj udobno...

I- Kakor želite.

- Hvala.

Na Quemotov tihi ukaz je robot zavrtel njegov stol in zdaj je sedel skrit za visokim naslonjalom, tako da ga Baley ni mogel niti videti. Neka naprava je medtem umetno ojačila njegov glas. Začel je pripovedovati:

-    Prvi naseljenci so prišli na Solarijo pred kakimi tristo leti. To so bili Nexonijanci. Poznate Nexon?

-    Na žalost ne.

I- Nexon je zelo blizu Solarije, komaj dve svetlobni sekundi daleč. Solarija in Nexon sta dva naseljena planeta, ki sta v galaksiji najbližja drug drugemu. Na Solariji se je že pred naselitvijo razvilo neko življenje in je bila za človeka zelo prikladna. Za napredni Nexon je bila spričo prenaseljenosti močno privlačna.

-    Prenaseljenosti? gaje prekinil Baley. Mislil sem, da Vesoljci kontrolirajo število rojstev.

-    Na Solariji - da. Na drugih Zunanjih svetovih pa je ta kontrola močno popustljiva. Na Nexonu je bilo tedaj že dva milijona prebivalcev. Gostota prebivalstva je bila tedaj že tolikšna, da je bilo potrebno določiti število robotov, ki jih je smela družina imeti. Zaradi tega so mnogi Nexonijanci, ki so to zmogli, prav radi postavljali na Solariji svoje počitniške hišice. Solarija je bila plodna, klima zmerna in nevarnih živali ni bilo. Prvi naseljenci so se zlahka vračali na Nexon, na Solariji pa so lahko živeli, kakor jih je bila volja. Nihče jim ni omejeval števila robotov in lahko so jih imeli, kolikor so hoteli ali potrebovali. Posestva so bila lahko izredno obširna, saj na nenaseljenem planetu ni bilo zadrege za zemljo. Prav tako tudi izkoriščanje zemljišč ni delalo nobenih težav, ker število robotov ni bilo omejeno. Roboti so se kmalu tako razmnožili, da so jih morali opremiti z radijskimi sprejemniki in oddajniki, če so hoteli ljudje uspešno z njimi komunicirati. To je bil začetek naše znamenite robotske industrije. Vse več in več je bilo novih tipov, vse bolj in bolj vsestransko je bilo njihovo znanje in njihove spretnosti. Kultura diktira izume - to je geslo, ki sem ga jaz odkril, se mi zdi.

Quemot se je hihital. Neki robot - Baley ni mogel videti, kako ga je Quemot poklical - mu je prinesel pijačo, podobno tisti, ki jo je nedavno dobil Baley. Njemu samemu ni prinesel ničesar in Baley se je odločil, da ne bo zaprosil.

Quemot je nadaljeval:

-    Prednosti življenja na Solariji so bile vsakomur takoj očitne. Solarija je postala modni planet. Vse več in več Nexonijancev je tu postavljalo svoje domove in Solarija je postala pravi letoviščarski planet. In končno je vse več in več Nexonijancev ostajalo na Solariji vse leto, službe na Nexonu pa so opravljali njihovi zastopniki. Tedaj so na Solariji začeli graditi tovarne robotov. Začeli so obdelovati farme in izkoriščati rudnike, dokler niso začeli tudi izvažati svojih proizvodov. Tako je kmalu postalo očitno, da bo Solarija že čez stoletje ali pa še prej postala prav tako prenatrpana kot Nexon. In bilo bi smešno in porazno odkriti tako čudovit nov planet - pa ga potem zaradi kratkovidnosti zgubiti. - Ne bom vas mučil z zamotano politično zgodovino, povem naj samo to, da se je Solariji brez vojne in revolucije posrečilo doseči neodvisnost. In ker smo bili tudi drugim Zunanjim svetovom koristni kot proizvajalci posebnih robotov, smo si seveda lahko pridobili mnogo prijateljev, ki so nam pomagali. Ko smo dosegli neodvisnost, je bila naša prva skrb, kako omejiti naraščanje prebivalstva. Zdaj strogo kontroliramo priseljevanje in rojstva. Naša produkcija zadovolji vse potrebe, počiva pa na robotski tehniki, ki jo neprestano izpopolnjujemo.

Baley je vprašal:

-    Zakaj je Solarijcem prisotnost druge osebe tako zoprna?

Način, kako je Quemot podajal sociologijo, mu je bil skrajno

dolgočasen.

Quemot je pokukal izza naslonjala in se takoj spet umaknil.

-    To je neizogibna posledica, je rekel. Velika posestva imamo. Deset tisoč kvadratnih milj ni nič posebnega, čeprav imajo največja posestva seveda tudi precej neplodnega zemljišča. Moje posestvo ima devetsto petdeset kvadratnih milj in vsak košček je ploden. Velikost posestva seveda bolj kot vse drugo določa položaj človeka v družbi. Veliko posestvo pa ima še to prednost: lahko potujete po njem brez cilja sem in tja in pri tem skoraj ni možnosti, da bi prestopili mejo in prišli k sosedu. Še manj, da bi ga osebno srečali. Razumete?

-    Mislim, da razumem, je rekel Baley.

-    Tako, vidite, je Solarijec ponosen, da svojega soseda nikoli ne sreča. Njegovo posestvo obdelujejo roboti tako natančno in uspešno, da tudi potrebe po srečanju s sosedom ni. Zelja po nesrečavanju je pa po drugi strani pripeljala do izpopolnjevanja

stereovizorske tehnike. In ker je ta zdaj tako popolna, res ni nobene potrebe po medsebojnem obiskovanju več. Takšna -vidite - je bila veriga vzrokov in posledic. Razumete?

Baley je rekel:

-    Poslušajte, dr. Quemot. Zaradi mene vam ni treba vsega tega tako zelo poenostavljati. Nisem sociolog, a osnove sociologije sem se le učil. Na univerzi na Zemlji seveda.

Baley ni hotel biti neskromen. In nikakor mu ni bilo do tega, da bi se Solarijec poslužil kakih še bolj žaljivih izrazov. Zato je dodal:

-    Na matematiko pa se zelo dobro razumem.

-    Na matematiko? se je s hripavim glasom začudil Quemot.

-    No da, ne na tisto, ki se uporablja v robotiki. V robotiki

! nisem doma, a na sociološke odnose se dobro razumem. Zelo dobro na primer poznam Teraminske odnose.

- Kakšne odnose?

- Mogoče jim vi pravite kako drugače. Diferencial neugodnosti v odnosu do danih privilegijev: dvakrat ypsilon ulomljeno z j na ento potenco . . .

Prav gotovo je bil odnos med neugodnostmi in privilegiji zelo bistven del znanosti o tem, kako ravnati z družbo, da bi ne prišlo do izbruha. Privatna kabina za eno samo osebo v skupni kopalnici je lahko vzrok, da v vrsti potrpežljivo čaka x oseb; ena sama iskra lahko tedaj povzroči njihov nenaden upor. Število x se pri tem lahko spreminja na znane načine z znanimi variacijami v okolju in človeškem temperamentu. Vse to je zelo natančno opisano v teoriji teraminskih odnosov.

Seveda - na planetu, kjer vladajo samo privilegiji in sploh ni nobenih neugodnosti, postane teorija teraminskih odnosov povsem brezpredmetna. Mogoče si pa ni izbral pravega primera. Poskusil je ponovno:

-    Poglejte, gospod. Zelo lepo je poznati vso zgodovino tega, kako so se predsodki zoper obiskovanje na Solariji porajali in kako so naraščali - a to mi na žalost ne more prav nič pomagati. Te predsodke moram jaz kar se le da točno analizirati, da bi jim bil lahko kos. Ljudi hočem prepričati, da bi mi obiske dovolili, kot ste to že storili vi.

-    Gospod Baley, je rekel Quemot, človeških čustev vendar ne morete obravnavati tako kot pozitronske možgane.

-    Saj tega nisem trdil. Robotika je deduktivna znanost, soci-

ologija je pa induktivna. Pri obeh znanostih pa lahko uporabljamo matematiko.

Nekaj časa je vladal molk. Potem je s tresočim glasom spregovoril Quemot:

-    Omenili ste, da niste sociolog.

-    Seveda nisem. Vi pa ste, kot so mi povedali. Najboljši na planetu.

-    Edini sem. Lahko se celo reče, da sem to znanost jaz sam izumil.

-    A, tako.

Baley se mu skoraj ni upal zastaviti naslednjega vprašanja. Celo njemu samemu se je zdelo nesramno. Vendar ga je izrekel:

-    Ste pregledali kaj knjig o sociologiji?

-    Pregledal sem nekaj avrorske literature.

-    Kaj pa zemeljsko literaturo? Jo kaj poznate?

-    Zemeljsko? se je v zadregi zasmejal Quemot. Nisem še imel priložnosti, da bi naletel na kak znanstveni proizvod z Zemlje. A ne mislim vas žaliti.

-    Je že dobro. Mislil sem, da mi boste lahko nudili kakšne posebne napotke, kako naj se med štirimi očmi pogovarjam z ljudmi. Ne da bi bilo potrebno . . .

Quemot je nenadoma izpustil čuden, hripav in nedoločen glas. Široki naslanjač, na katerem je sedel, se je nenadoma nagnil, nato pa s treskom prevrnil.

Baley je slišal samo to, da je Quemot v zadnjem trenutku jecljaj e izdavil:

-    Oprostite . . .

Videl je samo še, kako se je Quemot kot ponorel pognal iz sobe in potem ga ni bilo nikjer več.

Baley je bil silno presenečen. Kaj, za vraga, mu je pa rekel? Na kateri napačni gumb je pritisnil?

Hotel je vstati, a nenadoma je vstopil robot, ki je dejal:

-    Gospod, obvestiti vas moram, da bo moj gospodar čez nekaj trenutkov na stereovizorju.

-    Na stereovizorju?

-    Da, gospod. Medtem lahko dobite še kakšno osvežujočo pijačo, če želite.

Pred Baleyem se je znašla še ena čaša rdečkaste pijače in za dodatek še krožnik toplih in dišečih poslastic.

Baley je spet sedel, previdno srknil in nato odložil kozarec. Slaščice so bile trde in tople, toda skorja se je v ustih hitro otajala, notranjost pa je bila rahlejša in še toplejša. Sestavin po okusu ni mogel spoznati, najbrž so bile začimbe in dišave domači solarijski proizvod.

Potem se je spomnil skopega zemeljskega jedilnika, kjer je bilo dobiti le kvasne derivate. Radoveden je bil, ali so na tržišču tudi tiste vrste kvasa, ki bi lahko posnemale okuse proizvodov Zunanjih svetov.

Njegove misli pa je brž pretrgal sociolog Quemot, ki se je nenadoma pojavil pred njim iz niča. To je bila seveda samo njegova slika. Sedel je v manjšem naslanjaču, soba, njene stene in tla pa so se ostro razlikovale od okolja, kjer je bil Baley. Zdaj se je smehljal, drobne gubice na njegovem obrazu so bile globlje, a dale so mu še mladostnejši videz, saj so poudarjale živahnost njegovih oči.

-    Gospod Baley, prav lepo vas prosim, oprostite mi! Mislil sem, da bom lahko vzdržal osebno prisotnost, a to je bila utvara. Bil sem prav na robu, in vaš stavek - da se tako izrazim - me je pahnil čez.

-    Kateri stavek, za božjo voljo?

-    Govorili ste nekaj o zasliševanju ljudi med štirimi . . .

Stresel je z glavo in jezik se mu je zapletel.

-    Raje ne bi ponavljal . . . Upam, da veste, kaj mislim. Stavek mi je pričaral pred oči strahotno sliko dveh ljudi, ki vdihavata . . . vdihavata . . . drug drugega dih. Se vam to ne zdi nagnusno?    .

Kar stresalo ga je

-    Ne zdi se mi, je rekel Baley.

-    Meni pa se zdi prav ogabna navada. In ko ste tisto izgovorili in ko se je tista slika pojavila v moji domišljiji, sem se nenadoma spomnil, da sva tudi midva v isti sobi in da - čeprav nisem bil obrnjen naravnost k vam - lahko sapa, ki je bila v vaših pljučih, zaide v moja. In ker sem zelo občutljiv . . .

-    Za vraga! je vzkliknil Baley. Molekule solarijske atmosfere so bile že v tisočih pljučih. Bile so že v pljučih živali in v ribjih škrgah.

-    To je res, je priznal Quemot, a nato raje ne mislim. Vendar je občutek neposredne prisotnosti nekaj drugega ... vi ste bili v resnici tam in oba sva vdihavala in izdihavala . . . Neverjetno, kakšno olajšanje čutim ob stereovizorju . . .

-    Pa saj sem še vedno v isti hiši . . .

-    In prav to je pri tem olajšanju tako zelo presenetljivo. V isti hiši ste, razlika je le v uporabi tridimenzionalne slike. Končno vem, kaj pomeni obisk tujca. Nikoli več ne bom poskusil.

-    To se pravi, da ste z obiskom eksperimentirali.

-    Tako nekako. Mislim, da sem. Razlog ni tako važen. Rezultati pa so zelo zanimivi, čeprav obenem tudi vznemirljivi. Bil je dober eksperiment in najbrž ga bom posnel.

-    Kaj boste posneli? je zmedeno vprašal Baley.

-    Svoje občutke!

Baley se je oddahnil. Nasprotni nameni. Všelej je naletel na neke nasprotne namene. Rekel je:

-    Vprašal sem samo zato, ker mislim, da imate nekakšne aparate za merjenje človeških občutkov. Mogoče elektroencefalo-graf. Mogoče ga imate celo v žepni izvedbi, ki nemara deluje celo brez električnega kontakta. Na Zemlji nimamo nič takega.

-    Mislim, mu je odvrnil Solarijec, da svoje lastne občutke lahko presojam brez aparata. Opisal sem jih dovolj natančno . . .

-    Da, a če bi hoteli napraviti kvantitativno analizo . . .

-    Ne vem, kam merite. Sicer pa bi vam rad povedal nekaj drugega. Razložil bi vam rad svojo lastno teorijo, teorijo, ki je nisem videl v nobeni knjigi, nekaj, na kar sem ponosen . . .

-    Prosim.

-    Teorija o tem, kako kultura Solarije temelji na neki pretekli zemeljski kulturi.

Baley je zavzdihnil. Vedel je, da ga mora pustiti govoriti, sicer med njim ne bo moglo biti koristnega sodelovanja. Vprašal je:

-    In to je?

-    Sparta! je rekel Quemot in vzdignil glavo, da so mu beli lasje zablesteli v svetlobi kot svetniški sij. Gotovo ste že slišali o Sparti.

Baley se je oddahnil. Ko je bil mlad, se je zelo zanimal za zgodovino Zemlje. Ta študij je bil za mnoge Zemljane zelo privlačen. Zemlja je bila suverena, kajti bila je sama. Zemljani so bili gospodarji, kajti Vesoljcev še ni bilo. A zgodovina Zemlje je bila obširna. Quemot bi prav lahko omenil še kakšno drugo razdobje, ki ga Baley ni tako dobro poznal. To bi ga spravilo v zadrego. Zdaj pa je lahko odgovoril:

-    Da. Gledal sem že filme o Sparti.

-    Dobro, dobro. Torej, v zlati dobi je živelo tam le majhno število Špartancev, ki so bili edini polnopravni državljani. Potem je bilo tu večje število drugorazrednih ljudi, ki so se imenovali perioki - in pa velike množice pravih sužnjev, helotov. Na vsakega Špartanca je prišlo dvajset helotov in ti heloti so bili ljudje s človeškimi občutki ,in človeškimi napakami. - Špartanci so se seveda bali, da bi se heloti ne uprli. Da bi lahko že v kali zatrli vsak upor te velike večine prebivalstva, so postali vojaški strokovnjaki. Živeli so strogo vojaško življenje in družba je tako vzdrževala ravnotežje. Uspešnega helotskega upora ni bilo nikoli.

-    Mi, ljudje na Solariji, smo Spartancem v nekem smislu podobni. Svoje helote imamo, samo ti heloti niso ljudje, ampak stroji. Upreti se ne morejo in ni se nam jih treba bati, čeprav pride na vsakega Solarijca tisočkrat toliko robotov kot helotov na Špartanca. Tako smo dosegli vse prednosti špartanske ekskluzivnosti, ne da bi se nam bilo treba zaradi tega posvetiti vojaškemu treningu. Tako se lahko izživljamo umetniško in kulturno, kakor so se tudi Atenci, ki so bili sodobniki Šparte in ki . . .

Baley ga je prekinil:

-    Tudi filme o Atencih sem gledal . . .

Quemot se je ogrel:

-    Civilizacije so všelej imele družbeno strukturo v obliki piramide. Om više se človek povzpne po klinih družbene lestvice, tem več brezdelja in sreče lahko uživa. In v bližini samega vrha je vse manj in manj ljudi, ki te dobrine vse bolj in bolj uživajo. In nobene izjeme ni: ekspropriiranci so všelej v večini. In zapomnite si, da ne gre za to, kako dobro žive tisti, ki so na dnu - v primeri z vrhom so oni všelej ekspropriiranci. Na primer: tudi najbolj revni ljudje na Avrori žive bolje kot aristokrati na Zemlji, a ekspropriirani so v odnosu na avrorske aristokrate - in oni se pač primerjajo samo z gospodo svojega lastnega sveta. - V običajnih človeških družbah imamo torej vedno neko trenje. Revolucionarna akcija zatiranih in reakcija vladajočih proti njim, razredni boj - v tem so skoraj vsi vzroki človeške bede, ki je je polna vsa zgodovina. Tukaj na Solariji pa smo zdaj prvič v zgodovini zgradili družbo, ki ima samo vrh piramide. Na položaju ekspropriirancev so roboti. Imamo prvo novo družbo, resnično novo, prvi veličastni socialni izum, odkar so sumerijski in egipčanski kmetje izumili mesta . . .

Quemot je po tem predavanju sedel in se nasmehnil.

Baley je prikimal:

-    Ste to že kje objavili?

-    Mogoče bom, je rekel Quemot in zamahnil z roko v hinavski brezbrižnosti. Nisem še. To je moj tretji prispevek.

-    Ali sta prva dva prispevka tudi tako obširna?

-    Prva dva nista iz področja sociologije. Svoje čase sem bil kipar. Tisto delo, ki ga tamle vidite - pokažal je na neki kip - je moje. In bil sem tudi skladatelj. A zdaj se že staram in Rikaine Delmarre je všelej govoril v prid uporabne umetnosti zoper čisto umetnost. Tako sem se odločil, da se lotim sociologije.

Baley je rekel:

-    To se pravi, da je bil Delmarre vaš dober prijatelj.

-    Poznala sva se. V mojih letih mora človek poznati vse odrasle Solarijce. A z Rikainom Delmarrom sva bila res zelo dobra znanca.

-    Kakšen človek je bil Delmarre?

Bilo je čudno, da je to ime priklicalo Baleyu v spomin podobo Gladije, kakor jo je nazadnje videl: besno, s spačenim obrazom.

Quemot je odgovor dobro premislil:

-    Bil je vse časti vreden človek; predan je bil Solariji in njenemu načinu življenja.

-    Z drugimi besedami - idealist?

-    Da. Prav zares. To lahko sklepate že iz tega, da je svojo službo - službo fetološkega inženirja - opravljal prostovoljno. To je bila uporabna umetnost - razumete - in njegove občutke pri tem sem vam že popisal.

-    Je prostovoljno opravljanje neke službe na Solariji redkost?

-    Čudno vprašanje ... A pozabil sem, da ste Zemljan. Da, redkost je. To je delo, ki mora biti opravljeno a prostovoljcev, ki bi se ga lotili, ni. Običajno je stvar taka, da nekoga pač določijo za toliko in toliko let; in to za tistega, ki je določen, nikakor ni prijetno. Delmarre pa je to delo prevzel prostovoljno za vse življenje. Zdelo se mu je, da je položaj preveč pomemben, da bi ga prepuščali neprostovoljnim garačem, in o tem je prepričal tudi mene. Vendar se jaz osebno tega ne bi nikoli lotil prostovoljno. Ne bi se mogel tako žrtvovati. A zanj je bilo takšno žrtvovanje še večje, saj je bil v osebni higieni pravi fanatik.

-Še vedno ne razumem, kakšna je bila pravzaprav ta služba.

Quemotova starikava lica so rahlo zardela:

-    Ali bi ne bilo bolje, če bi o tem govorili z njegovim pomočnikom?

-    To bi prav gotovo že storil, če bi mi kdo že povedal, da je imel pomočnika.

-    Škoda, je rekel Quemot. A dejstvo, da si je pridobil pomočnika, je samo še eno znamenje, kako zelo se je zavedal svoje družbene odgovornosti. Tega ni storil nihče pred njim. Delmarru pa se je zdelo potrebno najti nekoga, ga izvežbati in tako urediti vse potrebno za čas, ko bi sam stopil v pokoj - ali pa, no, če bi umrl ... - Solarijec je globoko zavzdihnil. - In jaz sem ga preživel, čeprav je bil mnogo mlajši od mene. Igrala sva šah. Večkrat.

-    Kako sta igrala?

-    Kako? Kot je pač navada.

-    Sta se obiskovala?

Quemot se je kar prestrašil.

-    Le kaj vam pade v glavo! Tudi če bi jaz to prenesel, bi Delmarre tega nikoli ne dopustil! To, da je bil fetalni inženir, njegovih občutkov nikakor ni otopilo. Bil je zelo natančen človek.

-    Kako pa sta . . .?

-    Imela sva dve šahovski deski, kot pač ljudje običajno šahirajo . . . Dobro, vi ste Zemljani: - Solarijec je skomignil v znamenju strpnosti. - Moji gibi se registrirajo na njegovi deski in njegovi gibi na moji. Zelo preprosto.

Baley je vprašal:

-    Poznate gospo Delmarre?

-    Videla sva se. Slikarka je, krajinarka, pokažala mi je nekaj svojih del. V nekem smislu so njene slike kar imenitne, vendar so bolj kuriozitete kot umetniške stvaritve. So pa zabavne in kažejo prodorni duh svoje avtorice.

-    Kaj pravite, bi bila sposobna ubiti svojega moža?

-    O tem nisem razmišljal. Ženske so presenetljiva bitja. Pa -saj ni mogoče ničesar dokazati, kajne? Samo gospa Delmarre je bila Rikainu dovolj blizu, da bi ga lahko ubila. Rikaine bi nikomur nikoli ne dovolil, da bi se mu približal. Bil je skrajno natančen. Mogoče to niti ni prava beseda. Na njem ni bilo nič nenormalnega; nič popačenega. Bil je dober Solarijec.

-    Se vam to, da ste mi dovolili obisk, zdi popačenost? je vprašal Baley.

Quemot je odgovoril:

-    Da, mogoče bi lahko dejal tako. Priznati moram, da gre pri tem za nekakšno skatofilijo . . .

-    Ali bi bilo mogoče, da je bil Delmarre ubit iz političnih razlogov?

-    Kaaaj?

-    Slišal sem, da so ga imenovali tradicionalista.

-    Oh. Tu smo vsi tradicionalisti.

-    Pravite, da na Solariji ni nobene skupine, ki bi ne bila tradicionalistična?

Quemot je počasi odgovoril:

-    Priznati moram, da pri nas nekateri mislijo, da je nevarno biti tako dosleden tradicionalist. Ti ljudje se preveč boje dejstva, da nas je tako malo in da imajo drugi svetovi toliko več prebivalcev. Mislijo, da se napada z drugih planetov Zunanjih svetov ne bi mogli ubraniti. To so precej neumne misli, a takih ljudi ni veliko. Mislim, da ne predstavljajo nobene sile.

-    Zakaj pravite, da so to neumne misli? Kakšno prednost ima Solarija v primeri s planeti, ki so mnogo gosteje naseljeni? Ima kako novo orožje?

-    Seveda ima neko orožje. A prav nič novo. Ljudje, o katerih sem govoril, so bolj slepi kot neumni, če tega orožja ne vidijo. To orožje deluje neprestano in ni se mu mogoče upirati.

-    Mislite resno?

-    Prav gotovo!

-    Poznate to orožje?

-    Vsi ga poznamo. Tudi vi, samo nehajte razglabljati. Mogoče je takšno spoznanje zame - za sociologa - nekoliko lažje. Tega orožja seveda ne uporabljamo, kot se uporablja običajno orožje. Ne ubija in ne rani, a je nepremagljivo. Tem bolj nepremagljivo, ker ga nihče ne opazi.

Zdaj je bilo Baleyu že dovolj. Vprašal je:

-    In katero je to nesmrtonosno orožje?

Quemot je odgovoril:

-    Pozitronski robot.

11. poglavje: PREGLEDAL JE FARMO

Baleya je za trenutek zazeblo. Pozitronski robot je bil simbol nadmoči Vesoljcev nad Zemljani. Bil je res svoje vrste orožje. Vendar je mirno dejal:

-    To je gospodarsko orožje. Solarija je za Zunanje svetove pomembna kot vir naprednih robotskih modelov. Zaradi tega je ne bodo uničili.

-    To je jasno, je ravnodušno odgovoril Quemot. Zaradi tega smo tudi prav lahko dosegli svojo neodvisnost. V mislih pa imam nekaj bolj zamotanega, bolj . . . kozmičnega . . .

Gledal je v konice svojih prstov in očitno je razmišljal o nečem zelo abstraktnem. Baley ga je vprašal:

-    Imate še kakšno drugo sociološko teorijo?

Quemot ni mogel zadrževati svojega ponosa, to pa je Baleyu izvabilo samo skop smehljaj. Sociolog je govoril dalje:

-    Res imam še eno teorijo. Kolikor vem, je popolnoma nova. Je pa zelo jasna, če pozorno preštudiramo podatke o prebivalstvu Zunanjih svetov. Najprej je treba poudariti dejstvo, da so pozi-tronske robote vsepovsod, že odkar so jih izumili, vse bolj in bolj intenzivno uporabljali.

-    Na Zemlji ne, je pripomnil Baley.

-    Čakajte, čakajte. O Zemlji res ne vem veliko, vendarle pa mi je znano, da robote vse bolj in bolj vključujete v gospodarstvo. Vaši ljudje žive v velikih podzemeljskih mestih, površina planeta pa je večinoma nenaseljena. Kdo pa obdeluje vaša polja in dela v rudnikih?

-    Roboti, je priznal Baley. In če že govoriva o tem, doktor, potem je treba tudi povedati, da so pozitronskega robota izumili Zemljani.

-    Res? Ste o tem prepričani?

-    Preverite, če hočete.

-    Če je zanimivo. Vendar pa robotika na Zemlji ni kaj prida napredovala. Najbrž zaradi prevelikega števila prebivalstva. Za takšen razvoj je treba mnogo časa. Da . . . Vendar pa vem, da imate robote tudi v mestih . . .

-    Da, je rekel Baley.

-    Danes več kot - recimo - pred petdesetimi leti.

-    Seveda.

-    Potem drži. Razlika je samo v času. Roboti imajo tendenco zamenjati človeško delo. Robotsko gospodarstvo se giblje samo v eni smeri: več robotov - manj ljudi. Zelo pazljivo sem preučeval podatke o prebivalstvu, risal sem diagrame in jih primerjal . . . No, vidite, ali ni to neke vrste uporaba matematike v sociologiji?

-    Seveda je.

-    Prav. Torej, prišel sem do določenih sklepov in prepričan sem, da nihče ne more dvomiti o njihovi pravilnosti. V vsaki družbi, ki je sprejela robotsko delo, se v razvoju neprestano spreminja številčni odnos med roboti in ljudmi, in sicer vedno v prid robotom. Družba se lahko z določenimi zakoni bori proti tej tendenci, a to ne pomaga. Zakoni lahko ta razvoj samo zavirajo, ustaviti pa ga nikoli ne morejo. Seveda lahko narašča tudi število ljudi, a število robotov narašča všelej mnogo hitreje. Končno doseže ta odnos neko kritično točko ... in tedaj . . .

Quemot je za hip umolknil in po kratkem premisleku dejal:

-    Torej, poglejmo . . . Zelo me zanima, če je mogoče kritično točko natančno določiti; ali lahko to število natančno izračunamo? No, tu ima spet besedo vaša matematika.

Baley je bil nestrpen:

-    No, kaj se zgodi, ko odnos doseže kritično točko?

-     kaj? Število ljudi začenja upadati. Planet se približuje resničnemu socialnemu ravnotežju. To se bo zgodilo na Avrori. Tudi na Zemlji. Na Zemlji bo ta proces morda za več stoletij daljši, a tudi tam bo neizogibno prišlo do tega.

-    Kaj razumete pod pojmom ,socialno ravnotežje'?

-    Položaj pri nas. Na Solariji. Svet, kjer so vsi ljudje osvobojeni dela. Zato ni razloga, da bi se bali drugih Zunanjih svetov. Samo še kako stoletje moramo počakati, in tudi pri njih bodo zavladale razmere, kakršne so na Solariji danes. Mislim, da bo to v nekem smislu konec človeške zgodovine; vsaj njena izpolnitev. Končno, končno bodo vsi ljudje imeli dovolj vsega, kar bodo potrebovali in želeli. Poznam neki izrek, ki sem ga nekje pobral. Ne spominjam se več, kje; govori pa o iskanju sreče . . .

Baley je dejal zamišljeno:

-    Stvarnik je vse ljudi obdaril z določenimi neodtujljivimi pravicami . . . med njimi je pravica do življenja, pravica do svobode in iskanja sreče . . .

-    Da. To je tisto. Odkod so te besede?

-    Iz neke stare knjige.

-    Vidite, kako se je vse to zdaj tu na Solariji spremenilo? In kako se bo verjetno kmalu spremenilo po vsej galaksiji? Iskanja bo konec. Vse pravice bodo uresničene: pravica do življenja, pravica do svobode in do sreče . . . Prav to: pravica do sreče.

Baley je rekel suho:

-    Mogoče imate prav. Toda na tej vaši Solariji je bil ubit neki človek in še nekdo se bori s smrtjo.

Teh besed mu je bilo takoj žal, kajti izraz na Quemotovem obrazu je bil takšen, kakor da bi mu pripeljal klofuto. Starec je sklonil glavo. Ne da bi ga pogledal, je dejal:

-    Odgovoril sem na vaša vprašanja, kot sem najbolje mogel. Bi morda še kaj želeli?

-    Ne. Dovolj. In najlepša hvala, gospod. Žal mi je, da sem vdrl k vam med žalovanjem za vašim prijateljem.

Quemot je počasi dvignil pogled:

-    Težko mi bo najti drugega šahista. Bil je vedno kar se le da točen in igral je izredno pošteno. Bil je odličen Solarijec.

-    Razumem, je tiho rekel Baley. Smem uporabiti vaš stereovizor, da se povežem z naslednjo osebo, ki jo moram obiskati?

-    Seveda. Moji roboti so vam na razpolago. Zapuščam vas. Prekinite zvezo.

Že trideset sekund pozneje se je pri Baleyu pojavil robot. Baley se je ponovno vprašal, kako je te kreature treba upravljati. Videl je še Quemotov prst, kako je pritisnil na neki gumb, preden je prekinil zvezo - in to je bilo vse.

Mogoče je bil signal le bolj splošnega značaja, nekaj kakor na primer: »Stori svojo dolžnost!« ali kaj podobnega. Mogoče so roboti poslušali vse, kar se je govorilo okrog njih in so bili vedno pripravljeni ustreči človeški žeji; in če ta ali oni robot ni bil telesno ali možgansko usposobljen za ta in ta opravek, je to sporočil po radijskem omrežju, ki jih je vse povezovalo - in opravka se je hitro lotil pravi robot.

Baley je nekaj časa sanjaril in pred očmi se mu je porodila vizija Solarije kot eno samo velikansko robotsko omrežje, razpleteno okrog majhnih luknjic, ki so postajale vse manjše in manjše in v vsaki luknjici je živelo po eno človeško bitje. Razmišljal je o Quemotovi teoriji, da vsi planeti postajajo Solarije; o omrežju robotov, ki narašča celo na Zemlji in ki bo . . .

Misli mu je prekinil robot, ki je vstopil in spregovoril z mirnim in ravnodušnim spoštovanjem stroja:

-    Na razpolago sem vam, gospod.

Baley ga je vprašal:

-    Bi znal poiskati zvezo s krajem, kjer je nekoč delal Rikaine Delmarre?

-    Da, gospod. ,

Baley je skomignil. Nikoli se ne bo odvadil postavljati robotom odvečna vprašanja. Roboti znajo. Pika. Vedo. Pika. Nekoč je mislil, da zahteva upravljanje z roboti visoko strokovno znanje. Da mora človek biti skoraj robotik. A radoveden je bil, koliko ima o tej znanosti pojma povprečen Solarijec. Najbrž bolj malo. Ukažal je robotu:

-    Dobi Delmarrovo hišo in daj mi zvezo z njegovim pomočnikom! Če ga ni tam, poišči ga, naj bo kjerkoli že!

-    Da, gospod.

Robot je že odhajal, ko ga je Baley spet poklical:

-    Počakaj! Koliko je zdaj ura na Delmarrovem delovnem mestu?

-    0630, gospod.

-    Zjutraj?

-    Da, gospod.

Baley je spet začutil usmiljenje do tega planeta, ki je samega sebe žrtvoval sončnemu vzhajanju in zahajanju. To je zaradi tega, ker žive na goli površini planeta.

Bežno je pomislil na Zemljo, a se takoj spet odtrgal od nje. Delal je lahko dobro, samo če je osredotočal svoje misli, če bi mu misli zdrsnile v domotožje, bi bilo konec. Rekel je:

-    Na vsak način pokliči tega pomočnika, fant! Reci mu, da gre za važne vladne zadeve! Nekomu drugemu pa naroči, naj mi prinese kaj za pod zob! Mogoče sendvič in kozarec mleka.

Zamišljeno je ugriznil v sendvič, v katerem je bilo neko

posebno prekajeno meso in pomislil na Daneela Olivawa, ki bi prav gotovo natančno pregledal vsak grižljaj - zlasti po dogodku z Gruerjem. In najbrž bi imel prav.

Pojedel je sendvič brez hudih posledic - se pravi brez neposrednih hudih posledic - in srknil mleko. Pri Quemotu ni zvedel tistega, kar je hotel izvedeti, vendar pa je izvedel marsikaj. In ko je vse to spravljal v.nekakšen red, se mu je zazdelo, da se je res mnogo naučil.

O umoru je seveda zvedel zelo malo, zato pa več o splošnih zadevah.

Robot se je vrnil:

-    Klicana oseba bo sprejela zvezo, gospod.

-    Dobro. So bile težave?

-    Klicana oseba je spala, gospod.

-    Se je že zbudila?

-    Da, gospod.

»Klicana oseba« je že sedela pred njim na postelji z izrazom  jeze na obrazu.

Baleya je kar vrglo nazaj, kakor da bi naletel na nevidno pregrajo, nabito z elektriko. Že spet so mu zatajili nekaj življenjsko važnega! Že spet ni postavljal pravih vprašanj!

Nihče mu ni povedal, da Delmarrov pomočnik ni pomočnik -temveč pomočnica!

Njeni lasje so bili nekoliko temnejši, kot so jih običajno nosile Vesoljke in ta hip so bili precej razmršeni. Njen obraz je bil okrogel, nos top, brada močna. Z rokami je imela pod odejo nekaj opraviti okrog svojih bokov, Baley je upal, da bo odeja ostala na svojem mestu. Spomnil se je sproščenega Gladijinega vedenja pred stereovizorjem.

Ni bila posebno lepa in to razočaranje ga je navdalo z nekim posebnim zadovoljstvom. Zemljani so bili nekako prepričani, da so vse Vesoljke lepe in Gladija je ta njegov predsodek samo okrepila. Ta pa je bila ploska celo za zemeljska merila.

A njen glas je bil presenetljivo prijeten. Rekla je:

-    Ali veste, koliko je ura?

-    Vem, je rekel Baley. Toda preden vas obiščem, sem vas želel opozoriti . . .

-    Obiskati me hočete?! Sveta nebesa!

Razširila je oči in se prijela za glavo. Nosila je prstan in to je

bil prvi primerek nakita, ki ga je Baley opazil na Solariji. Potem je nenadoma vprašala:

-    Čakajte, čakajte ... vi ste moj novi pomočnik, ne?

-    Ne. Nič takega. Raziskujem smrt Rikaina Delmarra.

-    A tako? Dobro, raziskujte torej!

-   Vaše ime?

-    Klorissa Kantoro.

-    Kako dolgo ste delali z dr. Delmarrom?

-    Tri leta.

-    Zdi se mi, da ste zdaj v svojem službenem kraju.

Baley je bil v zadregi za izraz, saj ni mogel vedeti, kako se imenuje kraj, kjer dela fetalni inženir.

-    Hočete vprašati, če sem na farmi? je rekla Klorissa mrko. Seveda sem. Nisem je zapustila, odkar jo je starec zapustil ir najbrž je tudi ne bom, dokler mi ne bo dodeljen pomočnik. Mimogrede - ali lahko vi to uredite?

-    Žal mi je, gospa. Takega vpliva nimam.

-    Saj sem kar tako vprašala.

Klorissa je odgrnila odejo in se spravila iz postelje, ne da bi st zavedala, kakšen vtis je naredila nanj. Na sebi je imela same spalno srajco, narejeno iz enega samega kosa blaga. Roka ji je žt posegla po zadrgi na vratu, ko je Baley hitro spregovoril:

-    Trenutek, prosim. Če dovolite, da vas obiščem, lahko ži zdaj razgovor končava in lahko se boste v miru oblekli.

-    V miru?

Našobila je ustnice in radovedno gledala v Baleya.

-    Vi ste pa zelo natančni. Kot moj šef.

-    Mi dovolite obisk? Rad bi si ogledal farmo.

-    Ne razumem, zakaj me hočete ravno obiskati, toda če s hočete ogledati farmo po stereovizorju, vas bom prav rada vodil; okrog. Samo dovolite mi, da se umijem, da uredim nekaj stvari ii se pošteno prebudim - pa vam bom prav rada ustregla.

-    Nočem gledati po stereovizorju. Sam nameravam priti tja

Zenska je zmajala z glavo, ga po strani pogledala, a v njenen

pogledu je bilo nekaj poklicnega zanimanja.

-    Ste vi perverzni, ali kaj takega? Kdaj smo vam zadnjikra analizirali gene?

-    Za božjo voljo, je vzkliknil Baley. Poslušajte me! Jaz sen Elijah Baley. Prišel sem z Zemlje . . .

-    Z Zemlje?! je divje zakričala. Sveta nebesa! Kaj pa delate tukaj? Ali je to kakšna posebno zavozlana šala?

-    Prav nič se ne šalim. Poklicali so me, da bi raziskal Delmarrovo smrt. Jaz sem civilni detektiv.

-    A takšno preiskavo ste mislili! Jaz pa sem mislila, da vsakdo ve, da je to storila njegova žena.

-    Ne, gospa, to je še vedno vprašanje. Bi lahko dobil vaše dovoljenje, da obiščem farmo in tudi vas? Zemljan sem, veste,pa nisem vajen stereovizorja. Ne počutim se dobro ob njem. Sef varnostne službe mi je dal dovoljenje, da smem obiskovati ljudi, ki bi mi mogli pomagati. Lahko vam pokažem ta papir, če želite.

-    Prosim.

Baley ji je pokažal dovoljenje. Majala je z glavo.

-    Obiski! Saj to je nagnusno! Sveta nebesa, ali je še kaj bolj nagnusnega v tej nagnusni službi? Prosim vas, ko boste tu na obisku, ne približujte se mi preveč. Pazite na primerno razdaljo! Pogovarjala se bova lahko s pomočjo robotov, če bo to potrebno. Razumete?

-    Razumem.

Spalna srajca ji je zdrsnila s telesa v hipu, ko je bila zveza prekinjena in Baley je samo še slišal njen zaničljivi vzklik:

-    Zemljan!

-    Dovolj blizu sva si že, je rekla Klorissa.

Baley je bil še vedno deset korakov daleč, rekel je:

-    Že prav, kar se tiče razdalje med nama. Vendar bi rad čim prej v hišo.

Potovanje tokrat ni bilo tako hudo. Polet je bil v redu, a hoji na prostem se ni mogel izogniti. Komaj se je zadrževal, da ni neprestano nategoval ovratnika, tako ga je dušilo.

-    Kaj pa je z vami narobe? je vprašala Klorissa. Taki ste, kot bi vas kdo pretepel.

-    Nisem se še privadil odprtemu prostoru.

-    Ah, da! Zemljan! V sodu bi morali biti zaprti, sveta nebesa! Skremžila je usta, kakor bi morala pogoltniti nekaj grdega. No, dobro. Vstopite! Samo počakajte, da se vam malo umaknem. Je že dobro. Vstopite!

Lase je imela spletene v dveh debelih kitah nad glavo, kjer so tvorili zamotan geometričen ornament. Le koliko časa je potrebovala, da si je uredila tako imenitno frizuro, se je vprašal Baley, a takoj zatem se je spomnil, da so to storile lahko samo mehke in nezmotljive mehanične roke njenih robotov.

Frizura je precej spremenila njen okrogli obraz, dala mu je novo simetrijo in ga napravila prijetnega, če že ne lepega. Našminkana ni bila in tudi njega obleka je bila čisto preprosta. Bila je svetlo modre barve, samo rokavice, ki so ji segale do komolcev, so bile kričeče vijoličaste. Očitno niso bile del vsakdanje obleke. Pod rokavico na nekem prstu je Baley opazil tudi odebelitev, kjer je očitno nosila prstan.

Obstala sta ob nasprotnih stenah sobe in se spogledala. Baley je rekel:

-    To vam ni všeč, kajne?

-    Zakaj naj bi mi bilo všeč? Saj nisem žival. A lahko vzdržim. Človek se pač privadi, če ima opravka z . . . z . . . Umolknila je, nato pa je dvignila obraz, kakor da se je končno le odločila povedati naravnost, kar je pač morala povedati. - Z . . . z . . . otroki.

To besedo je izgovorila nad vse skrbno in natančno.

-    To se pravi, da vam služba, ki jo opravljate, nikakor ni

všeč?

-    To je zelo važna služba. Nekdo jo pač mora opravljati. A jaz je vseeno nimam rada.

-    Kaj pa Rikaine Delmarre? Jo je imel rad?

-    Mislim, da tudi ne. A tega ni nikoli pokažal. Bil je dober Solarijec.

-    Bil je zelo natančen.

Klorissa je bila presenečena, Baley pa je nadaljeval:

-    Vi sami ste tako dejali. Ko sem vam zjutraj rekel, da se lahko v miru preoblečete, ste rekli, da sem prav tako natančen, kot je bil vaš šef.

-    Saj res. Bil je natančen. Tudi pred stereovizorjem se ni nikoli sprostil. Všelej je bil korekten.

-    Je bilo to kaj nenavadnega?

-    Ne bi smelo biti. Seveda - vsakdo bi moral biti korekten, v resnici pa ni nikoli nihče. Saj pri stereovizorju ne gre za osebno prisotnost in zakaj naj bi se človek potem mučil? Razumete? Tudi jaz se tedaj ne potrudim za svojo zunanjost; le kadar sem govorila s šefom, sem morala. Pred njim sem morala biti vedno po vseh pravilih oblečena.

-    Ste občudovali dr. Delmarra?

-    Bil je dober Solarijec.

-    Rekli ste, da je tukaj farma in omenili ste otroke. Ali jih tukaj vzgajate?

-    Od prvega meseca dalje. Vsak fetus na Solariji pošljejo semkaj. - Fetus?

-    Da. Dobimo jih že mesec dni po zaploditvi. Vas to spravlja v zadrego?

-    Ne, je odgovoril Baley kratko. Mi lahko pokažete, kako to gre?

-    Lahko. Samo pazite na razdaljo!

Baleyev podolgovati obraz je kar okamenel, ko je z višine pogledal navzdol v dolgo dvorano. Med njima in dvorano je bila steklena stena. Vedel je, da je na drugi strani stene natančno kontrolirana toplota, natančno kontrolirana vlaga in natančno kontrolirana asepsa. Tu so bile dolge vrste posod in v vsaki posodi je plavalo drobno bitje v prozorni tekočini, ki je imela natančno odmerjene sestavine s hranljivimi snovmi. Življenje in rast.

Nekatera drobna človeška bitja so bila še manjša od človeške pesti, bila so zvita v klobčič, imela so izbokle lobanje, drobcene ročice in nožiče in repek, ki je zakrneval.

Klorissa, ki je bila ves čas najmanj deset korakov daleč, je vprašala:

-    Kako vam je všeč?

Baley je samo vprašal:

-    Koliko jih imate?

-    Danes zjutraj jih je bilo stodvainpetdeset. Vsak mesec jih sprejmemo petnajst do dvajset in prav toliko jih vzgojimo do samostojnosti.

-    Je to edina takšna ustanova na planetu?

-    Edina. Zadostuje za vzdrževanje stalnega števila prebivalstva, če računamo, daje povprečna starost tristo let, prebivalcev pa dvajset tisoč. Ta stavba je skoraj nova. Gradnjo je nadzoroval dr. Delmarre, ki je tudi znatno izboljšal vso proceduro. Število smrti fetusov je zdaj enako ničli.

Med posodami so se gibali roboti. Ustavljali so se pred vsako posodo, gledali v drobne embrije in natančno in neumorno pregledovali kontrolne ure.

-    Kdo operira matere? je vprašal Baley. Kdo izrezuje iz njih ta drobna bitja?

-    Doktorji, je odgovorila Klorissa.

-    Tudi dr. Delmarre?

-    Nikakor. Samo medicinski doktorji, kajpada. Pa vendar ne mislite, da bi dr. Delmarre lahko ... no ja, je že dobro.

-    Zakaj ne uporabljate robotov?

Roboti v kirurgiji? Zaradi prvega zakona je to zelo težko, dragi moj detektiv. Robot bi nemara lahko operiral slepo črevo, da bi človeku rešil življenje - če bi bil za to usposobljen - vendar dvomim, da bi bil po tem opravilu še uporaben brez večjega popravila. Rezati človeško meso bi bilo za pozitronske možgane uničujoče. Človeški zdravniki se temu lahko privadijo. Saj se privadijo celo telesni prisotnosti, ki je pri vsaki operaciji nujno potrebna.

-    Opazil sem, da s fetusi ravnajo samo roboti. Ste vi ali dr. Delmarre morali kdaj posredovati?

-    Morala sva, če je bilo kaj narobe. Na primer, če je imel kak fetus motnje v razvoju. Kadar gre za človeško življenje, robotom ne moremo zaupati, da bi pravilno presodili položaj.

-    Nepravilna presoja položaja bi bila torej tako tvegana, da bi lahko povzročila izgubo človeškega življenja, se mi zdi.

-    Nikakor ne. Tvegano bi bilo precenjevanje življenja in reševanje nepravilno razvitega bitja. Fetalni inženir mora paziti, da se rode samo zdravi otroci. Samo zdravi! Tudi najboljša analiza genov obeh staršev pa še ne zagotavlja, da bodo vse genske permutacije in kombinacije ugodne. Da ne omenjam še možnost različnih mutacij! In naša velika skrb je ravno nepričakovana mutacija! Znižali smo številko takšnih primerov na ena proti tisoč, to pa pomeni, da imamo v povprečju vsakih deset let enkrat velike težave.

Baley je sledil njenemu namigu in stopal dalje vzdolž balkona. Klorissa je razlagala dalje:

- Zdaj vam bom pokažala dojilnico za novorojenčke in spalnico za otroke. Ti nam povzročajo mnogo več skrbi kot fetusi. Delo robotov je tu samo do neke mere uporabno.

-    Zakaj?

-    To bi vam bilo razumljivo, če bi kdaj poskusili učiti robota, kako se pri otrocih doseže disciplino. Zaradi Prvega zakona so za delo z otroki skoraj nesposobni. In ta naš drobiž to seveda takoj spozna, brž ko se nauči govoriti. Nekoč sem videla triletnega fantiča, ki je s kričanjem »Boli me! Ranjen sem! Boli me!« držal v šahu cel ducat robotov. Potreben je izredno izpopolnjen robot, da razume, kdaj otrok namenoma laže.

-    Ali je dr. Delmarre znal ravnati z otroki?

-    Seveda.

-    Kako je delal? Je stopil mednje in tega in onega premlatil?

-    Dr. Delmarre? Da bi se jih dotaknil? Sveta nebesa! Nikoli! A znal jim je govoriti. In znal je dajati robotom posebne ukaze. Nekoč sem videla, kako je celih petnajst minut ukazoval robotu, da je nekoga krepko po ritki - pok, pok, pok. In samo nekaj takšnih lekcij je zadostovalo, da se otrok potem nikoli ni več upal vleči šefa za nos. In šef je bil pri tem tako spreten, da tudi robota ni preveč pokvaril in so bila pozneje potrebna samo neznatna popravila.

-    Kaj pa vi? Ali prihajate med otroke?

-    Včasih moram, na žalost. Jaz nisem, kot je bil šef. Mogoče bom kdaj znala tudi tako - na daljavo, a če bi poskusila zdaj, bi samo kvarila robote. Dobro ravnati z roboti je prava umetnost, veste. A večkrat mislim na to. Stopiti med otroke! To so majhne živali!

Nenadoma se je ozrla vanj. Nato je dejala:

-    Vam pa nemara ne bo nerodno, če jih boste pogledali tako -od blizu?

-    Nikakor!

Skomignila je z rameni in ga zadovoljno opazovala:

-    Zemljan!

Stopala sta dalje.

-    In za kaj sploh gre pri vsej tej zadevi? gaje vprašala. Gladiji Delmarre morate dokazati umor. Morate.

-    V to nisem tako prepričan, je rekel Baley.

-    Kako to, da ne? Le kdo naj bi še lahko kaj takega storil?

-    Se druge možnosti so, gospa.

-    Na primer kdo?

-    Hm. Na primer - vi!

Način, kako je Klorissa reagirala, je Baleya zelo presenetil.

12. poglavje: ZGREŠIL JE CILJ

Smejala se je.

Smejala se je na ves glas, dokler ji ni zmanjkalo sape. V obraz je postala kar zaripla, naslonila se je na zid in lovila zrak.

-    Ne! Nikar se mi ne približujte! ga je prosila. Je že dobro.

-    Je ta možnost tako zelo smešna? je resno vprašal Baley.

Poskusila je odgovoriti, a smeh jo je spet premagal. Končno je

izdavila:

-    Oh, seveda. Vi ste Zemljan. Zakaj naj bi ga jaz?

-    Dobro ste ga poznali, je rekel Baley. Poznali ste njegove navade. Lahko bi si izmislili, kako.

-    In vi mislite, da bi jaz lahko prišla k njemu? Da bi se mu lahko približala in ga z nečim udarila po glavi? Vi o vsem tem sploh ničesar ne veste, dragi moj Baley.

Baley je čutil, kako zardeva. Vendar je dejal:

-    Le zakaj bi se mu ne mogli približati? Vi imate prakso, da se ... no ja .. . mešate med . . .

-    Da se mešam med otroke? Med otroke!

-    V tem je že nekaj. In zdi se mi, da ste sposobni prenašati mojo prisotnost.

-    Na deset korakov, je rekla prezirljivo.

-    Pravkar sem obiskal človeka, ki se je onesvestil, ker moje prisotnosti ni mogel vzdržati.

Klorisa je zavzdihnila in dejala:

-    Razlika v stopnji vzdržljivosti.

-    Mislim, da je razlika v stopnji vzdržljivosti vse, kar je za to potrebno. To, da ste se navadili prenašati bližino otrok, vas je lahko usposobilo, da ste dovolj dolgo vzdržali tudi prisotnost dr. Delmarra.

Zdaj se je Klorissa zresnila:

-    Gospod Baley, naj poudarim, da sploh ne gre za to, kaj lahko jaz vzdržim. Dr. Delmarre je bil natančen človek. Skoraj tako natančen kot sam Leebig. Skoraj. In če bi jaz lahko vzdržala njegovo prisotnost, bi on ne mogel vzdržati moje. Gospa Delmarre je bila verjetno edini človek, ki jo je trpel v svoji bližini.

- Kdo je ta Leebig, ki ste ga omenili?

-    Eden tistih norih genijev, če razumete, kaj hočem reči. S šefom je sodeloval pri delu z roboti.

Baley si je to ime zapomnil in se vrnil k stvari, ki je bila bolj pri roki. Rekel je:

-    Lahko tudi rečemo, da ste imeli motiv.

-    Kakšen motiv?

-    Njegova smrt vam je naložila odgovornost nad to ustanovo, dala vam je položaj.

-    Temu pravite vi motiv?! Sveta nebesa, kdo pa bi si mogel želeti priti na ta položaj? Kdo na Solariji? To bi bil motiv ohraniti ga pri življenju. Zaradi tega sem samo pazila nanj in ga na vse načine varovala. Lahko bi si izmislili kaj boljšega, dragi Zemljan!

Baley se je negotovo popraskal za ušesom. Uvidel je, da je imela prav. Klorissa je dejala:

-    Gospod Baley, ste opazili, da nosim prstan?

-    Sem.

-    Zdi se mi, da njegovega pomena ne poznate.

-    Res ne, je priznal Baley in grenko obžaloval svoje neznanje, ki je bilo brez konca in kraja.

-    Pa mi ne bi zamerili, če bi vas nekoliko poučila?

-    Nikakor ne, če mi bo to pomagalo spoznavati ta presneti planet.

-    Sveta nebesa! se je smejala Klorissa. Mi se zdimo vam prav tako čudni, kot bi se Zemljani zdeli nam. Kajne? No . . . tule je prazna soba. Vstopiva in sediva ... ah ne ... ta soba ni dovolj velika. Oh, veste kaj . . . vi sedite tamle in jaz bom stala tukaj.

Stopila je nekaj korakov po hodniku, mu naredila prostor, da je lahko vstopil v sobo, se potem vrnila in obstala pred nasprotno steno, od koder ga je lahko videla.

Baley je sedel in spreletela ga je le rahla misel, da to ni dostojno. Nato je uporno pomislil: zakaj pa ne? Naj ta Vesoljka kar stoji pred menoj.

Klorissa je svoje močne roke prekrižala na prsih in začela:

-    Analiza genov je ključ do naše družbe. Seveda - genov ne

analiziramo direktno. Vsak gen vlada enemu encimu in encime seveda lahko analiziramo. Če poznate encime, poznate tudi kemično sestavo telesa. Če poznate kemično sestavo telesa, poznate človeka. Je to jasno?

-    Teorijo razumem, je odgovoril Baley. Ne vem pa, kako jo uporabljate.

-    Deloma jo uporabljamo kar tukaj. Otroku preiščemo kri, ko je še v pozni fetalni dobi. To je prvi - še zelo splošni spoprijem s problemom. Vse mutacije naj bi - teoretično - že pri tej prvi preiskavi opazili in se odločili, ali lahko tvegamo rojstvo. V resnici pa še vedno ne vemo dovolj, da bi lahko odstranili vse možne napake. Mogoče nam bo to nekoč uspelo. Vsekakor moramo s preiskavami nadaljevati tudi po rojstvu; preiskujemo celice in tudi izločke iz telesa. Tako vemo čisto natančno, iz kakšne snovi so naši dečki in naše deklice - še preden dozore.

(Mleko in kruh, je pomislil Baley, a to ni imelo prav nobenega smisla.)

-    Prstani, ki jih nosimo, imajo oznake našega genskega ustroja. To je star običaj, ostanek iz davnih dob, ko se Solarijci še niso porajali iz prečiščenih genov. Danes smo seveda vsi zdravi.

Baley je vprašal:

-    Toda pri drugih Solarijcih takega prstana nisem videl. Vi ga pa nosite. Zakaj?

-    Ker sem izjemna, je odgovorila z neprikritim ponosom. Dr. Delmarre si je zelo dolgo iskal pomočnika. Potreboval je izjemno osebo. Inteligentno, bistro, pridno in trdno osebo. Predvsem seveda - trdno. Potreboval je nekoga, ki bi se lahko pomešal med otroke in se pri tem ne onesvestil.

-    A on sam tega ni zmogel, kajne? Je to mera človeške trdnosti?

-    Da, v nekem smislu. Toda njegova rahločutnost je bila še kar znosna. Si vi umivate roke, kajne?

Baley si je ogledal roke. Bile so čiste, kot so pač morale biti.

-    Seveda si jih umivam, je odgovoril.

-    Prav. Vidite - mislim, da bi se neznosna rahločutnost pokažala pri človeku, ki bi do umazanih rok čutil takšen odpor, da bi tudi v sili ne mogel očistiti z oljem namazanega mehanizma. V običajnem življenju nas odpor do umazanih rok sili k temu, da si jih umivamo. In to je dobro.

-    Razumem. Kar nadaljujte!

-    To je vse. Moje gensko zdravje je tretje najboljše, kar so jih kdaj zabeležili na Solariji. Zato nosim prstan. Spomin je, in rada ga nosim.

-    Čestitam.

-    Prav nič se ni treba posmehovati. Saj ni moja zasluga. Bila je to slepa in slučajna kombinacija genov mojih staršev. Vendar pa sem nanjo kljub vsemu ponosna. In nihče si ne more misliti, da bi bila sposobna takšnega blaznega dejanja, kot je umor. In to z mojo gensko strukturo! Zato vam ni treba zapravljati časa s takšnimi obtožbami.

Baley je skomignil in ni rekel ničesar. Klorissa je očitno zamešala genski ustroj z dokaznim postopkom. A najbrž bi tudi vsi drugi Solarijci storili isto.

-    Hočete zdaj videti otroke? je vprašala Klorissa.

-    Prosim.

Hodniki so bili neskončno dolgi. Stavba je morala biti ogromna. Niti najmanj ni bila seveda podobna velikim stanovanjskim predelom na Zemlji, a če pomislimo, da je bila zgrajena na prosti površini planeta, si lahko predstavljamo, da je bila velika kot gora.

Tu je bilo na stotine jasli z otročički, ki so jokali, spali ali jedli. Potem so bile tu sobe z igračami, kjer so se kobacali starejši.

-    Pri tej starosti otroci še niso tako slabi, je rekla Klorissa čemerno. Potrebujejo pa velikansko število robotov. Vsak otrok potrebuje - dokler ne shodi - kar celega robota.

-    Zakaj?

-    Zbole, če niso deležni posebne pozornosti.

-    Da, da . . . potrebe po nežnosti ni mogoče izkoreniniti . . .

Klorissa se je namrščila in ostro dejala:

-    Otroci zahtevajo pozornost.

Baley pa:

-    Preseneča me, kako so roboti sposobni zadostiti potrebi po nežnosti.

Tedaj je Klorissa planila in razdalja med njima ni mogla prikriti njene jeze:

-    Poslušajte me, Baley, če bi me z neprijetnimi besedami radi pretresli, vam moram povedati, da se vam to ne bo posrečilo. Sveta nebesa, ne bodite vendar otročji!

-    Jaz - da bi vas rad pretresel?!

-    Saj tudi jaz lahko izgovorim to besedo: nežnost! Hočete slišati še kakšno drugo svinjarijo? Lahko jo izrečem: ljubezen! Ljubezen! In zdaj - če ta beseda ni v vašem besednem zakladu -pazite se!

Baleyu ni bilo do tega, da bi razpravljal o kvantah. Vprašal je:

-    Roboti torej lahko posvetijo otrokom potrebno pozornost?

-    Jasno. Saj bi drugače na tej farmi ne imeli takšnih uspehov! Igrajo se z otroki. Zibljejo jih in pestujejo. Otroku je vseeno, če je to samo robot. Pozneje, med tremi in sedmimi leti, pa stvari postanejo težje.

-    Da?

-    V tej starosti se otroci žele igrati med seboj. Vsi brez razlike.

-    Zdi se mi, da jim to dovolite . . .

-    Moramo, a pri tem nikoli ne pozabimo učiti jih obveznosti odraslih ljudi. Vsakdo ima svojo sobo, ki jo lahko zaklenemo. Že takoj spočetka morajo spati sami. Pri tem vztrajamo. Potem vsak dan uvajamo poseben čas osamitve in ta čas z leti podaljšujemo. Ko je otrok star deset let, se lahko že za ves teden odreče družbe. Seveda imajo stereovizorje. Lahko gledajo na prosto, lahko jih premikajo, ves dan imajo lahko vključene.

Baley je pripomnil:

-    Preseneča me, kako skrbno znate odstranjevati nagon. In ga tudi res odstranite; razumem, a preseneča me vseeno.

-    Kakšen nagon? je vprašala Klorissa.

-    Nagon po družabnosti. Tak nagon je. Saj ste sami rekli, da se otroci na vsak način žele igrati med seboj.

Klorissa je skomignila:

-    Temu pravite vi nagon? In kaj potem? Sveta nebesa, vsak otrok se tudi nagonsko boji padca. Odrasli ljudje pa se lahko priuče delu v višinah, kjer so v stalni nevarnosti, da bi padli. Ste že kdaj videli telovadbo na visoko napetih žicah? So planeti, kjer žive ljudje samo v visokih stavbah. In otroci se tudi nagonsko boje močnih zvokov - toda, ali se jih tudi vi bojite?

-    Normalno ne.

-    Stavim, da ljudje na Zemlji ne bi mogli spati, če bi bilo vse tiho. Sveta nebesa, v človeku ni nobenega nagona, ki bi ga ne bilo mogoče odpraviti z dobro in vztrajno vzgojo. Zlasti ne pri otroku, kjer so instinkti še prav slabotni. In če ta pojav dobro preučite, opazite, da postaja vzgoja od generacije do generacije vse lažja in lažja. Takšna je pač evolucija.

-    Kako se to dogaja?

-    Kaj ne razumete? Vsakdo med svojim razvojem ponavlja vso zgodovino svoje vrste. Naši fetusi imajo nekaj časa škrge in repek. Tistih stopenj v razvoju ne morejo preskočiti. Prav tako mora otrok prestati družabno-živalsko obdobje. In kakor lahko fetus v enem samem mesecu preživi dobo, ki je nekoč trajala sto milijonov let, tako lahko tudi naši otroci pohite skozi družabno-živalsko obdobje. Dr. Delmarre je bil mnenja, da se bo to obdobje z generacijami vse bolj in bolj skrajševalo.

-    Je to res?

-    Menil je, da bomo čez tri tisoč let, če bo šel razvoj tako naprej, imeli otroke, ki jih bomo lahko takoj navajali na stereovi-zor. Imel pa je tudi še druge ideje. Skušal je izboljšati robote do takšne mere, da bi lahko strahovali otroke, ne da bi to škodovalo njihovim pozitronskim možganom. Zakaj pa ne? Vzdrževati disciplino danes, da bi jutri živeli bolje - je prav gotovo v smislu Prvega zakona. Samo roboti bi morali biti tako narejeni, da bi to razumeli.

-    In so bili takšni roboti tudi že izdelani?

-    Na žalost ne. Dr. Delmarre in Leebig sta le delala poskuse z nekaterimi eksperimentalnimi modeli.

-    Je imel dr. Delmarre te modele tudi na svojem posestvu? Je bil on tudi strokovnjak za robotiko in ali je tudi sam eksperimentiral?

-    O, seveda. Pogosto je preskušal robote.

-    Ali veste, da je bil z njim neki robot, ko je bil umorjen?

-    Povedali so mi.

-    Ali veste, kakšen model je bil to?

-    To boste morali vprašati Leebiga. On je strokovnjak, ki je sodeloval z dr. Delmarrom.

-    Vi o tem ničesar ne veste?

-    Ničesar.

-    Če se boste česa spomnili, sporočite mi, prosim.

-    Bom. A nikar ne mislite, da se je dr. Delmarre ukvarjal samo z novimi modeli robotov! Pogosto je govoril, da bo prišel čas, ko bomo pri temperaturi tekočega zraka lahko uskladiščili neoplojena jajčeca in jih umetno oplojevali. Na ta način bi lahko natančno izvajali naša genska načela in odpravili bi vsako potrebo po prisotnosti. Nisem prepričana, da poznam vsa ta njegova predvidevanja, a bil je zelo napreden človek. Zelo dober Solari-jec . . . Želite zdaj stopiti na prosto? Skupina pet skozi osem se bo zdaj tam zunaj začela igrati, in če hočete, jih lahko opazujete.

Baley je previdno odgovoril:

-    Poskusil bom. A čez kratek čas bom najbrž prisiljen vrniti se noter.

-    Saj res! Pozabila sem. Mogoče bi pa raje kar ostali tu?

-    Ne, ne. Saj se moram privajati odprtemu prostoru, je odgovoril Baley in se prisiljeno nasmehnil.

Veter je bil zanj neznosen. Otežkočal mu je dihanje. Mraza ni bilo, vsaj ne v fizičnem smislu, a Baleya je kljub temu zeblo, že zaradi občutka, da se obleka pri tem vetru rahlo drgne ob njegovo telo.

Ko je skušal spregovoriti, so mu šklepetali zobje in po zlogih je s težavo spravil vsako besedo posebej iz ust. Ko je pogledal daleč proti obzorju, so ga zabolele oči. Rahlo olajšanje je čutil le, ko je pogledal na stezo tik pred svojimi nogami. Predvsem pa je moral paziti, da ni nikoli pogledal kvišku v prazno jasnino, kjer so bili tu in tam nakopičeni oblaki in je žarelo golo sonce.

A premagal je potrebo po begu nazaj v zaprti prostor.

Sledil je Klorissi, ki je bila kakih deset korakov pred njim in šel mimo nekega drevesa. Previdno je iztegnil roko in se ga dotaknil. Bilo je trdo in hrapavo. Nad njim se je gibalo in šumelo gosto listje, a kvišku si ni upal pogledati. Bilo pa je pravo, živo drevo!

-    Kako se počutite? mu je zaklicala Klorissa.

-    Dobro.

-    Od tukaj že lahko vidite skupino otrok. Pravkar so zaverovani v neko igro. Igre jim organizirajo roboti in pri tem pazijo, da te male živalice druga drugi ne izkopljejo oči.

Baley je počasi dvigal oči, vodil svoj pogled po cementni stezici in potem dalje na travo in še dalje po rahlem klancu in še dalje in dalje . . . zelo skrbno in pazljivo, in vedno je bil pripravljen, da brž umakne pogled nazaj na svoje čevlje, če bi ga prevzel strah.

In zagledal je postave drobnih deklic in dečkov, ki so noro tekali okrog - in prav nič jim ni bilo mar, da dirjajo po golem robu planeta, kjer sta nad njimi samo zrak in vesolje. Med njimi se je kot nekakšna čudna meglica gibal neki blesteči robot. Otroški živžav se je nedoločeno razlival skozi ozračje.

-    Otroci nadvse radi počenjajo takšne stvari, je rekla Klorissa. Porivajo se, cukajo se, prepirajo se, padajo in vstajajo in sploh - radi se drug drugega dotikajo. Sveta nebesa! Le kako jim uspe, da končno le zrastejo?

-    Kaj pa tisti večji otroci počenjajo? je vprašal Baley in pokažal na osamljeno skupino otrok, ki je bila nekoliko vstran.

Tisto tam je samo slika. V resnici sploh niso skupaj. Gledajo se po stereovizorju in lahko se skupaj sprehajajo, pogovarjajo, tekmujejo in se igrajo. Vse - samo drug drugega se ne morejo dotakniti.

-    In kam jih pošljete, ko odrastejo?

-    Vsakega na svoje posestvo. Število smrti je v povprečju enako številu pravkar odraslih.

-    Vsakogar na posestvo njegovih staršev?

-    Ne, sveta nebesa! Bil bi neverjeten slučaj, da bi starši umrli prav tedaj, ko otrok doseže polnoletnost. Ne, polnoletnik prevzame katerokoli posestvo, ki se prav tedaj izprazni. Mislim, da bi nihče ne bil posebno srečen, če bi dobil prav tisto posestvo, kjer so nekoč živeli njegovi starši. Seveda - če bi sploh vedel za svoje starše.

-    Torej otroci za svoje starše sploh ne vedo?

-    Zakaj pa naj bi vedeli?

-    In starši ne obiskujejo svojih otrok?

-    Zakaj neki? Le kaj vam pade v glavo!

-    Prosim, dovolite mi, da razčistim nekaj pojmov. Ali je Solarijca nespodobno vprašati, če ima otroke?

-    To je intimno vprašanje, ali ne?

-    V nekem smislu.

-    Jaz sem trdna. Otroci so moj poklic. Drugi niso takšni.

Baley jo je vprašal:

-    Imate vi kaj otrok?

-    Klorissa je pogoltnila slino.

-    Mislim, da sem to vprašanje zaslužila. In vi ste si zaslužili odgovor. Nimam jih.

-    Ste poročeni?

-    Sem. In tudi svoje posestvo imam in prav gotovo bi raje živela tam. A zdaj moram biti tu. Sama sebi ne zaupam, da bi bila dovolj sposobna kontrolirati vse robote od daleč.

Bila je res nesrečna. Tedaj je nenadoma pokažala na skupino otrok:

-    Poglejte! Tamle je nekdo padel in zdaj na ves glas kriči.

K otroku je na vso moč tekel neki robot. Klorissa je dejala:

-    Robot bo otroka pobral, ga ljubkoval in če se mu je kaj zgodilo, me bo seveda poklical. Upam pa, da ni nič hudega.

Baley je globoko zajel sapo. Na svoji levi strani - kakih dvajset korakov daleč - je opazil troje dreves, razporejenih okrog majhnega trikotnega prostora. Stopal je v tisti smeri in pod čevlji je čutil mehko in vlažno travo. Njena mehkost je bila ogabna, kakor da bi hodil po pokvarjenem mesu. Pri tej misli bi skoraj bruhnil.

Zdaj je bil med drevesi in naslonil se je na neko deblo. Bilo je, kakor bi bil obkoljen z nepopolnimi zidovi. Sonce je bilo tu samo vrsta migotajočih blesketov skozi listje. Tu se je počutil bolje.

-    Saj mi dovolite, da sem tu?

-    Kar izvolite, mu je odgovorila Klorissa.

Zdaj je Baley vprašal:

-    Ko dečki in deklice odrastejo - kako jih nauče, da drug drugemu dvorijo?

-    Dvorijo?

Baley je napeto premišljeval, kako bi se izrazil vljudno in spodobno. Končno je rekel:

-    Mislim, kako se med seboj spoznavajo. Kako se spoznajo . . . namreč v tem smislu, da se lahko potem poroče?

-    Tega problema jim ni treba reševati. Ko so še zelo mladi, pokaže genska analiza, kateri med njimi so za skupaj. To je zelo občutljiva stvar, ne?

-    In so všelej pri volji?

-    Da se poroče? Nikoli! To je zelo mučen dogodek. Novoporočenca se morata najprej drug drugemu privaditi, se vsak dan vsaj malo drug drugemu približati in ko so prve nerodnosti premagane, se lahko zgode čudeži . . .

-    Kaj pa če drug drugemu nista všeč?

-    Kako? Če je analiza genov pokažala, da so ti dobri za zakonsko življenje, kaj potem ...

-    Že razumem, je naglo rekel Baley. Pomislil je na Zemljo in globoko zavzdihnil.

Klorissa ga je vprašala:

-    Bi radi še kaj zvedeli?

Baley je pomislil. A zdelo se mu je, da je zvedel dovolj in da lahko zdaj nekje drugje nadaljuje s preiskavo. Že je odprl usta, da bi se zahvalil za prijaznost, ko je Klorissa nenadoma zakričala:

-    Ti, fante, ti, tam! Kaj pa delaš?

Potem se je brž okrenila k Baleyu in zavpila prek ramen:

-    Zemljan! Baley! Pazite! Pazite se!

Baley jo je komaj slišal. Po glasu pa je razumel, da je v nevarnosti. Živci so mu nenadoma popustili in prevzela ga je groza. Vsa groza odprtega ozračja in ves ogromni nebesni svod - vse se je zrušilo nanj. Slišal je samega sebe, kako je izpuščal nerazumljive glasove in padel je na kolena. In kakor iz daljave je tisti hip zaslišal oster sik, nekaj je tik nad njim presekalo ozračje in se končalo z ostrim pokom.

Zaprl je oči in njegovi prsti so na tleh zgrabili drevesno korenino. Nohte je zaril v prst.

Trenutek pozneje je odprl oči. Klorissa je ostro zmerjala nekega fantiča, ki je stal v primerni razdalji. Poleg Klorisse je molče stal neki robot. Baley je imel samo toliko časa, da je opazil fantiča, ki je držal v roki neko stvar z žico. Potem je moral zaradi svetlobe odmakniti oči.

S težko sapo se je spravil na noge. Zastrmel se je v blestečo kovinsko puščico, zapičeno v deblo, kjer se je še malo prej naslanjal. Z lahkoto jo je izpulil. Ni se zadrla globoko. Ogledal si je konico, a se je ni dotaknil. Bila je topa, vendar še vedno dovolj ostra, da bi ga lahko oprasnila, če bi prav takrat ne padel.

Dvakrat je moral poskusiti, preden je lahko napravil prvi korak proti Klorissi. Zaklical je:

-    Hej! ti, fantič!

Klorissa se je z zardelim obrazom obrnila proti njemu. Opravičevala se je:

-    Nesreča je bila. Vas je zadelo?

-    Ne! Kaj je to?

-    Puščica. Izstreljena je bila iz loka, ki napenja žico, da ta lahko požene puščico . . .

-    Takole! je nesramno zaklical fantič in izstrelil drugo puščico v zrak. Potem je izbruhnil v smeh. Bil je svetlih las in vitkega telesa.

Klorissa mu je dejala:

-    Bodi priden in pojdi!

-    Počakaj, počakaj! je zakričal Baley. Drgnil si je kolena, kajti ob kamenju se je nekoliko opraskal. Nekaj bi te rad vprašal. Kako ti je ime?

-    Bik, je rekel fantič malomarno.

-    Si ti izstrelil name to puščico?

-    Jaz!

-    Ali veš, da bi me lahko zadel, če bi se v pravem času ne umaknil?

-    Saj to sem tudi hotel!

Klorissa je naglo spregovorila:

-    Naj vam pojasnim. Streljanje je zelo vzpodbuden šport. Omogoča tekmovanje, ne da bi bilo potrebno medsebojno dotikanje. Med fanti prirejamo tekmovanja po stereovizorju. Zdaj se seveda dogaja, da nekateri fantiči merijo tudi na robote. To jih zelo zabava in robotov seveda ne poškoduje. Ker sem jaz edini odrasli človek na posestvu, je fantič verjetno mislil, da ste vi robot.

Baley jo je poslušal in njegove misli so se počasi jasnile. V njegov podolgovati obraz se je vrnila trdota. Vprašal je fantiča:

-    Bik, si mislil, da sem robot?

-    Ne, je odgovoril fantič. Ti si Zemljan!

-    Prav. Lahko greš.

Bik je žvižgaje oddirjal. Baley je zdaj nagovoril robota:

-    Ti! Kako je fantič izvedel, da sem Zemljan? Ali nisi bil ti z njim, ko je streljal?

-    Z njim sem bil, gospod. Jaz sem mu povedal, da ste Zemljan.

-    In si mu tudi povedal, kaj je to - Zemljan!

-    Sem, gospod.

-    Kaj je Zemljan?

-    Nižja vrsta človeške rase, ki je ne smemo spustiti na Solarijo, ker razširja bolezni, gospod.

-    Kdo ti je to povedal?

Robot je molčal in Baley je vprašal ostreje:

-    Ne veš, kdo ti je to povedal?

-    Ne vem, gospod. Vstavili so to v moj spomin.

-    Rekel si torej fantiču, da sem nižje bitje, ki razširja bolezni in on je takoj nato ustrelil vame. Zakaj mu tega nisi preprečil?

-    Saj bi mu, gospod. Nikoli bi ne dopustil, da bi bil v moji bližini poškodovan človek, pa čeprav samo Zemljan. A fant je bil prehiter.

-    Mogoče si si mislil, da sem samo Zemljan, se pravi - ne čisto človek, pa si malce okleval.

-    Ne, gospod.

Na vsa ta vprašanja je robot odgovarjal mirno in hladno, a

Baleyeve ustnice so kar drhtele od jeze. Seveda - robot lahko vse to v dobri veri zanika, a Baley je predobro vedel, da gre za nekaj več. Vprašal ga je še:

-    Kaj si počenjal pri fantiču?

-    Nosil sem mu puščice, gospod.

-    Naj jih pogledam!

Robot se je približal in mu izročil ducat puščic. Baley je puščico, ki se je zadrla v drevo, skrbno položil na tla in si pazljivo ogledal vse ostale. Nato jih je vrnil robotu in pobral tisto s tal. Vprašal ga je:

-    Zakaj si mu dal prav to puščico?

-    Brez pravega vzroka, gospod. Za puščico me je prosil že prej in ta mi je bila najbolj pri roki. Iskal je tarčo, potem je opazil vas, vprašal je, kdo ste in jaz sem pojasnil, da . . .

-    Že vem, kaj si pojasnil. Ta puščica, ki si mu jo tedaj izročil, je edina, ki ima siva peresa. Vsa ostala imajo črna.

Robot je samo gledal. Baley ga je še vprašal:

-    Si ti pripeljal fantiča semkaj?

-    Slučajno sva prišla semkaj, gospod.

Zemljan si je še enkrat ogledal razdaljo, ki jo je puščica preletela, preden je zadela v cilj. Rekel je:

-    Ali ni ta fantič, Bik, morda slučajno tudi najboljši strelec, kar jih imate pri hiši?

Robot je prikimal:

-    Res. Najboljši je.

Klorissa je kar zazijala od začudenja:

-    Kako ste mogli to uganiti? je vprašala.

-    To se dogaja, je suho rekel Baley. Zdaj si pa samo oglejte to puščico, ki nosi sivo perje, in druge. Tale je edina, ki ima tudi nekoliko mastno konico. Gospa, moram se vam prav lepo zahvaliti, kajti s svojim klicem ste mi rešili življenje. Ta puščica, ki meje zgrešila, je zastrupljena!

13. poglavje : ZASLIŠEVAL JE ROBOTIKA

-    Nemogoče! Sveta nebesa! To je nemogoče! je govorila Klorissa.

-    Nebesa ali pekel ali kar hočete! Ali imate na tej farmi kakšno živalico, ki bi jo lahko žrtvovali! Prinesite jo in vprasnite jo s to puščico in videli boste, kaj se bo zgodilo!

-    A zakaj bi vas nekdo hotel . . .?

-    Jaz že vem, zakaj, je ostro odgovoril Baley. Vprašanje je -kdo.

-    Nihče.

Baley je spet začutil vrtoglavico in lotevala se ga je besnost. Vrgel ji je puščico k nogam in ona je strmela vanjo.

Poberite jo! je kričal. In če je nočete preskusiti, jo uničite! Ali pa jo pustite ležati tam in imeli boste nesrečo, če bo kak otrok naletel nanjo.

Z dvema prstoma jo je naglo pobrala, Baley pa je tekel proti najbližjemu vhodu v stavbo. Klorissa je bila takoj za njim. S palcem in kažalcem je še vedno držala puščico.

V notranjosti je Baley takoj začutil olajšanje. Vprašal je:

-    Kdo je zastrupil puščico?

-    Nimam pojma.

-    Mislim, da ni verjetno, da bi fantič sam to storil. Mi lahko poveste, kdo so njegovi starši?

-    Pogledati moram v kartoteko.

-    Torej imate vse podatke o starših?

-    Moramo jih imeti zaradi analize genov.

-    Bi fantič lahko zvedel, kdo so njegovi starši?

-    Nikoli! je energično zatrdila Klorissa.

-    Bi se lahko sam dokopal do teh podatkov?

-    Moral bi vlomiti v sobo, kjer je kartoteka. To pa je nemogoče.

-    Recimo, da bi odrasel človek farmo obiskal in hotel zvedeti, kdo je njegov otrok . . .

-    Ni verjetno.

Klorissa je zardela.

-    Toda recimo, da bi. Bi mu povedali, če bi vas vprašal?

-    Ne vem. Prepovedano ravno ni. A to prav gotovo ni običaj.

-    Bi mu torej povedali ali ne?

-    Najraje ne. Vem, da bi mu dr. Delmarre ne povedal. Po njegovem mnenju so bili podatki o sorodstvu tu samo zaradi analize genov. Pred njim so bila ta načela manj stroga . . . Sicer pa - zakaj vse to sprašujete?

-    Ne morem si misliti, da bi imel ta fantič svoje razloge. Mislil sem, da bi ga lahko nagovorili starši.

-    Vse to je strašno!

Klorissa je bila tako zmedena, da se mu je približala bolj kot kdaj koli prej. Celo roko je iztegnila proti njemu.

-    Kako se je moglo vse to zgoditi? Sef ubit! Vi - skoraj ubiti! Na Solariji nimamo nobenih razlogov za nasilje. Imamo vse, kar si le poželimo, zaradi tega ni pri nas nobene osebne ambicije. Nihče ne ve ničesar o svojem sorodstvu, zato tudi družinskih nasprotij ne poznamo. Vsi imamo dobre in zdrave gene . . .

Nenadoma se je na njenem obrazu nekaj razjasnilo.

-    Čakajte! je vzkliknila. Ta puščica ne more biti zastrupljena. Ni bilo prav, da sem se pustila prepričati, da je.

-    Zakaj vam je to tako nenadoma prišlo na misel?

-    Pri Biku je bil robot. Nikoli ne bi dopustil strupa. Ni verjetno, da bi storil karkoli, kar bi lahko poškodovalo človeško bitje. Prvi zakon robotike to zagotavlja.

-    Res? Radoveden sem, kakšno moč ima ta Prvi zakon.

-    Kaj hočete s tem?

-    Nič. Puščico morate preskusiti, pa boste videli, da je res zastrupljena.

Baleya to preskušanje skoraj ni zanimalo. Natančno je vedel, da je zastrupljena. Zato je vprašal dalje:

-    Še vedno verjamete, da je gospa Delmarre kriva smrti svojega moža?

-    Samo ona je bila prisotna.

-    Prav. Tudi vi ste tu edina prisotna odrasla oseba in jaz sem bil skoraj ustreljen z zastrupljeno puščico.

-    Jaz nimam s tem nobene zveze! je zakričala energično.

-    Mogoče res ne. In mogoče je tudi gospa Delmarre prav tako nedolžna. Smem uporabiti vaš stereovizor?

-    Seveda. Izvolite.

Baley je natančno vedel, s kom se je hotel povezati in to ni bila Gladija. In bil je silno presenečen, ko je slišal, kako je njegov lastni glas rekel:

-    Daj mi Gladijo Delmarre!

Robot je brez ugovora ubogal in Baley je samo še gledal njegove komplicirane manipulacije. Pri tem se je čudil samemu sebi, da je dal ta ukaz.

Morda se je to zgodilo zaradi tega, ker je o njej pravkar tekel pogovor s Klorisso, morda zaradi tega, ker je bil še vedno v negotovosti zaradi načina, s katerim je prekinila njun zadnji pogovor - ali pa ga je k temu nekako prisilila močna in praktična osebnost Klorisse, da je podzavestno začutil potrebo po družbi z Gladijo, ki je imela čisto nasproten značaj.

Samega sebe je moral zagovarjati: za vraga, človek ima vendar včasih pravico do zmote!

Nenadoma se je pojavila pred njim. Sedela je v širokem in visokem naslonjaču, da se je zdela še bolj drobna in uboga kot prej. Sproščene kodre las si je bila počesala na hrbet. In nosila je uhane s kamni, ki so bili podobni diamantom. Njena obleka je bila preprostega kroja in se je tesno oprijemala bokov.

-    Vesela sem, da te vidim, Elijah, je rekla tiho. Že sama sem te poskusila dobiti.

-    Dobro jutro, Gladija. (Mogoče bi moral reči: dober dan ali dober večer. Ni vedel, kakšen čas je v njenem kraju in tega tudi ni mogel uganiti po njeni obleki.) Zakaj si me skušala dobiti?

-    Rada bi ti rekla, da mi je žal, ker sem zadnjikrat izgubila oblast nad samo seboj. Gospod Olivaw pa ni vedel, kje naj te iščem.

Baley se je v hipu spomnil, da so Daneela še vedno nadzorovali roboti in skoraj se je nasmejal. Rekel je:

-    Je že dobro. Čez nekaj ur bom prišel k tebi na obisk.

-    Na obisk?!

-    Osebna prisotnost, je resno pritrdil.

Razširila je oči in njeni prsti so grebli po gladki plastiki naslonjača.

-    Pa so za to kakšni razlogi?

-    Potrebno je.

-    Mislim, da ne bi . . .

-    Bi mi dovolila?

-    Je res tako zelo potrebno?

-    Je. Toda najprej se moram še z nekom drugim osebno pogovoriti. Tvoj mož se je zelo zanimal za robote. To si mi povedala ti, slišal pa sem tudi iz drugih virov. Vendar on sam ni bil strokovnjak, kajne?

-    Robotike ni študiral.

Še vedno mu je izmikala oči.

-    Vendar pa je z nekim robotikom sodeloval, kajne?

-    Z Jothanom Leebigom. Z mojim dobrim prijateljem.

-    Prijateljem?

Baley je postal pozoren. Gladija ga je prestrašeno pogledala.

-    Kaj bi ne smela reči tega?

-    Zakaj ne, če je resnica.

-    Vedno se bojim, da bi rekla nekaj, kar bi bilo narobe . . .Ti ne veš, kako je človeku, če o njem vsakdo misli, da je nekaj storil . . .

-    Nič se nikar ne razburjaj! Kako si se spoprijateljila z Leebigom?

-    Oh, saj ne vem. Moj sosed je. Stereovizor za takšno kratko razdaljo skoraj ne potrebuje energije in tako sva se lahko večkrat gledala v prostem gibanju in nikoli ni bilo nobenih motenj. Večkrat se skupaj sprehajava; se pravi - sprehajala sva se.

-    Nisem vedel, da si lahko s komerkoli kar tako hodila na sprehode.

Gladija je zardela.

-    Rekla sem - po stereovizorju. To pomeni, da sva drug drugega neprestano imela v vidnem polju in da sva se lahko napotila kamorkoli, ne da bi izgubila zvezo. Jaz sem se sprehajala po svojem posestvu, on pa po svojem in vendar sva bila skupaj. To je bilo prijetno.

Nenadoma se je nasmehnila:

-    Ubogi Jothan!

-    Zakaj - ubogi?

-    Pomislila sem na tvoj sum, da sva se sprehajala skupaj -brez stereovizorja. Umrl bi, če bi izvedel, da si je kdo lahko kaj takega mislil.

-    Zakaj?

-    V teh stvareh je grozen. Povedal mi je, da je že pri petih letih prenehal živeti v stiku z drugimi ljudmi. Vedno je hotel imeti samo stereovizor. Nekateri otroci so pač takšni. Rikaine, moj mož, mi je nekoč, ko sem mu pripovedovala o Jothanu, dejal, da bo v prihodnosti vse več in več takih otrok. Trdil je, da bo nadaljnji družbeni razvoj uporabo stereovizorjev vse bolj in bolj povečeval. Misliš, da je to res?

-    V tej zadevi nisem strokovnjak, je rekel Baley.

-    Jothan se tudi noče poročiti. Rikaine je bil zaradi tega jezen nanj, rekel mu je, da je antisocialen, da ima gene, ki bi bili družbi potrebni - a Jothan o vsem tem ni hotel nič slišati.

-    Je imel pravico odbiti poroko?

-    Ni imel, je obotavljaje se rekla Gladija, ampak odličen strokovnjak za robotiko je, robotiki pa so na Solariji zelo cenjeni, veš. Mislim torej, da sta se vendar nekako sporazumela. Samo enkrat je Rikaine že skoraj hotel prekiniti sodelovanje z njim. Rekel mi je, da je slab Solarijec.

-    Je to rekel tudi Jothanu?

-    Ne vem. Sodeloval je z njim do svoje smrti.

-    Je imel Jothana za slabega Solarijca samo zato, ker se ni hotel poročiti?

-    Rikaine je nekoč rekel, da je poroka najhujša življenjska preskušnja, a da jo mora vsakdo prestati.

-    Kaj pa ti misliš?

-    O čem, Elijah?

-    O poroki. Je bila poroka tudi zate najhujša življenjska preizkušnja?

Njen obraz se je počasi mračil, kakor da bi mukoma skušala izbrisati z njega vsako čustvo. Rekla je:

-    O tem nisem nikoli razmišljala.

-    Prejle si rekla, da redno hodiš na sprehode z Jothanom Leebigom, potem si se pa popravila in rekla, da si hodila. Potemtakem zdaj ne hodiš več?

Gladija je odkimala. Na obraz se ji je vrnilo žalostno čustvo.

-    Ne. Nič več. Videla sem ga samo enkrat ali dvakrat. Vedno se mi je zdel zelo zaposlen in nerada bi ga... saj veš . . .

-    Se je to zgodilo šele po smrti tvojega moža?

-    Ne. Že prej. Že nekaj mesecev popreje.

-    Misliš, da mu je tvoj mož ukažal, naj se ne druži več s teboj?

Gladija je bila presenečena.

-    Zakaj pa? Jothan ni robot in tudi jaz nisem. Zakaj naj bi sprejemala ukaze in zakaj naj bi jih Rikaine dajal?

Baleyu ni bilo do tega, da bi ji pojasnjeval svojo misel. Razmišljal je pač na zemeljski način in to bi vso zadevo prav nič ne razjasnilo. In če bi ji tudi vse to razložil, bi se ji samo gnusilo. Rekel je:

-    Samo še vprašanje: poklical te bom spet, ko bom končal pogovor z Leebigom. Koliko je zdaj pri tebi ura?

Takoj mu je bilo žal, da ji je postavil to vprašanje. Roboti bi mu lahko odgovorili z zemeljskimi časovnimi enotami, Gladija pa bi utegnila uporabiti solarijske. In to mu ne bi bilo prav, ker ni rad kažal svojega neznanja.

Toda Gladija je odgovorila čisto preprosto:

-    Sredi popoldneva smo.

-    Potemtakem velja to tudi za Leebigovo posestvo?

-    Seveda.

-    Dobro. Poklical te bom, brž ko mi bo mogoče in dogovorila se bova za obisk.

Spet je oklevala:

-    Je to res tako zelo nujno?

-    Je.

-    Prav, je odgovorila tiho.

Zveza z Leebigom je bila vzpostavljena z majhno zamudo in Baley je izkoristil čas za malico. Pojedel je sendvič, ki so mu ga prinesli v originalnem zavitku. A postal je previdnejši. Pazljivo je pregledal pečat in potem - po svojem najboljšem znanju - tudi vsebino.

Potem je dobil še plastično posodo z mrzlim mlekom, odgriznil je zamašek z lastnimi zobmi in začel piti. Megleno je pomislil, da so na svetu strupi brez duha, brez okusa, strupi, ki delujejo zelo počasi in ki jih je mogoče vbrizgniti v hrano na skrivaj s pomočjo hipodermične igle ali igle pod visokim pritiskom. Vendar je vse te misli odgnal. Saj so bile otročje.

Vsi umori in vsi poskusi umorov so bili do zdaj izvedeni kolikor le mogoče naravnost. Udarec po glavi, strup v kozarcu, ki ga je bilo dovolj za ducat ljudi, odkrito izstreljena zastrupljena puščica - vse to ni bilo nič kaj posebno bistrega ali rafiniranega.

Potem se je zavedel, da ne bo mogel imeti redne prehrane, če bo takole skakal iz enega časovnega področja v drugo. In če bo šlo tako naprej, se ne bo mogel niti naspati.

Pristopil je robot:

-    Dr. Leebig pravi, da ga pokličite jutri. Zdaj ima zelo važno delo.

Baley je skočil na noge in zatulil:

-    Povej temu možaku . . .

Umolknil je. Vpitje na robota ni imelo nobenega smisla. Lahko vpiješ, kolikor hočeš, rezultat pride prav tako hitro, kakor če bi šepetal. Ponovil je z običajnim tonom:

-    Povej dr. Leebigu ali pa njegovemu robotu, če do njega samega ne moreš, da raziskujem umor njegovega poklicnega tovariša in dobrega Solarijca. Reci mu, da ne morem čakati. In povej mu, da bomče ga v petih minutah ne bom zagledal -skočil v letalo in čez manj kot eno uro bom tam, na njegovem posestvu in da ga bom obiskal. Prav to besedo uporabi: obiskal! Da ne bo kakšne pomote.

In spet se je lotil svojega sendviča.

Ni še minilo pet minut, ko se je Leebig - ali vsaj nekdo, o katerem je Baley sklepal, da je Leebig, pojavil pred njim. Strmel je vanj.

In Baley je gledal v njega. Leebig je bil suh in držal se je, kakor da bi požrl kol. Po njegovih temnih, globokih očeh bi človek lahko sklepal, da je intenziven mislec. A v njih je bila zdaj samo jeza. Ena njegovih obrvi se je rahlo povesila. Rekel je:

-    Vi ste Zemljan?

-    Elijah Baley, civilni detektiv, C-7, zdaj zadolžen za preiskavo umora dr. Rikaina Delmarra. Kdo ste vi?

-    Jaz sem dr. Jothan Leebig. Zakaj me nadlegujete med delom?

-    Takšna je pač moja služba, je mirno rekel Baley.

-    Potem pojdite služit kam drugam!

-    Najprej vam moram zastaviti nekaj vprašanj. Mislim, da ste bili bližnji sodelavec dr. Delmarra, kajne?

Leebigova roka se je stisnila v pest in hlastno je stopil do neke police, kjer se je gibal neki fini mehanizem. Ti gibi so prav hipnotično lovili človeško oko.

Leebig je ves čas, ko je hodil sem in tja, ostajal v sredini vidnega polja slike. Zdelo se je, kakor bi se za njim premikala soba, levo in desno, navzgor in navzdol.

-    Če ste vi tisti tujec, s katerim nam je grozil Gruer, da ga bo pripeljal . . .

-    Jaz sem tisti.

-    Potem ste tu kljub mojemu protestu. Prekini zvezo!

-    Ne še! je zakričal Baley in dvignil prst. Naperil gaje proti robotiku, ki je kar osupnil in njegove ustnice so izražale gnus. Baley je rekel:

-    Nisem se šalil, ko sem rekel, da vas bom obiskal.

-    Nobenih zemeljskih kvant, prosim!

-    Govorim vam iskreno, to, kar v resnici mislim. Če me tako nočete poslušati, vas bom prav zares obiskal! In zgrabil vas bom za ovratnik in prisilil, da me boste poslušali!

-    Umazana žival ste, je rekel Leebig.

-    Kakor hočete. A storil bom, kot sem rekel.

-    Če boste skušali vdreti na moje posestvo, vas bom . . . vas bom . . .

-    . . .ubil? Ali večkrat tako grozite?

-    Saj ne grozim.

-    Potem govorite! Samo čas zapravljava, zdaj bi lahko že marsikaj opravila. Vi ste bili torej bližnji sodelavec dr. Delmarra, kajne?

Robotik je sklonil glavo. Ramena so se mu počasi umirila in spet je dihal enakomerno. Ko je dvignil oči, je imel samega sebe v oblasti. Na ustnicah mu je zaigral celo skop smehljaj.

-    Bil sem.

-    Kolikor vem, se je Delmarre zanimal za nove tipe robotov.

-    To je res.

-    Kakšne tipe?

-    Ste vi robotik?

-    Ne. Razložite mi to kot laiku.

-    Dvomim, da je to mogoče.

-    Poskusite! Mislim, da si je želel robotov, ki bi bili sposobni disciplinirati otroke. Kaj to pomeni?

Leebig je dvignil obrvi in rekel:

-    Če stvar precej poenostavim in če izpustim vse manj pomembne podrobnosti, pomeni to okrepitev integrala C, ki upravlja podvojeni odgovornostni Sikorovičev kanal na nivoju W-65.

-    Nesmisel, je rekel Baley.

-    Resnica.

-    Za mene je to nesmisel. Kako bi lahko še drugače povedali?

-    To pomeni določeno slabitev Prvega zakona.

-    Zakaj? Otroka discipliniramo v njegovem lastnem interesu. Zaradi dobrih posledic v prihodnosti. Vsaj teoretično, ali ne?

-    Ah! Zaradi dobrih posledic v prihodnosti! Leebigove oči so strastno zažarele in zdelo se je, kakor da je začel pozabljati na svojega poslušalca in da je zaradi tega postajal vse bolj in bolj zgovoren.

-    Mislite, da je to tako preprosto? Koliko človeških bitij se prostovoljno zadovolji z neugodnostmi zaradi nekih dobrih posledic v prihodnosti? Koliko časa morate učiti otroka, preden razume, da dobra jed lahko pozneje povzroči bolečine v želodcu in da grenka jed lahko želodec pozdravi? Vi pa hočete to dopovedati robotu?!

Leebig je za hip umolknil, in ko tudi Baley ni spregovoril nobene besede, je tolmačil dalje:

-    Bolečina, ki jo robot prizadene otroku, sproži v njtgovih pozitronskih možganih mogočen rušilen proces. Protiukrep -namreč poznavanje j n razumevanje dobrih posledic v prihodnosti

- bi zahteval toliko glavnih in stranskih kanalov, da bi masa pozitronskih možganov narasla kar za 50 procentov - seveda če bi pri tem ne žrtvovali drugih kanalov.

-    Izdelava takšnega robota vam torej ni uspela? je vprašal Baley.

-    Ni. In tudi ni verjetno, da bi se to posrečilo - niti meni niti komu drugemu.

-    Ali je dr. Delmarre v trenutku svoje smrti preizkušal eksperimentalni model takšnega robota?

-    Ne takšnega. Zanimala sva se tudi za druge, bolj praktične stvari.

-    Vem, da se bom moral naučiti kaj več iz robotike in prosil vas bom, dr. Leebig, da me poučite.

Leebig je jezno odkimal. Njegova spuščena obrv se je še bolj povesila v pošastno popačenem mežikanju.

-    Morali bi vedeti, je dejal posmehljivo, da tečaj robotike traja nekoliko dlje kot samo nekaj minut. Jaz pa nimam časa.

-    Kljub temu me morate poučiti. Duh po robotih preveva na Solariji prav vse. Če je za to potrebno več časa, potem vas moram na vsak način obiskati. Zemljan sem in ne morem udobno delati in misliti - takole po stereovizorju . . .

Leebig je okamnel bolj, kot je to Baley mogel predvidevati. Rekel mu je:

-    Vaše zemeljske fobije me čisto nič ne brigajo. Obisk je nemogoč.

-    Mislim, da se boste premislili, ko vam bom povedal, kaj se predvsem hočem posvetovati z vami.

-    Ne bom se premislil. Nikakor ne.

-    Ne? Potem poslušajte! Prepričan sem, da so v zgodovini pozitronskega robota Prvi zakon robotike že večkrat zlonamerno napačno tolmačili.

Leebig se je krčevito premaknil:

-    Napačno tolmačili? Vi ste blaznež! Norec! Zakaj neki?

-    Da bi prikrili dejstvo, da roboti lahko zagreše tudi umor.

14. poglavje: ODKRIL JE MOTIV

Leebig je počasi odpiral usta. Baley je najprej mislil; da se bo zarežal, potem pa je z velikim presenečenjem spoznal, da je bil to samo najmanj uspeli poskus smehljaja, kar jih je kdaj videl. Leebig je spregovoril:

-    Ne recite tega! Tega ne smete reči nikoli!

-    Zakaj ne?

-    Ker je vse - tudi najmanjša malenkost - ki povečuje nezaupanje do robotov, zelo škodljivo. Nazaupanje do robotov je človeška bolezen.

Bilo je, kakor da bi predaval majhnemu otroku. Bilo je, kakor da bi govoril tiho, kar je hotel kričati. Bilo je, kakor da bi hotel prepričevati, v resnici pa bi ga z grožnjo smrtne kazni najraje prisilil. Leebig je vprašal Baleya:

-    Poznate zgodovino robotike?

-    Nekoliko.

-    Vsaj tisto na Zemlji morate poznati. Dobro. Ali veste, da so se roboti rodili s frankensteinovskim protirobotskim kompleksom? Roboti so bili sumljivi. Ljudje jim niso zaupali in so se jih bali. Zaradi tega je bila robotika nekaj časa skoraj ilegalna znanost. Potem so vsadili v robote tri znane zakone o robotiki in z njimi skušali premagati nezaupanje. Vendar ni Zemlja nikoli dovolila razvoja robotske družbe. Prvi pionirji so zapuščali Zemljo in kolonizirali galaksijo med drugim tudi z namenom, da bi razvili novo družbo, kjer bi roboti osvobodili človeka težaškega dela in revščine. To se je tudi posrečilo, vendar je globoko v podzavesti še vedno ostal sum, ki lahko ob vsaki priložnosti izbruhne.

-    Ste se vi sami kdaj morali spopasti z nezaupanjem do robotov? je vprašal Baley.

-    Večkrat, je mračno odgovoril Leebig.

-    Ali vi in drugi robotiki zaradi tega raje samo malce popačite dejstva, samo da bi, kolikor le mogoče, izpodbili sum.

-    Nobenega pačenja dejstev ni!

-    Na primer - ali niso Trije zakoni napačno raztolmačeni?

-    Ne!

-    Lahko vam dokažem, da so. In če me ne boste vi prepričali, da je drugače, bom - če bo le mogoče - pokažal to celi galaksiji!

-    Vi ste norec! Vsak dokaz o tem je lažen! Pa čeprav vi mogoče mislite, da ga imate! Zagotavljam vam!

-    Predebatirajva to reč!

-    Če ne bo predolgo trajalo.

-    Med štirimi očmi? Med obiskom?

Leebigov suhi obraz se je skrivenčil.

-    Ne! Nikakor!

-    Pa - zbogom, dr. Leebig. Me bodo že drugi poslušali.

-    Počakajte! Za veliko galaksijo, človek božji, počakajte no!

-    Obisk?

Robotik je zakrilil z rokami. Potem je vtaknil palec v usta in tako nepremično obstal. Topo je strmel v Baleya. Baley je pomislil: mogoče se vrača v otroška leta - preden je dopolnil pet let. Potemtakem me bo mogoče le sprejel . . .

-    Obisk? je ponovil.

A Leebig je počasi odkimal:

-    Ne morem. Ne morem. Storite, kar hočete . . .

Jecljal je in njegove besede so bile komaj razumljive, kajti v ustih je še vedno držal palec. Baley ga je gledal, kako se je obrnil proti zidu. Videl je samo njegov ravni hrbet, ki se je krčevito stresal. Obraz je zakopal med dlani. Tedaj mu je rekel:

- No, dobro. Pristanem na stereovizor.

Leebig mu je še vedno kažal hrbet, ko je dejal:

-    Oprostite mi za trenutek. Takoj bom nazaj.

Med odmorom se je Baley ukvarjal sam s seboj. V zrcalu v kopalnici si je ogledal svoj sveže umiti obraz. Je končno vendarle začenjal razumevati Solarijo in Solarijce? Ni bil prepričan.

Zavzdihnil je, pritisnil na gumb in robot je vstopil. Ne da bi ga pogledal, ga je vprašal:

-    Imate tu še druge stereovizorje, mimo tega, ki ga jaz uporabljam?

-    Še tri druge imamo, gospod.

-    Potem reci Klorissi . . . reci svoji gospodarici, da bom do nadaljnjega uporabljal tega in da naj me nihče ne moti!

-    Da, gospod.

Baley se je vrnil pred stereovizor, ki je še vedno kažal prazno Leebigovo sobo. Ni mu bilo treba dolgo čakati. Leebig je vstopil in soba se je spet začela premikati. Središče vidnega polja se je takoj premaknilo od središča dobe do človeka. Baley je pomislil, kako zelo zamotana mora biti kontrolna plošča, in počasi se ga je začel lotevati občutek občudovanja do vseh teh naprav.

Leebig je bil med tem prišel k sebi. Počesal se je in preoblekel. Obleka, ki je zdaj ohlapno padala ob njegovem telesu, je bila narejena iz nekega svetlikajočega se blaga. Sedel je v eleganten naslonjač, ki ga je potegnil iz zidu. Premišljeno je začel:

-    Torej . . . kakšne so vaše skrbi glede Prvega zakona?

-    Ali lahko kdo prisluškuje?

-    Ne. Poskrbel sem za to.

-    Naj torej citiram Prvi zakon.

-    Tega mi skoraj ni treba . . .

-    Vem, a naj ga kljub temu citiram: Robot ne sme poškodovati človeškega bitja ali pa z nedejavnostjo dopustiti, da bi bil človek poškodovan.

-    No - in?

-    Ko sem pristal na Solariji, so me do posestva, ki je bilo določeno za mojo uporabo, peljali z avtomobilom. Tisti avtomobil je bil popolnoma zaprt, da bi bil jaz zavarovan pred odprtim prostorom. Kot Zemljan . . .

-    Vem, vem, gaje nestrpno prekinil Leebig. Kakšno zvezo pa naj ima to z najinim vprašanjem?

-    Robot, ki je avto šofiral, ni o tem vedel ničesar. Zahteval sem, naj avto odpre in takoj je ubogal. Drugi zakon. Roboti morajo ubogati. Seveda mi je bilo strašno in skoraj onesvestil sem se, preden je avto spet zaprl. Ali mi ni robot prizadel bolečine?

-    Na vaš ukaz! je hlastnil Leebig.

-    Naj zdaj citiram Drugi zakon: Robot mora ubogati ukaze človeka, razen če so ti ukazi v nasprotju s Prvim zakonom. Vidite

- robot bi ne smel ubogati mojega ukaza.

-    To je nesmisel. V robotu ni bilo znanja . . .

-    Aha! Zdaj smo tu! Naj vam zdaj citiram Prvi zakon, kakor bi v resnici moral biti formuliran: Robot ne sme storiti ničesar, s čimer bi po svoji vednosti lahko poškodoval človeško bitje; in tudi s svojo nedejavnostjo ne sme vede dopustiti, da bi bil človek poškodovan.

-    Vse to se samo po sebi razume.

-    Mislim, da preprosti ljudje tega ne razumejo. Sicer bi razumeli, da roboti lahko zagreše tudi umor.

Leebig je prebledel:

-    Vi ste norec! To je blaznost!

Baley se je zazrl v konice svojih prstov in govoril dalje:

-    Recimo, da robot opravi čisto nedolžno nalogo; takšno, ki človeku sploh ni škodljiva.

-    Če mu kaj takega ukažete . . .

-    Seveda. Če mu kaj takega ukažem. Tudi drugi robot lahko opravi čisto nedolžno nalogo . . . nalogo, ki prav tako nima nobenega škodljivega učinka na človeka, kajne? Če mu tako ukažem, ali ne?

-    Da.

-    Kaj pa, če ti dve nedolžni nalogi - obe sta vsaka zase popolnoma nedolžni - v neki določeni zvezi lahko pomenita umor?

-    Kako?

-    Rad bi slišal vaše strokovno mnenje. Lahko bi se zgodilo na primer takole: recimo, da človek pravi robotu: ,Vlij malo te tekočine v vrč mleka, ki ga boš našel tu in tu. Tekočina je neškodljiva. Hočem samo vedeti, kako bo učinkovala na mleko. Ko bom učinek videl, bomo mešanico zlili proč. In ko boš to storil, pozabi!

Leebig je mrko molčal, Baley pa je govoril dalje:

-    Če bi robotu naročil, naj v mleko vlije skrivnostno tekočino in naj ga potem ponudi nekemu človeku, bi Prvi zakon prisilil robota vprašati: ,Kakšna je ta tekočina? Bo škodovala človeku?' In čeprav bi mu zagotavljal, da je tekočina neškodljiva, bi po Prvem zakonu robot še vedno okleval in ne bi hotel človeku odnesti mleka. Če pa sem mu rekel, da bomo mleko zlili proč, Prvi zakon sploh ni prizadet. Ali bi robot potemtakem ne izpolnil ukaza?

Leebig je strmel.

-    Zdaj neki drugi robot, je nadaljeval Baley, prelije to mleko v kozarec in ta sploh ne ve, da je mleko zastrupljeno. Čisto nedolžno ga ponudi človeku - in človek umre.

Leebig je zakričal:

-    Ne!

-    Zakaj ne? Obe dejanji sta vsako zase nedolžni. Obe skupaj pa sta umor. Lahko zanikate, da se kaj takega utegne zgoditi?

-    Morilec bi bil človek, ki bi takšne ukaze dal! je kričal Leebig.

-    Da, če hočete biti filozofski. Toda - robot bi bil neposredni morilec ali - orodje za umor.

-    Nihče bi ne dal takih ukazov.

-    Človek bi. In nekdo je to tudi storil. Natančno tako je nekdo poskusil umoriti dr. Gruerja. Upam, da ste o tem kaj slišali.

-    Na Solariji vsakdo vse izve, je izjecljal Leebig.

-    Potem veste, da je bil Gruer zastrupljen pri nuzi, ko je ravno večerjal in to pred mojimi lastnimi očmi in pred očmi mojega sodelavca, gospoda Olivawa iz Avrore. Si morda vi lahko izmislite še kako drugo pot, po kateri bi lahko strup prišel do njega? Na njegovem posestvu ni bilo nobenega drugega človeka. To vam mora biti jasno, saj ste Solarijec.

-    Nisem detektiv in ne postavljam svojih teorij.

-    Razložil sem vam svojo. In hočem vedeti, ali je to možno. Hočem vedeti, ali dva robota lahko izvršita dve ločeni akciji, od katerih je vsaka povsem nedolžna, obe akciji skupaj pa sta -umor. Vi ste strokovnjak, dr. Leebig. Je to možno?

-    Da, je odgovoril prestrašeni Leebig tako tiho, da ga je bilo komaj slišati.

-    Torej dobro. Toliko o Prvem zakonu, je zaključil Baley.

Leebig je strmel v Baleya in povešena obrv mu je drhtela.

Roki, ki sta bili prej sklenjeni, sta se ločili, prsti pa so še vedno obdržali obliko, kakor da vsaka od njih še vedno stiska neko drugo nevidno roko. Potem je dlani obrnil navzdol in si položil roke na kolena. Šele tedaj je krč popustil. Baley ga je samo mirno opazoval. Končno je Leebig spregovoril:

-    Teoretično, da! Teoretično! A s Prvim zakonom ni mogoče tako na kratko opraviti, Zemljan! Robotom bi morali dati zelo zvite ukaze, če bi hoteli zaobiti Prvi zakon.

-    Strinjam se, je rekel Baley. Jaz sem samo Zemljan. O robotiki skoraj ničesar ne vem in takšne ukaze sem formuliral samo kot primer. Solarijec bi lahko sestavil mnogo bolj prebrisane ukaze. O tem sem prepričan.

Leebig ga najbrž sploh ni poslušal. Glasno je govoril:

-    Če torej lahko robota pripravimo do tega, da poškoduje človeka, to pomeni, da moramo pač povečati moč njegovih pozitronskih možganov. Nekateri pravijo, da moramo izboljšati človeka. To je nemogoče. Izpopolniti moramo robota. Neprestano napredujemo. Zdaj proizvajamo vse več in več različnih tipov, naši roboti so vse bolj specializirani, so sposobnejši in varnejši za človeka kot tisti pred sto leti. Čez sto let bo napredek še večji. Zakaj moramo, na primer imeti robota, da upravlja s kontrolnimi ploščami, če lahko pozitronske možgane vgradimo kar v kontrolne plošče same? Tu gre za specializacijo, a lahko jim damo tudi bolj splošno znanje. Zakaj bi ne zgradili robota, ki bi mu lahko zamenjali roke in noge? Zakaj ne? Če bi . . .

Baley ga je prekinil:

-    Ste vi edini robotik na Solariji?

-    Ne bodite neumni!

-    Samo vprašam. Dr. Delmarre je bil na primer edini ... no ja . . . fetalni inženir, če ne štejemo njegove pomočnice.

-    Na Solariji je več kot dvajset robotikov.

-    Vi ste najboljši?

-    Jaz sem najboljši, je odgovoril Leebig brez domišljavosti.

-    Delmarre je z vami sodeloval.

-    Je.

-    Slišal sem, da je proti koncu nameraval z vami prekiniti sodelovanje.

-    Sploh ne. Kako ste le prišli na to misel?

-    Zvedel sem, da se ni strinjal z vašim samstvom.

-    Mogoče se res ni. Bil je pravi Solarijec. Vendar to ni vplivalo na najine službene odnose.

-    In zdaj nekaj drugega: vi razvijate nove robotske modele; ali se poleg tega ukvarjate tudi s proizvodnjo in popravljanjem obstoječih tipov?

-    Proizvodnjo in popravila opravljajo roboti sami. Na mojem posestvu je velika tovarna in popravljalnica.

-    Je robote treba pogosto popravljati?

-    Zelo malokrat.

-    Ali to pomeni, da popravljanje robotov ni posebno razvita znanost?

-    Nikakor.

-    Kaj pravite o robotu, ki je bil na prizorišču, kjer je bil umorjen Delmarre?

Leebig je pogledal proč. Njegove obrvi so se spojile, kakor da bi mučna misel zaprla vhod do njegove zavesti.

-    Bil je uničen.

-    Res? Popolnoma uničen? Ali sploh ni mogel odgovoriti na nobena vprašanja?

-    Na prav nobena. Bil je popolnoma neraben. Njegovi pozitronski možgani so pregoreli. Niti en kanal ni ostal nedotaknjen. Samo pomislite! Bil je priča umoru, ki ga ni mogel preprečiti . . .

-    Mimogrede: zakaj ga ni mogel preprečiti?

-    Kdo ve? Dr. Delmarre je z njim eksperimentiral. Ne vem, v kakšnem duševnem stanju ga je zapustil. Utegnil mu je nemara naročiti, naj sploh preneha z gibanjem, medtem ko je pregledoval kak poseben element pozitronskih napeljav. In če je tedaj dr. Delmarra napadel nekdo, ki ga niti Delmarre niti robot nista sumila, je seveda trajalo precej časa, preden je robot prišel toliko k sebi, da bi lahko uporabil Prvi zakon in premagal Delmarrove ukaze o zamrzovanju. Ta čas bi bil odvisen od tega, kako je bil Delmarre napaden in kakšni so bili njegovi ukazi o zamrzovanju. Lahko bi si izmislil še ducat drugih možnosti, zakaj bi bil lahko robot nesposoben preprečiti umor. Ker torej umora ni mogel preprečiti, je bila to kršitev Prvega zakona - in to je bilo dovolj, da so pregoreli vsi pozitronski kanali v njegovi zavesti.

-    Toda - če je bil robot fizično nesposoben preprečiti umor, je bil potemtakem tudi odgovoren? Ali Prvi zakon zahteva nemogoče?

Leebig je skomignil:

-    Prvi zakon ščiti človeštvo z vsakim atomom svojih sil, pa čeprav ga vi zdajle skušate razvrednotiti. Ne dopušča nobenih izjem. Če je Prvi zakon prekršen, je robot uničen.

-    Je to univeržalno pravilo?

-    Univeržalno - kot so univeržalni roboti sami.

-    Torej sem se nekaj le naučil, je rekel Baley.

-   Potem se naučite še nekaj! Vaša teorija o umoru z vrsto robotskih dejanj, od katerih je vsako samo zase nedolžno, vam v primeru smrti dr. Delmarra ne bo pomagala.

-    Zakaj ne?

-    Njegove smrti ni povzročil strup, ampak udarec. Nekdo je moral zamahniti s težkim orodjem in to je bila lahko samo človeška roka. Noben robot bi ne zamahnil s kolom in razbil človeške lobanje.

-    Pa recimo, daje robot samo pritisnil na nedolžen gumb, pa je nekaj težkega padlo Delmarru na glavo.

Leebig se je kislo nasmejal:

-    Dragi moj Zemljan! Prizorišče zločina sem si natančno ogledal. Slišal sem vse novice. Ta umor je bil za Solarijo velika senzacija, veste. In zelo dobro vem, da na licu mesta ni bilo sledi o kakem stroju in da noben predmet ni mogel pasti žrtvi na glavo.

-    Toda o topem orodju ni bilo nobene sledi.

-    Vi ste detektiv. Poiščite ga!

-    Če torej jamčite, da robot v nobenem primeru ne more biti odgovoren za Delmarrovo smrt, kdo naj bi torej bil?

-    Vsakdo ve, kdo! je zakričal Leebig. Njegova žena! Gladija!

Vsaj v tem so vsa mnenja enotna, je pomislil Baley. Na glas pa

je rekel:

-    In kdo naj bi bil tisti prebrisanec, ki je, skrit za roboti, zastrupil Gruerja?

-    Mislim ... je začel Leebig, a takoj umolknil.

-    Pa menda ne mislite, da bi bila tu dva morilca? Če je Gladija odgovorna za prvi zločin, mora biti odgovorna tudi za drugi poskus.

-    Da. Najbrž imate prav. O tem ni dvoma.

Njegov glas je bil spet trdnejši.

-    Ni dvoma?

-    Nihče drug se ni mogel dr. Delmarru tako približati, da bi ga lahko ubil. Osebne prisotnosti ni trpel nič bolj kot jaz in izjema je bila samo njegova žena. Jaz pa ne poznam nobenih izjem; sem pač pametnejši.

Robotik se je ostro zasmejal.

-    Vem, da ste jo dobro poznali.

-    Koga?

-    Njo. Saj vendar debatirava samo o njej! Gladiji!

-    Kdo vam je rekel, da sem jo poznal bolje kot kogarkoli drugega? je vprašal Leebig. Roka mu je ušla k vratu in prsti so rahlo odpeli srajco, kakor da bi hoteli olajšati dihanje.

-    Gladija mi je povedala. Hodila sta na sprehode.

-    Tako? Saj sva soseda. To ni nič posebnega. Zdela se mi je prijetna.

-    Torej sta se lepo razumela?

Leebig je skomignil:

-    Pogovor z njo je bil oddih.

-    O čem sta se pogovarjala?

-    O robotiki.

-    Je tudi ona govorila o robotiki?

-    Ona se na robotiko čisto nič ne razume. Ignorantka je! A poslušala me je. In ona je čenčala o svojem konjičku, slikanju pokrajine. Mene to ni zanimalo, a poslušal sem.

-    Vse to brez osebne prisotnosti?

Leebig je bil spet užaljen in ni odgovoril. Baley je poskusil ponovno:

-    Se vam je zdela privlačna?

-    Kaj?

-    Vas je privlačila? Mislim - fizično?

Leebig je dvignil celo tisto svojo povešeno obrv in ustnice so mu vzdrhtele.

-    Umazana žival!

-    Pa reciva drugače! Kdaj se vam Gladija ni zdela več prijetna? Vi sami ste uporabili te besede, če se spominjate.

-    Kako to mislite?

Rekli ste, da se vam je zdela prijetna. Zdaj verjamete, da je umorila svojega moža. To pač ne more biti lastnost prijetne osebe.

-    Motil sem se o njej.

-    A spoznali ste svojo zmoto, še preden je umorila svojega moža, če ga sploh je. Prenehali ste s tistimi sprehodi že pred umorom. Zakaj?

-    Je to važno?

-    Vse je važno, dokler ni dokazano, da ni važno.

-    Poslušajte! Če hočete zvedeti kaj o robotiki, kar povprašajte! Na osebna vprašanja pa ne bom odgovarjal.

-    Bili ste tesno povezani z obema: z umorjeno osebo in z glavno osumljenko. Ali ne vidite, da se ni mogoče izogniti osebnim vprašanjem? Zakaj ste torej prekinili sprehode z Gladijo?

Leebig je s težavo iztisnil iz sebe:

-    Prišel je čas, ko mi pač ni bilo več do tega; ko sem bil prezaposlen; ko ni bilo več vzroka, da bi nadaljeval s tistimi sprehodi.

-    Z drugimi besedami: ni se vam več zdela prijetna?

-    No, prav. Pa naj bo tako!

-    Zakaj vam ni bila več prijetna?

-    Ne vem! je zakričal Leebig.

Baley se ni oziral na razburjanje svojega sogovornika:

-    Vendar — vi ste človek, ki je Gladijo zelo dobro poznal. Kakšen naj bi bil njen motiv?

-    Njen motiv?

-    Nihče še ni omenil nobenega motiva za ta umor. In Gladija prav gotovo ne bi zagrešila umora brez motiva.

-    Velika galaksija! je vzkliknil Leebig in vrgel glavo nazaj, kakor bi se hotel zasmejati. A ni se zasmejal. - Nihče vam še ni povedal? No, ona - morda res nihče ne ve. Jaz pa vem. Sama mi je povedala. Večkrat mi je pripovedovala.

-    Kaj vam je povedala?

-    Prepirala se je s svojim možem. Krepko se je prepirala in pogosto. Sovražila ga je, dragi moj Zemljan. Vam tega nihče ni povedal? In ona - vam tega ni povedala?

15. poglavje: PUSTIL SE JE PORTRETIRATI

Baleya je Leebigova izjava močno presenetila, vendar tega ni hotel pokazati.

Solarijci so torej - po svojem načinu življenja - izredno spoštovali privatno življenje svojih bližnjih. Vprašanja o poroki in otrocih so bila znamenja slabega okusa. Mož in žena sta se lahko tudi prepirala, vendar pa je bilo prepovedano povpraševati o tem.

Kaj pa, če gre za umor? Osumljeno bo moral vprašati, ali se je z možem res prepirala - toda ali bo to tudi prekršek družabne morale? Ali je tudi tisti, ki je to povedal, ker je slučajno vedel, kršil družabno moralo? Dobro, Leebig je to povedal. Baley je vprašal:

-    O čem sta se prepirala?

-    Mislim, da bo bolje, če vprašate njo.

To bo res bolje, je pomislil Baley in vstal.

-    Najlepša hvala za vaše sodelovanje. Morda bom pozneje še potreboval vašo pomoč. Upam, da vas bom lahko dobil.

-    Prekini zvezo! je odrežal Leebig in slika je v hipu izginila.

Bilo je prvič, da Baley pri poletu skozi odprt prostor sploh ni čutil muke. Se pomislil ni na to. Bilo je, kakor da bi bil v svojem lastnem elementu.

Celo na Zemljo in Jessie ni mislil več. Minilo je komaj nekaj tednov, odkar je bil zapustil Zemljo, pa se mu je zdelo, da je tu že leta. In na Solariji je bil komaj nepolne tri dni in že se mu je zdelo, da je tu od vedno.

Kako hitro se človek lahko prilagodi svojim sanjam?

Je bila Gladija vzrok? Zdaj jo bo kmalu obiskal, ne samo videl. Mu je to vlivalo samozavest in ta čudni občutek razumevanja in predvidevanja?

Radoveden je bil ali bo ona lahko vzdržala njegovo prisotnost. Ali pa se mu bo nenadoma izmuznila in se potem opravičevala, kakor je to storil Quemot.

Ko je vstopil, je stala na nasprotnem koncu sobe. Bila je skoraj kot impresionistični avtoportret, tako zelo je bila pomanjšana na bistveno.

Njene ustnice so bile bledo rdeče, obrvi rahlo začrtane, trepalnice bledo modre. To je bilo vse - njen obraz sploh ni bil nalepotičen. Bila je bleda, nekoliko prestrašena in zelo mlada.

Njeni svetlo rjavi lasje so bili počesani nazaj in njene sivo modre oči so bile nekako sramežljive. Obleka je bila iz temno modrega, skoraj črnega blaga, s tenkim belim robom na obeh straneh. Nosila je dolge rokave, bele rokavice in čevlje brez peta. Kože ni kažala nikjer - razen obraza. Tudi njen vrat je bil pokrit s čednim čipkastim ovratnikom.

Baley je obstal:

-    Sem že dovolj blizu? je vprašal.

Njeno dihanje je bilo hitro in kratko. Rekla je:

-    Pozabila sem, da si zdaj zares tukaj. Saj se zdi natančno tako, kakor bi se gledala po stereovizorju. Seveda - če ne pomisliš, da si na obisku.

-    Za mene je to čisto normalno, je rekel Baley.

-  Da, na Zemlji. Včasih si jo skušam predstavljati. Vsepovsod gneča. Hodiš po cesti in drugi hodijo poleg tebe in spet drugi te srečujejo. Na ducate jih je . . .

-    Na stotine, jo je popravil Baley. Si v filmih že kdaj videla prizore z Zemlje? Si gledala filme, ki se dogajajo na Zemlji?

-    Nimamo jih veliko, a gledala sem romane, ki se dogajajo na drugih Zunanjih svetovih, kjer se ljudje neprestano obiskujejo in sestajajo. A v romanu je drugače. Vse se zdi kot mnogokratni stereovizor.

-    So se ljudje v'tistih romanih tudi poljubovali?

Močno je zardela.

-    Takih romanov ne gledam, je rekla.

-    Nikoli?

-    No ja . . . človek včasih naleti na kak umazan film, veš . . . in včasih ga pač pogledaš . . . tako, iz radovednosti ... A gabi se mi, res.

-    Res?

-    Zemlja je drugačna, je nadaljevala z nenadno živahnostjo.

Toliko ljudi. Ko hodiš po cesti, se lahko ljudi celo do . . . do . . . dotakneš. Mislim, tako ... po nesreči.

-    Včasih koga celo suneš ... po nesreči, se je nasmehnil Baley. Pomislil je na gnečo na ekspresnih cestah, na prerivanje in suvanje, na tekanje po tekočih trakovih in za hip se ga je lotilo domotožje. Gladija mu je rekla:

-    Saj ti ni treba ves čas stati tam.

-    Bo prav, če stopim bliže?

-    Mislim da. Povedala ti bom, ko boš dovolj blizu.

-    Baley se je počasi približeval, Gladija ga je pa gledala s široko odprtimi očmi. Nenadoma je dejala:

-    Bi si hotel ogledati moje pokrajinske slike?

-    Baley je bil komaj tri korake daleč. Ustavil se je in jo pogledal. Zdela se mu je majhna in krhka. Poskusil si jo je predstavljati, kako z nečim težkim v roki (toda s čim?) zamahuje nad glavo svojega moža. Skušal si je predstavljati, kakšna bi bila, če bi besnela od morilske jeze in sovraštva.

Moral je priznati, da bi to bilo mogoče. Tudi petdesetkilska ženska lahko razbije lobanjo, če ima v roki pravo orožje in če je dovolj divja. In Baley je (na Zemlji, seveda) poznal ženske-morilke, ki so bile sicer krotke kot golobice.

-    Kakšne pokrajinske slike imaš? jo je vprašal.

-    To je neka posebna oblika umetnosti, je odgovorila.

-    Zelo me zanima.

-    Stopi za menoj!

Baley je ves čas skrbno vzdrževal razdaljo treh korakov. Ta razdalja je bila komaj tretjina tiste, ki jo je zahtevala Klorissa.

Vstopila sta v sobo, ki je vsa blestela od svetlobe. Žarelo je v vseh kotih in v vseh barvah.

Gladija je bila razpoložena, saj je bila na svojem. Polna pričakovanja je gledala Baleya. Baley je najbrž reagiral natančno tako, kakor je pričakovala, čeprav ni rekel ničesar. Počasi se je obračal, skušal je razumeti, kar je videl - a vse je bila samo svetloba, nikjer ni bilo nobenega materialnega predmeta.

Posebna stojala so oklepala snope svetlobe. Bila je to živa geometrija, bile so barvite črte in krivulje, prepletene v zapleteno celoto, kjer pa je vsaka zadrževala svojo določeno lastnost. Ni bilo dveh primerkov, ki bi si bila vsaj od daleč podobna.

Baley je iskal prave besede in končno vprašal:

-    Ali naj bi to kaj pomenilo?

-    Pomeni, kar si pač sam zaželiš, naj pomeni, se je zasmejala Gladija s svojim prijetnim globokim glasom. — To so samo svetlobne oblike, ki naj bi ti vlivale čustva jeze ali sreče ali radovednosti ali kar sem pač jaz čutila, ko sem jih ustvarjala. Eno bi lahko ustvarila zate, neke vrste portret. Mogoče bi ne bil posebno dober, ker bi ga samo improvizirala - tako na hitro roko . . .

-    Res? To bi me zelo zanimalo.

-    Prav! je rekla in stekla k neki svetlobni sliki v kotu. In ko je hitela mimo njega, se ga je skoraj dotaknila. Zdelo se je, da tega sploh ni opazila.

Pri stojalu neke svetlobne slike je pritisnila na gumb in slika je v trenutku ugasnila.

-    Nikar je ne uniči! je vzkliknil Baley.

-    Je že prav. Bila sem je že sita. Druge bom za zdajle samo zagrnila, da me ne bodo motile.

V zidu je odprla neko kontrolno ploščo in primaknila reostat. Barve so pobledele, da jih skoraj ni bilo več videti.

-    Ali nimaš robota, ki bi ti delal vse to?

-    Tiho bodi zdaj! je rekla nestrpno. Tukaj ne maram robotov. Tu sem samo jaz.

Dolgo ga je gledala, potem se je namrščila:

-    Ne poznam te dovolj dobro. To me zdaj, moti.

Ni gledala na stojalo, le njeni prsti so se rahlo dotikali neke gladke plošče pri okviru. Vsi prsti so bili upognjeni, intenzivni, čakajoči.

Premaknil se je prvi prst in zarisal polovico nekakšne krivulje po gladini. Zrasel je snop globoke rumene svetlobe in se vrgel počez skozi praznino. Potem se je prst rahlo umaknil nazaj in svetloba v ozadju je izgubila nekaj svoje intenzivnosti.

Za hip se je zazrla vanj in rekla:

-    Mislim, da je. Neke vrste moč brez teže.

-    O hudiča! je vzkliknil Baley.

-    Si užaljen?

Dvignila je prste in rumeni snop svetlobe je ostal osamljen in trden.

-    Ne, sploh ne. Toda, kaj je to? Kako si to naredila?

-    To je težko razložiti, je rekla Gladija in zamišljeno gledala v stojalo. Saj tega tudi jaz sama dobro ne razumem. Povedali so mi, da je to neke vrste optična iluzija. Sestavljam polja silnic z različnimi količinami energije. Ta polja silnic ustvarjajo v resnici nadprostor, ki nima lastnosti navadnega prostor. Človeško oko vidi samo svetlobo z različnimi sencami, kar je odvisno od količine energije. Oblike in barve ustvarjam s toploto svojih prstov, ki jih polagam na prava mesta na tej plošči. Tu znotraj so spoji vseh vrst.

-    In če bi jaz tjale postavil svoj prst?

Baley je pristopil in Gladija se mu je umaknila. Oklevaje je položil prst na ploščo in začutil rahel stresljaj.

-    Kar daj! Premikaj prst!

Baley jo je ubogal in pojavila se je umazano siva zareza svetlobe, ki je prevrtala snop rumene svetlobe. Baley je brž umaknil prst, Gladija se je zasmejala, nato pa nenadoma zresnila.

-    Ne bi se smela smejati, je rekla. To je res težko, celo za tiste, ki so se dolgo učili.

Njena roka je rahlo in hitro zaplavala po plošči, in packa, ki jo je povzročil Baley, je naglo izginila. Rumeni snop je spet ostal sam.

-    Kako si se pa ti vse to naučila? je vprašal Baley.

-    Kar sama. Z delom. Veš, to je nova oblika umetnosti in samo eden ali dva jo res obvladata.

-    In ti si najboljša, je rekel Baley otožno. Na Solariji je vsakdo ali edini ali najboljši ali oboje.

-    Ni se ti treba smejati. Nekatere moje slike sem razstavila. Prirejala sem predstave.

Dvignila je glavo. Bila je res zelo ponosna na svojo umetnost.

-    In zdaj pusti, da končam tvoj portret!

Njeni prsti so spet zaplesali. Pod njihovim vodstvom so zrasle nove svetlobne krivulje. Vse je bilo v ostrih kotih. Modra barva je prevladovala.

-    In to naj bi bila Zemlja, je rekla Gladija in se ugriznila v spodnjo ustnico. Vedno mislim, da je Zemlja modre barve. In vsi tisti ljudje in sestajanje, sestajanje, sestajanje . . . Gledanje po stereovizorju je rožnate barve. Kako se zdi tebi?

-    Tega si za hudiča ne morem predstavljati v barvah.

-    Ne moreš? Poglej: zdajle si rekel ,za hudiča!1 in to je samo takšen majhen mehurček vijoličaste barve. Majhen, ostro začrtan mehurček, ker običajno pride na dan kot takle pok . . .

In mali mehurček je že žarel nekje blizu središča slike.

-    In zdajle lahko vso zadevo takole končam . . .

Kvišku je planila motna siva svetloba, podobna škriljevcu in zaobjela vse ostalo v nekakšen okvir. Svetlobni snopi so še vedno sijali skoznjo, a bili so zdaj pridušeni kot v nekakšnem ujetništvu.

Baley je pri tem občutil nekaj takega kot žalost, kakor da bi bil nekje ujet, kakor da bi mu nekaj preprečevalo, da bi dosegel, kar si je želel. Vprašal je:

-    Kaj to pomeni?

-   Kaj? To so stene okrog tebe. Tako pač pri vas živite, na prosto ne morete, vedno morate biti znotraj. In ti si tu znotraj.

Vidiš?

Baley je videl - a nekako se ni mogel strinjati:

-    Ti zidovi niso stalni. Danes sem bil zunaj.

-    Res? Pa si vzdržal?

-    To je tako kot zdajle s teboj, ko sem jaz pri tebi na obisku: ni ti všeč - pa vendar vzdržiš . . .

Zamišljeno ga je pogledala, potem pa dejala:

-    Hočeš zdaj malo ven? Z menoj? Na sprehod?

Baley bi najraje vzkliknil: ,Za hudiča, nikar!1, ona pa je še rekla:

-    Še nikoli se nisem z nikomer takole sprehajala . . . Oba telesno prisotna . . . Zunaj je dan in lepo vreme.

Baley je zamišljeno gledal na svoj abstraktni portret in dejal:

-    In če grem - boš odstranila vso to sivino?

Zasmejala se je:

-    Videla bom, kako boš vzdržal.

Zapustila sta sobo in portret s tisto čudno svetlobno strukturo je ostal tam: Baleyeva duša je ostala ujeta v sivino mestnih zidov.

Vzdrgetal je. Zrak je udarjal vanj in zazeblo ga je. Gladija ga je vprašala:

-    Te zebe?

-    Prej je bilo drugače, je jecljal Baley.

-    Zdajle je že pozen dan, a hladno ni. Hočeš plašč? Robot ga lahko takoj prinese.

E - Ne. Je že dobro.

Stopala sta dalje po ozki, tlakovani stezici. Vprašal je:

-    Si se tu sprehajala z dr. Leebigom?

-    Oh, ne . . . Sprehajala sva se daleč tam zunaj na polju, kjer lahko samo slučajno naletiš na robota, ki obdeluje zemljo in kjer

lahko slišiš samo živalske glasove. Midva pa bova ostala blizu hiše

- za vsak primer.

-    Zakaj?

-    No ... če boš hotel spet noter.

-    Ali pa ... če se bo tebi zagnusila moja prisotnost?

-    Saj me ne moti, je rekla ravnodušno.

Nad njima je rahlo šumelo listje in vsepovsod je bilo polno rumene in zelene barve. Zrak je bil poln ostrih in rezkih glasov, vse je šumelo in vsepovsod je bilo polno senc.

Posebno sence so ga zanimale. Ena se je plazila pred njim po tleh, imela je obliko človeka in glumaško je posnemala vsak njegov gib. Baley je seveda že slišal govoriti o sencah, vedel je, kako nastanejo, toda v indirektni svetlobi zemeljskih mest jih ni nikoli videl.

Vedel je, da nekje za njegovim hrbtom sije solarijsko sonce. Predstavljal si je samega sebe, kako korači po površini planeta, nad njim pa je na tisoče svetlobnih let praznega prostora.

Zakaj naj bi ga misel na samoto tako privlačevala? Saj ni maral samote. Rad je imel Zemljo in njeno toploto in družabno življenje v preobljudenih mestih.

Podoba je zbledela. Poskusil se je spomniti New Yorka, hrupa in gneče, a spoznal je, da se lahko zaveda samo mirnega in hladnega premikajočega se zraka na površini Solarije.

Nehote se je začel približevati Gladiji, dokler ni bil samo korak od nje. Tedaj je zagledal njen presenečeni obraz.

-    Oprostite! je rekel in se naglo umaknil.

-    Je že v redu. Bi šla tule - po tej potki? Tukaj je nekaj cvetličnih gredic. Mogoče ti bo všeč . . .

Smer je vodila od 'sonca proč. Baley je molče stopal za Gladijo, ki je govorila:

-    Pozneje bo tu čudovito. V toplem vremenu bom lahko stekla tjale proti jezeru in zaplavala ali pa bom kar tako dirjala sem in tja po polju, dirjala, kolikor bom le mogla in dokler ne bom padla po tleh in obležala v travi.

Vrgla je pogled po sebi in nadaljevala:

-    A to ni obleka za takšne zadeve. Z vsem tem na sebi se lahko samo sprehajam. Takole - resnobno veš...

-    Kakšne obleke pa imaš najraje?

-    Najraje imam samo naramnice in kratke hlače! je zavpila in zakrilila z rokami, kakor da bi že pri misli sami začutila svobodo.

- In včasih še manj. Včasih nosim samo sandale, da čutim zrak z vsakim centimetrom svojega telesa . . . Oh ... žal mi je. Užalila sem te . . .

-    Ne. Sploh ne. Si bila v takšni oblekci, ko si hodila na sprehode z dr. Leebigom?

-    Bila sem v različnih oblekah. Odvisno je bilo od vremena. Včasih sem imela na sebi zelo malo. Ampak - midva sva se gledala samo od daleč - veš. Saj razumeš, ne?

-    Razumem. Kaj pa dr. Leebig? Se je tudi on tako rahlo oblačil?

-    Jothan, da bi se rahlo oblačil? Oh, ne! On je bil vedno tako slovesen.

Nadela si je resen obraz, posnemala njegovo povešeno obrv. Baley jo je moral takoj pohvaliti, tako v bistvo je zadela ves njegov izraz. Rekla je:

-    In takole je govoril: moja draga Gladija, če pomislimo na primarno potenco pozitronskega vala . . .

-    Je vedno govoril samo o robotiki?

-    Največ. Oh, veš, vse je vzel tako zares . . . Vedno me je skušal učiti. In nikoli ni popustil.

-    Si se kaj tudi naučila?

-    Nič. Čisto nič. Za mene je vse to popolna zmeda. Včasih se je razjezil, a če je začel kričati, sem najraje skočila v vodo, če sem bila ravno blizu jezera - in ga pobrizgala.

-    Pobrizgala? Mislil sem, da ste se gledala po stereovizorju . . .

Zasmejala se je.

-    Ti si mi res pravi Zemljan! Brizgnila sem tja, kjer je pač bil -v njegovo lastno sobo ali nekam na njegovo posestvo. Voda seveda ni mogla do njega, pa se je kljub temu prestrašil. Tole poglej!

Obšla sta majhen gozdiček in prišla na jaso, kjer je bilo lepo jezerce. Po jasi so peljale stezice, tlakovane z opekami. Vsepovsod je bilo polno rož, ki so bile posajene v ravnih vrstah. Baley je rože že poznal, saj jih je že večkrat videl v knjigah-filmih.

Cvetlice so bile nekako podobne svetlobnim vzorcem, ki jih je ustvarjala Gladija in Baley je uganil, da so njeno umetnost navdihovale prav te cvetlice. Ene se je previdno dotaknil, potem se je razgledal po okolici. Prevladovali sta rdeča in rumena barva.

Ko se je obračal, gaje udaril žarek sonca. Nelagodno je rekel:

-    Sonce je nizko na nebu.

-    Pozno popoldne je že, mu je zaklicala Gladija. Stekla je bila do jezerca in sedla na kamenito klopico na bregu.

-    Pridi sem! Saj lahko tudi stojiš, če nočeš sedeti na kamnu! mu je vpila in mahala z rokami.

Baley se je počasi približeval.

-    Ali vsak dan pride tako nizko? je vprašal. A že mu je bilo tega vprašanja žal. Če se planet vrti, mora biti zjutraj in zvečer sonce nizko na obzorju. Samo opoldan je lahko visoko.

Dopovedoval si je vse to in vedel, da s tem ne bo mogel spremeniti svojih predstav. Vedel je, da obstaja noč in nekoč jo je celo že izkusil: med človeka in sonce se tedaj postavi planet z vso svojo velikostjo. Vedel je, da so oblaki in da včasih sive megle zaščitijo človeka pred najhujšim na odprtem prostoru. Vendar ga je še vedno preganjala misel na žarečo svetlobo sonca, kadar je pomislil na površino planeta.

Na hitro se je ozrl prek rame, samo toliko, da je ujel kratek sončni blisk. In vprašal se je, kako daleč od hiše je že, kajti nenadoma se je zbal, da se bo moral vrniti.

Gladija mu je kažala nasprotni konec klopice in Baley je rekel:

-    To je pa precej blizu, ali ne?

-    Saj se privajam. Prav zares.

Sedel je z obrazom proti njej in proč od sonca.

Nagnila se je k vodi in odtrgala drobno zvončasto cvetlico. Bila je preprosta, zunaj rumena in bela znotraj. Rekla je:

-    To je naša domača rožica. Večino drugih cvetlic pa smo uvozili z Zemlje.

Rosa je kapljala z njenega odtrganega peclja, ko mu jo je previdno ponudila. Tudi Baley je previdno posegel po njej.

-    Ubila si jo, je rekel.

-    Saj je samo rožica. Na tisoče jih je . . .

Nenadoma - še preden so se njegovi prsti dotaknili cvetne čaše -je planila, mu ponujeno rožo naglo odmaknila in z žarečimi očmi zakričala:

-    Hočeš s tem reči, da sem sposobna ubiti tudi človeško bitje, ker sem odtrgala cvetlico?

-    Nič takega nisem mislil. Lahko dobim tisti cvet?

V resnici mu ni bilo do tega, da bi se ga dotaknil. Zrasel je v vlažnih tleh in peclja se je še vedno držalo blato. Kako čudni so ti ljudje, ki se tako zelo boje dotika z Zemljanom pa tudi s svojimi lastnimi rojaki - prav malo pa jim je mar dotika z običajno umazanijo.

Vendar je s palcem in kažalcem prijel za stebelce in si ogledoval cvet. Čaša je bila sestavljena iz številnih drobnih lističev, ki so se izvijali iz skupnega središča. Znotraj je bila bela izboklina, prepojena z neko tekočino in poraščena s temnimi dlačicami, ki so rahlo trepetale v vetru.

Gladija je dejala:

-    Če hočeš, lahko povohaš.

Baley se je vonja takoj zavedel. Rekel je:

-    Diši kot ženski parfum.

Gladija je veselo zaploskala z rokami:

-    Pa si res čisto pravi Zemljan! Resnica pa je ta, da ženski parfum diši kot rožice.

Baley je pomirljivo prikimal. Odprt prostor ga je začel utrujati. Sence so postajale daljše in pokrajina temnejša. Vendar se je odločil, da ne popusti. Želel si je, da bi Gladija odstranila tiste sive zidove svetlobe, ki so obkrožali njegov portret. To je bilo pustolovsko, a tako je pač bilo.

Gladija je cvet spet vzela nazaj in Baley ji ga je prepustil brez odpora. Lističe je počasi vlekla narazen. Potem je rekla:

Mislim, da vsaka ženska drugače diši.

-    To je odvisno od parfuma.

-    In moški mora biti blizu, da to opazi . . . Jaz se ne parfumi-ran, kajti nihče ni dovolj blizu mene. Razen zdaj . . . Mislim pa, da ti pogosto vohaš parfum . . . Tam na Zemlji - tvoja žena je vedno s teboj, kajne?

-    Vedno že ne. Ne vsako minuto.

-    Toda večinoma ... In kadarkoli si zaželiš . . .

Baley je brž vprašal:

-    Kaj misliš, zakaj te je dr. Leebig na vsak način hotel naučiti robotike?

Cvetlici je tedaj potrgala že vse lističe in v roki je držala samo še pecelj z okroglo bunčico. Gladija je vse skupaj zmečkala med prsti in odvrgla v jezero. Potem mu je odgovorila:

-    Mislim, da me je hotel pridobiti za pomočnico . . .

-    Ti je to povedal?

-    Šele proti koncu. Mislim, da je postal nestrpen. Vprašal me je, ali bi po mojem mnenju ne bilo zabavno delati v robotiki.

Seveda sem mu odgovorila, da si kaj bolj dolgočasnega ne morem predstavljati. In bil je precej jezen.

-    In zaradi tega te potem ni nikoli več povabil na sprehod?

-    Mislim, da res zaradi tega. Veš, mislim, da sem ranila njegova čustva. Ampak - kaj pa naj bi storila?

-    In to se je zgodilo, še preden si mu povedala o svojih prepirih z dr. Delmarrom?

Krčevito je stisnila pesti. Vse njeno telo je otrdelo in glavo je nagnila. Njen glas je bil nenaravno visok:

-    O kakšnih prepirih?

-    O svojih prepirih z možem. Slišal sem, da si ga sovražila.

Strmela je vanj s spačenim obrazom:

-    Kdo ti je to povedal? Jothan?

-    Dr. Leebig je to omenil. Mislim, da je res.

Pretreslo jo je.

-    Se vedno skušaš dokazati, da sem ga jaz ubila. Venomer mislim, da si mi prijatelj - pa vidim, da si samo detektiv.

Dvignila je pesti in Baley je čakal. Rekel ji je:

-    Saj veš, da se me ne moreš dotakniti.

Roke so ji omahnile in začela je tiho jokati. Glavo je obrnila vstran.

Tudi Baley je sklonil glavo in zaprl oči. Ni maral več gledati zoprnih dolgih senc. Rekel je:

-    Dr. Delmarre ni bil posebno nežen človek, kajne?

-    Bil je zelo zaposlen.

-    Ti si zelo nežna ženska. Moški je zate zanimiv. Razumeš?

-    Ne morem pomagati ... Saj vem, daje gnusno . . . a saj ne morem pomagati ... Se govoriti o tem je gnusno!

-    Si se tudi o tem pogovarjala z dr. Leebigom?

-    Morala sem nekaj storiti in Jothan je bil pri roki in zdelo se mi je, da mu to ni tako zoprno in meni je odleglo . . .

-    Si se zaradi tega prepirala z možem? Je bilo to zaradi tega, ker je bil hladen in grob in te je odbijal?

-    Včasih sem ga sovražila . . . On je bil samo - dober Solari-jec, niso nama pa dovolili imeti otr . . . otr . . .

V njej se je nekaj prelomilo. Baley je čakal. Njegov želodec je bil mrzel in odprto ozračje je z vso težo pritiskalo nanj. Ko je Gladijino ihtenje nekoliko popustilo, je vprašal kolikor le mogoče nežno:

-    Si ga ubila, Gladija?

-    N-ne!

Potem pa nenadoma, kot bi v njej nekaj izbruhnilo:

-    Nisem ti še vsega povedala!

-    Dobro, pa mi zdaj povej!

-    Takrat sva se prepirala . . . takrat, ko je umrl. Star prepir. Kričala sem nanj, on pa ni nikoli zakričal nazaj. Po navadi mi sploh ni nič odgovoril in to je bilo še slabše. Bila sem tako jezna, tako jezna . . . Potem se ničesar več ne spominjam . . .

-    O hudirja! Baley je zanihal s pogledom in iskal mirno površino kamenite klopice. Kaj misliš s tem, da se ne spominjaš?

-    To se pravi . . . on je bil mrtev . . . in jaz sem kričala . . . in potem so pritekli roboti . .

-    Si ga ubila?

-    Ne spominjam se, Elijah! Pa bi se spomnila, če bi ga, ali ne? In tudi nič drugega se ne spomnim, bila sem tako prestrašena, tako prestrašena . . . Pomagaj mi, prosim, pomagaj mi . . . Elijah!

-    Kar brez skrbi. Pomagal ti bom.

Baley se je nenadoma spomnil morilčevega orožja. Kaj se je zgodilo z njim? Nekdo gaje moral odnesti. To je lahko storil samo morilec. In ker so Gladijo neposredno po umoru našli na prizorišču - ona sama tega ni mogla storiti. Morilec je moral biti nekdo drug. Ni važno, kaj ljudje na Solariji mislijo, na vsak način je moral biti nekdo drug.

In tedaj je bolestno pomislil: nazaj v hišo moram. Rekel pa je

-    Gladija . . .

S pogledom je ujel sonce. Bilo je že skoraj na obzorju. Moral je okreniti glavo proti njemu in prikovalo ga je nase s čudno čarobno silo. Kaj takega ni videl še nikoli. Bilo je veliko, rdeče in rahlo zamegleno, človek ga je lahko gledal, ne da bi oslepel. Videl je krvave oblake, ki so kot tenka vlakna potovali prek njega. Zajecljal je:

-    Sonce je tako rdeče . . .

In kakor od daleč je slišal pridušeni Gladijin glas:

-    Kadar zahaja, je vedno rdeče, rdeče in umirajoče . . .

Baley je imel privid: sonce je padalo na obzorje, kajti površina planeta se je od njega oddaljevala z brzino tisoč milj na uro, tisoč milj na uro, kajti planet se je vrtel, vrtel pod golim soncem, vrtel se je, in mikrobi, imenovani ljudje, so tekali po njem brez vsakršne zaščite, tekali so po njegovi površini, ki se je blazno vrtela . . . vrtela . . . vrtela . . .

A vrtela se je njegova glava in vrtela se je kamnita klop in težko nebo, težko temno modro nebo in okrog njega so se zavrtela drevesa in tla so se obrnila navzgor in Gladija je tenko zacvilila in še nekaj drugega je zazvenelo . . .

16. poglavje: NAŠEL JE REŠITEV

Ko se je zavedel, je najprej opazil, da je v zaprtem prostoru, potem je spoznal tudi obraz, ki se je sklanjal nad njim. Zaklical je:

-    Daneel!

Robotov obraz ni pokažal veselja in tudi ne kakega drugega čustva. Rekel je samo:

-    Dobro je, da ste spet prišli k zavesti, kolega Elijah. Upam, da se vam ni zgodilo kaj hudega.

-    Dobro se počutim, je rekel Baley in se naslonil na komolce. O hudiča, saj sem v postelji! Kako to?

-    Danes ste bili že nekajkrat izpostavljeni odprtemu prostoru. Škodljivi učinki so se nakopičili in zdaj potrebujete počitka.

-    Najprej potrebujem nekaj odgovorov!

Baley je pogledal okrog in skušal sam sebi zanikati vrtoglavico. Sobe ni spoznal. Zavese so bile spuščene. Luči so bile prijetne. Zdaj se je počutil mnogo bolje. Vprašal je:

-    Predvsem hočem vedeti, kje sem.

-    V neki sobi v hiši gospe Delmarre.

-    Zdaj pa naravnost: kaj ti delaš tukaj? Kako si ušel robotom, ki bi te morali nadzorovati?

-    Vedel sem, da vam takšen razvoj dogodkov ne bo všeč, toda

v interesu vaše varnosti in sledeč ukazom, ki sem jih dobil, nisem imel druge izbire, kakor da sem . . .

-    O hudiča! Kaj si pa naredil?

-    Pred nekaj urami vas je želela videti gospa Delmarre.

-    Da. To vem.

Baley se je spomnil, da mu je to tudi Gladija omenila.

-    Vaš ukaz robotom, ki so me držali ujetega, je bil dobesedno takle: ,Ne smete mu pustiti, da bi sam vzpostavljal zveze niti z ljudmi niti z roboti, niti naravnost niti po stereovizorju! S temi besedami mi niste, kolega Elijah, prepovedali sprejemati zveze z drugimi ljudmi in roboti, če bi me oni poklicali. Razumete?

-    Razumem, je zagodrnjal Baley.

-    A tega ni treba obžalovati, kolega Elijah. Napaka v vaših ukazih mi je omogočila, da sem vam rešil življenje, ko sem prišel semkaj. Čuvarji so mi torej dovolili, da sem govoril z gospo Delmarre, saj me je ona sama poklicala. Vprašala me je, kje ste, in po resnici sem odgovoril, da ne vem, da pa vas lahko poskusim poiskati. To si je zelo želela. Rekel sem, da ste verjetno začasno zapustili hišo in da to lahko ugotovim. In prosil sem jo, naj robotom, ki so z mano v sobi, ukaže preiskati hišo.

-    Pa je ni presenetilo, da nisi ti sam ukazoval robotom?

-    Naredil sem vtis, da jaz, kot človek iz Avrore, nisem tako privajen solarijskim robotom kot ona; da lahko ona ukazuje z večjo avtoriteto in z boljšim učinkom. Solarijci so, kot je znano, zelo ponosni na svojo spretnost pri ravnanju z roboti in tudi malo ljubosumni na spretnost ljudi z drugih planetov. Ali ne mislite tudi

vi tako, kolega Elijah?

-    In ona jih je torej poslala proč?

-Ni šlo tako lahko. Najprej niso hoteli ubogati, ker pa ste jim prepovedali izdati resnico o moji identiteti, svoje neubogljivosti niso mogli opravičiti. Nazadnje jih je le prepričala, čeprav je zadnje ukaze morala jezno kričati.

-    In potem si odšel?

-    Odšel sem, kolega Elijah.

Škoda, je pomislil Baley, da se Gladiji to ni zdelo tako važno in mu tega sploh ni povedala. Rekel je Daneelu:

-    Pa je le precej dolgo trajalo, preden si me našel.

-    Solarijski roboti so povezani med seboj po radijski informacijski mreži. Spreten Solarijec lahko izve novico zelo hitro, toda jaz pri tej zadevi še nimam izkušenj in trajalo je precej časa, preden sem se dokopal do pravih podatkov. Minila je cela ura, preden sem zvedel, kod hodite. Se več časa sem izgubil, ko sem po vašem odhodu obiskal Delmarrovo službeno mesto.

-    Kaj si pa delal tam?

-    Raziskoval sem na svojo pest. Žal mi je, da vas ni bilo zraven, a druge izbire ni bilo.

-    Si videl Klorisso Cantoro ali jo celo obiskal?

-    Govoril sem z njo z nekega drugega dela njene farme in ne z najinega posestva. Tam je kartoteka, ki sem si jo moral ogledati.

Ogled po stereovizorju bi seveda popolnoma zadostoval, toda na najinem posestvu bi bilo nerodno ostati. Tisti trije roboti, ki poznajo mojo pravo naravo, bi me namreč lahko še enkrat ujeli.

Baley se je zdaj dobro počutil. Skočil je iz postelje, pri tem pa opazil, da ima na sebi nekakšno nočno srajco.

-    Daj mi moje obleke! je ukažal.

Daneel je ubogal. Ko se je Baley oblekel, ga je vprašal:

-    Kje je gospa Delmarre?

-    V hišnem priporu, kolega Elijah.

-    Kaj?! Kdo je to ukažal?

-    Jaz. Zaprta je v svoji spalnici, nanjo pazijo roboti; nevtraliziral sem njeno pravico ukazovanja, razen kar se tiče čisto osebnih potreb.

-    Ti sam si to storil?

-    Roboti na njenem posestvu ne poznajo moje prave identitete.

-    Samo jaz poznam obtožbo proti Gladiji. Imela je priložnost; pravzaprav še večjo, kot smo mi sprva mislili. Ni pritekla na prizorišče na krik svojega moža, kakor je najprej izjavila. Ves čas je bila tam.

-    Je bila torej priča umoru in je torej videla morilca?

-    Ne. Ničesar se ne spominja. To se včasih zgodi. Pokažalo se je celo, da je imela nekakšen motiv.

-    Kakšen motiv, kolega Elijah?

-    Prav tistega, na katerega sem jaz najprej pomislil. Tedaj sem si rekel: če bi bila to Zemlja in če bi bil dr. Delmarre takšen, kakor so ga opisali, Gladija Delmarre pa takšna, kot se zdi, da je -potem bi rekel, da je bila ona vsaj nekaj časa žaljubljena vanj, on pa je bil žaljubljen le v samega sebe. Težava je v tem, da ne vem, če Solarijci čutijo, ali reagirajo na ljubezen vsaj približno tako kot Zemljani. Svoji presoji o njihovih čustvih ne morem zaupati. Zato sem jih nekaj tudi moral obiskati in mi ni bilo dovolj, če sem se z njimi samo pogovoril po stereovizorju.

-    Ne razumem vas, kolega Elijah.

-    Ne vem, kako naj ti to pojasnim. Tem ljudem gene pazljivo pregledujejo že pred rojstvom in tudi po njem.

-    To vem.

-    Geni pa niso vse. Tudi okolica je važna in okolica lahko povzroči neko določeno psihozo, ki jo je bilo mogoče opaziti v genih samo kot neko možnost. Si opazil, kako se je Gladija zanimala za Zemljo?

-    Sem, kolega Elijah. A mislil sem, da je s tem umetnim zanimanjem skušala samo vplivati na vaše mnenje.

-    Recimo, da je bilo to resnično zanimanje, celo nekakšno občudovanje. Recimo, da jo je gneča na Zemlji vznemirjala. Recimo, da jo je proti njeni volji pritegovalo nekaj, o čemer so jo učili, da je grdo. To bi bila možna abnormalnost. Vse to sem moral preskusiti med obiski pri Solarijcih in opazovati, kako na to reagirajo, in obiskati sem jo moral in opazovati, kako je na to reagirala. Zato sem moral za vsako ceno proč od tebe, Daneel. Zaradi tega sem moral opustiti stereovizor kot sredstvo za pogovore med preiskavo.

-    Tega mi niste razložili, kolega Elijah.

-    Bi ta razlaga kaj spremenila tvoje poglede na dolžnost, ki izhaja iz Prvega zakona?

Daneel je molčal.

-    Poskus se je posrečil, je nadaljeval Baley. Obiskal sem več ljudi, ali jih vsaj poskusil obiskati. Stari sociolog mi je obisk dovolil, a sredi pogovora nenadoma popustil. Robotik me ni hotel sprejeti niti po najhujšem pritisku. Že sama misel na to možnost je povzročila pri njem duševni pretres. Sesal je palec in jokal kot otrok. Pomočnica dr. Delmarra je osebni prisotnosti privajena, saj to zahteva njen poklic - a lahko me je trpela samo na deset korakov. Gladija pa . . .

-    Kaj pa Gladija, kolega Elijah?

-    Gladija pa je pristala na moj obisk že po čisto rahlem oklevanju. Z lahkoto je prenašala mojo prisotnost in njena muka je med obiskom polagoma celo upadala. Vse to potrjuje moj pogled na njeno duševnost. Moj obisk ji ni delal težav; zanimala se je za Zemljo; najbrž je tudi do svojega moža imela abnormalne občutke. Vse to lahko pri njej razložimo z močno in za ta svet psihopatsko nagnjenostjo do prisotnosti članov nasprotnega spola. Dr. Delmarre sam pa ni bil človek, ki bi te občutke vzpodbujal in jo v tem pogledu zadovoljil. To je moralo biti zelo mučno zanjo.

Daneel je pokimal in dejal:

-    Dovolj mučno, da je lahko zagrešila umor v trenutku napada strasti.

-    Kljub vsemu pa jaz ne mislim tako, Daneel.

-    Mogoče so, kolega Elijah, vplivali na vas vaši lastni občutki. Gospa Delmarre je privlačna ženska in vi ste Zemljan in za vas ni osebna prisotnost lepe ženske čisto nič psihopatskega.

-    Vem za boljše razloge, je rekel Baley in bilo mu je kar nerodno. Daneelov hladni pogled je prodiral vanj in mu razčlenjeval dušo. Hudiča, je pomislil Baley, ampak saj to je samo stroj! Potem je rekel:

-    Če je umorila svojega moža, potem je prav tako kriva za poskus umora agenta Gruerja.

Skoraj mu je že hotel pojasniti, kako je s pomočjo robotov mogoče izvršiti umor, a se je zadržal. Ni vedel, kako bi Daneel reagiral na teorijo, po kateri so bili roboti lahko nedolžni morilci.

Daneel je dejal:

-    In prav tako je poskusila umoriti tudi vas.

Baley se je namrščil. Daneelu ni nameraval povedati ničesar o zastrupljeni puščici, ki ga je zgrešila. Ni namreč maral, da bi Daneel še bolj okrepil svojo zaščito. Jezno ga je vprašal:

-    Kaj ti je povedala Klorissa?

Moral bi jo posvariti, naj molči. Sicer pa - kako bi mogel vedeti, da bo tam okrog hodil tudi še Daneel in povpraševal to in ono.

Daneel je mirno odgovoril:

-    Gospa Cantoro ni s tem v nobeni zvezi. Sam sem bil priča poskusu umora.

-    Tebe ni bilo nikjer.

-    Pred dobro uro sem vas jaz sam pobral in vas prinesel semkaj.

-    O čem pa govoriš?

-    Se ne spominjate, kolega Elijah? Bil je skoraj popoln umor. Ali vam ni gospa Delmarre svetovala stopiti na odprto? Tega sicer nisem slišal, a prepričan sem, da je bilo tako.

-    Res mi je to nasvetovala.

-    In najbrž vas je tudi speljala proč od hiše?

Baley je pomislil na svoj portret in na tiste obdajajoče sive zidove. Ali je mogoče, da bi bila vse to samo prebrisana psiholo-i|.. gija? Ali bi bila Solarijka sposobna imeti takšno globoko intuicijo, sposobna tako zelo razumeti duševnost Zemljana?

-    Ne, je rekel.

-    Je ona predlagala sprehod do tistega jezerca in posedanje na tisti klopici?

-    To že.

-    Ali si zdaj lahko zamislite, da vas je ona lahko opazovala in da je zelo dobro videla, kako se vas vse bolj in bolj loteva vrtoglavica?

-    Enkrat ali dvakrat me je vprašala, ali hočem nazaj.

-    Tega najbrž ni mislila zares. Lahko vasje gledala, kako vam je na tisti klopici postajalo vse bolj in bolj slabo. Mogoče vas je celo sunila - ali pa sunek sploh ni bil potreben. V trenutku, ko sem pritekel in ko sem vas zgrabil, ste že padali s klopice v meter globoko vodo, kjer bi prav gotovo utonili.

-    O hudiča! je vzkliknil Baley in se zdaj prvikrat spomnil tistih svojih bežnih občutkov.

-In še več! je nadaljeval Daneel. Gospa Delmarre je sedela poleg vas, gledala, kako ste padali, pa se ni niti ganila, da bi vas zaustavila. Se manj bi vas seveda poskusila izvleči iz vode. Pustila bi, da bi utonili. Mogoče bi poklicala robota, a ta bi prav gotovo prišel prepozno. In potem bi seveda izjavila, da se vas ni mogla dotakniti - niti z namenom, da bi vam rešila življenje. To je vse zelo res, je pomislil Baley. Nihče bi ji ne zameril, če bi rekla, da se ni mogla dotakniti človeškega bitja. Čudno bi bilo samo to, da sta bila tako blizu skupaj. Daneel je govoril dalje:

-    Vidite torej, kolega Elijah, da o njeni krivdi skoraj ne moreva dvomiti. Rekli ste, da bi morala ona torej tudi poskusiti umor agenta Gruerja, kakor da bi bil to kakšen dokaz zoper njeno krivdo. Zdaj vidite, da mora biti kriva tudi tega poskusa. Motiv, da bi umorila vas - je bil isti kot pri Gruerju: hotela se je znebiti vztrajnih raziskovalcev svojega prvega umora.

Baley je ugovarjal:

-    Vsa zadeva je lahko tudi čisto nedolžna. Mogoče sploh ni opazila, kako odprt prostor vpliva name.

-    Študirala je Zemljo. Poznala je slabosti Zemljanov.

-    Zagotavljal sem ji, da sem danes že bil na prostem in da sem se že kar precej privadil.

-    Najbrž je te stvari vedela bolje od vas.

-    Ni tako pametna, kot se ti zdi. To se ne ujema in jaz tega ne verjamem. Sicer pa - nobena obtožba umora ne drži, dokler ni dokazano, kaj se je zgodilo z morilčevim orožjem.

-    Tudi to lahko dokažem, kolega Elijah! je rekel Daneel in ga gledal mirno in trdno.

-    Kako?

-    Spomnili se boste, kolega Elijah, da je bilo vaše sklepanje naslednje: če bi bila gospa Delmarre morilka, potem bi moralo orožje, kakršnokoli že, ostati na prizorišču umora. Roboti, ki so skoraj takoj pritekli, tega orožja niso opazili - torej ga je nekdo moral odnesti. Odnesel ga je lahko samo morilec in zato gospa Delmarre, ki so jo našli na prizorišču, ne more biti morilka. Pravilno?

-    Pravilno.

-    A tam je bil vendarle še prostorček, kjer roboti orožja niso iskali.

-    Kakšen prostorček?

-    Pod gospo Delmarre. Ležala je tam v nezavesti, ki sta jo povzročila razburjenost in strast. In orožje, kakršno koli že, ležalo je pod njo, tako da ga nihče ni mogel opaziti.

-    A orožje bi odkrili, ko se je odmaknila.

-    Točno! je rekel Daneel. A roboti je niso odmaknili. Včeraj nama je pri večerji ona sama povedala, da je dr. Thool ukažal robotom, naj ji podstavijo pod glavo blazino in naj jo puste pri miru. Odmaknil jo je sam dr. Altim Thool, ko jo je prišel pregledat.

-    Tako?

-    Potemtakem slede iz tega odkritja nove možnosti. Gospa Delmarre je morilka, orožje je ležalo na prizorišču zločina, dr. Thool ga je pa odnesel, da bi jo zaščitil.

Baley je do vsega tega začutil hud odpor. Vse to ga je pripeljalo že skoraj tako daleč, da je pričakoval pameten zaključek. Rekel je:

-    To nima nobenega smisla. Zakaj naj bi dr. Thool storil kaj takega?

-    Imel je zelo dobre razloge. Saj se spominjate, kaj je o njem pripomnila gospa Delmarre: ,Zdravil me je že od otroških let in do mene je bil vedno tako prijazen in ljubezniv/ Bil sem radoveden, kakšne razloge naj bi imel, da je zanjo tako zelo skrbel. In zaradi tega sem tudi obiskal otroško farmo in pregledal kartoteko. In pokažalo se je, da je resnica, kar sem prej samo ugibal.

-    Kaj?

-    Dr. Altim Thool je oče Gladije Delmarre. In še več: on sam to ve.

Baleyje robotu moral verjeti. Lahko je samo obžaloval, da se je skozi vso to logično analizo prikopal Robot Daneel Olivaw in ne on. Pa vendar - vse to je bilo še nepopolno. Vprašal ga je:

-    Si govoril z dr. Thoolom?

-    Da. In tudi njega sem postavil v hišni pripor.

-    Kaj je rekel?

-    Priznal je, da je oče gospe Delmarre. Pokažal sem mu tisti kartotečni list in tudi list z njegovimi zapiski o njenem zdravju, ko je bila še otrok.

-    Zakaj se je za njeno zdravje tako za mal?

-    Raziskal sem tudi to, kolega Elijah. Bil je že starec, ko je dobil posebno dovoljenje za dodatnega otroka. In res se mu je posrečilo, da ga je zaplodil. Menil je, da je to zasluga njegovih genov in njegovega fizičnega zdravja. Na ta svoj uspeh je najbrž ponosen bolj, kot je to navada na tem planetu. In njegov poklic zdravnika, ki ga na Solariji ne cenijo preveč, ker pač zahteva osebno prisotnost, je bil vzrok, da je ta ponos v sebi še bolj gojil. Zaradi tega je tudi vzdrževal stalne in nevsiljive stike s svojo potomko.

-    Je Gladija o tem kaj vedela?

-    Dr. Thool je rekel, da ne.

-    Je dr. Thool priznal, da je odnesel orožje?

-    Ne. Ni priznal.

-    Potem nisi ničesar dosegel, dragi moj Daneel!

-    Ničesar?

-    Dokler ne najdeš tistega orožja in dokler ne dokažeš, da ga je res on odnesel - ali da ga pripraviš vsaj do priznanja - nimaš nobenega dokaza! Veriga tvojih sklepov je sijajna, a dokaza ni nobenega.

-    Ta človek najbrž ne bo priznal ničesar, vsaj ne brez hudega zasliševanja. Tega pa jaz nisem sposoben. Svojo hčer ima zelo rad.

-    Ne verjamem! Njegova čustva do hčerke nikakor ne morejo biti takšna, kot je to navada na najinih dveh planetih. Solarija je drugačna!

Sprehodil se je po sobi gor in dol in skušal ostati hladen. Rekel je:

-    Daneel, res - izdelal si sijajno logično stavbo - a v njej ni prav nič pametnega!

Kako se že glasi tista definicija robota? Da: logični so, pametni pa ne! je pomislil Baley. Potem je nadaljeval:

-    Dr. Thool je starec, ki je že davno preživel svoja najboljša leta, čeprav je bil še pred tridesetimi leti sposoben zaploditi hčer. Tudi Vesoljci se postarajo. Zdaj si ga predstavljaj, kako pregleduje svojo onesveščeno hčer in umorjenega zeta. Si lahko predstavljaš, v kako nenavadnem položaju se je znašel? Misliš, da bi pri vsem tem lahko ostal gospodar nad samim seboj? Da bi se tako zelo obvladal, da bi lahko opravil vrsto zelo premišljenih dejanj? Poglej!'Najprej bi bil moral odkriti orožje pod svojo hčerjo in to bi moralo biti tako dobr -prikrito, da bi ga roboti ne mogli opaziti. -Drugič, v tistem trenutku bi moral napraviti precej težak logičen sklep. Izpod njenega telesa je nemara štrlel majhen kos predmeta, po katerem je moral uganiti, da je orožje. V tistem hipu bi moral tudi spoznati, da bi bilo obtožbo umora težko dokazati, če bi tisto orožje skril. Če bi se torej neopaženo mogel izmuzniti in orožje odnesti. To pa je že zelo zamotano sklepanje, ki ga starec v paniki ne bi zmogel. In potem še tretjič: svoj načrt bi moral tudi izvesti, a je za starca le malo pretežak. In končno - biti bi moral tudi dovolj priseben in pogumen, da bi z lažjo prikrival to hudodelstvo. Vse to je lahko rezultat logičnega sklepanja, a v tem ni nič pametnega.

Daneel ga je vprašal:

-    Ali predlagate vi, kolega Elijah, kakšno drugo rešitev?

Baley je med tem govorom sedel in zdaj je poskušal spet

vstati. A bil je tako utrujen in tudi naslanjač je bil tako globok, da se mu to ni posrečilo. Proseče je iztegnil roko in rekel:

-    Daneel, daj mi roko, prosim.

Daneel se je samo zastrmel v svojo roko.

-    Oprostite, ne razumem, kaj želite kolega Elijah.

Baley je samo tiho zaklel, ko je spoznal, da ga je Daneel razumel čisto dobesedno. In popravil se je:

-    Pomagaj mi vstati!

Daneelova močna roka mu je z lahkoto pomagala iz naslanjača. Baley je rekel:

-    Hvala. Ne. Za nobeno drugo rešitev ne vem. Pravzaprav vem, a vsa zadeva je odvisna od tega, kje je tisto orožje bilo.

Nestrpno se je sprehodil do težke zavese, ki je zakrivala skoraj vso steno in jo pri koncu nekoliko privzdignil, ne da bi se zavedel, kaj počenja. Strmel je v črno steklo, dokler ni spoznal, da gleda v noč. Potem je izpustil zaveso in to v trenutku, ko se mu je približal tudi Daneel in mu jo mirno potegnil iz rok.

V drobcu sekunde, med katerim je Baley gledal robotovo roko, ki mu je z materinsko skrbjo jemala zaveso iz rok, se je v njem nekaj preobrnilo.

Ponovno je zgrabil zaveso in jo iztrgal iz Daneelovega prijema. Z vso svojo težo se je nanjo obesil in jo odtrgal z okna.

-    Kolega Elijah! je mehko zaklical Daneel. Zdaj gotovo že veste, kako odprt prostor škodljivo deluje na vas.

-Vem, je odgovoril Baley, kako zelo mi bo koristen!

Strmel je skozi okno. Ničesar ni bilo videti. Zunaj je bila samo tema in ta tema je bila odprt zrak. Zunaj je bil neskončen, neomejen prostor - pa čeprav nerazsvetljen. In gledal je naravnost vanj.

In prvič v življenju je svobodno stal pred njim. To zdaj ni bilo več pogumno dejanje in tudi ne nenormalna radovednost ali pot k odkrivanju morilca. Stal je pred njim, ker je to želel in ker mu je bilo to potrebno. V tem je bila vsa razlika.

Stene so bile bergle. Tema in gneče so bile bergle. Podzavestno je to občutil že davno prej in sovražil jih je tudi tedaj, ko je mislil, da jih ljubi in potrebuje. Le zakaj mu je bil tako zelo zoprn sivi obroč okrog njegovega portreta, ki ga je naslikala Gladija?

Začutil je, kako se ga loteva zmagoslavje in ker je zmagoslavje plodovito, ga je nenadoma, kot nekakšen notranji krik, prešinila nova misel.

Kakojr v omotici se je obrnil k Daneelu in zašepetal:

-    Že vem! O hudirja! Že vem!

-    Kaj veste, kolega Elijah?

-    Vem, kaj se je zgodilo z orožjem. Vem, kdo je kriv. Zdaj se nenadoma - vse ujema!

17. poglavje: SKLICAL JE SESTANEK

Daneel ni dopustil takojšnje akcije.

-    Jutri, je rekel s spoštljivo odločnostjo. Takšen je moj nasvet, kolega Elijah. Prepozno je in spočiti se morate.

Baley je moral priznati, da je to res, poleg tega pa se je bilo treba tudi pripraviti. In to skrbno pripraviti. Vedel je za rešitev in bil je vanjo prepričan. A temeljila je samo na sklepanjih, prav tako kot Daneelova teorija. Pravega dokaza ni bilo. Solarijci bi mu morali pomagati.

In če bo moral on sam, Zemljan, stati pred pol ducata Vesoljcev, bo moral biti seveda do skrajnosti zbran. Potrebne so bile skrbne priprave in počitek.

A ni se hotel spraviti spat. Vedel je, da bi ne mogel spati. Ne bi mu pomagala niti mehka postelja niti brezhibna postrežba robotov niti mehki parfum ali rahla glasba v Gladijini hiši. V to je bil prepričan.

V zatemnjenem kotu je nevsiljivo sedel Daneel. Baley ga je vprašal:

-    Se še vedno bojiš Gladije?

Robot je odgovoril:

-    Mislim, da bi ne bilo pametno, če bi spali sami in brez zaščite.

-    No, dobro - pa naj bo po tvojem! Pa tebi - je jasno, kaj moraš storiti?

-    Jasno mi je, kolega Elijah.

-    Upam, da te Prvi zakon pri tem ne zadržuje.

-    Nekoliko se bojim zaradi sestanka, ki ga hočete organizirati. Toda - saj boste oboroženi in boste pazili nase?

-    Seveda bom.

Daneel si je oddahnil in v tem je bilo nekaj tako človeškega, da si je Baley zaželel videti skozi temo in pogledati v strojri popolnost njegovega obraza. Daneel je pripomnil:

-    Zdi se mi, da človeško ravnanje ni vedno povsem logične

—    Potrebovali bi svoje človeške tri zakone, je odgovoril Bale; A bojim se, da jih nimamo.

Strmel je v strop. Marsikaj je bilo odvisno od Daneela i vendar mu je lahko povedal samo majhen del resnice. Roboti s bili preveč prizadeti. Avrora je seveda imela razloge, da je zastopnika svojih interesov poslala robota, a to je bila napak; Sposobnost robotov ima svoje meje.

In vendar - vsa zadeva je zdaj lahko končana v dvanajsti urah, če bo vse teklo, kot je prav. In čez štiriindvajset ur bo  lahko s polno dušo upanja potoval proti Zemlji. Čudno upanji Upal je v nekaj, v kar je sam težko verjel - a vendar je bilo to 2 Zemljo edina rešitev. To upanje je bilo rešitev za Zemljo.

Zemlja! New York! Jessie in Ben! Udobnost, toplota družil skega življenja in ljubezen!

Že napol v spanju je razmišljal o vsem tem. A misli na Zemlj mu niso prinesle pomirjenja, ki ga je pričakoval. Nekaj tujega bilo med njim in zemeljskimi mesti.

Ni se zavedel, kdaj je vse to zbledelo in kdaj je zaspal.

Ko se je naspal, se je okopal in oblekel. Telesno je bil dobi pripravljen. A mučila ga je negotovost. Ni šlo za to, da bi se rr nemara v bledi jutranji svetlobi njegova sklepanja zazdela mai trdna. Mučila ga je potreba po soočenju s Solarijci.

Je lahko prepričan, da bodo na vse to reagirali natančno take Ali bo še vedno deloval na slepo?

Najprej se je pojavila Gladija. Njej je bilo to seveda lahki Bila je v svoji hiši in stereovizor je bil pri roki. Bila je bleda brezizrazna, in bela halja, ki jo je nosila, jo je spreminjala hladen kip.

Nemočno je strmela v Baleya. Baley pa se ji je samo prijazi nasmehnil in zdelo se je, da ji je to prineslo nekaj olajšanja.

Nato so se drug za drugim začeli pojavljati ostali: Attlebis sedanji šef varnostne službe, se je pojavil takoj za Gladijo. Bil jezen in gledal je zviška na vse, kar se je dogajalo. Tudi Leebig bil nestrpen in jezen in njegova obrv je drhtela. Potem se pojavil sociolog Quemot, ki je bil nekoliko utrujen, a njego' reči: »Midva sva se pa že srečala - in to osebno, brez posredovanja stereovizorja.«

Klorissa Cantoro se pred očmi ostalih najbrž ni prav dobro počutila. Vrgla je pogled na Gladijo, se namrdnila, potem "pa gledala v tla. Nazadnje se je pojavil še dr. Thool. Bil je videti utrujen in skoraj bolan.

Zdaj so bili vsi tu, vsi, razen Gruerja, ki se mu je zdravje počasi izboljševalo, a še ni bil sposoben prisostvovati sestanku. (Dobro, je pomislil Baley, opravili bomo brez njega.) Vsi so bili svečano oblečeni in vsi so sedeli v sobah s skrbno zagrnjenimi okni.

Daneel je torej vse zelo dobro organiziral. In Baley je gojil vroče upanje, da mu bo prav tako uspelo tudi vse ostalo.

Baley je pregledal vse Vesoljce, drugega za drugim in srce mu je glasno tolklo. Vsakdo je gledal vanj iz drugačne sobe in neskladje svetlobe, pohištva in stenskih okraskov je bilo skoraj neznosno.

Baley je spregovoril:

-    Želim se pogovoriti o umoru dr. Rikaina Delmarra, o motivu, priložnosti in sredstvih za ta umor in zato . . .

Prekinil ga je Attlebish:

-    Bo to dolg govor?

Baley je ostro odgovoril:

-    Mogoče. Poklican sem semkaj zaradi te preiskave in ta posel je moja stroka in moj poklic. Jaz že vem, kaj moram storiti!

(Ne popuščaj jim, je pomislil, ali pa se ti ne bo posrečilo! Obvladaj jih, obvladaj!)

Nadaljeval je, kolikor le mogoče ostro:

-    Najprej motiv! V nekem smislu je motiv od vseh treh temeljev najmanj pomemben. Priložnost in sredstvo - to sta dve objektivni zadevi. Tu lahko raziščemo dejstva. Motiv pa je subjektiven. To je lahko nekaj, kar drugi ljudje lahko opazijo: na primer maščevanje zaradi nekega znanega ponižanja. Lahko pa je tudi nekaj povsem neopaznega; iracionalna, morilska mržnja neke osebe, ki sama sebe dobro obvlada in tega na zunaj nikoli ne pokaže.

-    In zdaj: vsi ste mi — tako ali drugače — dejali, da je po vašem mnenju zločin izvršila Gladija Delmarre, Nihče ni sumil nikogar drugega. Ali ima Gladija motiv? Predložil gaje dr. Leebig. Rekel je, da se je Gladija s svojim možem pogosto prepirala in Gladija je to pozneje tudi priznala. Razumljivo je, da iz prepira lahko nenadoma izbruhne neka besnost, ki utegne pripeljati do umora. Dobro.

-    Vendar nastane vprašanje, ali je Gladija res edina oseba, ki je imela motiv. Radoveden sem. Sam dr. Leebig . . .

Robotik je skočil na noge, iztegnil roko proti Baleyu in zakričal:

-    Pazite na svoje besede, Zemljan!

-    Saj samo teoretiziram, je hladno rekel Baley. Vi, dr. Leebig, ste z dr. Delmarrom sodelovali pri izdelavi novih robotskih modelov. Najboljši robotik na Solariji ste. Sami ste to rekli in verjamem vam.

Zdaj se je Leebig z neprikritim zadovoljstvom nasmehnil, Baley pa je nadaljeval:

-    A slišal sem tudi, da je dr. Delmarre z vami skoraj pretrgal vse odnose zaradi nekaterih vaših osebnih zadev, ki se z njimi ni strinjal.

-    Ni res! Ni res!

-    Mogoče ni res. Toda, kaj če je res? Ali bi tudi vi ne imeli motiva, da se ga znebite, preden bi vas s prekinitvijo odnosov javno ponižal? Zdi se mi, da vi takšnega ponižanja ne bi mogli prenesti.

- In da bi Leebig ne imel časa protestirati, je brž prešel na Klorisso:

-    In vi, gospa Cantoro. Smrt dr. Delmarra vas je postavila na položaj fetalnega inženirja in to je zelo odgovoren položaj.

-    Sveta nebesa, saj o tem sva vendar že govorila! je vzkliknila Klorissa.

-    Vem, da sva. Vendar pa je to zadeva, ki je kljub vsemu ne smemo pustiti izpred oči, in dr. Quemot je z dr. Delmarrom redno igral šah. Mogoče mu je postalo zoprno, ko je tako zelo izgubljal . . .

Sociolog je mirno dejal:

-    Izgubljanje šahovskih partij pa res ne more biti zadovoljiv motiv za umor, gospod detektiv.

-    Odvisno od tega, kaj vam šah pomeni. Motiv se zdi morilcu važnejši od vsega sveta, vsem drugim pa morda tudi povsem brezpomemben. Dobro, toda saj ne gre za to. Hotel sem samo povedati, da motiv sam ne zadošča. Vsakdo ima lahko motiv, posebno za umor takšnega človeka, kakršen je bil dr. Delmarre.

-    Kaj mislite s tem? ga je ogorčeno vprašal dr. Quemot.

-    Kaj? Samo to, da je bil dr. Delmarre »dober Solarijec«. Vsi vi ste ga opisali kot takega. Vse zahteve solarijskih običajev je kar najstrože izpolnjeval. Bil je idealen človek, skoraj simbol popolnosti. Kdo je takšnega človeka lahko ljubil ali celo samo cenil? Človek, ki nima nobene napake, prebuja pri svojih soljudeh samo občutke o njihovi lastni nepopolnosti. Neki pesnik iz primitivne dobe, Tennyson po imenu, je nekoč zapisal: »Kdor nima nobene napake, je ves ena sama napaka«.

-    Nihče bi ne ubil človeka zato, ker je preveč dober, je rekla Klorissa in se spet namrdnila.

-    Vi premalo veste, je rekel Baley in z istim glasom nadaljeval: Dr. Delmarre je, tu na Solariji, poznal neko zaroto - ali vsaj mislil, da jo pozna; to je bila zarota, ki je pripravljala napad in okupacijo ostalega dela galaksije. Dr. Delmarre jo je hotel razkrinkati. Zaradi tega je zelo verjetno, da ga je bilo treba po mnenju teh zarotnikov odstraniti. Vsakdo od vas je lahko član te zarote, vključno seveda gospa Delmarre in vključno seveda tudi poslevodeči šef Varnostne službe, gospod Corwin Attlebish.

-    Jaz? je nepremično vprašal Attlebish.

-    Vi ste tudi skušali ustaviti preiskavo, brž ko ste po Gruerjevi nesreči prišli na oblast.

Baley je nekajkrat srknil iz kozarca, da bi ostal pri moči. Pijačo si je bil natočil sam naravnost iz rezervoarja, in kozarca se niso dotaknile niti robotske niti človeške roke, razen njegovih lastnih. Vse do tega trenutka je vodil neko igro, da bi pridobil čas in bil je hvaležen Solarijcem, da so tako mirno sedeli. Niso bili, kot na primer Zemljani, vajeni takšnih sestankov. Niso se znali bojevati iz oči v oči. Rekel je:

-    In zdaj o priložnosti. Splošno mnenje je, da je imela priložnost samo gospa Delmarre, kajti samo ona se je lahko osebno približala svojemu možu. Pa smo o tem res lahko tako prepričani? Recimo, da se je nekdo drug odločil ubiti dr. Delmarra. Ali bi ta strašna odločitev ne potisnila v ozadje zoprnega občutka osebne prisotnosti? Ali bi tisti, ki se je odločil za umor, ne zmogel vsaj v trenutku zločina trpeti osebne prisotnosti? Ali bi se ne mogel zmuzniti v Delmarrovo hišo in . . .

Attlebish se je spet vmešal.

-    Vi, Zemljan, o vsej zadevi ne veste ničesar. Ne gre za to, ali smo to storili mi ali ne. Dejstvo je, da bi dr. Delmarre sam ne dopustil takšnega prihoda, prav gotovo ne. Dr. Delmarre bi vsakomur, ki bi kakor koli prišel v njegovo osebno bližino, ukažal, naj odide, pa čeprav bi bil to njegov najboljši prijatelj. Če bi to ne pomagalo, bi poklical robote na pomoč.

-    To je res, je rekel Baley. Toda samo, če bi se dr. Delmarre zavedal njegove osebne prisotnosti.

-    Kaj mislite s tem? ga je presenečeno vprašal dr. Thool z drhtečim glasom.

Baley je pogledal v svoje zapiske in odgovoril:

-    Ko ste na mestu umora pregledovali gospo Delmarre, je sprva mislila, da jo gledate samo po stereovizorju, dokler se je niste dotaknili. To mi je sama povedala in verjamem ji. Jaz sam pa sem navajen samo na obiske. Ko sem prišel na Solarijo in se najprej povežal s šefom Varnostne službe Gruerjem, sem misli, da je osebno prisoten. In bil sem zelo presenečen, ko je po končanem pogovoru kar izginil.

-    Zdaj pa razmišljajte o nasprotnem. Človek na Solariji običajno vse življenje uporablja samo stereovizor; nikoli nikogar ne sprejme v svojo bližino, razen seveda v redkih priložnostih svoje žene. Vzemimo, da se mu zdaj nekdo osebno približa. Nedvomno bi se mu zazdelo, da gre za stereovizor, zlasti še, če bi se mu tista oseba prej najavila po robotu, češ da želi z njim zvezo.

-    Takšna prevara ni možna, je rekel Quemot. Isto ozadje bi jo onemogočilo.

-    Mogoče, toda kdo od vas se zdajle zaveda ozadja? Pretekla bi najmanj cela minuta, preden bi se dr. Delmarre zavedel, da je nekaj narobe in v tem času bi tisti njegov prijatelj ali kdorkoli bi to že bil, lahko dvignil kol in udaril.

-    Nemogoče, je trmasto trdil Quemot.

-    Jaz pa mislim, da je mogoče. Mislim namreč, da gospa Delmarre ni bila edina oseba, ki je imela priložnost ubiti dr. Delmarra. Imela je priložnost, seveda - a priložnost je imel tudi še kdo.

Premolknil je. Začutil je, kako mu na čelu izstopa znoj, toda -če bi si ga obrisal, bi s tem izdal svojo slabost. Vso proceduro je moral absolutno obvladati. Oseba, na katero je meril, je morala prepričljivo začutiti, da je v podrejenem položaju. To pa je bilo Zemljanu težko doseči.

Pregledal je vse obraze, drugega za drugim, in spoznal, da

zadeva dobro napreduje. Celo Attlebish se mu je zazdel nekam človeško zaskrbljen. Nadaljeval je:

-    In zdaj smo prišli do sredstva, in to je najbolj zagonetna zadeva. Orožje, ki je z njim morilec zagrešil svoj zločin, ni bilo nikoli odkrito.

-    Saj to vemo, je rekel Attlebish. Če bi ga odkrili, bi bila krivda gospe Delmarre dokazana. Nikoli bi ne zahtevali preiskave.

-    Mogoče. A naj zdaj razčlenimo ta problem. Dve možnosti sta: zločin je zagrešila gospa Delmarre ali pa kdo drug. Če bi zločin zagrešila gospa Delmarre, bi moralo orožje ostati na licu mesta, če ni bilo pozneje odneseno. Moj kolega, gospod Olivaw iz Avrore, ki ga ta trenutek ni med nami, je menil, da je imel priložnost odnesti orožje dr. Thool. In zdaj - pred vsemi vami -vprašujem dr. Thoola, če je bil res on tisti, ki je orožje odnesel, ko je pregledoval nezavestno gospo Delmarre.

Dr. Thool je vzdrhtel:

-    Ne, ne! Prisegam! Vprašajte me, kar hočete, a prisegam, da nisem ničesar odnesel!

Baley je vprašal:

-    Ali kdo lahko priča, da dr. Thool laže?

Vsi so molčali. Leebig je strmel v nekaj, kar je bilo zunaj Baleyevega vidnega polja in pri tem godrnjal, koliko časa so že zamudili. Baley je nadaljeval:

-    Druga možnost je ta, da je zločin zagrešil nekdo drug in da je orožje odnesel s seboj. In če je to res, se moramo vprašati, zakaj. Dejstvo, da je nekdo orožje odnesel, nas opozarja, da gospa Delmarre ne more biti morilec. Tudi precejšen bedak, ki. orožja ni pustil pri truplu, bi vedel, da bi tako omogočil obtožbo zoper gospo Delmarre. V nasprotnem primeru pa mora orožje biti tam! A nihče ga ni videl.

Attlebish je rekel:

-    Nas imate za bedake ali za slepce?

-    Imam vas za Solarijce, je mirno odgovoril Baley, in zato mislim, da ste nesposobni spoznati tisto posebno orožje, ki je ostalo na prizorišču zločina.

-    Niti besede ne razumem, je zmedeno zagodrnjala Klorissa.

Celo Gladija, ki se ves čas skoraj sploh ni ganila, je presenečeno strmela v Baleya. Baley je pojasnjeval dalje:

-    Mrtvi soprog in onesveščena žena nista bila edina na prizorišču. Tu je bil tudi pokvarjeni robot.

-    In kaj potem? je jezno vprašal Leebig.

-    Ali ni jasno, da nam je zdaj, ko smo izključili vse nemožnosti, ostala v rokah samo resnica. Ta resnica se zdi nemara vam neverjetna: morilčevo orožje je bil tisti robot, a tega nihče med vami ni mogel sprevideti, ker vam je vaša vzgoja vcepila vero v robote.

Vsi so spregovorili obenem; vsi — razen Gladije, ki je samo strmela.

-    Mir! Tišina! Naj vam pojasnim! jih je miril Baley z dvignjenimi rokami. Še enkrat je povedal vso zgodbo o atentatu na Gruerjevo življenje in razložil metodo, po kateri se je to lahko zgodilo. Za dodatek je povedal še to, kako ga je nekdo poskusil umoriti na otroški farmi.

Leebig je nestrpno dejal:

-    Mislim, da se je to zgodilo tako, da je nekdo ukažal prvemu robotu, naj puščico zastrupi in mu pri tem ni povedal, daje tisto strup; potem je ukažal drugemu robotu, ki o tem ni vedel ničesar, naj dečku pove, da ste vi Zemljan - in da mu mora prav tedaj tudi izročiti tisto puščico.

-    Nekako tako. Oba robota sta morala dobiti zelo natančna navodila.

-    Zelo prebrisano! je rekel Leebig.

Noben Solarijec bi ne mogel uporabljati robotov za ubijanje ljudi! je rekel Quemot in bil je bled, kot da bi nenadoma zbolel.

Baley je skomignil:

-    Mogoče je to res. Vendar je stvar taka, da je robote pač le mogoče pripraviti do tega. Vprašajte dr. Leebiga. On je robotik.

-    A ta razlaga nam pri umoru dr. Delmarra ne more prav nič pomagati, je rekel Leebig. Že včeraj sem vam povedal. Nihče ne more robota pripraviti do tega, da bi človeku razbil lobanjo.

-    Dovolite, da razložim!

-    Kar dajte, če morete!

-    Bil je to novi model robota in dr. Delmarre ga je prav tedaj preskušal. Vse to pa mi je postalo jasno šele včeraj, ko sem slučajno nekega robota prosil, naj mi pomaga vstati iz naslanjača. Pri tem sem rekel: »Daj mi roko!« In robot je zmedeno zijal v svojo lastno roko, kakor da bi zahteval, da si jo mora odtrgati in jo izročiti meni. Ukaz sem moral ponoviti z drugimi besedami. In tedaj sem se tudi spomnil, kaj mi je dr. Leebig malo prej pripovedoval: v teku so bili poskusi z roboti, ki naj bi imeli nadomestljive ude.

-    Recimo, da je bil tudi tisti robot, ki je z njim eksperimentiral dr. Delmarre, takšen: lahko je uporabljal večje število različnih udov, ki so bili prirejeni za različna specializirana opravila. Recimo, da je morilec to vedel in da je nenadoma ukažal robotu: »Daj mi roko!« In robot si je roko odstranil in mu jo izročil. Odstranjena roka je bila odlično orožje. In ko je bil dr. Delmarre mrtev, mu je morilec pritrdil roko spet nazaj.

Ob tej razlagi so bili sprva vsi zaprepadeni, nato pa se je sprožil cel val ugovorov. Zadnji stavek je moral Baley skoraj kričati.

Attlebish je, ves zaripel v obraz, vstal in stopil proti njemu. Zakričal je:

-    In če je to tudi res, je prav gospa Delmarre tista, ki je kriva umora! Ona je bila tam, prepirala se je z možem in videla ga je, kako z robotom ravna. Bila je edina, ki je vedela, da je tisto roko mogoče odstranjevati! Sicer pa - vsega tega jaz sploh ne verjamem! Dokazujte kolikor hočete - vse kaže nanjo!

Gladija je začela tiho jokati, a Baley je sploh ni pogledal. Rekel je samo:

-    Nasprotno, zelo lahko je dokazati, da ravno gospa Delmarre ni mogla biti morilka.

Jothan Leebig je nenadoma prekrižal roke in ga zaničljivo pogledal. Baley je to opazil in dejal:

-    Vi, dr. Leebig, mi boste pri tem pomagali. Kot robo tik zelo dobro veste, da vodenje robotov k takšnemu dejanju, kot je posredni umor, zahteva veliko spretnost. Včeraj sem na primer jaz poskusil spraviti nekoga v hišni pripor. V tem smislu sem dal zelo natančna navodila trem robotom. Bilo je zelo preprosto, toda pri ravnanju z roboti sem velika neroda. V mojih navodilih so bile vrzeli in jetnik je ušel.

-    Kdo je bil to? je vprašal Attlebish.

Baley je samo nestrpno nadaljeval:

-    Gre samo za to, da amaterji ne morejo dobro upravljati z roboti. In na Solariji je stvar takšna, da so nekateri kar precejšnji amaterji. Kaj na primer ve o robotiki gospa Delmarre? Dr. Leebig, odgovorite, prosim!

-    Kaj?

-    Vi ste gospo Delmarre poskusili poučevati v robotiki. Kakšen učenec je bila? Se je kaj naučila?

-    Ni se . . . Leebig je v zadregi gledal okrog sebe in beseda mu je obtičala v grlu.

-    Bila je čisto brezupen primer, kajne? Bi morda raje ne odgovorili?

-    Najbrž je raje ostala nevednica . . .

-    Ali ste kot robotik pripravljeni izjaviti, da bi gospa Delmarre s svojim znanjem lahko pripeljala robote do posrednega umora?

- Kako naj to vem?

-    Pa postavimo drugače! Tisti, ki me je na otroški farmi poskusil umoriti, je moral mojo prisotnost ugotoviti s pomočjo medrobotske radijske povezave. Nobenemu človeku nisem povedal, kam grem, in za moja pota so vedeli samo roboti, ki so me vozili. Moj kolega Daneel Olivaw me je našel šele pozneje in to s precejšnjimi težavami. Morilec pa je verjetno z lahkoto prišel do teh podatkov. Ugotovil je torej, kje sem in potem še organiziral zastrupitev puščice in njeno izstrelitev. In vse to - preden sem zapustil farmo in se odeljal naprej! Bi bila gospa Delmarre sposobna storiti kaj takega?

Corwin Attlebish se je nagnil naprej in vprašal:

-    In kaj pravite, kdo bi bil dovolj spreten?

Baley je odgovoril:

-    Dr. Jothan Leebig je, kot sam pravi, najboljši robotik na planetu.

-    Je to obtožba? je zavpil Leebig.

-    Da! je zakričal Baley.

Besnost v Leebigovih očeh je počasi popustila. A ni se pomiril, temveč je ostal krčevito napet. Rekel je:

-    Po umoru sem pregledal Delmarrovega robota. Nadomestljivih udov ni imel. Se pravi - bili so pač nadomestljivi, a na povsem običajen način s strokovno uporabo posebnega orodja. Zaradi tega torej robata ni bilo mogoče uporabiti pri umoru dr. Delmarra in vaše dokazovanje je povsem prazno.

Baley je vprašal:

-    Ali lahko še kdo priča, da je ta izjava resnična?

-    V mojo izjavo ne smete dvomiti!

-    Pa dvomim! In ta vaša izjava, ki je nihče ne more podpreti, je brez pomena. Če bi jo kdo podprl, bi bilo drugače. Sicer pa -tistega robota ste zelo hitro uničili. Zakaj?

-    Nobenega razloga ni bilo, da bi ga hranil. Bil je popolnoma pokvarjen in neuporaben.

-    Zakaj?

-    To ste me že enkrat vprašali in povedal sem vam zakaj. Bil je priča umoru, ki ga ni mogel preprečiti.

-    In rekli ste mi, da to vedno povzroči popoln razkroj; da je to splošno pravilo. A tisti robot, ki je sam prinesel Gruerju zastrupljeno pijačo, je potem samo malo šepal in rahlo jecljal. On sam je bil tisti, ki je nevede in neposredno izvršil umor, ni bil samo priča - pa vendar je bil še toliko pri sebi, da sem ga lahko zaslišal. Zato je Delmarrov robot moral vedeti o umoru mnogo več kot Gruer-jev. Delmarrov robot je sam videl, kako je nekdo uporabil njegovo roko za orožje pri umoru!

-    Vse to je nesmisel! Vi se na robotiko prav nič ne razumete.

-    Mogoče res ne. Vendar predlagam, da šef Varnostne službe Attlebish pregleda dokumente vaše tovarne robotov in poprav-ljalnice. Verjetno bo iz njih razvidno, če ste izdelovali robote z nadomestljivimi udi, če ste katerega poslali dr. Delmarru, in kdaj.

-    Nihče ne bo brskal po mojih dokumentih! je kričal Leebig.

-    Zakaj pa ne? Če vam ni treba ničesar skrivati? Zakaj ne?

-    Pa zakaj, za boga, naj bi jaz ubil dr. Delmarra? To mi povejte! Kakšen naj bi bil moj motiv?

-    Kar dva lahko navedem! Bili ste prijatelj gospe Delmarrove. Zelo dober prijatelj. Tudi Solarijci so ljudje, vsaj v nekem smislu. Vi se z ženskami niste nikoli družili, a to vas ni obvarovalo pred - da se tako izrazim - živalskimi potrebami. Gledali ste gospo Delmarre - gledali seveda po stereovizorju - ko je bila tudi zelo pomanjkljivo oblečena in . . .

-    To ni res! je besno kričal Leebig.

Tudi Gladija je odločno zašepetala:

-    Ne . . . ne . . .

-    Mogoče vi sami niste prepoznali narave svojih občutkov ali pa ste se jih samo megleno zavedali; zaradi svojih slabosti ste samega sebe zaničevali in zasovražili ste gospo Delmarre, ki jih je povzročila. In mogoče ste sovražili tudi dr. Delmarra, ker je imel njo. Predlagali ste gospe Delmarrovi, da bi bila vaša pomočnica. Do tega vas je pač pripeljala vaša strast. Ona je ta vaš predlog odbila in zaradi tega ste jo še bolj zasovražili. In maščevali ste se obema tako, da ste ubili dr. Delmarra in vrgli sum na njo.

-    Kdo naj bi verjel tej ceneni, melodramatični svinjariji? je hripavo in skoraj šepetaje vprašal Leebig. Mogoče kakšen Zemljan ali pa žival. A noben Solarijec!

Baley je odgovoril:

-    Moje trditve ne temelje samo na tem motivu. Ta motiv je sicer deloval, čeprav samo podzavestno - a vi ste imeli še en mnogo večji in jasnejši motiv. Dr. Rikaine Delmarre je bil napoti vašim načrtom in morali ste ga odstraniti.

-    Kakšnim načrtom? je vprašal Leebig.

-    Vašim načrtom, da bi zavzeli galaksijo, dr. Leebig!

18. poglavje: ODGOVORIL JE NA VPRAŠANJE

-    Ta Zemljan je nor! je zakričal Leebig. Vam to ni jasno?

Brez besed so nekateri strmeli v Leebiga, drugi pa v Baleya.

Baley jim ni dal priložnosti, da bi sami odločali, kdo ima prav.

Rekel je:

-    Vi, dr. Leebig, zelo dobro veste, da je dr. Delmarre nameraval pretrgati z vami vsako zvezo. Gospa Delmarre je mislila, da zato, ker se niste hoteli poročiti. Jaz pa ne mislim tako. Sam dr. Delmarre je delal načrte za vsesplošno umetno oplojevanje in poroka bi bila potemtakem nepotrebna. Toda dr. Delmarre je z vami sodeloval in mislim, da je o vašem delu vedel več kot kdorkoli. Poznal je vaše nevarne poskuse in skušal jih je zaustaviti. Agentu Gruerju je o vsem tem nekaj namignil, a podrobnosti mu ni mogel povedati, ker jih še ni dovolj dobro preučil. Očitno je, da ste odkrili njegove sume in ga ubili.

-    Norec! je spet rekel Leebig. Z vsem tem nočem imeti nobenega opravka več.

Toda Attlebish ga je prekinil:

-    Poslušaj ga do konca, Leebig!

Baley se je ugriznil v ustnico, da ne bi prezgodaj pokažal zadovoljstva zaradi očitnega pomanjkanja simpatije v glasu šefa Varnostne službe. Rekel je:

-    Dr. Leebig, ko sva se pogovarjala o robotih z nadomestljivimi udi, ste omenili tudi vesoljske ladje z vgrajenimi pozitron-skimi možgani. Tedaj ste vsekakor nekoliko preveč govorili. Ste morda mislili, da sem kot Zemljan nesposoben razumeti uporabo robotike? Ste se ustrašili grožnje z osebno prisotnostjo in ste bili potem, ko sem popustil, tako zelo veseli, da niste vedeli, kaj govorite? Sicer pa mi je dr. Quemot že prej povedal, da je pozitronski robot tajno orožje Solarije zoper Zunanje svetove.

Quemot, ki gaje Baley tako nenadoma omenil, je besno skočil na noge in zakričal:

-    Jaz sem mislil . . .

-    Vem, mislili ste to v sociološkem smislu. A to mi daje misliti. Zamislimo si vesoljsko ladjo z vgrajenimi pozitronskimi možgani in jo primerjajmo z ladjo s človeško posadko. Ladja s človeško posadko ne more uporabljati robotov za bojne akcije. Robot ne more uničevati ljudi na sovražnih ladjah ali sovražnih planetih. Robot ne more razumeti razlike med ljudmi, ne more razlikovati prijateljev od sovražnikov.

-    Seveda - robotu se lahko tudi zlažemo, da na sovražni vesoljski ladji ni ljudi. Lahko se mu zlažemo, da bombardiramo nenaseljen planet. A to bi bilo težko: robot lahko vidi, da njegova vesoljska ladja nosi človeška bitja; ve, daje njegov planet naseljen z ljudmi. In sklepal bi, da so prav tako naseljene tudi druge vesoljske ladje in planeti. Potreben bi bil res velik strokovnjak v robotiki, da bi jih vodil kakor treba, takih strokovnjakov pa je zelo malo. Vi, dr. Leebig, ste tak strokovnjak.

-    Zdi pa se mi, da bi vesoljska ladja z lastnimi pozitronskimi možgani lahko napadla vsako ladjo, na katero bi jo usmerili. Ti možgani bi povsem naravno lahko sklepali, da so tudi vse ostale ladje brez človeške posadke. Takšno pozitronsko ladjo bi lahko tudi uredili tako, da bi ne mogla sprejemati s sovražnih ladij nobenih takšnih sporočil, ki bi možgane lahko poučila o resnici. Takšna ladja - z vsem svojim napadalnim in obrambnim orožjem pod neposredno kontrolo pozitronskih možganov - bi bila tudi mnogo bolj gibljiva kot katerakoli ladja s človeško posadko. Takšna ladja bi ne potrebovala nikakršnih prostorov za ljudi, nobenih skladišč za njihovo prehrano, za vodo, nobenih čistilcev zraka in lahko bi imela močnejši oklep, več orožja in bila bi teže ranljiva. Ena sama pozitronska ladja bi lahko porazila celo ladjevje običajnih. Se motim?

Zadnje vprašanje je bilo izstreljeno na dr. Leebiga, ki se je dvignil s svojega sedeža in stal tam nepremično, kot okamnel. Kaj je občutil? Jezo? Grozo?

Odgovora ni bilo. Nihče tudi ni pričakoval odgovora. In kot bi se nekaj prelomilo, so vsi hkrati besno zakričali. Klorissa je imela obraz furije in celo Gladija je planila na noge in s svojo drobno pestjo preteče mahala po zraku.

In vsi so se obrnili zoper Leebiga.

Baley se je oddahnil in zaprl oči. Skušal se je sprostiti, vsaj za nekaj trenutkov.

Delovalo je. Nazadnje je le pritisnil na pravi gumb. Quemot je primerjal solarijske robote in špartanske helote. Rekel je, da se roboti ne morejo upreti in da so zaradi tega Solarijci lahko mirni.

Toda kaj, če je zdaj nekdo grozil, da bo naučil robote pobijati ljudi? Z drugimi besedami bi to pomenilo, da bi jim tudi vdihnil sposobnost za upor.

Bi ne bil to največji zločin? In prav Solarija je takšen planet, da se mora na njem vsak prebivalec z vso besnostjo in vso odločnostjo obrniti proti tistemu, ki bi bil samo osumljen, da skuša pripraviti robote do tega. Na Solariji, kjer pride dvajset tisoč robotov na enega samega človeka!

Attlebish je zakričal:

-    Aretirani ste! Najstrože vam prepovedujem dotikati se vaših knjig in dokumentov - vse dokler jih ne bo pregledala vlada . . .

K Baleyu je pristopil neki robot:

-    Sporočilo za vas, gospod, od gospoda Olivawa.

Baley je sporočilo prebral in nato zakričal v splošni vik in krik:

-    Trenutek, prosim!

Njegov glas je imel skoraj čaroben učinek. Vsi so se obrnili k njemu, in na vseh obrazih - razen seveda na Leebigovem srepem pogledu - je bilo brati samo mučno pozornost in pričakovanje, kaj bo povedal. Baley je rekel:

-    Nespametno bi bilo pričakovati, da se dr. Leebig med čakanjem na kakega uradnika ne bo dotikal svojih dokumentov. Zato je moj kolega, Daneel Olivaw, odpotoval na njegovo posestvo, še preden je začel tale pogovor. Zdaj je že na cilju in čez nekaj trenutkov se bo pojavil pri njem in mu omejil svobodo delovanja.

-    Omejil svobodo delovanja?! je zakričal Leebig v skoraj živalski grozi in oči so se mu razširile, da so bile videti kot prazne vdolbine v glavi. - Nekdo prihaja sem? Osebna prisotnost?! Ne! Ne!

Poslednji »Ne« je bil pravi zverinski krik.

-    Nič hudega vam ne bo storil, je hladno rekel Baley, če boste sodelovali.

-    A nočem se srečati z njim! Ne morem prenašati tega!

Robotik je podzavestno padel na kolena. Sklenil je roke kot v

molitvi. In jecljaje kot otrok je govoril:

-    Kaj hočete? Hočete spoved? Delmarrov robot je res imel nadomestljive ude. Da. Da. Da. Jaz sem tisti, ki je organiziral zastrupitev Gruerja. Tudi tista puščica je moje delo. Tudi načrte za takšno vesoljsko ladjo sem pripravljal. Niso se mi še posrečili, a res je, da sem jih pripravljal. Samo - prosim vas, zadržite tistega moža! Ne pustite ga sem! Zadržite ga!

Baley je prikimal. Spet pravi gumb. Grožnja z osebno prisotnostjo je bila hujša kot kakršnekoli fizične torture.

V tistem trenutku se je Leebig nenadoma ozrl in njegova usta so se odprla: zagledal je Daneela.

-    Proč! Proč! je govoril s prosečim glasom. Prosim vas, ne približujte se! Prosim . . .

Umikal se je po vseh štirih. Potem je z roko nenadoma segel v žep suknjiča in si naglo nekaj nesel v usta. Dvakrat je zanihal, potem se je zvrnil na hrbet.

Baley bi najraje zakričal: norec, saj to ni človek! Samo eden od robotov je, ki jih tako ljubiš . . .

Daneel Olivaw je planil k njemu in za trenutek strmel v zgrbljeno truplo.

Baley je zadržal sapo. Če bi Daneel opazil, daje Leebiga ubila njegova lažna človečnost, bi bil učinek na njegove, v Prvi zakon uklenjene možgane, porazen.

A Daneel je samo pokleknil obenj in njegovi nežni prsti so ga pobožali. Potem je dvignil Leebigovo glavo, kakor da mu je neskončno dragocena in jo ljubkoval. Njegov čudovito lepi obraz se je obrnil k ostalim in zašepetal:

-    Človek je mrtev!

Baley jo je pričakoval; prosila ga je za poslednji pogovor; a silno se je začudil, ko se je pojavila pred njim. Rekel je:

-    Saj si vendar osebno prišla . . .

-    Da, je rekla Gladija. Kako pa to veš?

-    Rokavice imaš.

Zmedeno je pogledala na svoje roke. Potem ga je mehko vprašala:

-    Te motijo?

-    Ne, sploh ne. A zakaj si se odločila priti?

-    Veš . . . moram se privaditi, ali ne? Prav zares - če bom šla na Avroro . . .

-    Potem je vse urejeno?

-    Gospod Olivaw je menda vpliven človek. Vse je urejeno. Nikoli se ne bom vrnila.

-    Dobro. Tam boš srečnejša. Vem, da boš.

-    Malce se bojim.

-    Vem. Misliš na neprestane osebne prisotnosti ljudi in na to, da tam ne boš imela tolikšnega udobja, kot ga imaš na Solariji. A vsega se boš privadila in - kar je najvažnejše - pozabila boš na vso grozo, ki si jo tu doživela . . .

-    A vsega nočem pozabiti.

-    Vse boš pozabila. In nekoč se boš tudi poročila. Mislim resno, prav zares se boš poročila.

Baley je gledal v to vitko deklico, ki je stala pred njim in bilo mu je hudo. Žalostno je dejala:

-    A to se mi ravno zdaj ne zdi več tako privlačno . . .

-    To je samo občutek, ki se bo spremenil.

In stala sta drug drugemu nasproti in se gledala in nista imela besed. Čez dolgo časa je Gladija spregovorila:

-    Nisem se ti zahvalila . . .

-    Bila je samo moja dolžnost.

-    Ti se zdaj vračaš na Zemljo?

-    Da.

-    Nikoli več te ne bom videla . . .

-    Mogoče res ne. A tega nikar ne obžaluj! Čez štirideset let bom jaz že prav gotovo mrtev, ti pa boš tedaj še prav tako mlada kot si danes.

-    Ne reci tega!

-    Taka je resnica.

Potem je hitro, kakor da bi jo k temu nekaj prisililo, spremenila predmet pogovora:

-    Veš . . . tisto o Jothanu Leebigu je vse res . . .

-    Vem. Robotiki so pregledali njegove dokumente in odkrili eksperimente z razumnimi vesoljskimi ladjami. Tudi robote z nadomestljivimi udi so našli.

-    Le zakaj je počenjal takšne strašne stvari, kaj praviš?

-    Bal se je ljudi. Naredil je samomor, samo da bi se rešil osebne prisotnosti in bil je pripravljen uničevati cele planete, samo da bi se Solarije in njenega tabuja osebne prisotnosti nihče ne pritaknil.

-    Le kako je mogel biti tak . . . ko pa je osebna prisotnost lahko tako zelo . . .

Gladija stavka, ki ga je izgovorila šepetaje, ni mogla dokončati. Nato je spet sledila minuta molka. Gledala sta drug drugega na daljavo desetih korakov. Potem je nenadoma zakričala:

-    Oh, Elijah - to se ti bo zdelo nemoralno . . .

-    Nemoralno? Kaj?

-    Se te lahko dotaknem? Nikoli več ne bova skupaj . . .

-    Če hočeš.

Prihajala je bliže, korak za korakom, oči so ji žarele in vsa je drgetala. Korak pred njim se je ustavila in potem je počasi začela slačiti desno rokavico.

Baley je dvignil roko, kakor da bi se hotel braniti:

-    Ne bodi nora, Gladija.

-    Saj se ne bojim.

Njena roka je bila gola. Iztegnila jo je vso drhtečo.

In roka je drhtela tudi Baleyu, ko jo je iztegnil njeni naproti. Tako sta ostala nekaj trenutkov - njena nežna, sramežljiva ročica je trepetala v njegovi. Potem je on svojo roko odprl in njena je pobegnila, a nenadoma spet planila in se začela približevati njegovemu obrazu, vse bliže in bliže, dokler niso njeni prsti, lahki kot peresca, obtičali na njegovem licu. Rekla je:

-    Hvala ti, Elijah. Zbogom.

-    Zbogom, je odgovoril Elijah in jo gledal, kako je odhajala.

Celo misel na vesoljsko ladjo, ki ga je že čakala, in na

povratek na Zemljo, mu tisti hip ni izbrisala občutka, da je nekaj velikega izgubil.

Podsekretar Albert Minnim ga je sprejel svečano in prisrčno:

-    Pozdravljeni spet na naši Zemlji! Vaše poročilo je že prišlo in zdaj ga študiramo. Dobro ste opravili! V vašem personalnem listu bo vse to zapisano z zlatimi črkami!

-    Hvala, je rekel Baley. V njem ni bilo niti trohice domišljavosti. Zdaj je bil spet na Zemlji; zdaj je bil spet varen v njenih jeklenih votlinah; in govoril je tudi že s svojo ženo Jessie. Vse to ga je pustilo čudno praznega.

-    Vendar pa ste v svojem poročilu obdelali samo preiskavo umora. Nas pa so zanimale tudi druge stvari. Mi o tem lahko ustno poročate?

Baley je okleval in njegova desnica je avtomatsko segla v žep, kjer je začutil toplino svoje priljubljene pipe.

-    Saj lahko kadite, je rekel Minnim.

Počasi, z vsem privajenim slovesnim obredom, si je Baley tlačil in prižigal pipo. Potem je rekel:

-    Nisem sociolog.

-    Ne? se je nasmehnil Minnim. Zdi se mi, da sva o tem že govorila. Uspešen detektiv mora imeti sociologijo v mezincu, pa čeprav nikoli ni slišal o Hackettovih enačbah. Že na vašem obrazu berem, da ste marsikaj zvedeli o Zunanjih svetovih, da pa vam ne gre z jezika, ker ne veste, če mi bo všeč.

-    Če hočete, pa naj bo tako, gospod. Ko ste me pošiljali na Solarijo, ste mi zastavili neko vprašanje. Hoteli ste vedeti, kakšne slabosti imajo Zunanji svetovi. Njihova moč - to so njihovi roboti, redka naseljenost, njihova dolga življenja. A kakšne so njihove slabosti?

-    Da. Torej?

-    Mislim, da sem spoznal slabosti Solarijcev.

-    Torej le lahko odgovorite na moje vprašanje. Prosim.

-    Njihove slabosti so njihovi roboti, redka naseljenost, dolga življenja.

Minnim je gledal v Baleya in izraz na njegovem obrazu se ni spremenil. Po papirju, ki gaje imel na pisalni mizi, je delal čačke, ki niso pomenile ničesar. Vprašal je:

-    Zakaj pravite tako?

Med potovanjem domov je Baley ure in ure urejal svoje misli.

V domišljiji je soočil uradniško mentaliteto z uravnoteženimi, dobro premišljenimi argumenti. A zdaj se ni mogel znajti. Rekel je:

-    Ne vem, če vam lahko to dovolj jasno razložim.

-    Nič zato. Poslušam vas. Dajte mi vsaj prvo, približno podobo.

-    Solarijci so opustili nekai, kar ima človeštvo že milijone in milijone let; nekaj, kar je močnejše od atomske energije, mest, poljedelstva, strojev, ognja, močnejše od vsega; kajti to je nekaj, kar omogoča vse drugo.

-    Nočem ugibati. Kaj je to?

-    To je skupnost. Sodelovanje med posamezniki. Solarija je to popolnoma opustila. To je svet osamljenih posameznikov in edinemu sociologu, ki tam živi, je to zelo všeč. In mimogrede: tisti sociolog nima pojma o sociološki matematiki, kajti izumil je svojo lastno znanost. Nihče ga ne uči, nihče mu ne pomaga, nihče ga ne posluša in nikomur ne pride na misel, da bi se tudi on lahko zmotil. Edina znanost, ki na Solariji cvete, je robotika, z njo pa se ukvarja samo peščica ljudi; in ko se je pokažala potreba po analizi odnosov med roboti in ljudmi, so morali na pomoč poklicati Zemljana.

-    Solarijska umetnost je abstraktna. Seveda imamo tudi na Zemlji abstraktno umetnost, a ta je pri nas samo ena od umetnostnih smeri; na Solariji pa je edina. Človeška podoba je izginila. Njihova perspektiva v prihodnosti je umetno oplojevanje in popolna izolacija človeka od rojstva dalje.

Minnim je rekel:

-    Vse to zveni strašno. Toda - ali je tudi škodljivo?

-    Mislim, da je. Brez neposrednega stika med ljudmi ne more biti poglavitnega življenjskega veselja; izginile so premnoge razumske vrednote; življenje nima več pravega smisla. Stereovi-zor ne more nadomestiti osebne prisotnosti. Solarijci sami pa menijo, da je v tem perspektiva za prihodnost vseh planetov.

-    In če že osamljenost ne more biti zadosten vzrok za njihovo stagnacijo, potem so to še njihova dolga življenja. Na Zemlji imamo opravka z neprestanim pritokom mladine, ki zahteva spremembe, kajti pogledi mladine ne morejo biti okosteneli. Mislim, da je tu treba iskati najboljše razmerje: življenjska doba mora biti dovolj dolga, da človek lahko uresniči svoje naloge, in dovolj kratka, da se pravočasno umakne mladini. Na Solariji je ta izmenjava prepočasna.

Minnim je še vedno nekaj nerazumljivega risal po papirju. Potem se je zazrl v Baleya, z obraza mu je padla maska in oči so mu zažarele.

-    Zanimivo, zanimivo! je vzkliknil. Zelo prodoren človek ste!

-    Hvala, je trdo rekel Baley.

-    Ali veste, zakaj me ti vaši pogledi tako zanimajo?

Minnim je bil kot otrok, ki razkazuje svoje veselje. In nadaljeval je, ne da bi čakal na odgovor:

-    Vaše poročilo so naši sociologi že analizirali in radoveden sem bil, če se sami zavedate, kako važne novice ste Zemlji prinesli. Pa vidim, da se.

-    Trenutek, je rekel Baley. Povedati je treba še marsikaj.

-    Strinjam se, je veselo rekel Minnim. Solarija se ne bo mogla izkopati iz svoje stagnacije. Prestopila je kritično mejo in njihova odvisnost od robotov je šla predaleč. Robot ne more disciplinirati otroka, čeprav bi mu to koristilo. Robot ne more videti več kot samo neposredno bolečino. In vsi roboti skupaj ne morejo disciplinirati planeta in ne morejo dopustiti, da bi se zrušile nekatere ustanove, ki so postale škodljive. Ne morejo videti več kot samo neposredno zmedo. Edini konec Zunanjih svetov je torej trajna stagnacija in Zemlja bo osvobojena njihove nadvlade. Ti novi podatki marsikaj spremene. Nasilna revolucija ne bo niti potrebna. Svoboda bo prišla sama.

-    Trenutek, je spet rekel Baley, tokrat glasneje. Do zdaj sva govorila samo o Solariji in še o nobenem drugem Zunanjem svetu.

-    Zadeva je povsem ista. Tisti tvoj solarijski sociolog, Kimot . . .

-    Quemot, gospod.

-    Dobro, pa Quemot. Rekel je, kajne, da se razvoj tudi na drugih Zunanjih svetovih giblje v isti smeri.

-    To je res, a on, prvič, o Zunanjih svetovih ni vedel ničesar. In drugič - sploh ni sociolog. Prav zares ne. Mislim, da sem to jasno zapisal . . .

-    Naši ljudje bodo to preverili.

-    Tudi njim bo primanjkovalo podatkov. O velikih Zunanjih svetovih ne vemo ničesar. O Avrori, na primer; o Daneelovem svetu. Mislim, da niso prav nič podobni Solariji. Dejstvo je, da je v galaksiji samo en planet podoben Solariji . . .

Minnim je s kratkim in srečnim zamahom svoje negovane roke prekinil nadaljnji pogovor o tem. Rekel je spet:

-    Naši ljudje bodo to preverili. Prepričan sem, da se bodo strinjali s Quemotom.

Baleyev pogled se je zmračil. Če si zemeljski sociologi žele samo dobrih novic, se bodo prav lahko strinjali s Quemotom. S številkami lahko vse dokažeš, če si jih le dovolj zbral in če po drugi strani nekatere važne informacije raje spregledaš.

Okleval je. Naj molči ali govori? Govori, zdaj, ko ga je pripravljen po*slušati človek na visokem vladnem položaju?

Predolgo je okleval. Minnim je medtem pregledal nekaj zapiskov in spet spregovoril, tokrat o konkretnejši zadevi:

-    Še neka malenkost je, detektiv. Gre za Delmarrov primer. Potem boste lahko odšli. Ste namenoma povzročili, da je Leebig naredil samomor?

-    Hotel sem ga le prisiliti k priznanju, gospod. Na samomor nisem niti pomislil, saj se mu je približal samo robot in pravzaprav sploh ni kršil tabuja osebne prisotnosti. A če povem odkrito -njegove smrti ne obžalujem. Bil je nevaren človek. Mnogo časa bo preteklo, preden se bo pojavil še kdo, ki bo takšne bolestne namere združeval s podobno genialnostjo.

-    S tem se strinjam, je suho rekel Minnim. Tudi jaz mislim, da je njegova smrt prava sreča. Toda, kaj bi se zgodilo, če bi Solarijci sami spoznali, da Leebig ni mogel umoriti Delmarra?

Baley si je pipo potegnil iz ust in ni rekel ničesar. Minnim je nadaljeval:

-    Nikar se ne sprenevedajte, detektiv! Vi dobro veste, da Leebig ni zagrešil tistega umora. Takšen umor zahteva osebno prisotnost in Leebig je raje umrl, kot da bi jo dopustil.

Baley je odgovoril:

-    Prav imate, gospod. Računal sem, da bodo Solarijci zaradi zlorabe robotov tako prestrašeni, da se tega sploh ne bodo spomnili. In res se niso.

-    In kdo je potem ubil Delmarra?

-    Če hočete vedeti za človeka, ki je osebno zadal tisti udarec, potem je bila pač to tista oseba, o kateri je vsakdo vedel, da je to storila: njegova žena Gladija Delmarre.

-    In vi ste jo kar pustili?

Baley je rekel:

-    Moralno - ona ni bila odgovorna. Leebig je vedel za njene pogoste in mučne prepire z možem. In moral je tudi vedeti, kakšna je, kadar jo popade besnost. Leebig je organiziral njegovo smrt tako, da je z umorom obremenil njegovo ženo. Priskrbel je Delmarru tistega robota in ga - tako si predstavljam - z vso svojo spretnostjo poučil, kako mora Gladiji izročiti svojo roko prav v trenutku, ko se je bo polotila največja besnost. In ko je tako v kritičnem trenutku imela orožje v svojih rokah, je pač delovala podzavestno in tako hitro, da se ji ni mogel ustaviti niti robot niti sam Delmarre. Gladija je bila - prav kakor robot - brez lastne krivde - Leebigovo slepo orodje.

Minnim je rekel:

-    Robotova roka je morala biti omadeževana s krvjo in držati so se je morali lasje.

-    Več kot verjetno, je rekel Baley. A za tistega robota je poskrbel Leebig sam. Njemu tudi ni bilo težko naročiti drugim robotom, ki so nemara kaj takega opazili, naj vse skupaj pozabijo. Mogoče bi to lahko opazil tudi dr. Thool, a on je pregledal samo mrliča in nezavestno ženo. Leebig je pomotoma mislil, da bo krivda Gladije tako očitna, da je ne bo mogla rešiti tudi odstotnost orožja na prizorišču. Ni pa mogel vedeti naprej, da bodo pri preiskavi poklicali Zemljana na pomoč.

-    Tako torej. In ko je bil Leebig mrtev, ste Gladiji omogočili odhod s Solarije. Zakaj? Da bi jo rešili, če bi Solarijci začeli razmišljati o vsej zadevi?

Baley je skomignil:

-    Dovolj je pretrpela. Bila je žrtev vseh: svojega moža, Leebiga, vse Solarije.

-    Ali niste zaradi svojih osebnih muh kršili zakona?

Baleyev robati obraz je otrdel:

-    To niso bile muhe! Solarijski zakoni zame niso bili obvezni. Največji so mi bili zemeljski interesi in zaradi teh interesov sem moral poskrbeti za obračun z Leebigom, najnevarnejšim človekom. Kar pa se tiče gospe Delmarre . . .

Baley je pogledal Minnima naravnost v obraz. Začutil je, da stoji prav zdaj pred odločilnim korakom. To mu je moral povedati:

-    Kar pa se tiče gospe Delmarre, mi je služila kot osnova nekega poskusa . . .

-    Kakšnega poskusa?

-    Hotel sem vedeti, če bo zmogla živeti na planetu, kjer je osebna prisotnost dovoljena in običajna. Bil sem radoveden, če ima tak pogum in če lahko prelomi z običaji, ki so v njej tako globoko zakoreninjeni. Bal sem se, da bo odklonila, da bo vztrajala na Solariji, ki je bila zanjo pekel. Vendar pa se je odločila zapustiti popačeni način življenja na Solariji. In tega sem bil vesel, kajti to je bilo zame dobro znamenje. Zdi se mi, da je prav nam utrla pot k rešitvi.

-    Nam? Kaj, za vraga, pa mislite s tem? je vprašal Minnim.

Baley je resno odgovoril:

-    Ne gre posebej za mene ali za vas, gospod. Gre za vse človeštvo. O drugih Zunanjih svetovih se motite. Ti svetovi nimajo toliko robotov: osebno prisotnost dovoljujejo; in tudi oni zelo natančno opazujejo Solarijo. Z menoj je bil R. Daneel Olivaw in gotovo se je vrnil na Avroro s svojim poročilom. Tudi drugim Zunanjim svetovom torej grozi nevarnost, da nekoč postanejo podobni Solariji - a oni bodo verjetno to spoznali in ukrenili vse potrebno, da obdrže razumno ravnotežje in da tako ostanejo na čelu človeštva.

-    To je pač mnenje, je negotovo rekel Minnim.

-    In še nekaj! V vesolju je še en planet, ki je podoben Solariji

- in to je Zemlja!

-    Kako? Zakaj?

-    Je pač tako, gospod. Mi smo obrnjena Solarija. Oni so se osamili drug pred drugim. Mi smo se osamili pred vesoljem. Oni so prišli do skrajnosti s svojimi nedotakljivimi posestvi; mi smo prišli do skrajnosti z našimi podzemskimi mesti. Oni so vladarji brez podanikov, samo robote imajo, ki jim ne morejo ugovarjati. Mi smo podaniki brez vladaijev in samo mesta imamo, ki nas varujejo.

Baley je stiskal pest, a Minnim se ni strinjal:

-    Dragi gospod detektiv, zelo ste izmučeni. Počitka potrebujete in dobili ga boste. Mesec dni dopusta s polno plačo in po dopustu še napredovanje.

-    Hvala, a to ni vse, kar želim. Želim, da bi me poslušali. Iz naše skrajnosti pelje samo ena pot - in to je pot na prosto, pot k vesolju. Tam zunaj je še milijon svetov, Vesoljci pa so jih naselili komaj petdeset. Malo jih je in dolgo žive. Nas pa je mnogo in naša življenja so kratka. Za raziskovanje in naseljevanje smo mi primernejši od njih. Na nas pritiska nagla rast prebivalstva in hitra izmenjava generacij nam zagotavlja stalno mladost. Saj so bili naši predniki tisti, ki so prvi naselili Zunanje svetove!

-    Da ... To je že res .. . toda bojim se, da je čas najinega pogovora potekel . . .

Baley je lahko čutil, kako zelo bi se ga Minnim rad iznebil, vendar je trdno obsedel na svojem stolu. Rekel je:

-    In ko so prve kolonije tehnično tako napredovale, da so postale močnejše od nas, smo jim pobegnili z izgradnjo vsega tega našega podzemeljskega drobovja. Vesoljci so nam vcepili občutek manjvrednosti in mi smo se pred njimi skrili. In to ni bilo prav! Če se hočemo izogniti uničevalnemu ritmu neprestanih revolucij in diktatur, moramo z njimi tekmovati, moramo jim slediti, in če je le mogoče, jih moramo tudi voditi. Zaradi tega moramo na prosto! In če je prepozno, da bi se temu mi sami privadili, moramo tako učiti svoje otroke. To je življenjskega pomena!

-    Počitka potrebujete . . .

-  Poslušajte me! Vesoljci so močni in če mi ostanemo takšni, kakršni smo - bo Zemlja čez stoletje uničena. To je že izračunano, kot ste mi sami povedali. Če so Vesoljci zares slabotni in če res vse bolj in bolj slabe - potem se bomo nemara rešili. A kdo trdi, da so Vesoljci res tako slabotni? Že res, da je Solarija takšna, a to je tudi vse, kar vemo.

-    Toda. . .

-    Nisem še vsega povedal! Nekaj vendarle lahko spremenimo, pa naj so Vesoljci močni ali slabotni. Naš način življenja lahko spremenimo! Stopimo na prosto in nikoli nam ne bo treba doživeti revolucije. Lahko se razselimo na naše lastne svetove in sami postanemo Vesoljci. Če ostanemo takole zakopani v Zemlji, nam ne bo mogoče ustaviti nekoristne in usodne revolucije. In najslabše bo, če bomo verjeli v domnevno slabost Vesoljcev. Kar povprašajte sociologe! Razložite jim moje stališče. In če bodo še vedno dvomili, poiščite kakšen izgovor in me pošljite na Avroro! Naj vam prinesem poročilo o pravih Vesoljcih in videli boste, kaj mora Zemlja storiti.

Minnim je prikimaval:

-    Da, da. Ždaj pa na svidenje, gospod detektiv, na svidenje!

Baley je odšel in bil je zelo razburjen. Popolne zmage nad

Minnimom seveda ni pričakoval. Zmage nad ustaljenimi miselnimi kalupi ni mogoče doseči v enem dnevu ali letu. A na Minnimovem obrazu je vendarle opazil neko zamišljeno negotovost in vsaj za trenutek je ta izraz pregnal prejšnje nekritično veselje. Zaslutil je, kako se bodo dogodki odvijali v prihodnje: Minnim se bo posvetoval s sociologi in samo eden ali dva med njimi bosta negotova. Radovedni bodo postali. In še se bodo posvetovali z njim.

Minilo bo leto, samo eno leto, je pomislil, in že bom na poti na Avroro. Naslednja generacija bo spet stopila v Vesolje.

Baley je stopil na severno ekspresno cesto. Kmalu bo pri Jessie. Bo ona vse to razumela? In njegov sin, Bentley, ki ima zdaj sedemnajst let? In ko bo njegov vnuk stopil na kak prazen planet in začel graditi novo življenje v vesolju?

To je bila strahotna misel. Baley se je še vedno bal odprtega prostora. A ni se več bal svojega lastnega strahu! Ni več bežal pred njim, zdaj je bil ta strah nekaj, proti čemur se je bilo treba boriti.

Baley je začutil, kakor da se ga loteva neka posebna norost. Že od vsega začetka ga je odprt prostor na čuden način privlačeval; to se je zgodilo že takrat, ko je v tistem avtomobilu izigral

Daneela in ukažal spustiti streho, da bi lahko kljuboval odprtemu zraku.

Tega takrat še ni mogel razumeti. Daneel je mislil, da je bila tista njegova želja nenormalna. Baley sam je mislil, da je to narekovala poklicna potreba in da bo lahko razrešil zločin, samo če se bo privadil odprtemu prostoru. Šele tistega zadnjega večera na Solariji, ko je z okna strgal zastor, je spoznal, da mora gledati na prosto zaradi prostosti same; ker je bil odprt prostor tako privlačen in ker je obljubljal svobodo.

Na Zemlji morajo biti milijoni, ki bi prav gotovo začutili isto potrebo, če bi jih na to prostost lahko opozoril in če bi jim pomagal storiti prvi korak.

Pogledal je okrog sebe.

Ekspresna cesta je brzela. Vseokrog njega so migotale umetne luči in mimo njega so se umikali veliki stanovanjski bloki in reklame in izložbe in tovarne in spet luči in hrušč in gneča in ljudje, ljudje, ljudje . . .

Vse to je imel rad in vse to je nekoč nerad in strahoma zapuščal in po vsem tem je neprestano hrepenel, ko je bival na Solariji.

A zdaj mu je bilo vse to tuje.

Ni se mogel več prilagoditi.

Odšel je, da bi razrešil vprašanje nekega zločina, a z njim se je nekaj zgodilo.

Rekel je Minnimu, da so mesta drobovje - in to je tudi res. In kaj mora človek najprej storiti, da postane človek? Roditi se mora. Zapustiti mora drobovje, maternico. In ko pride enkrat na dan, ne more več nazaj.

Baley je zapustil mesta in ni mogel več nazaj. Ta mesta niso bila več njegova domovina; jeklene votline so mu bile tuje. Je že moralo biti tako. In tako se bo moralo zgoditi tudi z drugimi in Zemlja se bo spet rodila, planila bo na dan.

Srce mu je divje razbijalo in hrupno življenje okrog njega je utonilo v komaj slišen šum.

Spomnil se je svojih sanj na Solariji in zdaj jih je končno razumel. Dvignil je glavo in videl je skozi jeklo in kamen in človeštvo nad seboj. Videl je svetilnik v vesolju, ki je - klical ljudi na prosto. Videl je njegov sijaj. Golo sonce!

Table of Contents

1. poglavje: SLIŠAL JE VPRAŠANJE

3. poglavje: ZVEDEL JE ZA ŽRTEV

4. poglavje: VIDEL JE ŽENSKO

5. poglavje : RAZPRAVLJAL JE O ZLOČINU

6. poglavje: OVRGEL JE TEORIJO

7. poglavje: NAVALIL JE NA ZDRAVNIKA

8. poglavje: IZZVAL JE VESOLJCA

9. poglavje : ONEMOGOČIL JE ROBOTA

10. poglavje: POSLUŠAL JE PREDAVANJE

11. poglavje: PREGLEDAL JE FARMO

12. poglavje: ZGREŠIL JE CILJ

13. poglavje : ZASLIŠEVAL JE ROBOTIKA

14. poglavje: ODKRIL JE MOTIV

15. poglavje: PUSTIL SE JE PORTRETIRATI

16. poglavje: NAŠEL JE REŠITEV

17. poglavje: SKLICAL JE SESTANEK

18. poglavje:ODGOVORIL JE NA VPRAŠANJE