Umberto Eco

Foucaultovo nihalo

Le za vas, sinove nauka in učenosti, smo napisali to delo. Temeljito ga preučite, zlijte se z namero, ki smo jo zasejali in postavili na več mestih; kar smo prikrili na enem mestu, smo razkrili na drugem, da bi vaša modrost lahko doumela.

(Heinrich Cornelius Agrippa von Nettesheim,

De occulta philosophia, 3, 65)

Vraževerje prinaša nesrečo.

(Raymond Smullyan, 5000 B.C., 1.3.8.)

1

KETER

Kabalistično drevo življenja v Cesare Evola, De divinis attributis, quae Sephirot ab Hebraeis nuncupantur, Benetke, 1589, str. 102

1

Odlomek iz Izak Luria, Širjenje svetlobe v praznini v Philip S. Gruberger, ur.,

The Kabbalah: A Study of Ten Luminous Emanations, 2. knjiga,

Research Center of Kabbalah, Jeruzalem, 1973, str. 7

Tedaj sem zagledal Nihalo.

Krogla je na koncu dolge, na svod kora pritrjene niti z enakomerno veličastnostjo izrisovala široke loke.

Vedel sem – vsakdo bi to lahko opazil, očaran nad tem blagim dihanjem –, da je perioda nihanja odvisna od razmerja med kvadratnim korenom dolžine niti in tistega števila π, ki – nedoumljivo za sublunarne ume – po božji presoji neizogibno pomeni razmerje med obsegom in premerom kateregakoli kroga – tako da je čas nihanja krogle od ene do druge skrajne točke izid tajne zarote najbolj brezčasnih mer: enosti točke, s katere visi Nihalo, dvojnosti razsežnosti ravnine, trojnosti narave števila π, skrivne kvadratne narave korena, popolnosti kroga.

Vedel sem tudi, da magnetna naprava, nameščena na tla pod točko obešenja, izda povelje skritemu valju v krogli in s tem zagotavlja nenehno nihanje. Ta naprava kljubuje trenju, obenem pa ni v nasprotju z zakonom Nihala. Pravzaprav omogoča njegovo delovanje, saj bi v praznini katerokoli snovno telo, ki bi viselo na koncu neraztegljive niti brez teže, upora zraka in trenja v točki vpetja, enakomerno nihalo v večnost.

Bakrena krogla je odsevala blede, spreminjajoče se odbleske, ko so nanjo sijali zadnji sončni žarki, ki so se prelivali skozi vitraje. Če bi – tako kot je nekoč – oplazila s svojo konico plast vlažnega peska, posutega po tleh kora, bi vanjo pri vsakem nihaju zarisala plitvo brazdo, ki bi se ob neskončno majhnem spreminjanju smeri nihanja vse bolj razširjala v obliko okopa, nasipa z žarkasto simetrijo – kot izris mandale, neviden ustroj pentagrama, zvezda, rosa mystica. Ne, prej zgodba, zapisana na širjavi puščave, sledi, ki so jih pustile neštete karavane nomadov. Povest o počasnih tisočletnih selitvah, kakor so bile tiste prebivalcev Atlantide, ko so zapustili celino Mu in se podali na dolgotrajno in osvajalno klatenje od Tasmanije do Grenlandije, od kozorogovega do rakovega povratnika, z otoka Princa Edvarda do Svalbardov. Konica je ponavljala, v sežetem času znova govorila o tem, kar so počeli med eno in drugo ledeno dobo in kar nemara še zmeraj počno ti sli mojstrov – morda je konica med potjo od Samoe do Nove zemlje v svoji ravnovesni legi oplazila Agarttho, središče sveta. In zaslutil sem, da en samcat načrt povezuje hiperborejski Avalon z avstralsko puščavo, kjer je uganka Ayers Rocka.

V tem trenutku, 23. junija ob štirih popoldne, je Nihalo upočasnilo hitrost nihanja v eni od skrajnih leg in začelo ravnodušno padati nazaj proti središču, pri tem pridobivalo hitrost do polovice svoje poti in samozavestno švistalo v prikritem paralelogramu sil, ki so bile njegova usoda.

Če bi ostal tam dlje časa kljub minevanju ur in zrl v to ptičjo glavo, to konico sulice, to narobe obrnjeno čelado med zarisovanjem njene poševnice v praznini in dotikanjem nasprotnih točk njenega astigmatičnega loka, bi postal žrtev privida, da je ravnina nihanja Nihala opravila celoten krog, se vrnila na začetno točko v dvaintridesetih urah in pri tem zarisala sploščeno elipso, ki se vrti okrog svojega središča z enakomerno kotno hitrostjo, sorazmerno sinusu zemljepisne širine. Kakšno bi bilo njeno kroženje, če bi visela z vrha kupole Salomonovega templja? Morda so ga vitezi preizkusili tudi tam. Nemara se izid, končni pomen, ne bi spremenil. Morebiti je bila opatijska cerkev Saint-Martin-des-Champs resnični Tempelj. Kakorkoli že, poskus bi bil popoln le na zemeljskem polu, na edinem mestu, kjer bi bila točka pritrditve na podaljšku osi vrtenja Zemlje in kjer bi Nihalo opravilo svoj navidezni cikel v štiriindvajsetih urah.

Toda zaradi tega odmika od zakona, ki pa ga je zakon predvideval, te kršitve zlatega pravila, ni bil čudež nič manj čudežen. Vedel sem, da se Zemlja vrti in jaz z njo in cerkev Saint-Martin-des-Champs in ves Pariz z mano in da se skupaj vrtimo pod Nihalom, ki v resnici nikoli ne spremeni smeri svoje ravnine nihanja, saj je tam zgoraj, na navideznem neskončnem podaljšku njegove niti prek strehe kora proti najbolj oddaljenim osvetjem, večno negibna nepremična točka.

Zemlja se je vrtela, mesto vpetja niti pa je bilo edina negibna točka v vesolju.

Zato moj pogled ni bil toliko usmerjen k tlom, kot je bil navzgor, kjer je bila opevana skrivnost absolutne negibnosti. Nihalo mi je povedalo, da je med vsesplošnim vrtenjem – Zemlje, osončja, meglenic, črnih lukenj, vseh otrok velikega razširjanja vesolja –, vse od prvih eonov iz najbolj židke snovi ena sama točka stala na mestu: kakor opora, zatič ali priklop, okrog katere se je vesolje lahko vrtelo. In zdaj sem tudi jaz sodeloval pri tej najbolj vzvišeni izkušnji. Jaz, ki sem kljub temu, da sem se gibal skupaj z vsem drugim, lahko videl To, negibno, skalo, zagotovilo, sila bleščečo meglico, ki ni telo, nima oblike, teže, količine, lastnosti, ki ne vidi, ne sliši in je ni moč zaznati s čutili, ki ni na enem mestu, ni v času ali prostoru in ni duša, inteligenca, domišljija, domneva, število, red, mera, snov, večnost, ki ni ne mrak ne svetloba, ne pomota ne resnica.

Zmotil me je razločen in brezvoljen pogovor med fantom z očali in dekletom, ki jih žal ni imelo.

»To je Foucaultovo nihalo,« je rekel. »Prvič je bilo preizkušeno v kleti leta 1851, potem v Observatoriju, pozneje pa še pod kupolo Panteona z nitjo, dolgo šestinšestdeset metrov, in kroglo, težko osemindvajset kilogramov. Od leta 1855 je tukaj v zmanjšanem merilu in visi iz tiste luknje sredi križnega oboka.«

»Kaj pa počne? Le niha sem in tja?«

»Dokazuje vrtenje Zemlje. Ker se točka vpetja ne premika …«

»Zakaj se pa ne premika?«

»No, zato ker je točka … kako bi rekel … osrednja točka, tista torej, ki je ravno na sredini vseh točk, ki jih lahko vidiš, točka geometričnega središča. Te točke ne moreš videti, ker je brez dimenzij, ne more se premakniti ne na levo ne na desno, ne gor ne dol. Zato se ne vrti skupaj z Zemljo. Razumeš? Če je točka brez dimenzij, se ne more vrteti niti okrog sebe. Niti sebe ni …«

»Četudi se Zemlja vrti?«

»Zemlja se vrti, točka pa ne. Tako je, če ti je všeč ali ne. Kar verjemi mi.«

»Ah, njegova stvar!«

Tepka! Nad njeno glavo je bilo edino trdno mesto v vesolju, edino zavetje pred prekletstvom panta reija, in je menila, da je to stvar Nihala, ne pa njena. Trenutek pozneje sta se oddaljila – on se je opiral na podatke iz kakega priročnika, ki mu je zameglil zmožnost čudenja, ona je bila ravnodušna in nedovzetna za srh neskončnosti, oba pa nista zaznala svoje strah vzbujajoče izkušnje srečanja – prvega in zadnjega – z Enim, Ein-sofom, neizrekljivim. Kako da nista padla na kolena pred oltarjem gotovosti?

Prevzelo me je strahospoštovanje. V tistem trenutku sem bil prepričan, da je imel Jacopo Belbo prav. Ko mi je govoril o Nihalu, sem njegovo vznemirjenost ob tem pripisoval estetskim blodnjam, tistemu brezobličnemu raku, ki je dobival obliko v njegovi duši in postopoma spreminjal njegovo igro v stvarnost, ne da bi se sam tega zavedel. Če pa se ni motil o Nihalu, je nemara imel prav tudi o vsem drugem, o Načrtu, o vesoljni zaroti, in je bilo prav, da sem prišel sem na predvečer poletnega enakonočja. Jacopo Belbo ni bil nor. Z igro, s pomočjo svoje igre se je kratko malo dokopal do resnice.

Toda izkušnja numinoznega ne more trajati dolgo, ne da bi preobrnila um.

Tedaj sem pogledal drugam. Sledil sem krivulji, ki je od kapitelov v polkrog postavljenih stebrov tekla vzdolž reber svoda proti sklepniku in odsevala skrivnost gotskega loka, ki počiva na neki odsotnosti, na vzvišeni hipokriziji statike, in prepriča stebre, da verjamejo, da potiskajo rebra navzgor, rebra, ki jih sklepnik odriva, pa da potiskajo stebre navzdol, pri čemer je svod vse in nič obenem, vzrok in učinek obenem. Toda zavedel sem se, da je zanemarjanje Nihala, ki je viselo s svoda, in občudovanje svoda samega tako, kakor da bi se upijanjal pri potoku, namesto da bi pil iz izvira.

Kor cerkve Saint-Martin-des-Champs je obstajal zgolj zato, da je lahko po zakonu obstajalo Nihalo, to pa je obstajalo zato, da je lahko obstajal kor. Ne moreš ubežati neskončnemu, sem si rekel, tako da bežiš proti drugi neskončnosti, ne moreš ubežati razodetju istovetnega s tem, da najdeš zavetje v slepilu raznoličnosti.

Ne da bi lahko odvrnil pogled od sklepnika svoda, sem se korak za korakom pomikal nazaj, saj sem si v tistih nekaj minutah, odkar sem bil tam, zapomnil pot, in velike kovinske želve, ki so stale druga ob drugi ob straneh, so bile dovolj občudovanja vredne, da sem jih zaznal s kotičkom očesa. Zadenjsko sem stopal po cerkveni ladji proti vhodnim vratom in znova so se tisti grozljivi predzgodovinski ptiči iz razpadajočega platna in kovinskih žic pojavili nad mano, tisti zlovešči kačji pastirji, ki jih je neka skrivna sila obesila pod strop ladje. Razlagal sem si jih kot prispodobe modrosti, veliko bolj pomenljive in globlje od pretveze, da so poučne. Let jurskih žuželk in plazilcev, alegorija dolgih selitev, ki jih je Nihalo povzemalo na tleh, arhonti so se kakor sprevržena izžarevanja z dolgimi kljuni archeopterixa spuščali proti meni: letala Bregueta, Bleriota in Esnaulta ter helikopter Dufauxa.

Če hočeš vstopiti v Conservatoire des arts et métiers v Parizu, moraš iti najprej čez dvorišče iz osemnajstega stoletja in nato v staro opatijsko cerkev, ki je zdaj sicer del novejšega krila, nekoč pa je bila del priorata. Ko vstopiš, te očara ta zarota, ki združuje najbolj vzvišeno vesolje nebeških lokov in htonski svet požiralcev zemeljskih olj.

Na tleh so v vrsto postavljena vozila: avtomobili, kolesa in parne kočije, s stropa visijo letala pionirjev. Nekatere naprave so še cele, čeprav okrušene in načete od časa, in v dvoumni mešanici naravne in električne luči so vse videti, kakor da bi jih prekrivala patina, premaz na stari violini. Druge so le skeleti, šasije, nedoločni spleti ojnic in ročic, ki grozijo z nepopisnimi mučenji, tako da si lahko zamisliš, kako si priklenjen na te mučilne priprave in se nekaj premika ter zabada v meso, dokler vsega ne priznaš.

Onkraj tega niza starih premikajočih se strojev, ki so bili zdaj negibni, z zarjavelimi dušami, zgolj primerki tehnološkega ponosa, ki jih je postavil na ogled, da bi vzbudil občudovanje obiskovalcev, se odpira kor. Na levi nad njim bedi pomanjšan model kipa Svobode, ki ga je Bartholdi izoblikoval za neki drug svet, na desni pa kip Pascala. Tu obdaja nihanje Nihala nočna mora zmedenega žužkoslovca – klešče, spodnje čeljusti, antene, proglotide, krila, nožice – pokopališče mehanskih trupel, ki so dajala videz, kakor da bi lahko vsa hkrati spet začela delovati – magneti, enofazni transformatorji, turbine, pretvorniki, parni stroji, dinami –, na koncu, onkraj Nihala, pa so na hodniku asirski, kaldejski, kartažanski maliki, veliki Baali, katerih trebuhi so nekdaj razbeljeni žareli, nürnberške device, katerih osrčje je posuto z golimi žeblji, tisto, kar so bili nekoč letalski motorji – zdaj sestavljajo neizrekljiv venec kipov, ki klečijo v občudovanju Nihala, kakor da bi bili otroci razuma in razsvetljenstva obsojeni na večno stražo samega simbola izročila in modrosti.

Zdolgočaseni turisti, ki plačajo devet frankov pri blagajni ali pa jim ob nedeljah dovolijo zastonj v muzej, bi lahko celo pomislili, da so stari gospodje iz devetnajstega stoletja z bradami, porumenelimi od tobaka, zmečkanimi in zamaščenimi ovratniki, črnimi metuljčki, redingoti, ki smrdijo po njuhancu, s prsti, porjavelimi od kislin, z umi, jedkimi od akademske zavisti, te prikazni iz veseloigre, ki pravijo druga drugi cher maître, namestile razstavne predmete pod te svode iz krepostne želje, da bi izobraževale in zabavale meščanske in radikalne davkoplačevalce in slavile veličastni pohod napredka. A ni bilo tako: cerkev Saint-Martin-des-Champs je bila sprva zasnovana kot priorat in šele pozneje kot revolucionarni muzej, kot zbirka nedoumljivega znanja, in tista letala, tisti stroji, ki se sami premikajo, tisti elektromagnetni skeleti so se zapletali v pogovore, katerih pomena še nisem znal razvozlati.

Katalog mi je licemersko razložil, da so muzej zasnovali gospodje iz Konventa, da bi imele množice lahko dostop do hrama umetnosti in obrti. A le kako bi lahko temu verjel, ko pa je bilo tako očitno, da so za opis tega dejanja citirali besede Francisa Bacona, s katerimi je opisal Salomonovo hišo v svoji Novi Atlantidi?

Ali je možno, da sem samo jaz – skupaj z Jacopom Belbom in Diotallevijem – zaslutil resnico? Nemara bom ta večer izvedel odgovor. Nekako moram ostati v muzeju, ko ga bodo že zaprli, in v njem počakati na polnoč.

Od kod bodo Oni prišli? Tega nisem vedel. Domneval sem, da kak podzemni prehod v pariški mreži odtočnih kanalov povezuje muzej s kakšno drugo točko v mestu, morda nedaleč od Porte-St.-Denis, zagotovo pa sem vedel, da ne bi več našel poti nazaj, če bi odšel. Zato sem se moral skriti nekje v muzeju.

Skušal sem se otresti uroka tega kraja in si preudarno ogledati cerkveno ladjo. Zdaj nisem več iskal razodetja, temveč informacijo. Domneval sem, da bi bilo v drugih razstavnih prostorih težko najti kotiček, v katerega bi se lahko skril pred čuvaji, ki so v času zapiranja vedno naredili obhod po muzeju in preverjali, ali se ni kje potuhnil kak tat. Cerkvena ladja z vsemi temi vozili pa je bila najboljše mesto, kjer bi se kot potnik lahko skril: živ človek v neživem vozilu. Že preveč igric smo se šli, da ne bi poskusil še te.

Kar pogumno, sem si rekel, zdaj ne misli več na modrost, za pomoč zaprosi znanost.

2

Imamo številne nenavadne ure in druge, na primer take, ki tečejo nazaj … Imamo tudi hiše čutilnih prevar, v katerih izvajamo vse vrste manipulacij, lažnih prikazovanj, prevar in prividov … To so, sin moj, bogastva Salomonove hiše.

(Francis Bacon,

The New Atlantis, Rawley, London, 1627, str. 41–42)

Znova sem dobil nadzor nad svojimi živci in domišljijo. To igro bom moral odigrati ironično, tako kakor sem jo igral vse do nedavnega, ne da bi se vanjo zapletel. Bil sem v nekem muzeju in moral sem biti prekleto iznajdljiv in jasnih misli.

Zaupljivo sem se ozrl k letalom nad sabo: lahko bi splezal v trup dvokrilca in počakal na noč, kakor da bi hotel preleteti Kanal in bi za to pričakoval križec legije časti. Imena avtomobilov na tleh so mi zvenela prisrčno nostalgično … Hispano-Suiza, letnik 1932, je bil lep in udoben, a preblizu blagajne, in uslužbenca bi lahko prevaral le tako, da bi se pojavil v pumparicah in dal prednost dami v obleki krem barve, z dolgim šalom okrog vitkega vratu in s klobučkom s širokimi krajci, ukrojenim po fantovsko. Citroën C6G iz leta 1931 je bil razstavljen v preseku, kar je bilo sicer poučno, a neprimerno za skrivališče. Da sploh ne omenjam ogromnega Cugnotovega avtomobila na paro, ki ga je bil en sam kotel ali lonec, karkoli pač je to že bilo. S pogledom sem preletel desno stran, kjer so vzdolž zidu velocipedi z velikimi art-nouveau kolesi, draisiennes s ploščato gornjo ogrodno cevjo, ki si jih poganjal kot skiro, klicali v spomin gospode s cilindri, kako – vitezi napredka – vrtijo pedala po Bois de Boulogne.

Nasproti velocipedov so bili avtomobili s še celimi karoserijami, prostorna zavetja. Morebiti tak ni bil panhard dynavia iz leta 1945, ker je bil preveč odprt in ozek v svoji lepo oblikovani aerodinamičnosti, visokega peugeota iz leta 1909, ki je bil cela mansarda, prava spalnica, pa bi lahko vzel v poštev. Ko bi bil enkrat v njem, pogreznjen v usnjene sedeže, nihče ne bi mogel posumiti. A vanj je bilo težko zlesti, saj je eden od čuvajev sedel prav nasproti na klopci, s hrbtom obrnjen proti kolesom. Predstavljal sem si, kako malce nerodno zaradi svojega plašča s krznenim ovratnikom stopim na stopničko pri avtu in mi on z gamašami na mečah in s čepico s ščitnikom v roki spoštljivo odpre vrata …

Za trenutek mi je pozornost pritegnil obéissante iz leta 1873, ki je bil prvo francosko vozilo s strojnim pogonom in je lahko prevažal dvanajst potnikov. Če je bil peugeot stanovanje, je bil ta cela palača. Toda žal nisem mogel niti pomisliti, da bi lahko šel vanj, ne da bi pritegnil pozornost vseh. Kako težko se je skriti, ko so skrivališča slike na kakšni razstavi.

Še enkrat sem se sprehodil skozi dvorano: kip Svobode se je dvigoval, »éclairant le monde«, na podstavku, visokem skoraj dva metra in zasnovanem v obliki ladijskega premca z zašiljenim kljunom. V njem je bila nekakšna stražarnica, iz katere si lahko videl skozi lino premca dioramo newyorškega pristanišča. To bi bila dobra opazovalnica opolnoči, saj bi lahko imel iz mraka pregled nad korom na levi in cerkveno ladjo na desni, hrbet pa bi mi ščitil velik kamnit kip Gramma, ki je zrl proti drugim hodnikom iz prečne ladje, kjer je stal. Toda ob dnevni svetlobi se je v stražarnico dobro videlo, ali je kdo notri, in vsak čuvaj bi po odhodu zadnjih obiskovalcev zagotovo pogledal vanjo že zaradi ljubega miru.

Nisem imel veliko časa, saj so zapirali ob pol šestih. Na hitro sem si znova ogledal hodnik. Noben motor ni dajal zavetja. Kot tudi ne veliki ladijski stroji, svetinje s kakšne Lusitanije, ki so jo pogoltnili valovi, niti ne orjaški Lenoirov plinski motor s svojimi raznolikimi zobatimi kolesi. Če kdaj, potem me je tedaj, ob pojemajoči svetlobi, ki je vodeno presevala skozi siva stekla, popadel strah pred tem, da se moram skriti med tiste živali in jih nato v temi v soju žepne svetilke spet zagledati, vznikle v mraku, vse zasople spričo težkega telurskega dihanja, te kosti in drobovje brez kože, škripajoče in zaudarjajoče po oljnati slini. Kako bom sploh preživel na tej razstavi, ki se mi je zazdela odurna, dizelskih genitalij in vagin na turbinski pogon, neorganskih grl, ki so svojčas bruhala – in bodo to noč nemara spet – plamene, pare, žvižge, sike, ali pa bodo brenčala kot rogači, cvrčala kot škržadi, med temi okostnjaškimi utelesitvami čiste abstraktne funkcionalnosti, med avtomati, sposobnimi zmečkati, rezati, premikati, razbiti, raztrgati na kosce, pospešiti, se zaleteti, goltati z zgorevanjem, ječati v valjih ali pa se razstaviti kot zlohotne marionete, obračati bobne, spreminjati frekvence, pretvarjati energije, vrteti vztrajnike? Kako bi se jim odločno postavil po robu, če bi prišle nadme, naščuvane od vladarjev sveta, ki so jih – nepotrebne naprave, malike vladarjev nižjega vesolja – potrebovali kot dokaz za napako stvaritve?

Moral bi oditi, v resnici bi moral oditi, to je bila le norost. Začel sem se zapletati v igro, zaradi katere je Jacopo Belbo izgubil razsodnost, in to jaz, dvomljivec …

Ne vem, ali sem storil prav, ko sem predvčerajšnjim ostal v muzeju. Če ne bi, bi danes poznal začetek zgodbe, ne pa tudi njenega konca. Pa tudi tukaj ne bi bil, kjer sem zdaj, sam na tem hribu, psi pa lajajo daleč spodaj v dolini, in sprašujem se, ali je je bilo takrat v resnici konec ali pa mora ta šele priti.

Odločil sem se, da bom šel naprej. Iz cerkve sem šel levo mimo Grammovega kipa in se napotil po nekem hodniku. Prišel sem v železniški oddelek in pisani modelčki lokomotiv in vagonov so se mi zdeli pomirjajoče igračke, odkruški Minimundusa, Disney Worlda, Legolanda … Skoraj sem se že navadil na izmenjavanje tesnobnega občutka s tistim domačnosti, groze s streznitvijo (mar niso prav to prvi bolezenski znaki?). Dopovedoval sem si, da so me prizori v cerkvi vznemirili, ker sem tja prišel zaradi Belbovega pisanja, ki sem ga razvozlal za ceno mnogih enigmatskih zablod, čeprav sem vseskozi vedel, da je izmišljeno. Ne nazadnje si v tehničnem muzeju, sem si rekel, v muzeju tehnike, torej nečesa pristnega, morebiti malce topoumnega, a kljub temu v kraljestvu nenevarnih mrtvakov. Saj veš, kakšni so muzeji, še nikoli ni nikogar požrla Mona Liza – ta androgena pošast, Meduza le za estete – in še toliko manj bi te bil sposoben pogoltniti Wattov stroj, ki je nemara prestrašil osijanske in novogotske plemiče in je zato tako patetično kompromisen, nekje med funkcionalnostjo in korintsko eleganco, vzvodom in kapitlom, velikim kotlom in timpanonom. Jacopo Belbo, čeprav je bil nekje daleč, me je skušal zvabiti v halucinantno past, ki ga je pogubila. Zabičal sem si, da se moram vesti kot kak znanstvenik. Ali morda vulkanolog zgori tako, kot je Empedokles? Ali morda James Frazer preganjan zbeži v sveti gozd pri jezeru Nemi? Daj no, daj, ti si vendar Sam Spade! Raziskuješ zgolj mestno podzemlje – to je tvoj poklic. Ženska, ki te je omrežila, mora pred koncem umreti, in to po možnosti od tvoje roke. Zbogom, Emily, bilo je lepo, toda bila si avtomat brez srca.

Za dvorano s prevoznimi sredstvi je bil Lavoisierov atrij, ki je gledal proti velikemu stopnišču, po katerem si prišel v gornje nadstropje.

Razmestitev steklenih vitrin ob straneh, alkimistični oltar na sredi in liturgija civilizirane macumbe osemnajstega stoletja niso bili sad naključne razporeditve, temveč dobro premišljen zvijačen načrt.

Prvič, cela množica ogledal. Če vidiš kje ogledalo, se pogledaš vanj – to je v človekovi naravi. Tu se pa nisi videl. Lahko si iskal in iskal svoje mesto v prostoru, kjer bi ti ogledalo reklo »ti si tam in ti si ti,« in se pri tem mučil in trudil, a neuspešno, ker so te konkavna in konveksna Lavoisierova ogledala slepila in se ti rogala: stopiš nazaj in se za hip ugledaš, če pa se le malce premakneš, se spet izgubiš. To katoptrično gledališče je bilo namenjeno temu, da ti odvzame vsakršno identiteto in gotovost o tvojem mestu. Kot da bi ti pravilo: ti nisi Nihalo, kakor tudi nisi na mestu Nihala. In nisi negotov zgolj vase, temveč tudi v predmete, ki so med tabo in ogledalom. Kajpak bi ti fizika znala razložiti, kako in zakaj konkavno steklo, ki zbira svetlobne žarke, odbite od nekega predmeta – v tem primeru od destilacijske naprave na bakrenem loncu –, odseva te žarke tako, da predmeta, lepo izrisanega, ne vidiš v ogledalu, marveč zunaj njega kot kakšnega duha, bledo podobo, narobe obrnjeno v zraku. Kajpak je dovolj, da se le malo premakneš, in bledega odseva ni več.

Tedaj pa sem, ne da bi to pričakoval, zagledal sebe narobe obrnjenega v drugem ogledalu.

Nevzdržno.

Kaj je hotel Lavoisier povedati, na kaj so namigovali snovalci Konservatorija? Že od arabskega srednjega veka, že od Alhazena poznamo vse čarovnije ogledal. Ali je bilo smiselno sestaviti Enciklopedijo, iti skozi stoletje razsvetljenstva, revolucijo, in na koncu ugotoviti, da je treba le upogniti površino ogledala za vstop v domišljijski svet? Mar ni slepilo tudi navadno ogledalo, tisti drugi, obsojen na večno levičarstvo, ki te vsako jutro gleda, kako se briješ? Je bilo smiselno urediti vso dvorano, da bi nam povedali zgolj to, ali pa so hoteli namigniti, da bi morali drugače gledati tudi na vse drugo, na majhne vitrine, na instrumente, ki se pretvarjajo, da opevajo začetke fizike in razsvetljenske kemije?

Maska iz usnja za zaščito pri poizkusih z apnom. Ali res? Si je gospod s svečami pod steklenim zvonom v resnici dal na glavo to maškaro, podobno glavi podgane iz kanalizacije, to opravo osvajalca iz vesolja, da si ne bi dražil oči? Oh, how delicate, doctor Lavoisier. Če si zares hotel preučevati kinetično teorijo plinov, zakaj si potem s tako pikolovsko natančnostjo znova izdelal majhno eolipilo, dulec na krogli, ki se ogreta vrti spričo bruhanja pare, ko pa je prvo eolipilo sestavil Heron Aleksandrijski v času gnostikov v pomoč govorečim kipom in drugim čudesom egipčanskih svečenikov?

In kaj je bil tisti aparat za preučevanje gnilobne fermentacije iz leta 1789? Je bil nemara lepa aluzija na demiurgove smrdeče pankrte? Vrsta steklenih cevk, ki grejo iz maternice v obliki mehurja skozi krogle in cevi, podprte z vilicami, v ampuli in iz ene v drugo prenašajo kako snov skozi vijuge, ki se izlivajo v praznino … Gnilobna fermentacija? Balneum Mariae, sublimacija živega srebra, mysterium conjunctionis, proizvodnja eliksirja!

Kaj pa naprava za preučevanje fermentacije (že spet) vina? Labirint kristalnih lokov, ki teče od atanòrja do atanòrja, pride iz ene destilacijske naprave, da bi se končal v drugi? In tista očalca, drobna klepsidra in majhen elektroskop ter leča, pa laboratorijski nožiček, podoben kakšni klinopisni črki, lopatica z vzvodom za izmet, stekleno rezilo, tri centimetre visok talilni lonček iz gline, obstojne proti vročini, za izdelavo homunkulov v velikosti palčka, neskončno majhna maternica za najdrobnejša kloniranja, zabojčki iz mahagonija, polni belih paketkov, podobnih kapsulam vaškega lekarnarja, zavitih v črtast pergament, popisan z neberljivimi znamenji, z vzorci mineralov (tako se jim pravi), ki so v resnici koščki Bazilidovega mrtvaškega prta, relikviariji s prepucijem Hermesa Trismegista, ali pa dolgo in vitko tapetniško kladivo, s katerim se odbije začetek nekega bežnega sodnega dne in dražbe kvintesenc, ki bo pri malem ljudstvu elfov iz Avalona, ter nepopisno majhna naprava za analizo izgorevanja olj, steklene kroglice, razporejene v obliko listov štiriperesne deteljice, pa še več štiriperesnih deteljic, medsebojno povezanih z zlatimi cevkami, in štiriperesnih deteljic, povezanih s cevkami iz kristalnega stekla, te pa z bakrenim valjem, nato pa – od zgoraj navzdol – še en, tokrat zlat in steklen valj in še niže druge cevi, viseči slepiči, testisi, žleze, izrastki, bradavice … In to naj bi bila sodobna kemija? Za to je bilo treba avtorja giljotinirati, ko pa se vendar nič ne ustvari in nič ne izniči? Ali pa so ga ubili zato, da ne bi govoril o tem, kar je razkrival s svojim pretvarjanjem, da počne nekaj drugega, tako kakor Newton, ki je razprl veliko novih obzorij, sam pa se še naprej poglabljal v kabalo in kvalitativne esence?

Lavoisierova dvorana v Konservatoriju je pravzaprav izpoved, šifrirano sporočilo, povzetek celotnega Konservatorija, posmeh vzvišenosti misli dobe razuma, šepet drugih skrivnosti. Jacopo Belbo je imel prav, razum se je motil.

Moral sem pohiteti, nisem imel več dosti časa. Tu so meter, pa kilogram in mere, lažni poroki poroštva. Od Aglièja sem izvedel, da se skrivnost piramid razkrije, če ne računaš v metrih, temveč v antičnih komolcih. Tu so tudi računski stroji, domnevno zmagoslavje kvantitativnega, v resnici pa obljuba okultnih lastnosti števil, vrnitev k izvorom notarikona, ki so ga rabini nosili s sabo pri begu po evropskih ravnicah. Zvezdoslovje, ure, avtomati. Bilo se je nevarno zadrževati med temi novimi razodetji. Prodiral sem v jedro skrivnega sporočila v obliki racionalističnega theatruma, hitro, hitro, pozneje, ko bo muzej zaprt in pred polnočjo, bom lahko raziskoval te predmete, ki so v poševni svetlobi sončnega zahoda dobivali svoj pravi obraz simbolov, ne pa instrumentov.

Šel sem v zgornje nadstropje in skozi dvorane, namenjene obrtem, energiji, elektriki, v tistih vitrinah se tako ali tako ne bi mogel skriti. Polagoma sem odkrival ali pa slutil pomen teh zaporedij, prevzel me je tesnoben občutek, da ne bom imel časa najti skrivališča, v katerem bi bil ponoči lahko udeležen pri razkritju njihovega skrivnega namena. Zdaj sem že hodil kot nekdo, ki ga preganjajo – ki ga lovi čas in neizprosno pomikanje kazalcev. Zemlja se je neusmiljeno vrtela, ura zaprtja se je bližala, še malo, pa me bodo vrgli ven.

Vse dokler nisem – ko sem šel čez neko dvorano z električnimi napravami – prišel v manjšo dvorano s steklenino. Po kakšni čudni logiki so se odločili, da bodo po dvorani z najsodobnejšimi in najdražjimi napravami naprednega uma v naslednjem prostoru prikazali dejavnosti, ki so bile znane že Feničanom pred več tisočletji? V njem je bilo malo tega in malo onega, na primer kitajski porcelan in androgene vaze Laliqua, lončevina, majolike, fajančevina, izdelki iz muranskega stekla in na koncu lev, ki ubija kačo, v velikanski vitrini v naravni velikosti in v treh dimenzijah. Navidezni razlog, da je bilo vse to skupaj, je bil ta, da so bili vsi ti predmeti narejeni iz steklene mase, vendar pa je moral biti simboličen pomen kak drug … Skušal sem se spomniti, kje sem že videl ta prizor. Nato sem se spomnil. Demiurg, odvratna Sophijina stvaritev, prvi arhont Ildabaoth, ki je bil odgovoren za svet in njegovo temeljno hibo, je imel podobo kače in leva in njegove oči so izžarevale ognjeno svetlobo. Nemara je bil ves Konservatorij podoba zloglasnega procesa, v katerem je Ogdoada skozi veke iz polnosti prvobitnega načela, Nihala, in iz sijaja Plerome razpadala, kar je vodilo v vesoljno kraljestvo, v katerem vlada Zlo. Če je bilo tako, potem sta mi tista kača in tisti lev govorila, da je moje posvetitveno potovanje – žal à rebours – že končano in bom kmalu znova videl svet takšen, kot je v resnici, in ne takšen, kakršen mora biti.

In res: opazil sem, da je v desnem kotu nasproti okna kabina periskopa. Vstopil sem vanjo. Znašel sem se pred stekleno ploščo, kot na komandnem mostu ladje, na kateri sem videl gibanje zelo nejasnih podob nekega filma s prizori iz mesta. Nato sem opazil, da je bila podoba projicirana z drugega zaslona, pritrjenega nad mojo glavo, kjer pa je bila podoba narobe obrnjena, in ta drugi zaslon je bil okular preprostega periskopa, narejenega tako rekoč iz dveh velikih škatel, zloženih skupaj pod topim kotom. Daljša škatla je segala kot kakšna cev nad mojo glavo in za mojim hrbtom iz kabine do zgornjega okna, kjer je zagotovo – zaradi igre leč v njeni notranjosti, ki so ji omogočale širok zorni kot – lovila zunanje podobe. Ko sem preračunal pot, ki sem jo naredil pri vzponu, sem ugotovil, da s periskopom vidim zunanjost, kakor da bi jo gledal iz zgornjih oken apside Saint-Martina – kot da bi gledal viseč na Nihalu, kakor obešenec, ki vidi svoj zadnji prizor. Ko so se moje oči privadile na bledo podobo, sem lahko videl Rue Vaucanson, ulico, na katero je gledal kor, in Rue Conté, ki je navidezno nadaljevala cerkveno ladjo. Rue Conté se je razdelila na Rue Montgolfier na levi in Rue de Turbigo na desni z dvema baroma na vogalih, Le Week End in La Rotonde, nasproti njiju pa je bilo pročelje, na katerem sem s težavo razločil napis: LES CREATIONS JACSAM. Periskop. Nobenega tehtnega razloga ni bilo za to, da je bil v dvorani s steklenino, namesto da bi bil v tisti z optičnimi instrumenti. To je nakazovalo, kako pomembno je bilo točno določen pogled na zunanjost pripeljati na natanko določeno mesto z natanko določeno orientacijo, vendar pa nisem mogel najti razlogov za tako izbiro. Le zakaj ta kabina, tako pozitivistična in julesvernovska, stoji poleg simboličnega opominjanja leva in kače?

Kakorkoli že, če bi imel dovolj moči in poguma, da bi ostal tam notri še kakšne pol ure, me čuvaj morebiti ne bi opazil.

In sem ostal v tej podmornici nekaj časa, ki se mi je neskončno vlekel. Slišal sem korake zadnjih obiskovalcev, pozneje pa tiste zadnjih čuvajev. Že sem se hotel pritajiti pod komandni most, da bi se skril pred kakšnim naključnim pogledom v notranjost, a sem si premislil, saj bi se lahko pretvarjal – če bi stal in bi me odkrili –, da sem zamišljeni obiskovalec, ki so ga čudesa tako navdušila, da je pozabil na čas.

Malo pozneje so se ugasnile luči in dvorana se je zavila v polmrak. Kabina je postala manj temna, ker jo je slabotno osvetljeval zaslon, v katerega sem še naprej zrl, saj je bil moj zadnji stik s svetom.

Najbolje je bilo stati, če bi me začele boleti noge, pa še vsaj dve uri čepeti. Čas zapiranja za obiskovalce se pač ne ujema

s časom odhoda zaposlenih v muzeju. Popadel me je nenaden strah pred čiščenjem: kaj, če bodo zdaj začeli ped za pedjo čistiti dvorane drugo za drugo? Ker muzej odpirajo v poznih jutranjih urah, pa je le bilo bolj verjetno, da čistilke opravljajo svoje delo pri dnevni svetlobi, ne pa zdaj, ko je noč. Zagotovo je bilo tako – vsaj v zgornjih dvoranah, saj nisem slišal nikogar več, da bi prišel mimo. Slišal sem le oddaljen hrup in sem ter tja kak glasnejši zvok, nemara od zapiranja vrat. Moral sem ostati v kabini in biti pri miru. Imel sem dovolj časa, da bi šel v cerkev med deseto in enajsto uro ali še pozneje. Gospodje naj bi namreč tja prišli šele okrog polnoči.

V tistem trenutku je skupina mladih prišla iz bara La Rotonde. Neko dekle je šlo po Rue Conté in zavilo v Rue Montgolfier. To ni bil nič kaj vrveč mestni predel. Mar bom moral res ure in ure preživeti v opazovanju dolgočasnega sveta za svojim hrbtom? Toda če so periskop postavili semle, ali mi potem ne bi mogel pošiljati sporočil s kakšnim skrivnim pomenom? Začutil sem malo potrebo: ne smem misliti na to, saj je to le odraz nervoze.

Kaj vse ti ne roji po glavi, ko si sam in skrit v periskopu. Kdor se skrije v podpalubje ladje, da bi se kam daleč izselil, mora imeti podobne občutke. Pravzaprav bi bil končni cilj kip Svobode z dioramo New Yorka. Lahko da me bo popadel spanec, kar sploh ne bi bilo slabo. Ne, ne, nemara bi se prepozno prebudil …

Še najslabši bi bil napad tesnobe: tisti občutek, ko si prepričan, da boš že čez hip zakričal. Periskop, podmornica, ujet na dnu morja, nemara okrog tebe že plavajo velike črne ribe iz morskih brezen, ti pa jih ne vidiš, veš zgolj to, da ti že zmanjkuje zraka …

Večkrat sem globoko vdihnil. Se osredotočil. Edino, na kar se v takih trenutkih lahko zaneseš, je tvoj nakupovalni listek. Upoštevaj zgolj dejstva, navedi jih, izlušči vzroke, posledice. Sem sem prišel zato in zato ter s tem namenom …

Preplavijo me jasni, natančni in urejeni spomini. Spomini na zadnje tri mrzlične dni, nato na zadnji dve leti, pomešani s tistimi izpred štiridesetih let, ki sem jih znova obudil tako, da sem vdrl v elektronske možgane Jacopa Belba.

Zdaj spomine obujam (in sem jih obujal takrat), da bi dodelil kak pomen kaosu naše zavajajoče stvaritve. Zdaj se pogrezam – kakor sem se tudi takrat v periskopu – v spomine, da bi iz njih sestavil smiselno zgodbo. Tako kakor Nihalo. Diotallevi mi je povedal, da je prva sefira keter, krona, izvor, prvobitna praznina. Na začetku je On ustvaril točko, ki je postala misel, na katero je narisal vse like … On je bil in ni bil, ujet v ime, pa vendarle brez imena, ni še imel drugega imena kot »Kdo?«, močne želje, da bi ga klicali po imenu … Na začetku je risal znamenja po zraku, temen plamen je bruhnil iz njegove najbolj skrivne globine kot brezbarvna meglica, ki daje obliko brezobličnosti, in kakor hitro se je začela širiti, se je sredi nje izoblikoval izvor plamenov, ki so stekli navzdol, da bi razsvetlili nižje sefire, tekli so vse niže in niže, vse do kraljestva, šekine.

Nemara pa je bila v tem cimcumu, v tem pogrezanju v spomine, v tej osami – je imel navado reči Diotallevi – že obljuba vrnitve.

2

HOKMA

3

In hanc utilitatem clementes angeli saepe figuras, characteres, formas et voces invenerunt proposueruntque nobis mortalibus et ignotas et stupendas nullius rei iuxta consuetum linguae usum significativas, sed per rationis nostrae summam admirationem in assiduam intelligibilium pervestigationem, deinde in illorum ipsorum venerationem et amorem inductivas.

(Johannes Reuchlin, De arte cabalistica, Hagenau, 1517, III)

Bilo je dva dni pred tem. Tisti četrtek sem poležaval v postelji in se nisem mogel odločiti, ali naj vstanem. Iz Pariza sem prispel prejšnje popoldne in telefoniral na založbo. Diotallevi je bil še zmeraj v bolnišnici, Gudrunin glas pa je zvenel pesimistično: nespremenjeno stanje, z drugimi besedami, slabša se mu. Nisem si upal k njemu.

Belba ni bilo v pisarni. Gudrun mi je povedala, da ji je sporočil, da mora nekam oditi iz družinskih razlogov. Iz razlogov katere družine? Čudno je bilo to, da je s sabo odnesel računalnik – Abulafija, kot mu je pravil – in tiskalnik. Gudrun mi je razložila, da ga je odnesel domov, ker mora dokončati neko delo. Le čemu ves ta trud? Mar ni mogel pisati v svoji pisarni?

Počutil sem se, kakor da bi bil brez domovine. Lia in otrok se ne bosta vrnila pred naslednjim tednom. Prejšnji večer sem skočil do Piladeja, a tam nisem nikogar našel.

Prebudilo me je zvonjenje telefona. Bil je Belbov glas, ki pa je bil drugačen, oddaljen.

»Kje za hudiča pa ste? Mislil sem vas že razglasiti za izgubljenega!«

»Ne šalite se, Casaubon, nekaj resnega se je zgodilo. V Parizu sem.«

»V Parizu? Tja bi vendar moral iti jaz in si končno ogledati Konservatorij!«

»Še enkrat vas prosim, da se nehate šaliti. Sem v govorilnici … ne, v baru, skratka ne vem, ali se bom lahko dolgo pogovarjal …«

»Če nimate več žetonov, pokličite na moj račun. Počakal bom.«

»Žetoni niso problem. Jaz sem.« Začel je hitro govoriti, da ga ne bi spet prekinil. »Načrt. Načrt je resničen. Saj vem, nič ne recite. Iščejo me.«

»Kdo pa?« še zmeraj nisem razumel.

»Casaubon, za božjo voljo, templjarji vendar. Vem, da tega ne boste verjeli, a vse je res. Mislijo, da imam zemljevid, stisnili so me v kot in me prisilili v odhod v Pariz. Hočejo, da pridem v soboto opolnoči v Konservatorij, v soboto – ali razumete – v noči svetega Janeza …« Govoril je nepovezano in nisem mu mogel več slediti. »Nočem tja, bežim pred njimi, Casaubon. Ubili me bodo. Obvestiti morate De Angelisa – ne, De Angelis ne more pomagati – in za božjo voljo ne vmešavajte policije …«

»Kaj naj pa potem storim?«

»Ne vem. Preberite diskete na Abulafiju. V zadnjih dneh sem spravil nanje vse, tudi to, kar se je dogajalo zadnji mesec. Vas ni bilo mogoče najti, nisem vedel, komu naj povem, in sem pisal tri dni in tri noči … Poslušajte, pojdite v pisarno, v predalu moje pisalne mize je kuverta z dvema ključema. Večjega ne boste potrebovali, ker je ključ od moje podeželske hiše, manjši pa je od mojega milanskega stanovanja. Pojdite tja in vse preberite. Nato se sami odločite ali pa se bova še slišala, moj bog, še sam ne vem, kaj naj storim …«

»V redu, prebral jih bom. Toda kje naj vas najdem?«

»Ne vem. Tukaj zamenjam hotel vsako noč. Vse postorite še danes, potem pa me do jutri zjutraj počakajte v mojem stanovanju. Poklical vas bom, če bom lahko. Moj bog, geslo …«

Zaslišal sem hrup, Belbov glas se je približeval in oddaljeval, kakor da bi mu skušal kdo iztrgati slušalko iz roke.

»Belbo! Kaj se dogaja?«

»Našli so me. Geslo ….«

Sledil je oster pok, kakor strel. Verjetno ga je povzročila slušalka, ki je padla in udarila ob steno ali pa ob poličko pod telefonom. Prerivanje. Nato klik slušalke, ki jo je nekdo obesil nazaj. Tega zagotovo ni storil Belbo.

Nemudoma sem šel pod tuš. Moral sem se zbuditi. Nisem mogel dojeti, kaj se dogaja. Da je Načrt resničen? Kako absurdno, saj smo si ga sami izmislili. Kdo je ujel Belba? Rožni križarji, grof Saint-Germain, Ohrana, vitezi Templja, Asasini? V tistem trenutku je bilo možno vse, saj nič ni bilo verjetno. Nemara se je Belbu zmešalo; zadnje čase je bil tako napet in nisem vedel, ali je bil tak zaradi Lorenze Pellegrini ali zaradi navdušenja nad svojim izmislekom – Načrt je bil sicer skupno delo, moje, njegovo, Diotallevijevo, a videti je bilo, da je Belba že obsedel preko meja nedolžne igre. Razmišljati o kakih drugih razlogih bi bilo jalovo početje. Odpravil sem se na založbo, kjer me je Gudrun pričakala z jedko pripombo, da mora sama voditi že kar celo podjetje. Pohitel sem v pisarno, našel kuverto, ključa in odhitel v Belbovo stanovanje.

Duh po zatohlem, po starih cigaretnih ogorkih, vsepovsod polni pepelniki, v kuhinji umivalnik, poln umazane posode, koš za smeti, natlačen s praznimi konzervami. Na polici v delovni sobi tri prazne steklenice viskija, v četrti pa ga je bilo še za dva prsta. To je bilo stanovanje nekoga, ki je zadnje dni bival tam, ne da bi kdaj stopil ven, jedel, kakor je naneslo, in mrzlično delal kot kak deloholik.

Vsega skupaj sta bili dve sobi s kupi knjig po vseh kotih in s policami, ki so se šibile pod njihovo težo. Takoj sem zagledal mizo z računalnikom, tiskalnikom, škatle z disketami. Nekaj slik na tistih malo stenah brez polic, in prav nasproti mize grafika iz sedemnajstega stoletja, skrbno uokvirjena reprodukcija, alegorija, ki je nisem opazil prejšnji mesec, ko sem pred odhodom na počitnice prišel sem zadnjič na pivo.

Na mizi fotografija Lorenze Pellegrini s posvetilom, napisanim z drobno, nekoliko otroško pisavo. Na njej je bil samo obraz, toda pogled, njen pogled me je motil. Fotografijo sem samodejno iz obzirnosti (ali ljubosumja?) preobrnil na mizo, ne da bi prebral posvetilo.

Bilo je tudi nekaj map. Po njih sem brskal za čim zanimivim, a v njih so bile samo preglednice, izračuni založniških stroškov. Sredi teh papirjev pa sem le našel natisnjeno neko datoteko, ki je po datumu sodeč izvirala iz časov prvih poskusov z računalnikom. Naslovljena je bila »Abu«. Spomnil sem se časa, ko se je Abulafija pojavil v pisarni, Belbovega malodane otroškega navdušenja, Gudruninega godrnjanja, Diotallevijevega posmeha.

Abu je bil zagotovo Belbov odgovor tistim, ki so ga obrekovali, nekakšna bručevska šala, vendar je veliko povedal o njegovi strasti do kombinatorike, s katero je stroj uporabljal. On, ki je s svojim bledim nasmehom vedno trdil, da se je v trenutku, ko je spoznal, da ne more biti protagonist, odločil, da bo bistroumni opazovalec, saj je bilo bolje na novo pisati knjige drugih, kar je kot dober urednik tudi počel, kot pisati kar tjavendan, je v stroju našel nekakšno halucinogeno mamilo in se s prsti sprehajal po tipkovnici, kakor da bi doma na starem klavirju izvajal variacije na temo napeva Mojster Jaka brez strahu, da bi ga pri tem kdo ocenjeval. Ni si domišljal, da je ustvarjalen: ker je imel tak strah pred pisanjem, se je zavedal, da njegovo tipkanje po računalniku ni ustvarjalnost, temveč preverjanje računalniških sposobnosti, telovadna vaja. Toda ker je pri tem pozabil na svoje običajne prikazni, ki so ga preganjale, je našel v igračkanju z računalnikom dober način, kako dati duška drugi puberteti petdesetletnika. Kakorkoli že, njegov naravni pesimizem in njegovo težko sprejemanje lastne preteklosti sta se vsekakor razblinila v pogovoru s kremenčevim spominom, ki je bil objektiven, poslušen, brez moralnih norm, tranzistoriziran, tako človeško nečloveški, da je zaradi njega lahko pozabil na svojo običajno bivanjsko bolečino.

Ime datoteke: Abu

Oh, kakšno lepo pozno novembrsko jutro, na začetku je bila beseda, poj mi, o boginja, o Ahilu, sinu Peleja, o ženskah, vitezih, orožju, ljubeznih. Pika, in samo se premakne v novo vrstico. Testiram, testiram, parakaló, parakaló, s pravim programom bi lahko sestavljal celo anagrame. Če bi napisal roman o južnjaškem heroju po imenu Rhett Butler in muhasti deklici z imenom Scarlett in bi si potem premislil, bi bilo dovolj vtipkati ukaz in Abu bi vse Rhette Butlerje spremenil v prince Andreje in vse Scarlett v Nataše, Atlante v Moskve in glej, napisal sem Vojno in mir.

Abu, zdaj pa stori nekaj drugega: vtipkal bom tale stavek, izdal ukaz Abuju, naj spremeni vsak »a« v »akka«, vsak »e« v »elle« in vsak »o« v »ulla«, in dobil bom odlomek, ki zveni malodane finsko.

Akkabu, zdakkaj pakka stullari nellekakkaj drugellegakka: vtipkakkal bullam takkalelle stakkavellek, izdakkal ukakkaz Akkabuju, nakkaj sprellemelleni vsakkak »akka« v »akkakkakka«, vsakkak »elle« v »ellellelle« in vsakkak »ulla« v »ullakka«, in dullabil bullam ulladlullamellek, ki zvelleni makkalulladakkanelle finskulla.

O radost, o vrtoglavica drugačnosti, o moj zgledni bralec/pisatelj, ki te muči zgledna nespečnost, o Finneganovo bedenje, o ljubka in krotka žival. Ne pomaga ti razmišljati, temveč pomaga tebi razmišljati zanj. Popolnoma duhovni stroj. Če pišeš z gosjim peresom, moraš škrabljati po v potu narejenih listih in ga kar naprej pomakati v črnilnik, misli si sledijo prehitro za boleče zapestje, če pa tipkaš na pisalni stroj, se črke kopičijo in spet ne moreš napredovati s hitrostjo svojih sinaps, temveč zgolj z okornimi ritmi mehanike. Z njim, s tem (z njo?) pa prsti sanjarijo, tvoje misli se rahlo dotikajo tipkovnice in poletiš na zlatih krilih, naposled lahko razmišljaš s strogim kritičnim umom o sreči na prvi mah.

Z daj p sm onnzačil ta odlonmek, plon pravpismih treatologi in izdasl ukwazsrtroju, bnaj jihg perkopraa inm sparavi cv vsoj zasčasddni spomn, narto pa da nj gas itz tistsega linmbaperenesse na erkramn na kocnec besedlila,

Zgornje vrstice sem tipkal na slepo, zdaj pa sem označil ta odlomek, poln pravopisnih teratologij, in izdal ukaz stroju, naj ga prekopira na konec besedila, toda tokrat sem popravil napake v njem in zdaj je končno berljiv, popoln, ločil sem zrnje od plev.

Lahko bi si premislil in zbrisal prvi odlomek: pustil ga bom le zato, da bi pokazal, kako lahko na zaslonu sočasno obstajata »biti« in »mora biti«, naključje in nujnost. Lahko pa bi tudi izbrisal zanič odlomek iz vidnega besedila, ne pa tudi iz spomina, in si tako naredil arhiv svojih potlačitev ter s tem prikrajšal vsejede freudovce in virtuoze različic besedil za užitek domnevanja, poklic in akademsko slavo.

Ta spomin je boljši od pravega, saj se ta – pa čeprav za ceno trde vaje – nauči spominjati, ne pa tudi pozabljati. Diotallevi se sefardsko nor sprehodi skozi tiste palače s prostranimi stopnišči, mimo kipa vojščaka, ki se grozljivo znaša nad nemočno žensko, in potem po hodnikih, ki vodijo v stotine sob, od katerih je v vsaki upodobljen kak čudež in nenadne pojavitve prikazni, razburljivi dogodki, premikajoče se mumije, in vsaki nepozabni podobi pripišeš kakšno misel, kategorijo, delček vesoljne oprave, celo kak silogizem, grozljivo dolg polisilogizem, verige sentenc, ogrlice hipalag, šopke zevgem, plese hysterona proterona, prevojne logoie, hierarhije stoicheia, precesije enakonočij, paralakse, herbarije, rodovnike gimnosofistov – in tako dalje v neskončnost – o Raimundo Lúlio, o Camillo Delminio, vidva sta šla v mislih le v svoje vizije in že sta lahko obnovila dolgo verigo bivanja, v love and joy, kajti vse tisto, kar je v vesolju videti razdruženo, je bilo v vajinem umu že združeno v eni knjigi in Proust bi vaju spravil v smeh. Toda takrat, ko sva z Diotallevijem skušala sestaviti ars oblivionalis, nama ni uspelo odkriti pravil pozabljanja. Vse je zaman, lahko se podaš v iskanje izgubljenega časa in greš po nejasnih sledeh kot Pedenj mož po gozdu, vendar pa ne moreš namenoma izgubiti najdenega časa. Pedenj mož se zmeraj vrne, tako kot se obsesija. Tehnika pozabljanja ne obstaja, še vedno smo žrtve naravnih naključnih procesov – možganskih poškodb, amnezije, pa lastnih improvizacij, kot so na primer promet, alkohol, zdravilni spanci, samomor.

Abu pa lahko dopušča celo majhne omejene samomore, začasne amnezije, neboleče afazije.

L, kje si bila včeraj zvečer

Tako, neobzirni bralec: nikoli ne boš izvedel, da je bilo teh nekaj besed, ki so zgoraj v praznini, pravzaprav začetek dolgega stavka, ki sem ga sicer napisal, a mi je bilo potem žal, da sem ga (in si ga sploh zamislil), ker sem hotel, da se zapisano nikoli ne bi niti zgodilo. Dovolj je bil en ukaz in mlečno bela pena se je razširila čez usodno in neprimerno besedilo, pritisnil sem tipko Delete in psss… je vse izginilo.

To pa še ni vse. Tragedija samomorilca je v tem, da si lahko potem, ko je že skočil z okna, nekje med sedmim in šestim nadstropjem premisli: »Oh, ko bi se le lahko vrnil!« Žal mi je, vendar je prepozno. Splat! Abu pa je prizanesljiv, saj ti omogoča, da si lahko premisliš: besedilo, ki sem ga izbrisal, lahko dobim nazaj, če se za to pravočasno odločim in pritisnem tipko Retrieve. Kakšno olajšanje. Že zato, ker vem, da se lahko spomnim, če tako hočem, v hipu pozabim.

Ne bom se več potikal po barih, da bi razstreljeval zunajzemeljske vesoljske ladje s svetlečimi izstrelki, dokler zavojevalska pošast ne bi razstrelila mene. To je veliko lepše: razstreljuješ misli. Zaslon je galaksija tisočih in tisočih asteroidov, vseh lepo v vrsti, belih ali zelenih, in ustvaril si jih sam. Fiat lux, veliki pok, sedem dni, sedem minut, sedem sekund, in pred očmi se ti prikaže vesolje v nenehnem raztapljanju, v katerem ni niti natančno določenih kozmoloških linij in časovnih zvez, še manj pa numerusa Clausiusa. Tu lahko potuješ celo nazaj v času, črke se ravnodušno dvigujejo na površje, vzniknejo iz niča in se vanj krotko spet vrnejo. Ko jih znova prikličeš, povežeš, izbrišeš, se raztopijo in se kot ektoplazma vrnejo na svoje naravno mesto. To je podmorska simfonija blagih spajanj in razdvajanj, želatinasti ples samojedih kometov, kakor ščuka iz Yellow Submarine: s pritiskom prstne blazinice začne nepopravljivo drseti nazaj proti požrešni besedi in ta izgine v njenem žrelu. Ščuka srkne sssrrrrk! in nastopi mrak. Če se ne ustaviš, poje samo sebe in se odebeli s svojim ničem, kot mački iz Alice podobna črna luknja.

In če pišeš nekaj, kar ti obzir prepoveduje, vse skupaj konča na disketi, ki jo zavaruješ z geslom, in nihče ne bo mogel tistega prebrati. To je izvrstno za tajne agente: napišeš sporočilo, ga shraniš in zakleneš z geslom, nato si spraviš disketo v žep in greš na potep in niti sam Torquemada ne bi mogel nikoli izvedeti, kaj si napisal: vse ostane med tabo in tem (onim?). Tudi če bi te mučili, bi se lahko pretvarjal, da boš povedal vse in vtipkal geslo, namesto tega pa bi pritisnil na skrivno tipko in sporočila ne bi bilo več.

Oh, nekaj sem vtipkal, po pomoti premaknil palec in vse je izginilo. Kaj je bilo? Ne spomnim se. Vem le to, da ni nobenega sporočila, ki bi ga lahko razkril. Toda kdo ve, kaj bi sledilo.

4

Tisti, ki bi rad prodrl v rožni vrt filozofov brez ključa, je podoben človeku, ki bi rad hodil brez nog.

(Michael Maier, Atalanta Fugiens,

Oppenheim, De Bry, 1618, emblem XXVII)

Zgolj ta datoteka je bila natisnjena. Moral bom pregledati računalniške diskete. Bile so oštevilčene po vrsti in hotel sem začeti kar s prvo. Toda Belbo je omenil geslo. Vedno je bil ljubosumen na Abulafijeve skrivnosti.

In res: kakor hitro sem disketo vstavil v računalnik, se je na zaslonu prikazalo vprašanje: »Ali imaš geslo?« Stavek, ki ni bil ukazovalen. Belbo je bil vljuden človek.

Stroj ti ne da pomoči sam po sebi. Ve, da mora dobiti geslo, in če ga ne, molči. Kakor da bi mi govoril: »Ja, vse, kar hočeš izvedeti, je v mojem trebuhu. Kar rij, rij, stari krt, a tega nikoli ne boš našel.« To bomo še videli, sem si mislil, tako zelo rad si se igral s permutacijami z Diotallevijem, bil si Sam Spade založništva, in kakor bi se izrazil Jacopo Belbo: zdaj pa najdi malteškega sokola.

Na Abulafiju je bilo geslo lahko sestavljeno iz sedmih črk ali manj. Koliko permutacij sedmih črk je možno sestaviti s petindvajsetimi črkami abecede, pri čemer je bilo treba upoštevati tudi ponavljanja, saj bi bilo geslo lahko tudi ‘kadabra’? Nekje je obstajala formula za izračun njihovega števila in mislim, da bi bil rezultat šest milijard in še nekaj. Če bi imel na voljo silno zmogljiv računalnik, ki bi bil sposoben najti šest milijard permutacij s hitrostjo enega milijona na sekundo, bi jih moral še vedno vtipkovati v Abulafija eno za drugo, da bi preveril, ali je katera od njih pravo geslo. Poleg tega sem vedel, da Abulafija potrebuje približno deset sekund, da vpraša po geslu in ga potem preveri. To je torej šestdeset milijard sekund. Ker v enem letu preteče nekaj več kot enaintrideset milijonov sekund – zaokrožimo jih kar na trideset –, bi za izpolnitev te naloge potreboval približno dva tisoč let. Ni slabo.

Moral si bom pomagati z domnevami. Kakšno geslo bi si Belbo lahko izmislil? Je bilo to geslo, ki si ga je izmislil na začetku, ko je začel uporabljati stroj, ali pa si ga je izmislil in ga zamenjal v zadnjih dneh, ko je sprevidel, da je na disketah nevarna vsebina in da vsaj zanj igra ni več igra? To bi pomenilo veliko razliko.

Bolj verjetna se mi je zdela druga domneva. Belbo dobi občutek, da ga Načrt preganja, vzame ga resno (tako mi je namreč dal vedeti po telefonu) in pomisli na kakšno besedo, povezano z našo zgodbo.

Ali pa tudi ne: beseda, povezana z izročilom, bi lahko prišla na misel tudi Njim. Za hip sem pomislil, da so Oni nemara vlomili v Belbovo stanovanje, prekopirali diskete, in da prav v tem trenutku na kakšnem odmaknjenem kraju preizkušajo vse možne kombinacije gesla – z vrhovnim računalnikom v kakem gradu v Karpatih.

Kakšna neumna misel, sem si rekel, to vendar niso ljudje, ki bi uporabljali računalnike. Poskusili bi z notarikonom, gematrijo, s temuro, z disketami pa bi ravnali kot s Toro. Zato bi porabili vsaj toliko časa, kolikor ga je preteklo od prve sestave Sefer jecire. Kljub temu pa te domneve nisem mogel opustiti. Če Oni obstajajo, bi se ravnali po kakem kabalističnem navdihu, in če se je Belbo prepričal, da v resnici obstajajo, bi šel nemara v isto smer.

Za vsak primer sem poskusil z desetimi sefirami: keter, hokma, bina, hesed, gevura, tiferet, necah, hod, jesod, malkut, za nameček pa še s šekino … Kajpak niso bili pravi, saj je bilo to prvo, kar bi vsakomur padlo na pamet.

Kljub temu pa je geslo moralo biti nekaj znanega, nekaj, česar se v hipu spomniš, saj se ne moreš iztrgati iz sveta, v katerem živiš, če pišeš tako obsedeno, kot je moral v zadnjih dneh Belbo. Bilo bi nečloveško razmišljati, da ga je Načrt silil v blaznost, obenem pa bi mu prišel na misel na primer Lincoln ali pa Mombasa. Moralo je biti nekaj, kar je bilo povezano z Načrtom. Toda kaj?

Poskusil sem razmišljati z Belbovo glavo. Ko je pisal, je verižno kadil, pil in se oziral naokrog. Odšel sem v kuhinjo in si natočil zadnje kapljice viskija v edini čisti kozarec, ki sem ga našel, nato pa sem se vrnil k računalniku, se usedel na stol, naslonil na naslonjalo, noge položil na mizo, pil v majhnih požirkih (ali ni tako počel Sam Spade – ali pa je bil to Marlowe?) in gledal naokrog. Knjige so bile predaleč in ni bilo mogoče prebrati naslovov na njihovih hrbtiščih.

Izpil sem še zadnji požirek viskija, zaprl oči in jih znova odprl. Pred mano je bila grafika iz sedemnajstega stoletja. Bila je značilna rožnokrižarska alegorija iz tistega časa, polna kodiranih sporočil, namenjenih članom Bratovščine. Zagotovo je upodabljala Tempelj rožnih križarjev, ki je bil prikazan kot stolp, prekrit s kupolo v skladu z renesančnim ikonografskim modelom – tako krščanskim kot tudi hebrejskim – jeruzalemskega templja, ki so ga obnovili po vzoru Omarjeve mošeje.

Pokrajina okrog stolpa je bila neskladna in bila je nesorazmerno obljudena, kakor so na primer tisti slikovni rebusi, na katerih lahko vidiš palačo, v ospredju pa žabo, osedlano mulo in kralja, ki mu paž izroča darilo. Na tej sliki pa je levo spodaj neki plemič plezal iz vodnjaka in se pri tem obešal na škripec, ki je bil pritrjen preko nesmiselnih vitlov skozi okroglo okno nekam v notranjost stolpa. Sredi slike sta bila vitez in popotnik, desno od njiju klečeči romar, ki je v rokah držal težko sidro, kakor da bi bilo njegova romarska palica, na skrajni desni, skoraj nasproti stolpa, je bil vrh ali skala, s katere je nekdo padal z mečem v roki, na nasprotni strani v daljavi pa gora Ararat z Noetovo barko, ki je nasedla na njen vrh. V zgornjih kotih sta bila oblaka, osvetljena vsak s svojo zvezdo, ki sta proti stolpu izžarevali poševne žarke, ob katerih sta se dvigovali dve podobi: gol moški, ki ga je ovijala kača, in labod. Na sredi je bil nimb, nad katerim je pisalo »oriens« s pretiskanimi hebrejskimi črkami, od koder je molela roka Boga, ki je na niti držala stolp.

Stolp se je premikal na kolesih. Spodnji del je bil kvadratne oblike z okni, vrati, dvižnim mostom na desni strani, potem pa še nekakšno galerijo s štirimi opazovalnimi stolpiči. V vsakem od njih je bil po en vojščak s ščitom, okrašenim s hebrejskimi črkami, ki je mahal s palmovo vejo. Toda samo trije so bili vidni in četrtega se je le slutilo, ker ga je zakrivala osemkotna kupola, na kateri se je dvigovala prav tako osemkotna svetlobnica, iz katere sta štrleli orjaški krili. Nad njo je bila še ena, vendar manjša kupola s štirikotnim stolpičem z velikimi odprtinami v obliki lokov, podprtih z vitkimi stebri. Znotraj stolpiča je bilo mogoče videti zvon, nad njim pa še majhno sklepno štirikapno kupolo, na katero je bila pritrjena nit, ki jo je od zgoraj držala božja roka. Ob straneh te majcene kupole je bila zapisana beseda »Fa/ma«, nad njo pa kartuša: »Collegium Fraternitatis«.

Nenavadnosti pa s tem še ni bilo konec, saj je iz drugih dveh okroglih oken stolpa molela na levi strani ogromna roka, ki je držala meč in je bila v nesorazmerju z drugimi podobami, kakor da bi pripadala kakemu krilatemu bitju, zaprtemu v stolpu, na desni pa orjaška trobenta. Spet trobenta …

Število odprtin v stolpu je pritegnilo mojo pozornost: bilo jih je preveč in tiste na svetlobnici so bile preveč pravilno postavljene, ob straneh spodnjega dela pa preveč naključne. Ker se je v tej ortogonalni perspektivi videlo le dve strani stolpa, sem domneval, da so vrata, okna in line, ki jih je bilo videti na eni strani, iz razlogov simetrije enako razmeščeni tudi na nasprotni strani. Bile so torej štiri lokaste odprtine na majhni kupoli z zvonom, osem oken na tisti pod njo, štirje stolpiči, šest odprtin na vzhodnem in zahodnem pročelju, štiriindvajset na severnem in južnem. Seštel sem: šestintrideset odprtin.

Šestintrideset. To število me je preganjalo že več kot deset let. Kot tudi število sto dvajset. Rožni križarji. Če sto dvajset deliš s šestintrideset in pri tem ohraniš prvih sedem mest izida, dobiš 3,333333. Skoraj prelepo, a sem vseeno poskusil. Brez uspeha.

Spomnil sem se, da dobiš s približkom število Zveri, torej 666, če to število pomnožiš z dva. Toda tudi ta domneva se je izkazala za preveč fantazijsko.

Nenadoma mi je padel v oči osrednji nimb, božanski prestol. Hebrejske črke so bile razločno napisane in sem jih lahko jasno videl tudi s stola. Vendar pa Belbo na Abulafija ni mogel pisati v hebrejskih črkah. Izostril sem pogled: poznal sem jih in z desne proti levi so bile kajpak jod, he, vav, he. Tetragramatón, Jahveh, ime Boga.

5

Začni sestavljati to ime, torej JHVH, sam na začetku, in preuči vse njegove kombinacije s premikanjem in z obračanjem kot kakšnega kolesa … in ne privošči mu počitka, ko pa vidiš, da njegova snov postaja močnejša spričo hitrega vrtenja, iz strahu pred zmedo tvoje domišljije in pred vrtinčenjem tvojih misli, in ko ga pustiš, da se ustavi, se vrni k njemu in ga sprašuj, in dokler iz njega ne izvabiš besed modrosti, ne prenehaj.

(Abraham Abulafija, Haje hanefeš,

MS München 408, 65a–65b)

Ime Boga … Kaj pa drugega! Spomnil sem se prvega pogovora med Belbom in Diotallevijem na dan, ko so v pisarno namestili Abulafija.

Diotallevi je stal pri vratih svoje pisarne s prizanesljivim izrazom na obrazu. Njegova prizanesljivost je bila zmeraj napadalna, toda Belbo jo je sprejemal prav tako prizanesljivo.

»Ničemur ti ne bo rabil. Menda ja ne boš vanj pretipkaval rokopisov, ki jih tako ali tako ne bereš?«

»Namenjen je klasificiranju, urejanju seznamov, dopolnjevanju kartotek. Če bom nanj pisal knjige, bom svoje, ne pa tiste drugih.«

»Saj si vendar prisegel, da ne boš nikoli več napisal kaj svojega.«

»Prisegel sem, da ne bom trpinčil sveta s še enim rokopisom. Rekel sem, da bom zato, ker sem ugotovil, da nisem rojen za protagonista ….«

»… bistroumni opazovalec. To že vem. In?«

»Tudi bistroumni opazovalec si, ko se vrne s koncerta, popeva drugi stavek. To pa seveda ne pomeni, da bi ga hotel dirigirati v Carneige Hallu …«

»Torej boš skušal ustvarjati popevano literaturo, da bi potem lahko prišel do spoznanja, da ti ni treba pisati.«

»To bi bila iskrena odločitev.«

»Česa ne poveš!«

Diotallevi in Belbo sta bila piemontskega rodu in pogosto sta trdila, da imajo pravi Piemontčani sposobnost, da te vljudno poslušajo, ti gledajo v oči in rečejo: »Česa ne poveš!« s tonom vljudnega zanimanja, ob katerem pa se v resnici počutiš, kot da si deležen velike graje. Zanju sem bil barbar – to sta mi dala vedeti in da takih pretanjenosti nikoli ne bom sposoben zaznati.

»Barbar?« sem jima ugovarjal. »Rodil sem se vendar v Milanu, moje družinske korenine pa so v Valle d’Aosta …«

»Neumnost,« sta rekla, »pravega Piemontčana nemudoma prepoznaš po njegovem skepticizmu.«

»Saj sem skeptik.«

»Ne, nisi. Ti si le nejeveren, to pa ni isto.«

Vedel sem, zakaj Diotallevi ne zaupa Abulafiju. Slišal je, da lahko spreminja vrstni red zapisa črk, zato bi bilo besedilo lahko v svojem nasprotju in bi napovedovalo mračne prerokbe. Belbo mu je hotel vse skupaj pojasniti: »To je samo igra permutacije. Ali se ji ne pravi temura? Ne počne predan rabin prav tega, da se lahko dvigne do vrat sijaja?«

»Prijatelj moj,« mu je odgovoril Diotallevi, »nikoli ne boš ničesar dojel. Res je, da je Tora – torej vidna Tora – le ena od možnih permutacij črk večne Tore, ki jo je Bog ustvaril in izročil Adamu. In da je s stoletnim permutiranjem črk Knjige mogoče spet najti izvorno Toro. Vendar pa izid ni tisto, kar je pomembno. Pomemben je postopek, vera, s katero v neskončnost vrtiš mlin molitve in pisanja ter korak za korakom odkrivaš resnico. Če ti bo ta stroj takoj povedal resnico, je ne boš prepoznal, ker tvojega srca ne bo izčistilo dolgo povpraševanje po njej. Poleg tega pa še v pisarni! Knjigo je treba brati mrmraje v kakem brlogu v getu, kjer se dan za dnevom bolj učiš upogibanja naprej z rokami tesno ob bokih, tako da med roko, ki drži Knjigo, in tisto, ki jo lista, skoraj ni vmesnega prostora. Če si hočeš navlažiti prste, si moraš roko zato ponesti navpično k ustnicam, kakor da bi jedel nekvašen kruh in pri tem pazil, da ne bi izgubil niti ene drobtinice. Besedo moraš jesti zelo počasi in lahko jo raztopiš in na novo sestaviš, le če ji dovoliš, da se raztopi na jeziku, in pri tem paziš, da je ne sliniš po kaftanu. Če bi izhlapela ena sama črka, bi se namreč pretrgala nit, ki naj bi te povezala z višjimi sefirami. Temu je svoje življenje posvetil Abraham Abulafija, medtem ko se je vaš sveti Tomaž Akvinski mučil z iskanjem Boga s svojimi petimi potmi oziroma aposteriornimi dokazi. Abulafijeva Hokmat ha-zeruf je bila veda o premeščanju črk in veda o čiščenju src obenem. Mistična logika, svet črk in njihovo vrtinčenje v neskončnih permutacijah je svet blaženosti, veda o premeščanju je glasba misli, pri tem pa napreduj počasi in previdno, saj te tale tvoj stroj lahko ponese v delirij namesto v ekstazo. Veliko Abulafijevih učencev se ni znalo obnašati na tem krhkem pragu, ki ločuje poglobljeno razmišljanje o imenih Boga od magijske prakse, od manipulacije z imeni, da bi iz njih naredili talismane, pripomoček za nadvlado nad naravo. In niso vedeli – tako kakor tudi ti ne veš in ne ve ta tvoj stroj –, da je vsaka črka povezana z enim delom telesa, in če premestiš kak soglasnik, ne da bi poznal njegovo moč, lahko kakšen od tvojih udov spremeni položaj ali naravo in ti bi postal živalsko pohabljen, telesno za vse življenje, duhovno pa za vekomaj.«

»Poslušaj,« mu je prav tega dne rekel Belbo, »nisi me odvrnil od tega, prav nasprotno. V svojih rokah in pod mojim poveljstvom imam osebnega Abulafija, tako kot so tvoji prijatelji imeli golema. Imenoval ga bom namreč Abulafija, za bližnje pa bo Abu. In moj Abulafija bo bolj previden in spoštljiv od tvojega. Bolj skromen. Ali ni težko najti vseh kombinacij imena Boga? No, pa poglej v tale priročnik, kjer je zapisan kratek program v Basicu za permutacijo vseh zaporedij štirih črk. Videti je, kakor da bi bil napisan nalašč za IHVH. Naj ga poženem?« In pokazal mu je natanko tale program, ki se je zdel Diotalleviju kabalističen:

10 REM anagrami

20 INPUT L$(1),L$(2),L$(3),L$(4)

30 PRINT

40 FOR I1=1 TO 4

50 FOR I2=1 TO 4

60 IF I2=I1 THEN 130

70 FOR I3=1 TO 4

80 IF I3=I1 THEN 120

90 IF I3=I2 THEN 120

100 LET I4=10-(I1+I2+I3)

110 LPRINT L$(I1);L$(I2);L$(I3);L$(I4)

120 NEXT I3

130 NEXT I2

140 NEXT I1

150 END

»Daj, poskusi. Ko te vpraša za input, zapiši I, H, V, H in zaženi program. Nemara boš razočaran, ker je možnih permutacij samo štiriindvajset.«

»Sveti serafini! In kaj lahko počneš s štiriindvajsetimi imeni Boga? Mar misliš, da naši modreci še niso naredili izračuna? Preberi si vendar Sefer jeciro, sedemnajsti odstavek četrtega poglavja. Pa niso imeli računalnikov. ‘Dva kamna zgradita dve hiši. Trije kamni zgradijo šest hiš. Štirje kamni zgradijo štiriindvajset hiš. Pet kamnov zgradi sto dvajset hiš. Šest kamnov zgradi sedemsto dvajset hiš. Sedem kamnov zgradi pet tisoč štirideset hiš. Od tu naprej pojdi in misli na to, česar usta ne morejo izreči in ušesa ne slišati.’ Ali veš, kako se to imenuje danes? Faktorski račun. Pa veš, zakaj te izročilo opozarja, da je bolje, da se tu ustaviš? Ker bi bilo permutacij štirideset tisoč, če bi bilo osem črk v imenu Boga, in če bi jih bilo deset, tri milijone šeststo tisoč, permutacij tvojega ubogega imena pa skoraj štirideset milijonov. Nebu se lahko zahvališ, da nimaš še vmesne začetnice, tako kot jo imajo Američani, saj bi se število povzpelo na več kot štiristo milijonov. Če pa bi bilo črk imen Boga sedemindvajset – ker hebrejska abeceda ne pozna samoglasnikov, temveč le dvaindvajset soglasnikov in pet njihovih različic –, potem bi bilo število možnih imen devetindvajsetmestno. Moral pa bi upoštevati tudi vsa ponavljanja, saj ne moreš izključiti možnosti, da je ime Boga črka alef, ponovljena sedemindvajsetkrat, tako da ti faktorski račun ne bi več pomagal in bi moral izračunati sedemindvajset na sedemindvajseto potenco: dobil bi, če se ne motim, 444 milijard milijard milijard milijard možnosti ali nekaj manj, vsekakor pa devetintridesetmestno število.«

»Slepariš, da bi naredil vtis name. Tudi jaz sem prebral to tvojo Sefer jeciro in osnovnih črk je dvaindvajset in z njimi, samo z njimi, je Bog ustvaril ves svet.«

»Ne bodi dlakocepski. Pet razlike pri tako velikih številih ti ne bo v pomoč. Če boš namesto sedemindvajset na sedemindvajseto potenco izračunal dvaindvajset na dvaindvajseto, boš dobil nekaj takega kot tristo štirideset milijard milijard milijard. Le v čem je tu razlika za tvoja človeška merila? Ali veš, da boš prišel do milijarde, pravim do drobcene milijarde, če šteješ ena, dva, tri, in tako naprej, po število na sekundo po skoraj dvaintridesetih letih? Vse skupaj je bolj zapleteno, kot si misliš, in kabala ni le Sefer jecira. Povedal ti bom, zakaj mora pravilna permutacija Tore upoštevati vseh sedemindvajset črk. Res je, da bi se pet končnih črk, če bi med permutacijo padle v sredo besede, spremenilo v svoje običajne različice. A ni vedno tako. V Izaiji 9,6 je beseda LMRBH, lemarbah – glej naključje: pomeni množiti – zapisana s končnim mem sredi besede.«

»Zakaj pa?«

»Zato ker vsaka črka ustreza enemu številu in običajni mem pomeni število štirideset, končni pa šeststo. To nima nič skupnega s temuro, ki uči permutiranja, pač pa z gematrijo, ki išče vzvišene sorodnosti med besedami in njihovimi številčnimi vrednostmi. Beseda LMRBH s končnim mem ne pomeni števila 277, temveč 837, in ima zato enako vrednost kot TTZL oziroma tat zal, ki pomeni ‘tisti, ki obilno daruje’. Zato je treba upoštevati vseh sedemindvajset črk, saj je razen glasu pomembno tudi število. To pa naju vrne k mojemu izračunu: permutacij je več kot štiristo milijard milijard milijard milijard. Ali veš, koliko časa bi porabil, če bi hotel preizkusiti vse po eno na sekundo? Pri tem dopuščam, da bi to kak stroj, ki zagotovo ne bi bil tak kot tale tvoj mali in bedni, lahko opravil. Pri eni kombinaciji na sekundo bi potreboval sedem milijard milijard milijard milijard minut, sto triindvajset milijonov milijard milijard milijard ur, malce več kot pet milijonov milijard milijard milijard dni, štirinajst tisoč milijard milijard milijard let, sto štirideset milijard milijard milijard stoletij, štirinajst milijard milijard milijard tisočletij. Če pa bi imel računalnik, ki bi bil sposoben preizkusiti milijon kombinacij na sekundo, le pomisli, koliko časa bi prihranil: to tvoje elektronsko računalo bi se prekopalo skozi v pičlih štirinajst tisoč milijardah milijardah milijardah tisočletij! V resnici pa je pravo ime Boga, tisto skrivno, tako dolgo kot vsa tvoja Tora, in na svetu ni stroja, ki bi bil sposoben iz nje izvleči vse permutacije, saj je Tora že sama po sebi izid permutacije s ponavljanji sedemindvajsetih črk. Umetnost temure pa ti ne pravi, da moraš permutirati sedemindvajset črk abecede, temveč vse črke v Tori, saj v njej vsaka črka pomeni, kot da bi bila črka zase ne glede na to, kolikokrat se pojavi na drugih straneh. Zato sta dva he-ja v imenu JHVH dve različni črki, in če bi hotel izračunati vse permutacije vseh znakov v vsej Tori, ti ne bi zadostovale vse ničle tega sveta. Poskusi, no poskusi s tem svojim bednim strojčkom za računovodje. Seveda pravi stroj obstaja, vendar ga niso izdelali v tvoji Silicijevi dolini, temveč je to sveta Kabala ali sveto izročilo. Rabini že stoletja počno tisto, česar noben stroj ne zmore, in upajmo, da tudi nikoli ne bo zmogel. Ker bo moral izid na dan, ko bodo vse kombinacije izčrpane, ostati skriven, in bo vesolje prišlo do konca svojega cikla – mi pa bomo v svoji pozabi zažareli v slavi velikega Metatrona.«

»Amen,« je rekel Jacopo Belbo.

Toda Diotallevi ga je že vse odtlej vodil v take vrtoglavice in jaz bi moral na to računati. Ničkolikokrat sem videl Belba po delovnem času preizkušati programe, s katerimi bi lahko preveril Diotallevijeve izračune in mu pokazal, da njegov Abu vsaj pove resnico v nekaj sekundah, ne da bi bilo treba računati na roko po porumenelih pergamentih s predpotopnimi številskimi sistemi, ki morda – to pravim kar tako – celo niso poznali ničle? Toda zaman: tudi Abu je izpisoval rezultate – do katerih je še lahko prišel – z eksponentnimi oznakami in tako Belbo ni mogel ponižati Diotallevija z računalniškim zaslonom, na katerem bi se v neskončnost izpisovale ničle, ki bi bile bleda vidna imitacija množenja kombinatornih vesolij in eksplozije vseh možnih svetov …

Po vsem, kar se je zgodilo, sem – med strmenjem v rožnokrižarsko znamenje pred sabo na zaslonu – pomislil, da je malo verjetno, da se Belbo pri iskanju primernega gesla ne bi spet zatekel k tistim vajam v zvezi z imenom Boga. Pri tem pa se je bržkone poigral tudi s takšnimi števili, kot sta šestintrideset in sto dvajset, če je bilo res, kot sem domneval, da je bil z njimi obseden. Zato tudi ni kombiniral le štirih hebrejskih črk, ker je vedel, da štirje kamni zgradijo le štiriindvajset hiš.

Lahko pa da se je poigral z italijansko transkripcijo, ki vsebuje tudi dva samoglasnika. S šestimi črkami – iahveh – je imel na voljo sedemsto dvajset permutacij. Ponavljanja niso prišla v poštev, ker je Diotallevi razložil, da dva he-ja pomenita dve različni črki. Belbo bi lahko izbral šestintrideseto ali pa stodvajseto permutacijo.

K Belbu domov sem prišel okrog enajste ure, zdaj pa je bila ena. Moral sem sestaviti program za anagrame s šestimi črkami, zato je bilo dovolj predelati tistega, ki je bil že napisan za štiri.

Moral sem na svež zrak. Šel sem ven, si kupil nekaj hrane in še eno steklenico viskija. Nato sem se vrnil v stanovanje, pustil sendviče v nekem kotu, nemudoma prešel na viski, vstavil sistemski disk za Basic, sestavil program za šest črk in pri tem naredil običajne napake. Da sem jih odpravil, mi je vzelo dobre pol ure, toda približno ob pol treh je program deloval in na ekranu se mi je pred očmi začelo izpisovati sedemsto dvajset imen Boga.

Prijel sem računalniški papir, ne da bi ga odtrgal, in bilo je, kakor da bi si ogledoval zvitek izvirne Tore. Poskusil sem s šestintridesetim imenom po vrsti. Popolna brca v temo. Še zadnji požirek viskija in s tresočimi se prsti sem poskusil še s stodvajsetim. Nič.

Najraje bi kar umrl. Vendar sem se že počutil, kakor da bi bil v Belbovi koži, on pa je zagotovo razmišljal tako, kot sem jaz. Moral sem storiti napako, neumno, nepomembno napako. Bil sem le korak od rešitve, nemara je Belbo iz meni neznanih razlogov štel s konca?

Casaubon, ti bedak, sem si rekel. Kajpak da s konca. Ali pa z desne na levo. Belbo je vstavil v računalnik ime Boga, prečrkovano v latinske črke, seveda s samoglasniki, a ker je bila beseda hebrejska, jo je zapisal z desne na levo. Njegov input ni bil IAHVEH – kako to, da nisem na to že prej pomislil –, temveč HEVHAI. Kajpada se v tem primeru vrstni red permutacij obrne.

Moral sem torej šteti s konca. Znova sem poskusil z obema dobljenima imenoma.

Nič se ni zgodilo.

Bil sem na popolnoma napačni sledi. Trmasto sem vztrajal pri elegantni, vendar nepravilni domnevi. To se dogaja najboljšim znanstvenikom.

Pa ne le najboljšim znanstvenikom, temveč vsem. Mar nismo pred mesecem dni opazili, da so v zadnjem času izšli vsaj trije romani, v katerih je glavna oseba z računalnikom iskala ime Boga? Belbo že ne bi bil tako neizviren. Poleg tega si za geslo izbereš nekaj, kar si z lahkoto zapomniš, kar vtipkaš skorajda samodejno. To pa zagotovo ne bi bilo IHVHEA. V tem primeru bi moral položiti notarikon na temuro in si izmisliti kak akrostih, da bi si zapomnil besedo. Nekaj takega kot Imelda, Hrbet Varuj Hiramu, Edinemu Arhitektu!

Poleg tega ni nikjer rečeno, da bi Belbo moral razmišljati v Diotallevijevih kabalističnih izrazih. Bil je obseden z Načrtom in vanj smo vključili veliko drugega, rožne križarje, sinarhijo, homunkule, Nihalo, Eifflov stolp, druide, Ennoio …

Ennoia … Pomislil sem na Lorenzo Pellegrini. Iztegnil sem roko in proti sebi obrnil fotografijo, ki sem jo prej cenzuriral. Poskusil sem obuditi neko nadležno misel, spomin na tisti večer v Piemontu … Približal sem si fotografijo in prebral posvetilo: »Kajti jaz sem prva in zadnja. Sem čaščena in osovražena. Sem vlačuga in svetnica. Sophia.«

To je moralo biti po Riccardovi zabavi. V imenu Sophia je šest črk. Le zakaj bi jih bilo treba anagramirati? Napačno sem razmišljal. Belbo ima rad Lorenzo, rad jo ima prav zato, ker je takšna, kakršna pač je, in ona je Sophia. Če pomislim, da je lahko v tistem trenutku … Ne, to ne bo šlo. Belbo je tisti, ki razmišlja veliko bolj narobe. Spomnil sem se Diotallevijevih besed: »V drugi sefiri se temni alef spremeni v svetli alef. Iz temne točke privrejo črke Tore, telo so soglasniki, dih samoglasniki in skupaj spremljajo enolično molitev vernika. Ko se prebudi melodija znakov, se z njo prebudijo soglasniki in samoglasniki, in iz njih se dvigne hokma, modrost, znanje, prvobitna zamisel, ki vsebuje vse kot kakšna skrinja, vse, kar se je pripravljeno uresničiti pri stvaritvi. Hokma vsebuje bit vsega tistega, kar bo iz nje sledilo …«

In kaj je bil Abulafija s svojimi skrivnimi datotekami? Skrinja s tem, kar je Belbo vedel ali mislil, da je vedel. Njegova Sophia. Izbral je skrivno ime za vstop v Abulafija, edini! objekt njegove ljubezni, pri tem pa je mislil na Lorenzo. Zato je izbral besedo, s katero očara Abulafija, obenem pa mu je tudi talisman za osvojitev Lorenze, da bi vstopil v njeno srce, tako kot lahko vstopa v srce Abulafija. Hotel je, da bi bil Abulafija nedostopen za druge, tako kot je Lorenza nedostopna zanj. Slepil se je, da čuva, pozna in osvaja Lorenzino skrivnost, tako kot ima v svoji lasti tisto Abulafija …

Toda le izmišljal sem si neko razlago v veri, da je resnična. Bila je taka kot Načrt: svoje želje sem zamenjeval z resničnostjo.

Ker pa sem bil že pijan, sem se spet usedel za tipkovnico in vtipkal SOPHIA. Stroj me je spet vljudno vprašal: »Ali imaš geslo?« Stroj neumni, ne raznežiš se niti ob misli na Lorenzo.

6

Judá León se dio a permutaciones

De letras y a complejas variaciones

Y alfin pronunció el Nombre que es la Clave,

La Puerta, el Eco, el Huésped y el Palacio …

(Jorge Luis Borges, El Golem)

Tedaj sem iz sovraštva do Abulafija na kdo ve katero eno in isto topoumno vprašanje po vrsti (»Ali imaš geslo?«) odgovoril: »Ne.«

Zaslon se je začel polniti z besedami, s črtami, seznami, s slapom besed.

Vdrl sem v Abulafijevo skrivnost.

Bil sem tako vzhičen ob uspehu, da se sploh nisem vprašal, zakaj je Belbo izbral prav to besedo. Zdaj to vem in vem, da je on v trenutku spoznanja dojel to, kar sem jaz dojel šele zdaj. Toda prejšnji četrtek sem mislil le na svojo zmago.

Začel sem plesati, ploskati z rokami in peti neko vojaško pesem. Nato sem si šel umit obraz v kopalnico. Ko sem se vrnil, sem računalniku izdal ukaz, naj najprej natisne zadnjo datoteko, torej tisto, ki jo je Belbo napisal pred svojim begom v Pariz. Med neizprosnim šklopotanjem tiskalnika sem se vrgel na hrano in ponovno pitje.

Ko se je tiskalnik ustavil, sem natisnjeno datoteko prebral in bil pretresen. V tistem trenutku še nisem bil sposoben odločitve, ali držim v rokah izjemna razodetja ali pričevanja o nekem deliriju. Kaj sem pravzaprav vedel o Jacopu Belbu? Koliko sem ga sploh spoznal v dveh letih, ko sva bila skupaj skoraj vsak dan? Koliko lahko zaupam dnevniku nekoga, ki je po lastni izpovedi pisal v izjemnih okoliščinah, omamljen z alkoholom, s tobakom, z grozo, tri dni brez kakršnihkoli stikov s svetom?

Bila je že noč, noč enaindvajsetega junija. Oči so se mi solzile. Že od jutra sem zrl v tisti zaslon in mravljišče iz pik, ki ga je bruhal tiskalnik. Ne glede na to, ali je bilo tisto, kar sem prebral, resnično ali lažno, je Belbo rekel, da bo telefoniral naslednje jutro. Moral bom počakati tule. V glavi se mi je vrtelo.

Opotekaje se sem odšel v spalnico in kar padel na še razmetano posteljo.

Predramil sem se okrog osmih iz globokega, težkega sna in sprva nisem vedel, kje sem. Na srečo sem v kuhinji našel zavojček kave in lahko sem si jo skuhal za nekaj skodelic. Telefon ni zvonil, nisem si upal iz stanovanja v trgovino, ker sem se bal, da bi Belbo prav takrat poklical.

Vrnil sem se k stroju in začel tiskati še vsebino drugih diskov po kronološkem vrstnem redu. Našel sem igre, vaje, povzetke dogodkov, za katere sem sicer že vedel, a sem jih zdaj, pojasnjene z Belbovega gledišča, videl v drugačni luči. Našel sem odlomke iz dnevnika, izpovedi, osnutke literarnih poskusov, zapisane z grenko vztrajnostjo nekoga, ki ve, da so že vnaprej obsojeni na neuspeh. Našel sem zapiske, orise oseb, ki sem jih sicer poznal, a so zdaj dobivali drugačno podobo – bolj zloveščo ali pa je bil bolj zlovešč le moj pogled nanje, moj način sestavljanja naključnih ugibanj v nekakšen strašen končni mozaik?

Našel sem tudi datoteko, v kateri so bili zbrani le citati iz knjig, ki jih je Belbo prebral v zadnjem času. Pri priči sem jih prepoznal, le koliko podobnih besedil smo prebrali v zadnjih mesecih … Bili so oštevilčeni in zadnji je nosil številko sto dvajset. Njihovo število ni bilo naključno ali pa je šlo za pomenljivo naključje. Toda le zakaj prav tile citati, in ne kakšni drugi?

Zdaj si Belbovih besedil, celotne zgodbe, ki jo povedo, ne morem drugače razložiti kot v luči te datoteke s citati. Te odlomke prebiram kot jagode krivoverskega rožnega venca, kljub temu pa opažam, da je Belbo v nekaterih od njih bržkone razbral nekakšno opozorilo, upanje v rešitev.

Ali pa sem jaz tisti, ki ne zna več razlikovati med dobrim nasvetom in popačenim pomenom? Rad bi se prepričal, da je moja razlaga pravilna, toda še dopoldne istega dneva je nekdo meni – in ne Belbu – rekel, da sem nor.

Mesec se počasi vzpenja na obzorju onkraj Bricca. V veliki hiši se sliši čudno podrsavanje, morebiti so črvi, miši ali pa duh Adelina Canepe … Ne upam si na hodnik, sem v delovni sobi strica Carla in gledam skozi okno. Tu in tam grem na teraso pogledat, ali kdo prihaja po hribu navzgor. Občutek imam, kakor da sem v filmu. Kako izrabljeno! »Oni prihajajo …«

Pa vendar je hrib tako spokojen v tej že poletni noči.

Kako bolj pustolovska, negotova, nora je bila rekonstrukcija dogodkov v mojem poskusu, da bi si krajšal čas in se bodril predprejšnji večer od petih do desetih, ko sem stal v periskopu in počasi ter mehko premikal noge, da bi mi kri krožila po njih, kakor da bi se ravnal po kakšnem afrobrazilskem ritmu.

Spet sem si v spomin priklical zadnjih nekaj let, ko sem se prepuščal magičnemu bobnanju atabaquov … Nemara sem to storil v upanju na razodetje, da se nam bodo fantazije, ki so se začele kot mehanični balet, v tistem templju mehanike spremenile v obred, obsedenost, v pojav in nadvlado Exuja?

Tistega večera v periskopu nisem imel nobenega dokaza za to, da je razkritje iz tiskalnika resnično. Tedaj sem se še lahko izgovarjal na dvom. Okrog polnoči bi nemara dojel, da sem prišel v Pariz in se skril kot tat v nenevaren tehnični muzej le zato, ker sem se po neumnosti znašel na macumbi, organizirani za turiste, in se prepustil hipnotičnosti perfumadorov in ritmom pontov …

Ko sem spet sestavljal mozaik, je moje razpoloženje nihalo od streznitve do obžalovanja in do sumničenja, in táko mentalno občutje, táko nihanje med pravljičnim slepilom in slutnjo pasti bi rad obdržal zdaj, ko z veliko bolj jasnimi mislimi obnavljam tisto, kar sem mislil takrat, s tem da na novo sestavljam dokumente, ki sem jih tako hlastno prebral prejšnji dan, naslednje jutro na letališču in med letom v Pariz.

Hotel sem si pojasniti, zakaj smo se Belbo, Diotallevi in jaz tako neodgovorno odločili, da na novo napišemo svet in – tako bi rekel Diotallevi – na novo odkrijemo tiste odlomke Knjige, ki so bili vrezani z belim ognjem med vrstice iz črk, žuželk iz črnega ognja, ki so naseljevale in menda razlagale Toro.

In zdaj, ko sem tukaj, in končno občutim – vsaj upam, da je tako – spokojnost in amor fati, lahko povem zgodbo, ki sem jo ves v skrbeh in v upanju, da ni resnična, obnovil v periskopu pred dvema večeroma, potem ko sem jo prebral dva dni pred tem v Belbovem stanovanju in potem ko sem bil zadnjih dvanajst let med viskiji pri Piladeju in prahom na založbi Garamond del nje tudi jaz, ne da bi se tega dobro zavedal.

3

BINA

7

Ne pričakujte preveč od konca sveta.

(Stanislaw Jerszy Lec, Aforyzmy. Fraszki,

Wydawnictwo Literackie, Krakov, 1977, »Mys´li Nieuczesane«)

Če začneš hoditi na univerzo dve leti po oseminšestdesetem, je to tako, kakor da bi bil sprejet na Akademijo Saint-Cyra leta 1793: dobiš občutek, da si se prepozno rodil. Po drugi strani pa me je Jacopo Belbo, ki je bil najmanj petnajst let starejši od mene, prepričal, da to izkusi vsaka generacija. Zmeraj se rodiš v napačnem znamenju, in če hočeš dostojanstveno živeti na tem svetu, si moraš dan za dnem popravljati horoskop.

Postanemo to, kar so nas starši naučili v svojem prostem času, ko se niso posvečali naši vzgoji. Izoblikujemo se iz ostankov modrosti. Pri desetih letih sem hotel prepričati starše, naj me naročijo na tednik, ki je v obliki stripov objavljal velika klasična dela književnosti. Moj oče se je skušal temu izogniti, pa ne iz skopuštva, temveč bržkone iz nezaupljivosti do stripov. »Ta revija,« sem takrat poudaril in citiral podnaslov serije, ker sem bil iznajdljiv in prepričljiv deček, »bi rada izobraževala na zabaven način.« Oče pa mi je, ne da bi odvrnil pogled s časopisa, rekel: »Tvoja revija, kot tudi vse revije in časopisi, bi rada imela čim višjo naklado.«

Tistega dne sem postal nejeveren.

To pomeni, da sem obžaloval, ker sem bil prej lahkoveren. Obžaloval sem, da sem se prepustil nekakšnemu zanosu razuma. Lahkovernost je pač takšna.

Pri tem pa ni res, da nejevernež ne verjame ničemur, temveč da ne verjame vsemu. Verjame le v eno stvar naenkrat in v nekaj drugega verjame le, če tisto nekako izhaja iz prvega. Napreduje tipaje, metodično, izogiba se dolgoročnim načrtom. Če v dve stvari, ki se ne ujemata, kljub temu verjameš, ker misliš, da je nekje še tretja, skrivna, ki ju povezuje, si lahkoveren.

Nejevernost ne izključuje radovednosti, temveč jo spodbuja. Čeprav sem bil nezaupljiv do logičnih verig zamisli, mi je bila všeč njihova polifonija. Dovolj je bilo, da nisi verjel v dve zamisli – ki sta bili obe napačni –, in trčili sta skupaj ter ustvarili melodičen interval oziroma nekakšen diabolus in musica. Nobenega spoštovanja nisem gojil do zamisli, ki so jim drugi pripisovali velik pomen, toda dve ali tri take, ki jih nisem cenil, so vseeno lahko ustvarile melodijo. Ali pa ritem – če so džez, pa še toliko bolje.

»Ti živiš površinsko,« mi je leta pozneje rekla Lia. »Občutek globine daješ le zato, ker spojiš veliko površinskosti in ustvariš privid trdnosti – trdnosti, ki bi se, če bi bila v resnici trdna, sesedla sama vase, ko bi jo hotel postaviti pokonci.«

»Hočeš reči, da sem površinski?«

»Ne,« mi je odgovorila, »to, čemur pravijo drugi globina, je le tesseract, štiridimenzionalna kocka. Na eni strani vstopiš, na drugi izstopiš in se znajdeš v nekem drugem vesolju, ki ne more sobivati s tvojim.«

(Lia, zdaj ko so Oni vstopili z napačne strani in vdrli v tvoj svet, ne vem, ali te bom še kdaj videl, in to po svoji krivdi: prepričal sem jih, da tam so globine, kakršne so si v svoji šibkosti želeli.)

O čem sem v resnici premišljeval pred petnajstimi leti? Kot zavestni nejevernež sem se počutil krivega med množico drugih, ki so verjeli. Ker sem slutil, da imajo prav, sem sklenil, da bom verjel tako, kakor se vzame aspirin. Nima slabih učinkov in morda se po njem bolje počutiš.

V iskanju spoštovanja vredne vere sem se znašel sredi revolucije ali vsaj sredi najbolj čudovite simulacije revolucije, kar jih je kdaj bilo. Spoštovanja vredno se mi je zdelo sodelovati na zborovanjih in demonstracijah, vpiti skupaj z drugimi: »Fašisti, buržuji, le še nekaj mesecev!« Pri tem nisem metal granitnih kock ali kovinskih ležajnih krogel iz strahu, da bi lahko drugi to storili meni, kljub temu pa sem v begu po ulicah v središču mesta, ko je napadla policija, občutil nekakšno moralno zadoščenje. Domov sem se vračal z občutkom, da sem izpolnil neko dolžnost. Na zborovanjih me niso prepričala nasprotja med različnimi skupinami: predstavljal sem si, da bi bilo treba zgolj najti pravo parolo, pa bi lahko prestopal iz ene skupine v drugo. Zabaval sem se z iskanjem prave parole. Pri tem sem moduliral.

Ker sem se na demonstracijah večkrat znašel pod to ali ono zastavo zato, ker mi je kakšno dekle vzbudilo zanimanje, sem prišel do sklepa, da je za veliko mojih tovarišev politični aktivizem spolna izkušnja – spolnost pa je strast. Jaz sem hotel biti le radoveden. Sicer je res, da sem med prebiranjem o templjarjih in različnih krutostih, ki so jim bile pripisane, našel Karpokratovo trditev, da je za osvoboditev izpod tiranije angelov, gospodarjev vesolja, treba storiti kakršnokoli sramotno dejanje in se s tem rešiti dolgov do vesolja in lastnega telesa, kajti le po vseh opravljenih dejanjih se duša lahko znebi lastnih strasti in najde izvirno čistost. Med našim snovanjem Načrta sem se dokopal do spoznanja, da marsikdo, ki ga je skrivnost omamila, hodi po tej poti. Vendar pa je Aleister Crowley, ki so ga imeli za največjega perverzneža vseh časov in je potemtakem počel vse, kar se mu je zahotelo s predstavniki obeh spolov, bil po besedah svojih biografov obdan le z zelo grdimi ženskami (po tem, kar so pisali, si mislim, da tudi moški niso bili lepši), zato domnevam, da ni nikoli v resnici spolno občeval.

Zdi se mi, da obstaja povezava med željo po oblasti in impotentio coeundi. Marx mi je bil všeč, saj sem bil prepričan, da je s svojo Jenny radostno občeval. To se čuti v umirjenem ritmu njegove proze in njegovem humorju. Kljub temu pa sem nekega dne na univerzitetnih hodnikih izjavil, da končaš tako kot Lenin, torej da napišeš tako slabo knjigo, kot je to Materializem in empiriokriticizem, če hodiš v posteljo zgolj z Nadeždo Krupskajo. Malo je manjkalo, da me niso pretepli, in neki visok tip s tatarskimi brki mi je zabrusil, da sem fašist. Še vedno ga imam pred očmi, danes je gladko obrit in živi v neki skupnosti, v kateri pletejo košare.

Tedanje ozračje obujam le zato, da bi lahko rekonstruiral, v kakšnem duševnem stanju sem bil, ko sem začel hoditi na založbo Garamond in se družiti z Jacopom Belbom. Tja sem prišel kot nekdo, ki vidi razprave o resnici le s strogo lektorskega vidika. Tako sem na primer v premem govoru »Jaz sem to, kar sem,« videl glavno težavo v tem, kam postaviti drugo vejico, pred narekovaj ali za njega.

Zato je bila moja politično modra odločitev filologija. Milanska univerza je bila v tistih časih izjema. Medtem ko so povsod po državi vdirali v učilnice in zahtevali od profesorjev, da bi predavali samo proletarsko znanost, je pri nas – z izjemo nekaterih incidentov – veljal nekakšen konstitucionalni pakt, pravzaprav teritorialni kompromis. Revolucija je zasedla okolico univerze, veliko predavalnico in glavne hodnike, uradna kultura pa se je zaščitena in zajamčena umaknila na notranje hodnike in v zgornja nadstropja, kjer so bila še naprej predavanja, kakor da se ne bi nič zgodilo.

Tako sem lahko preživljal dopoldneve v pritličju in z drugimi razpravljal o proletarski znanosti, popoldneve pa v nadstropju, kjer sem si nabiral aristokratsko znanje. Na obeh vzporednih univerzah sem se dobro počutil in nikakor nisem imel občutka, da bi si bil v nasprotju. Sicer sem verjel, da je pred vrati družba enakih, vendar sem mislil, da bi v njej morali bolje kot prej delovati na primer vlaki, sanskiloti okrog mene pa niso učili metanja prave količine premoga v peč lokomotive, premikanja kretnic, sestavljanja voznega reda. Kljub temu bo nekdo moral biti usposobljen za vožnjo vlakov.

Ne brez očitkov vesti sem se počutil kot kak Stalin, ki se hahlja pod svojimi brki, češ: »Delajte, delajte, ubogi boljševiki, jaz pa bom študiral na seminarju v Tiflisu in vam potem začrtal petletko.«

Nemara sem zato, ker sem se ob dopoldnevih predajal entuziazmu, znanje popoldne enačil z nezaupanjem. Tako sem hotel študirati nekaj, kar se je dalo potrditi z dokumenti, in ne nečesa, kar je temeljilo zgolj na domnevah.

Kar tako sem se prijavil na seminar o srednjeveški zgodovini in si za diplomsko nalogo izbral sodni proces proti templjarjem. Zgodba o templjarjih me je očarala že tisti trenutek, ko sem prvič bežno prelistal prve dokumente o njih. V času, ko smo se borili proti oblasti, me je kot nalašč ogorčila zgodba o procesu, ki je bil milo rečeno zelo sporen in je poslal templjarje na grmado. Kmalu pa sem izvedel, da jih je – odkar so zgoreli na grmadah – stoletja dolgo vsepovsod brez najmanjšega uspeha iskala množica lovcev na skrivnosti. Ta vizionarski polom je spodbudil mojo nejevero in sklenil sem, da z lovci na skrivnosti ne bom izgubljal časa, temveč se bom naslonil le na vire iz tistega obdobja. Templjarji so bili meniško-viteški red, ki je obstajal, ker ga je Cerkev priznavala. Če je Cerkev razpustila ta red, in to je v resnici storila pred sedmimi stoletji, potem templjarji ne bi mogli več obstajati. Če torej kljub temu so, ne morejo biti templjarji. Tako sem si sestavil seznam vsaj sto knjig, od katerih pa sem jih na koncu prebral le kakšnih trideset.

Z Jacopom Belbom sem navezal stike prav zaradi templjarjev, in sicer proti koncu leta 1972 pri Piladeju, ko sem že pisal diplomsko nalogo.

8

Prišel sem iz luči in od bogov, in glej me v pregnanstvu, ločenega od njih.

(Odlomek iz Turfa’n M7)

V tistih časih je bil bar pri Piladeju svobodno pristanišče, galaktična krčma, v kateri so se marsovci iz ozvezdja Kačjenosec, ki so oblegali Zemljo, mirno srečevali z vojaki Imperija, ki so patruljirali po Van Allenovem pasu. Bil je star bar ob enem od naviglijev, milanskih plovnih kanalov, s pocinkanim točilnim pultom, z biljardom, in s tramvajarji ter z obrtniki iz te četrti, ki so ob zgodnjih jutrih prihajali tja na kozarec belega. Okrog leta oseminšestdeset in pozneje je Pilade postal nekakšen Rick’s Café Américain, v katerem je aktivist Gibanja lahko za isto mizo kartal z novinarjem zasebnega dnevnega časopisa, ki je po koncu redakcije prihajal sem na mali viski, medtem ko so prvi tovornjaki že razvažali v kioske laži sistema. Vendar pa se je v Piladeju tudi novinar lahko počutil izkoriščanega proletarca, proizvajalca dodatne vrednosti, vklenjenega v verige ob ideološkem tekočem traku, da bi napihoval ideologijo, in študenti so mu to odpustili.

Med enajsto uro zvečer in drugo ponoči ste tam lahko srečali urednika s kakšne založbe, arhitekta, novinarja črne kronike, ki si je želel tretje, kulturne strani v časopisu, slikarje z Brere, nekaj povprečnih pisateljev in študente, kakršen sem bil jaz.

Da si ga imel malo pod kapo, je bilo pravilo in stari Pilade, ki je imel še zmeraj na zalogi velike steklenice belega vina za tramvajarje in bolj aristokratske goste, je sodavico in ramazzotti nadomestil z rezkimi vini s kontroliranim poreklom za demokratske intelektualce in johnnyjem walkerjem za revolucionarje. Lahko bi napisal politično zgodovinski pregled tistih let že s tem, da bi opisal, kako in kdaj se je postopoma prešlo z red labela na dvanajstletni ballantine in naposled na single malt.

Pilade je s prihodom novih gostov sicer pustil v lokalu stari biljard, na katerem so drug drugega izzivali slikarji in tramvajarji, dodal pa je še fliper.

Moja kroglica se je v njem odbijala le kratek čas in sprva sem mislil, da je to spričo moje raztresenosti ali pomanjkanja ročne spretnosti. Šele leta pozneje sem izvedel resnico, ko sem videl na fliper igrati Lorenzo Pellegrini. Na začetku je nisem opazil, pozornost mi je pritegnila šele nekega večera, ko sem sledil Belbovemu pogledu.

Belbo se je zadrževal v baru, kakor da bi bil tam mimogrede (bil je reden gost že vsaj deset let). Pogosto je segal v pogovore, pri točilnem pultu ali za mizo, vendar skoraj zmeraj s kratkimi opazkami, ob katerih se je navdušenje poleglo ne glede na to, o čem se je govorilo. Okolico je znal zamrzniti tudi drugače, z vprašanjem. Če je kdo govoril o kakem dogodku in ga je druščina zavzeto poslušala, ga je Belbo pogledal s svojimi sinje zelenimi, vedno nekoliko zbeganimi očmi in s kozarcem v višini pasu, kakor da bi že pred časom pozabil na pijačo, ter ga vprašal: »Pa se je v resnici tako zgodilo?« Ali pa: »Je zares to rekel?« Ne vem, zakaj, toda v takih trenutkih so vsi začeli dvomiti o zgodbi, s tistim vred, ki jo je povedal. Bržkone zaradi njegovega piemontskega naglasa, zaradi katerega so njegove trditve zvenele vprašalno, njegova vprašanja pa posmehljivo. Belbov način pogovarjanja, ne da bi sogovornika pri tem kaj dosti gledal v oči – tega pa ni počel kot nekdo, ki se izmika s pogledom –, je bil piemontska značilnost. Belbov pogled se ni ogibal pogovora. S pogledovanjem naokrog in nenadnim strmenjem v sečišče kakih robov – ki mu sogovornik dotlej ni namenjal pozornosti – v neki točki prostora ga je prisilil v občutek, da je vse dotlej topoumno strmel v edino nepomembno točko.

Razlog pa ni bil le v njegovem pogledu. Z eno samo kretnjo roke, z enim samim medmetom te je lahko prestavil kam drugam. Recimo, da hočeš dokazati, da je kopernikansko revolucijo v sodobni filozofiji v resnici dokončal Kant, in staviš na to vso svojo prihodnost. Belbo, ki bi ti sedel nasproti, bi lahko ob taki priložnosti nenadoma pogledal svoje roke ali se zastrmel v svoje koleno ali na pol zaprl veke in nakazal etruščanski nasmeh, ali za trenutek obstal z odprtimi usti in zrl v strop, nato pa rahlo momljaje dejal: »Ja, seveda, Kant …« Če pa bi se bolj odločno spravil na celoten sistem transcendentalnega idealizma, bi izjavil: »Eh, pa verjamete, da je res hotel dvigniti toliko prahu …« Nato bi te zaskrbljeno pogledal, kakor da bi ti in ne on skalil čarobnost, in te začel spodbujati: »Kar povejte, povejte. V ozadju se mora nekaj skrivati … nekaj, kar … Ne nazadnje je bil možakar kar velik um.«

Kadar pa je bil Belbo v resnici ogorčen, se je odzival neprimerno. Ker ga je pri drugih lahko razjezila zgolj njihova nespodobnost, je bil njegov neprimerni odziv ponotranjen, omejen. Stiskal je ustnice, pogledal najprej proti stropu, potem v tla in pri tem nagnil glavo na levo in navzdol ter polglasno rekel: »Ma gavte la nata.« Če kdo ni poznal tega piemontskega izraza, mu ga je včasih tudi pojasnil: »Ma gavte la nata, izvleci čep se reče nekomu, ki je poln samega sebe. Do takega nenaravnega stanja naj bi prišlo zaradi pritiska, ki ga povzroča čep, vstavljen v zadnjico. Če ga izvleče, se psss… vrne v običajno človeško stanje.«

Zaradi takšnih njegovih izpadov si lahko zaznal ničevost vsega, in to me je očaralo. Toda privedli so me do napačne razlage, saj sem v njih videl primer vzvišenega zaničevanja banalnosti resnic drugih.

Šele zdaj, ko sem z vstopom v skrivnosti Abulafija prodrl tudi v Belbovo dušo, vem, da je bilo to, kar sem dojemal kot treznost in kar sem povzdignil v življenjski princip, zanj oblika melanholije. Ta njegov depresivno intelektualni libertinizem je skrival obupno željo po absolutnem. Na prvi pogled je bilo to težko odkriti, ker je Belbo trenutke neodgovornega bežanja, vzhičenja in ravnodušnosti izravnaval s trenutki uživanja v lagodnem kramljanju, med katerim se je z vedro nejevero zabaval s popolnoma nasprotnimi trditvami. Taki trenutki so bili tisti, ko je z Diotallevijem sestavljal priročnike nemogočega, si izmišljeval narobe svetove, bibliografske teratologije. In če si ga videl tako zaneseno zgovornega pri gradnji lastne rabelaisovske Sorbone, nisi mogel dojeti, kako zelo trpi, ker so ga vrgli s teološke fakultete – tiste prave.

Pozneje sem dojel, da sem vrgel stran njen naslov, on pa ga je založil in si to izgubo nenehno očital.

V Abulafijevih datotekah sem našel precej strani nekakšnega psevdodnevnika, ki ga je Belbo zaupal skrivnosti disket in bil pri tem prepričan, da ne izdaja svojega, tolikokrat poudarjenega poslanstva preprostega opazovalca sveta. Na nekaterih straneh so bili starejši datumi, nedvomno je v računalnik prepisal stare zapiske, ker mu jih je bilo žal ali pa zato, ker jih je nameraval že nekako reciklirati. Drugi so bili iz obdobja zadnjih nekaj let, odkar je imel Abuja. Njegovo pisanje je bilo mehanična igra, osamljeno razmišljanje o lastnih napakah, pri tem pa se je slepil, da ne »ustvarja«, saj ustvarjalnost – tako je menil –, tudi če proizvaja napake, dajemo vedno za ljubezen nekoga, ki ni mi. Toda Belbo je, ne da bi se tega zavedal, prešel ta Rubikon. Ustvarjal je, tega pa prej ni nikoli počel: njegovo navdušenje nad izdelavo Načrta je izhajalo iz želje, da bi napisal knjigo, čeprav bi bila polna samih očitnih, krutih in namernih napak. Dokler si skrčen v svoji praznini, si lahko predstavljaš, da si v stiku z Enim, kakor hitro pa primeš v roko glino, čeprav elektronsko, postaneš demiurg, in kakor hitro se kdo loti ustvarjanja kakega sveta, se že umaže z grehom in zlom.

Ime datoteke: Tri ženske v srcu …

Vse skupaj je takole: toutes les femmes que j’ai rencontrées se dressent aux horizons – avec les gestes piteux et les régards tristes des sémaphores sous la pluie …

Belbo, meri visoko. Prva ljubezen, presveta Devica Marija. Mati, ki poje in me drži v naročju, kakor da bi me zibala, čeprav sem že prestar za uspavanke, vendar sem jo jaz sam prosil, naj poje, ker mi je bil všeč njen glas in vonj po sivki njenih prsi: »O kraljica empireja, vsa čista in lepa, pozdravljena, o hčerka, žena, dekla, pozdravljena, o mati našega Odrešenika.«

Seveda: prva ženska mojega življenja ni bila moja – kot med drugim že po definiciji ni bila od nikogar. Pri priči sem se zaljubil v edino žensko, sposobno postoriti vse brez mene.

Nato Marilena (Marylena? Mary Lena?). Lirično opisovanje sončnega zahoda, zlatih las, velike modre pentlje, sebe, kako stojim pred klopco in viham nos v nebo, nje, kako hodi v ravnotežju po robu naslonjala z iztegnjenimi rokami, da bi uravnovesila svoje nihanje (čudovite ekstrasistole!), krila, ki ji narahlo plahuta okrog rožnatih beder. Tam zgoraj visoko, nedosegljiva.

Osnutek: istega večera mati posipa Borotalco po rožnati koži moje sestre, jaz jo vprašam, kdaj ji bo končno zrasel lulček, mati, ki mi pojasni, da punčkam lulček ne zrase in da ostanejo take. Jaz nenadoma spet zagledam Mary Leno in belino spodnjih hlačk, ki se blešči pod modrim plahutajočim krilom, in dojamem, da je svetlolasa, vzvišena in nedostopna zato, ker je drugačna. Nobeno razmerje ni možno, pripada neki drugi vrsti.

Tretja ženska je hitro izgubljena v breznu, v katero je padla. Pravkar je umrla v snu, bleda Ofelija med rožami svoje deviške krste, medtem ko ji duhovnik žebra molitve za umrle. Nenadoma se dvigne pokonci na mrtvaškem odru vsa namrščena, bleda, maščevalna, z iztegnjenim prstom, z zamolklim glasom: »Oče, ne moli zame. To noč sem imela pred spanjem grešno misel, edino v svojem življenju, in zdaj sem pogubljena.« Najdi knjigo svojega prvega obhajila. Je v njej ta ilustracija ali sem si vse skupaj izmislil? Zagotovo je umrla med mislijo name, grešna misel sem bil jaz, ki sem si želel Mary Leno, ki je nedotakljiva, ker pripada drugi vrsti in ima drugačno usodo. Kriv sem za njeno pogubo, kriv sem za pogubo vseh žensk, ki so pogubljene, in pravično je, da nisem imel teh treh žensk: to je kazen, ker sem si jih želel.

Prvo izgubim, ker je v raju, drugo zato, ker v vicah zavida penis, ki ga nikoli ne bo imela, in tretjo zato, ker je v peklu. Teološko popolno. A to je bilo že napisano.

Po drugi strani pa je tu zgodba o Cecilii, in Cecilia je tule, na Zemlji. Nanjo sem ponavadi mislil, preden sem zaspal: vzpenjal sem se po hribu na kmetijo po mleko, in ko so partizani streljali z nasprotnega hriba na cestno zaporo, sem se videl, kako ji tečem v pomoč in jo rešim pred krdelom črnosrajčnikov, ki so jo zasledovali z naperjenimi brzostrelkami … Svetlejših las od Mary Lene, bolj vznemirljiva od dekleta v sarkofagu, bolj čista in ponižna od Device. Cecilia, ki živi in je dostopna, le malo je manjkalo, pa bi lahko celo govoril z njo, bil sem prepričan, da bi lahko ljubila koga naše vrste, in v resnici ga tudi je, ime mu je bilo Papi, imel je svetle sršate lase na majhni lobanji, leto več kot jaz in saksofon. Jaz nisem imel niti trobente. Nikoli ju nisem videl skupaj, toda vsi v molilnici so med drezanjem s komolci in hehetom šušljali, da sta počela tisto. Zagotovo so lagali, mali kmetiči, pohotni kot jarci. Hoteli so me prepričati, da je bila ona (ona, Marylena Cecilia, nevesta in dekla) toliko dostopna, da je nekdo že našel pot do nje. V vsakem primeru – četrtem primeru – sem bil zunaj igre.

Ali lahko napišeš roman iz take zgodbe? Morda bi moral pisati o ženskah, pred katerimi bežim, ker bi jih lahko imel. Ali pa sem. Jih lahko imel. Ali pa je vse skupaj ena in ista zgodba.

Skratka, kadar ne veš niti tega, katera zgodba je, je bolje, da lektoriraš filozofske knjige.

9

V desnici je stiskal pozlačeno trobento.

(Johann Valentin Andreae, Die Chymische Hochzeit

Christiani Rosencreutz, Zetzner, Strasbourg, 1616, 1)

V tej datoteki je bila omenjena trobenta. Predvčerajšnjim v periskopu še nisem vedel, kako je pomembna. V njej je bila omenjena le enkrat in še to nejasno in mimogrede.

Belbo, ki se je v dolgih popoldnevih na založbi Garamond mučil s kakšnim rokopisom, je včasih dvignil pogled z listov papirja in skušal zmotiti tudi mene, ko sem na primer pri mizi nasproti njegove delal prelom starih grafik s Svetovne razstave. Nato se je prepustil obujanju spominov, pripravljen pri priči nehati, kadar je posumil, da ga jemljem preveč resno. Obujal je lastno preteklost, a le zato, da bi mu bila v pomoč pri obsojanju kake ničevosti. »Sprašujem se, kako se bo vse skupaj končalo,« je rekel nekega dne.

»Ali govorite o zatonu Zahoda?«

»Mar zahaja? Ne nazadnje je to njegovo delo, ali ne? Ne, mislil sem na vse te, ki pišejo. To je že tretji rokopis ta teden: eden o bizantinskem pravu, drugi o Finis Austriae, tretji pa o Baffovih sonetih. Precej različne teme, se vam ne zdi?«

»Res je.«

»In vendar se v vseh treh prej ali slej pojavita poželenje in predmet ljubezni. To je že kar moda. Baffa še lahko razumem, toda bizantinsko pravo …«

»In vi jih boste zavrnili.«

»Ne morem jih. Vse tri je že denarno podprl Nacionalni svet za raziskave in poleg tega niti niso slabi. Največ, kar lahko storim, je to, da pokličem njihove avtorje in jih vprašam, ali lahko spustijo te vrstice. Zaradi njih namreč tudi oni sami ne bi pustili dobrega vtisa.«

»In kaj bi lahko bil predmet ljubezni v bizantinskem pravu?«

»Oh, vedno se najde način, kako ga vanj umestiti. Če je bil kdaj v bizantinskem pravu predmet ljubezni, zagotovo ni bil tisti, ki ga omenja tale. In nikoli ni tisto.«

»Katero tisto?«

»Tisto, kar misliš, da je. Nekoč, pri svojih petih ali šestih letih, sem sanjal, da imam trobento. Pozlačeno trobento. Saj veste, bile so ene od tistih sanj, v katerih čutiš, da ti med teče po žilah, nekakšne predpubertetniške mokre sanje, vkolikor jih ima lahko nekdo, ki je spolno še nezrel. Mislim, da nikoli več nisem bil tako srečen kot v tistih sanjah. Nikoli več. Kajpak sem, ko sem se prebudil, videl, da trobente ni, in začel sem jokati kot dež. Jokal sem ves dan. Tisti predvojni svet – to se je zgodilo osemintridesetega – je bil v resnici ena sama beda. Če bi danes imel otroka in bi ga videl tako objokanega, bi mu rekel: ‘Pojdiva, kupil ti bom trobento’ – saj gre le za igračko, ki ne bi stala celega premoženja. Moji starši niso na to niti pomislili. Porabljanje denarja je bilo takrat nekaj hudo resnega. In resno je bilo tudi vcepiti otrokom, da ne morejo imeti vsega, česar si želijo. ‘Ni mi všeč zeljnata juha,’ sem jim povedal – in to je bilo tudi res, za božjo voljo, ob zelju mi je šlo na bruhanje. Toda nikoli niso rekli, naj bo, danes preskoči juho in si privošči le glavno jed (nismo bili tako revni, da si ne bi mogli privoščiti predjedi in glavne jedi, pa še sadja za poobedek). Ne, gospod, jé se tisto, kar je na mizi. Raje je babica, da bi dosegla kompromis, začela jemati zelje iz moje juhe, košček za koščkom, in potem sem moral pojesti očiščeno juho, ki je bila še bolj ogabna kot prej. Pa še tega moj oče ni odobraval.«

»Kaj pa trobenta?«

Obotavljajoče me je pogledal: »Zakaj vas trobenta tako zanima?«

»Saj me ne. Vi ste bili tisti, ki ste jo omenili v zvezi s predmetom ljubezni, za katerega se izkaže, da nikoli ni tisti pravi …«

»Trobenta … Tistega večera sta prišla na obisk stric in teta iz ***. Otrok nista imela in jaz sem bil njun najljubši nečak. Ko sta me videla jokati zaradi tistih sanj o trobenti, sta mi obljubila, da bosta onadva vse uredila: naslednji dan bomo odšli v Upim, kjer je bil ves prodajni pult založen z igračami, skratka celo čudo, in tam bom našel trobento, ki sem si jo želel. Noč sem prebedel in vse dopoldne sem nestrpno cepetal. Popoldne smo šli v Upim in tam so bile najmanj tri vrste trobent. Bržkone so bile le majhne pločevinaste stvarčice, meni pa so se zdele prečudovita glasbila, dostojna filharmonije. Imeli so vojaško trobento, pomični trombon in zlato nepravo trobento, ki je sicer imela ustnik, tipke pa take, kakršne so pri saksofonu. Nisem vedel, katero bi si izbral, in nemara sem se predolgo odločal. Želel sem si vse tri in s tem ustvaril videz, da si ne želim nobene. Stric in teta sta medtem pogledala na lističe s cenami. Sicer nista bila stiskaška, a dobil sem občutek, da se jima je zazdel cenejši črn klarinet iz bakelita s srebrnimi tipkami. ‘Ti ne bi bil tale bolj všeč?’ sta me vprašala. Preizkusil sem ga, zvok je bil primeren in skušal sem samega sebe prepričati, da je lep, v resnici pa sem bil preračunljiv in si mislil, da hočeta stric in teta kupiti klarinet zato, ker je cenejši, trobenta pa je morala stati celo bogastvo in takšnega pritrgovanja od ust od svojih sorodnikov ne bi mogel zahtevati. Vzgojen sem bil namreč, da moraš vsakič, ko ti ponudijo nekaj, kar ti je všeč, pri priči reči ne, hvala, in to ne le enkrat, torej da ne smeš reči ne, hvala, in takoj iztegniti roko, temveč da moraš počakati, da začne darovalec vztrajati in te prepričevati. Vzgojen otrok šele takrat privoli. Zato sem jima rekel, da si trobente ne želim tako močno, da bo tudi klarinet čisto v redu, če njima tako bolj ustreza. In pogledoval sem ju od spodaj navzgor v upanju, da bosta le vztrajala. Pa nista, naj jima bog odpusti. Bila sta zelo vesela, da mi lahko kupita klarinet glede na to – sta rekla –, da mi je bil bolj všeč. Prepozno je bilo za popravek in dobil sem klarinet.«

Sumničavo me je pogledal: »Vas zanima, ali sem še kdaj sanjal o trobenti?«

»Ne,« sem rekel, »zanima me, kateri je bil tisti predmet ljubezni.«

»Ah,« je rekel in začel spet listati po rokopisu, »vidite, tudi vi ste obsedeni s tem predmetom ljubezni. Z vsem tem je mogoče manipulirati, kakor se nam zazdi. Hm … zamislite si, da bi se odločil za trobento. Bi bil potem v resnici srečen? Casaubon, kaj vi menite?«

»Nemara bi sanjali o klarinetu.«

»Ne,« je ostro končal. »Klarinet sem zgolj imel. Ne verjamem, da sem nanj kdaj tudi igral.«

»Nikoli igrali nanj ali nikoli sanjali o njem?«

»Igral,« je zlogoval in še sam ne vem, zakaj sem se ob tem počutil kot tepec.

10

In končno se iz vinum kabalistično ne more sklepati nič drugega kot VIS NUMerorum, od števil katerega je ta magija odvisna.

(Cesare della Riviera, Il Mondo Magico degli Eroi,

Osanna, Mantova, 1603, str. 65–66)

Toda govoril sem o svojem prvem srečanju z Belbom. Poznala sva se na videz, izmenjala sva si nekaj besed pri Piladeju, vendar o njem nisem vedel dosti razen tega, da dela pri Garamondu, majhni, a resni založbi. Nekaj njenih knjig mi je prišlo v roke, ko sem bil na univerzi. Mladeniča, ki prav zdaj končuje diplomo, zmeraj privlačijo tisti, ki delajo za kakšno kulturno založbo.

»Kaj pa vi počnete?« me je vprašal nekega večera, ko sva slonela na skrajnem koncu pocinkanega točilnega pulta in naju je obenj pritiskala veselo razpoložena množica. To je bil čas, ko so se vsi tikali, tudi študenti in profesorji, da ne govorimo o gostih Piladeja: »Ti, plačaj mi pijačo,« je rekel študent v eskimskem plašču glavnemu uredniku velikega dnevnika. Bilo je kot v Peterburgu v časih mladega Viktorja Šklovskega. Vsepovsod sami Majakovski in nikjer nobenega doktorja Živaga. Belbo se sicer ni izogibal rabi običajnega tikanja, vendar je bilo očitno, da ga uporablja iz prezira. Tikal je, da bi pokazal, da na vulgarnost odgovarja z vulgarnostjo, obenem pa, da obstaja brezno med hlinjenjem domačnosti in resnično domačnostjo. Z naklonjenostjo in ljubeznijo sem ga slišal tikati le nekajkrat, in to zgolj nekatere osebe, na primer Diotallevija in nekaj žensk. Kogar je spoštoval, ne da bi ga poznal že dlje časa, je vikal. Mene je vikal ves čas, ko sva delala skupaj, in cenil sem ta privilegij.

»Kaj pa vi počnete?« me je vprašal, zdaj vem, da z naklonjenostjo.

»V resničnem življenju ali v tem gledališču?« sem rekel in pomignil proti prizorišču Piladeja.

»V življenju.«

»Študiram.«

»Hodite na univerzo ali zares študirate?«

»Nemara mi ne boste verjeli, a ti dve stvari si ne nasprotujeta. Prav zdaj končujem diplomsko nalogo o templjarjih.«

»Oh, kakšna slaba tema,« je pripomnil. »Ali ni to nekaj za norce?«

»Ne, jaz preučujem tiste prave. Dokumente s procesa. Kaj pa veste o templjarjih?«

»Delam na založbi in na založbah imamo opravka s pametnimi in z norci. Naloga urednika je na prvi pogled prepoznati norce. Če pride kdo na dan s templjarji, je skoraj zmeraj nor.«

»Kot da tega ne bi vedel. Njihovo ime je legija. Vendar pa vsi norci verjetno le ne govorijo o templjarjih. Kako prepoznate še druge?«

»Poklicne izkušnje. Razložil vam bom, vam, ki ste še mladi. Mimogrede, kako vam je ime?«

»Casaubon.«

»Casaubon. Mar ni to tudi oseba iz Middlemarcha?«

»Tega ne vem. Kakorkoli že, tako se je imenoval tudi neki renesančni filolog, a si nisva v sorodu.«

»O tem bova govorila kdaj drugič. Bi še kaj popili? Pilade, še dva, hvala. Torej, na svetu so kreteni, imbecili, bedaki in norci.«

»Ostane sploh še kdo?«

»Ja, midva, na primer. Ali vsaj, pri tem vas ne mislim žaliti, jaz. Skratka, če dobro pogledate, sodi vsakdo v eno od teh kategorij. Vsakdo izmed nas je kdaj pa kdaj kreten, imbecil, bedak ali norec. Recimo, da je normalna oseba tista, ki v razumnem merilu zmeša vse te sestavine, vse te idealne tipe.«

»Idealtypen.«

»Bravo. Znate nemško?«

»Nekaj malega jo lomim za razumevanje bibliografij.«

»V mojih časih ni tisti, ki je znal nemško, nikoli diplomiral. Preživel je z znanjem nemščine. Menim, da je danes tako z znanjem kitajščine.«

»Ne znam je dovolj, zato bom raje diplomiral. A vrniva se k vaši tipologiji. Kam pa spadajo geniji? Einstein, na primer?«

»Genij je tisti, ki vrtoglavo uporabi eno izmed sestavin in jo pri tem hrani z drugimi.« Naredil je požirek in rekel: »Dober večer, lepotička moja. Si spet skušala storiti samomor?«

»Ne,« mu je odgovorila mimoidoča, »zdaj sem v neki skupnosti.«

»Odlično,« ji je odvrnil Belbo in se spet obrnil k meni: »Lahko pride tudi do skupinskih samomorov, mi verjamete?«

»Kaj pa norci?«

»Upam, da niste vzeli moje teorije za suho zlato. Saj vendar ne nameravam spraviti vsega vesolja v red. Pravim le to, kaj je norec z vidika založbe. Moja teorija je čisto ad hoc, v redu?«

»V redu. Zdaj plačam jaz.«

»Naj bo. Pilade, daj noter manj ledu. Drugače gre prehitro v kri. Torej kreteni. Kreteni niti govorijo ne, le slinijo se in spastično momljajo. To so taki, ki si zaradi pomanjkanja koordinacije pritisnejo sladoled na čelo ali pa vstopijo skozi vrtljiva vrata v nasprotni smeri vrtenja.«

»Kako pa to lahko naredijo?«

»Njim to uspe. Prav zato so kreteni. Vendar pa naju ne zanimajo, takoj jih prepoznaš in ne prihajajo na založbe. Raje pozabiva nanje.«

»Se strinjam.«

»Biti imbecil je bolj zapleteno. Je oblika socialnega vedenja. Imbecil je tisti, ki zmeraj govori zunaj svojega kozarca.«

»Kako to mislite?«

»Takole.« S kazalcem je mimo svojega kozarca pokazal na točilni pult. »Imbecil hoče govoriti o tistem, kar je v kozarcu, a ker je tak, kakršen pač je, govori o tistem, kar je zunaj. Če že hočete, to so tisti, ki streljajo kozle, ki na primer vprašajo ‘kako je vaša lepa gospa’ človeka, ki ga je žena pred kratkim zapustila. Sem bil dovolj jasen?«

»Ja. Poznam nekaj takih.«

»Po imbecilih je veliko povpraševanje, še zlasti ob slovesnih priložnostih. Vsakogar sicer spravijo v zadrego, vendar pa so tema za pogovore. V svoji pozitivni obliki postanejo diplomati. Govorijo zunaj kozarca, ko drugi ustrelijo kozla, s čimer preusmerijo pogovor drugam. Toda tudi oni naju ne zanimajo. Nikoli niso ustvarjalni, njihova nadarjenost je iz druge roke, zato ne ponujajo svojih rokopisov založbam. Imbecili ne trdijo, da mačka laja, temveč govorijo o mačkah, ko drugi o psih. Kršijo vsa pravila vljudnega pogovora, in kadar jih zares dobro, so veličastni. Menim, da je to vrsta, ki izumira, so utelešenje pretežno meščanskih vrednot. Kar bi v resnici potrebovali, bi bil salon Verdurin ali pa kar chez Guermantes. Ali vi študenti še berete takšne stvari?«

»Jaz jih.«

»Imbecil je na primer Joachim Murat, ki pregleduje svoje oficirje in med njimi opazi enega z Martiniqua, celega prekritega z odličji. ‘Vous êtes nègre?’ ga vpraša. Oni pa: ‘Oui mon général!’ In Murat: ‘Bravò, bravò, continuez!’ In tako naprej. Mi sledite? Oprostite, toda nocoj proslavljam zgodovinsko odločitev v svojem življenju. Nehal sem piti. Še eno rundo? Ne odgovorite mi, imel bil slabo vest. Pilade!«

»In bedaki?«

»Ah. Bedaki se ne motijo v obnašanju. Motijo se v presojanju. To so tisti, ki pravijo, da so vsi psi domače živali in da vsi psi lajajo, da pa so tudi mačke domače živali in zato tudi lajajo. Ali pa da so vsi Atenci umrljivi, da so vsi Pirejčani umrljivi, iz česar sledi, da so vsi Pirejčani Atenci.«

»Kar je res.«

»Ja, ampak zgolj po naključju. Bedaki lahko povedo tudi kaj, kar drži, toda iz napačnih razlogov.«

»Torej se lahko tudi motimo, dokler so razlogi pravi?«

»Seveda, za božjo voljo. Zakaj bi se drugače tako trudili biti misleče živali?«

»Vse velike človeku podobne opice so se razvile iz nižjih oblik življenja, ljudje so se razvili iz nižjih oblik življenja, potemtakem so vsi ljudje človeku podobne opice.«

»Ni slabo. Smo že tam, kjer lahko posumiš, da nekaj ni v redu, če pa hočeš pokazati, kaj in zakaj, se moraš malo potruditi. Bedak je zelo zahrbten. Imbecila nemudoma prepoznaš (da ne izgubljava besed o kretenu), bedak pa razmišlja skoraj tako kot ti. Razlika je neskončno majhna. Je mojster paralogizmov. Za založniškega urednika ni rešitve, moral bi porabiti celo večnost. Tako izide dosti knjig bedakov, ker so na prvi pogled prepričljive. Urednik ni dolžan prepoznati bedaka. Tega ne počne niti akademija znanosti, zakaj bi potem to počeli tisti iz založništva?«

»Tega ne počne niti filozofija. Ontološki dokaz Anselma Canterburyjskega je bedast. Bog mora obstajati, ker o njem lahko razmišljam kot o popolnem bitju z njegovim obstajanjem vred. Pomešal je obstoj v mislih z obstojem v resničnosti.«

»Ja, bedasto pa je tudi Gaunilonovo izpodbijanje. O nekem otoku na morju lahko razmišljam, tudi če tega otoka v resnici ni. Pomešal je razmišljanje o možnem z razmišljanjem o dejanskem.«

»Dvoboj med bedakoma.«

»Natanko tako. Bog pa se neizmerno zabava. Odločil se je biti nepredstavljiv samo zato, da bi pokazal, da sta Anzelm in Gaunilon bedaka. Kakšen vzvišen cilj ustvarjalnosti, pa kaj govorim, samega dejanja, na podlagi katerega je Bog hotel ustvariti sebe. Vse zgolj zato, da bi pokazal na vesoljno bebavost.«

»Obkroženi smo z bedaki.«

»Ne moreva jim uiti. Vsi so bedasti, razen naju. Oziroma – ne bi rad namreč žalil – razen vas.«

»Zdi se mi, da ima Gödelov teorem nekaj s tem.«

»Tega ne bi vedel, sem namreč kreten. Pilade!«

»Zdaj sem vendar jaz na vrsti.«

»Delila si bova. Epimenid s Krete je rekel, da so vsi Krečani večni lažnivci. Če je to rekel on, ki je bil Krečan in je zato dobro poznal rojake, potem je to res.«

»To je bedasto.«

»Sveti Pavel. Pismo Titu. Zdaj pa tole: vsi tisti, ki mislijo, da je Epimenid lažnivec, ne morejo drugega, kot zaupati Krečanom, ker pa Krečani ne zaupajo Krečanom, noben Krečan ne misli, da je Epimenid lažnivec.«

»Je to bedasto ali ne?«

»Sami se odločite. Povedal sem vam, da je težko prepoznati bedaka. Bedak lahko dobi celo Nobelovo nagrado.«

»Naj razmislim … Nekateri od tistih, ki ne verjamejo, da je Bog ustvaril svet v sedmih dneh, niso fundamentalisti, vendar pa nekateri fundamentalisti verjamejo, da je Bog ustvaril svet v sedmih dneh, zato ni nihče, ki ne verjame, da je Bog ustvaril svet v sedmih dneh, fundamentalist. Je to bedasto ali ne?«

»Moj bog – lahko bi se reklo … Ne bi vedel. Kaj pravite vi?«

»Kakorkoli že, je bedasto, četudi bi bilo res, to pa zato, ker krši enega od zakonov deduktivnega sklepanja. Do splošnih ugotovitev ne moremo priti na podlagi dveh posameznih primerov.«

»In kaj bi bilo, če bi bili vi bedak?«

»Bil bi v dobri in sekularni družbi.«

»Ah, ja, bebavost nas obdaja. In morda je v logičnem sistemu, ki je drugačen od našega, naša bebavost njihova modrost. Vsa zgodovina logike temelji na opredelitvi sprejemljivega pojma bebavosti. To je prezahtevna naloga. Vsak velik mislec je v očeh koga drugega bedak.«

»Misel kot ubrana oblika bebavosti.«

»Ne, bebavost neke misli je neubranost neke druge misli.«

»To je pa globoko. Dve sta že, Pilade bo kmalu zaprl, midva pa še nisva prišla do norcev.«

»Saj sva. Norca takoj prepoznaš. Je bedak, ki ne pozna trikov. Bedak skuša dokazati svojo trditev, ima logiko, ki je sicer napačna, a jo vendarle ima. Norec pa se z logiko ne obremenjuje, deluje na podlagi trenutnega navdiha. Zanj vse dokazuje vse. Norec ima kakšno fiksno idejo in vse, na kar naleti, mu pride za prav, da bi jo dokazal. Norca prepoznaš po svobodi, ki si jo jemlje pri dokazovanju, po njegovih trenutkih navdiha. In po tem – morda se vam bo zdelo čudno –, da prej ali slej pride na dan s templjarji.«

»Vedno?«

»Obstajajo tudi norci brez templjarjev, toda tisti z njimi so najbolj zahrbtni. Sprva jih ne prepoznaš, zdi se ti, da govorijo o običajnih stvareh, nato pa nenadoma …« Hotel je naročiti še en viski, potem pa si je premislil in prosil za račun. »Ko že govoriva o templjarjih: pred nekaj dnevi mi je nekdo pustil tipkopis o tej temi. Po mojem mnenju je bil pravi norec, a s človeškim obrazom. Tipkopis se začenja dokaj razumno. Bi si ga ogledali?«

»Rade volje. Morda bo v njem kaj uporabnega zame.«

»O tem močno dvomim. Če pa imate pol ure časa, skočite k nam. Ulica Sincera Renata številka ena. Od tega bom imel več koristi kot vi. Takoj mi boste lahko povedali, ali se vam zdi besedilo verodostojno.«

»Zakaj pa bi verjeli moji sodbi?«

»Kdo je pa rekel, da vam verjamem? Če pa boste prišli, vam bom. Verjamem v radovednost.«

Tedaj je vstopil neki študent z razburjenim izrazom na obrazu: »Tovariši, ob Naviglii so fašisti z verigami!«

»Z drogom jih bom,« se je razburil tisti s tatarskimi brki, ki mi je grozil zaradi moje izjave o Leninu. »Pojdimo, tovariši!« in vsi so odšli.

»Kaj naj storiva? Greva še midva?« sem ga vprašal zaradi slabe vesti.

»Ne,« je rekel Belbo. »Take alarme sproža Pilade, da izprazni lokal. Za prvi večer brez pijače se počutim kar zadetega. To je verjetno abstinenčna kriza. Vse, kar sem vam doslej povedal, s tem trenutkom vred, je lažno. Lahko noč, Casaubon.«

11

Njegova neplodnost je bila neskončna. Bila je del zanosa.

(Emile-Michel Cioran, Le mauvais demiurge,

Gallimard, Pariz, 1969, »Pensées étranglées«)

Pogovor pri Piladeju mi je pokazal Belbovo naličje. Dober opazovalec bi lahko zaznal otožno naravo njegovega sarkazma, za katerega ne morem reči, da je bil maska. Nemara so bile maska izpovedi, ki se jim je na skrivaj posvečal. Sarkazem, s katerim se je obdajal v javnosti, je pravzaprav razkrival njegovo najglobljo otožnost, ki jo je skušal skriti pred samim sabo s tem, da jo je prekril z nekakšnim melanholičnim osebnim slogom.

Zdaj je pred mano datoteka, v kateri je hotel romansirati tisto, kar mi je o svojem poklicu povedal naslednji dan na Garamondu. Iz nje je razvidna njegova vestnost, njegova strast, razočaranje urednika, ki piše preko nekoga tretjega, nostalgija po nikoli uresničeni ustvarjalnosti, moralna strogost, ki ga je zavezovala h kaznovanju samega sebe, ker si je želel nekaj, do česar je čutil, da nima pravice, s tem, da je svoji želji dodelil patetično in ceneno podobo. Nikoli še nisem srečal osebe, ki bi se znala pomilovati s takim zaničevanjem.

Ime datoteke: Jim Konoplja

Jutri pogovor z mladim Cintijem.

1. Dobra monografija, natančna, morda malo preveč akademska.

2. V sklepu je najbolj genialna primerjava med Katulom, poetae novi, in sodobnimi avantgardami.

3. Zakaj ne bi bil to uvod?

4. Prepričaj ga. Rekel bo, da take prenagljene domneve ne sodijo v filološko zbirko. Odvisen je od profesorja, tvega, da mu ne bi napisal uvoda in da bi si zapravil kariero. Briljantna zamisel bi bila na zadnjih dveh straneh spregledana, na začetku pa preveč na očeh in bi lahko razburila univerzitetne veljake.

5. Če pa bi domnevo postavili v kurziv, v obliki razširjene razprave, torej zunaj prave in resnične znanstvene raziskave, bi ostala zgolj domneva in ne bi ogrozila resnosti dela. Bralce pa bi v hipu osvojila in bi drugače pristopili h knjigi.

Ga zares spodbujam k svobodnemu izrazu, ali ga izrabljam za pisanje svoje knjige?

Spreminjanje knjig z besedo tu, besedo tam. Demiurg za dela drugih. Namesto da bi vzel mehko glino in jo oblikoval, majhni udarci po strjeni glini, v katero je nekdo drug že izklesal kip. Zadaj Mojzesu pravi udarec s kladivom in spregovoril bo.

Pogovor z Williamom S.

»Prebral sem vaše delo, ni slabo. V njem je napetost, domišljija, dramatičnost. Je to vaš prvenec?«

»Ne, napisal sem že tragedijo, zgodbo o dveh zaljubljencih iz Verone, ki …«

»Pogovoriva se raje o tem delu, gospod S. Spraševal sem se, zakaj ste zgodbo postavili v Francijo. Zakaj ne na Dansko? To pravim kar tako. Sicer pa bi bilo treba spremeniti le dve imeni ali tri, grad Châlons-sur-Marne v, recimo, elsinorski grad … V nordijskem, protestantskem okolju, nad katerim lebdi senca Kierkegaarda, bi namreč vse te bivanjske napetosti …«

»Nemara pa imate prav.«

»Mislim, da imam. Poleg tega bi vaše delo potrebovalo nekaj slogovnih popravkov, nič več kot hiter pregled, kot takrat, ko frizer še nekajkrat zamahne s škarjami, preden vam postavi ogledalo za tilnik … Na primer prikazen očeta. Zakaj je na koncu? Jaz bi jo postavil na začetek, tako da bi očetovo svarilo takoj vplivalo na vedenje mladega princa in ga postavilo v konflikt z materjo.«

»To se mi zdi dobra zamisel in treba bi bilo zgolj prestaviti en prizor.«

»Natanko tako. Zdaj pa še slog. Na slepo si oglejva kak odlomek, na primer tale, kjer mladenič odide na proscenij in začne razglabljati o delovanju in nedelovanju. Odlomek je v resnici dober, toda princ se mi ne zdi zadosti živčen. »Delovati ali ne delovati? To je moj veliki problem. Je žlahtnejše, da brez besed prenašaš puščice in pasti zahrbtne usode, ali …« Zakaj moj veliki problem? Jaz bi mu položil v usta: to je zdaj vprašanje, to je zdaj težava, razumete? Ne njegova osebna težava, temveč temeljno bivanjsko vprašanje. Tako rekoč izbira med biti in ne biti …

Če obljudiš svet z otroki, ki nimajo tvojega imena, nihče ne bo vedel, da so tvoji. To je tako, kakor da si Bog v civilu. Si Bog, hodiš po mestu, slišiš ljudi, ki govorijo o tebi, Bog sem, Bog tja, in kako čudovito vesolje je to in kakšna eleganca je splošna gravitacija, ti pa se smehljaš pod brki (moral bi hoditi naokrog z lažno brado ali pa tudi ne, bolje brez nje, saj po bradi lahko v hipu prepoznaš Boga) in si rečeš (samoljubnost Boga je dramatična): »Tako, to sem Jaz in oni tega ne vedo.« Nekdo te sune na ulici, morda te zmerja in ti ponižno rečeš: »Oprostite,« in greš naprej. Tako ali tako si Bog, in če bi hotel, bi samo tlesknil s prsti in svet bi se spremenil v prah in pepel. Toda ti si tako neskončno vsemogočen, da si lahko dovoliš biti dober.

Roman o Bogu pod krinko. Brez pomena: če sem se tega spomnil jaz, se je moral že prej kdo drug.

Različice. Si pisec, ne zavedaš se še, kako pomemben, tista, ki si jo ljubil, te je izdala, življenje nima zate nobenega pomena več, in da bi pozabil, se nekega dne odpraviš na potovanje s Titanicom in doživiš brodolom na južnih morjih, pobere te (edinega preživelega) piroga domorodcev in dolga leta preživiš – pozabljen od vseh – na otoku, obljudenem zgolj s Papuanci, z dekleti, ki ti prepevajo sila koprneče pesmi in pri tem potresavajo z dojkami, komajda pokritimi z ogrlicami iz cvetja pua. Začneš se privajati, imenujejo te Jim, kakor sicer imenujejo vse belce, dekle z jantarno poltjo se nekega večera splazi v tvojo kočo in ti reče: »Jaz tvoja, jaz s tabo.« Pravzaprav je lepo biti ob večerih zleknjen na verandi in zreti v ozvezdje Južnega križa, ona pa te boža po čelu.

Uskladiš se z menjavanjem zor in somrakov in ne veš več za nič drugega. Nekega dne pripluje motorni čoln s Holandci, izveš, da je minilo deset let, lahko bi odplul z njimi, a to možnost zavrneš, raje zamenjaš kokosove orehe za živež in obljubiš, da boš nadziral pridelavo konoplje, domorodci delajo zate, ti začneš pluti od otočka do otočka, za vse si postal Jim Konoplja. Neki zapit portugalski pustolovec pride delat k tebi in najde odrešenje, vsi že govorijo o tebi v tistih sundskih morjih, nasvete daješ brunejskemu sultanu za pohod proti rečnim Dajakom, uspe ti usposobiti stari top na žeblje iz časov Tippa Sahiba, izuriš enoto predanih Malajcev s počrnelimi zobmi od betela. V nekem spopadu pri Koralnem grebenu te stari Sampan z zobmi, počrnelimi od betela, zaščiti s svojim telesom: »Vesel sem, da lahko umrem zate, Jim Konoplja.«, »Stari prijatelj Sampan, zbogom, prijatelj moj.«

Slaven si že v vsem arhipelagu med Sumatro in Port-au-Princeom, trguješ z Angleži, v kapitaniji darwinskega pristanišča si registriran kot Kurtz, in že si Kurtz za vse – Jim Konoplja pa za domorodce. Toda nekega večera, medtem ko te dekle boža na verandi in se Južni križ lesketa, kot se ni še nikoli, ah, kako drugače od Velikega voza, dojameš: želiš si vrnitve. Le za kratek čas, samo da bi videl, kaj je ostalo od tebe tam zgoraj.

Z motornim čolnom odpluješ v Manilo, od tam te propelersko letalo odpelje na Bali. Od tam pa Samoa, Admiralski otoki, Singapur, Tananarive, Timbuktu, Aleppo, Samarkand, Basra, Malta, in si doma.

Minilo je osemnajst let, življenje te je zaznamovalo, tvoj obraz je zagorel od pasatnih vetrov, starejši si, nemara lepši. Ob prihodu ugotoviš, da so v vseh izložbah knjigarn tvoje knjige oziroma njihovi kritiški ponatisi, tvoje ime je na zatrepu stare šole, v kateri si se naučil brati in pisati. Si veliki izginuli pesnik, zavest generacije. Romantična dekleta delajo samomore na tvojem praznem grobu.

In potem srečam tebe, ljubezen moja, s številnimi gubicami okrog oči in s še vedno lepim obrazom, ki gineva od spominov in blagih očitkov vesti. Skoraj sem te oplazil na pločniku, tu sem, dva koraka od tebe, in ti si me pogledala tako, kot pogledaš vse, kot da iščeš nekoga drugega onkraj njihovih senc. Lahko bi spregovoril, izbrisal leta, izničil čas. A čemu? Mar nisem že imel tisto, česar sem si želel? Bog sem, enaka samota, enaka prevzetnost, enak obup, ker ne morem biti ena od svojih stvaritev, tako kakor so vsi. Vsi, ki živijo v moji luči, in jaz, ki živim v neznosnem bleščanju svoje teme.

Pojdi, pojdi v svet, William S.! Slaven si, mimo mene greš in me ne prepoznaš. Sam pri sebi mrmram, biti ali ne biti, in si rečem, bravo Belbo, dobro si opravil. Pojdi, stari William S., pojdi po svoj del slave: ti si zgolj ustvarjal, jaz pa sem te izpilil.

Nas, ki omagamo pri rojevanju otrok drugih, ne bi smeli – tako kakor igralce – pokopavati v posvečeno zemljo. Toda igralci se pretvarjajo, da se svet, tak, kakršen je, drugače vrti, mi pa se, da so brezmejne možnosti obstoja v neskončnem vesolju in neštetih svetovih.

Le kako je lahko življenje tako radodarno, da ti podari nekaj tako veličastnega v zameno za povprečnost?

12

Sub umbra alarum tuarum, Jehova.

(Fama Fraternitatis, v Allgemeine und general Reformation,

Wessel, Kassel, 1614, sklep)

Naslednji dan sem šel na založbo Garamond. Vhod številka 1 na Ulici Sincera Renata je vodil v zaprašeno vežo, od koder se je videlo dvorišče z vrvarno. Na desni je bilo dvigalo, ki bi ga lahko razstavili na kakšni razstavi industrijske arheologije, in ko sem se hotel odpeljati z njim, se je nekajkrat sumljivo sunkovito streslo, ne da bi se pognalo navzgor. Iz previdnosti sem raje izstopil in prehodil dve stopniščni rami lesenih, skorajda polžastih in zelo zaprašenih stopnic. Kakor sem izvedel pozneje, je bil ta sedež založbe gospodu Garamondu všeč, ker ga je spominjal na neko založniško hišo v Parizu. Na stopniščem presledku je na ploščici pisalo ‘Založba Garamond d. o. o.’ in odprta vrata so vodila v predsobo brez telefonista ali vratarja. Toda vstopiti ni bilo možno, ne da bi te opazili iz majhne pisarne nasproti, in nemudoma te je ogovoril osebek bržkone ženskega spola, nedoločljivih let in postave, ki bi jo kak evfemist opisal prej za manjšo kot srednjo.

Napadla me je v jeziku, za katerega sem imel občutek, da sem ga že nekje slišal, potem pa sem dojel, da je bil italijanščina skoraj brez vseh samoglasnikov. Povprašal sem jo po Belbu. Potem ko me je pustila za kak trenutek čakati, me je odpeljala po hodniku v pisarno na koncu.

Belbo me je prijazno sprejel: »Torej ste resen človek. Vstopite.« Rekel mi je, naj se usedem na stol pred njegovo pisalno mizo, staro kot vse drugo, preobloženo z rokopisi, ki so jih bile polne tudi police na stenah.

»Upam, da vas Gudrun ni prestrašila,« je rekel.

»Gudrun? Tista … gospa?«

»Gospodična. V resnici ji ni ime Gudrun. Tako ji pravimo zaradi njenega nibelunškega videza in ker je njena izgovorjava nedoločno tevtonska. Vse hoče povedati naenkrat, zato varčuje s samoglasniki. Vendar ima občutek za justitio aequatrix: kadar tipka na pisalni stroj, varčuje s soglasniki.«

»Kaj pa počne?«

»Vse, na žalost. Poglejte, v vsaki založbi je nekdo, ki je nepogrešljiv, ker je edini sposoben najti stvari v neredu, ki ga sam ustvarja. Toda tako se takrat, ko se izgubi kak rokopis, vsaj ve, kdo je krivec.«

»Ali založi tudi rokopise?«

»Ne bolj kot drugi. V založbah vsi izgubljajo rokopise. Menim, da je to njihova glavna dejavnost. Toda potreben je tudi grešni kozel, se vam ne zdi? Očitam ji le to, da ne založi tistih, za katere si želim, da bi se izgubili. To so nevšečnosti pri tem, kar je dobri stari Bacon imenoval The advancement of learning.«

»Kam jih pa založijo?«

Razširil je roke: »Oprostite mi, toda ali se zavedate, kako neumno je bilo tole vprašanje? Če bi vedeli, kam, potem se ne bi založili.«

»Logično,« sem rekel. »Toda poslušajte. Kadar vidim knjige založbe Garamond, so lično narejene in vaš katalog je dokaj obsežen. Počnete vse tule? Koliko vas pa je?«

»Tukaj nasproti je velika soba s tehničnimi uredniki, tu poleg pa moj sodelavec Diotallevi. Toda on je urednik za priročnike, za dolgotrajna dela, njihova priprava je dolga in dolgo se jih prodaja. Univerzitetne izdaje urejam jaz. A ne mislite, da imam zelo veliko dela. Kajpak me nekatere knjige navdušijo, rokopise je le treba prebrati, toda na splošno je vse delo z znanstvenega in finančnega vidika že vnaprej zagotovljeno. Publikacije inštituta tega in tega ali pa zapisi s simpozijev, ki jih uredi in financira kakšna univerzitetna ustanova. Če je avtor začetnik, potem njegov profesor napiše uvod in vsa odgovornost obleži na njegovih ramenih. Avtor opravi vsaj dve korekturi, pregleda citate in opombe in ne dobi avtorskih pravic (te ostanejo nam). Nato knjigo potrdijo kot skripte, prodajo jo tisoč ali dva tisoč izvodov v nekaj letih in naši stroški so pokriti … Nobenega presenečenja ni, vsaka knjiga je uspeh.«

»Kaj pa potem počnete vi?«

»Veliko stvari. Še predvsem moram pravilno izbrati. Poleg tega je nekaj knjig, ki jih izdamo na naš strošek. To so skoraj vedno prevodi uglednih avtorjev, da popestrijo naš katalog. In naposled so še rokopisi, ki pridejo na založbo kar tako, prinesejo jih posamezniki. Takšni rokopisi so le redko verodostojni, toda treba jih je pregledati, saj se nikoli ne ve.«

»Se pri tem zabavate?«

»Če se zabavam? To je edina stvar, ki jo v resnici dobro obvladam.«

Zmotil naju je moški v štiridesetih v nekaj številk prevelikem suknjiču, z redkimi svetlimi lasmi, ki so mu padali na goste, prav tako svetle obrvi. Govoril je blago, kakor da bi učil otroka.

»Prav utrujen sem od tistega Vademecuma za davkoplačevalce. Moral bi ga na novo napisati, pa se mi ne ljubi. Ali motim?«

»To je Diotallevi,« je rekel Belbo in naju predstavil.

»Ah, ali je prišel pogledat templjarje? Ubožec. Poslušaj, spomnil sem se ene dobre: Ciganska urbanistika.«

»Dobra je,« je bil Belbo ves očaran. »Jaz pa sem mislil na Azteško konjeništvo.«

»Prekrasno. Ali ga boš umestil v Sekljanje napojev ali k Adynatam?«

»To moramo še videti,« je rekel Belbo. Pobrskal je po predalu in iz njega potegnil liste papirja. »Sekljanje napojev …« Pogledal me je in zaznal mojo radovednost. »Sekljanje napojev je, kot pove že samo ime, veščina sekljanja juhe. Ne, ne,« je rekel Diotalleviju, »Sekljanje napojev ni oddelek, je zgolj predmet, tako kot Mehansko tetopozdravljanje in Lasna spazologija, vsi pa sodijo na oddelek Tetrapiloktomije.«

»Kaj je tetralo…« me je zanimalo.

»To je veščina cepljenja lasu na štiri. Na tem oddelku poteka učenje neuporabnih tehnik, na primer Mehansko tetopozdravljanje uči izdelave strojev za pozdravljanje tete. Ne veva še, ali naj pustiva na tem oddelku Lasno spazologijo, ki je umetnost za las reševanja in se ne zdi čisto neuporabna, ali ne?«

»Prosim vas, zdaj mi pa povejte, o čem se pogovarjata,« sem vprašal Belba.

»Z Diotallevijem snujeva reformo visokega šolstva. Načrtujeva Fakulteto primerjalne postranskosti, na kateri se študira nepotrebne ali nemogoče predmete. Namen fakultete je vzgajanje strokovnjakov, ki so sposobni večati v neskončnost število irelevantnih predmetov.«

»In koliko oddelkov ima?«

»Za zdaj štiri, ki pa bi že lahko vsebovali vso učno snov. Oddelek Tetrapiloktomije ima pripravljalno funkcijo in ima namen privzgojiti občutek za irelevantno. Pomemben oddelek je tisti Adynate ali Nemogočosti. Na primer Ciganska urbanistika in Azteško konjeništvo … Bistvo predmeta je razumevanje globokih razlogov za njegovo irelevantnost, na oddel-ku Adynate pa še za njegovo neuresničljivost. Prav zato imamo Morsejevo morfemskost, Zgodovino antarktičnega kmetijstva, Zgodovino slikarstva Velikonočnega otoka, Sodobno sumersko književnost, Temelje Montessorske dokimologije, Asirsko-Babilonsko filatelijo, Tehnologijo kolesa v predkolumbovskih imperijih, Braillovo ikonografijo, Fonetiko nemega filma …«

»Kaj pravite na Psihologijo saharskih množic?«

»Odlično,« je rekel Belbo.

»Odlično,« je prepričljivo ponovil Diotallevi. »Morali bi sodelovati z nama. Mladenič je nadarjen, mar ne, Jacopo?«

»Ja, to sem takoj dojel. Včeraj zvečer je karseda bistroumno prihajal do neumnih sklepov. Toda nadaljujmo, saj vas ta projekt očitno zanima. Kaj vse sva umestila na oddelek Oksimoristike, ne najdem namreč svojih zapiskov?«

Diotallevi si je potegnil iz žepa listič in se zazrl vame z avtoritativno naklonjenostjo: »Na Oksimoristiki, kot pove že njeno ime, je pomembna samoprotislovnost predmeta. Zato menim, da Ciganska urbanistika spada sem …«

»Ne,« mu je ugovarjal Belbo, »tja bi spadala, če bi bila Nomadska urbanistika. Adynate se ukvarjajo z izkustveno nemogočostjo, Oksimoristika pa s protislovji v izrazih.«

»No, bomo še videli. Toda kaj sva že umestila na Oksimoristiko? Aha, tule je: Ustanove revolucije, Parmenidsko dinamiko, Heraklitsko statiko, Sibaritsko špartanstvo, Ustanove ljudske oligarhije, Zgodovino inovativnih izročil, Tavtološko dialektiko, Boolovo hevristiko …«

Moral sem pokazati, kakšnega kova sem, in sem vskočil: »Lahko predlagam Slovnico deviantnosti?«

»Čudovito!« sta vzkliknila oba hkrati in si začela zapisovati.

»Ena težava je,« sem se spomnil.

»Kakšna?«

»Če bosta šla s tem projektom v javnost, vama bo cel kup ljudi začelo ponujati verodostojne rokopise.«

»Jacopo, ti nisem rekel, da je mladenič bister?« je rekel Diotallevi. »Ali vesta, da je prav to naša težava? Ne da bi hoteli, smo zarisali idealni profil resničnega znanja. Pokazali smo na potrebo po možnem. Zato je bolje, če o tem molčimo. Toda zdaj moram oditi.«

»Kam pa?« ga je vprašal Belbo.

»Petek popoldne je.«

»Jezus Kristus!« je vzkliknil Belbo. Nato pa mi pojasnil: »Tam, na drugi strani ulice, živijo v dveh ali treh hišah ortodoksni Judje, saj veste, tisti s črnimi klobuki, z bradami in s kodrčki. V Milanu jih ni kaj dosti. Danes je petek in ob sončnem zahodu se prične sabat. Zato v stanovanju nasproti že prej vse naredijo: loščijo svečnike, pripravljajo hrano, skratka vse uredijo tako, da jim jutri ne bo treba prižigati niti ognja. Celo televizor pustijo vklopljen vso noč, le da si program izberejo že vnaprej in ga potem ne spreminjajo. Kakorkoli že, najin prijatelj Diotallevi ima majhen daljnogled in jih z okna prav nečastno z užitkom opazuje ter ob tem sanjari, da je na drugi strani ulice.«

»Zakaj pa?« sem ga vprašal.

»Zato ker si je najin Diotallevi zapičil v glavo, da je Jud.«

»Kako zapičil v glavo?« je razdraženo rekel Diotallevi. »Jaz sem Jud. Imate kaj proti, Casaubon?«

»Seveda ne.«

»Diotallevi,« je odločno rekel Belbo, »ti nisi Jud.«

»Da ne? Kaj pa moj priimek? Tak je, kot sta Graziadio ali pa Diosiacontè, saj so vsi trije prevodi iz hebrejščine, getovski priimki, takšni, kot je Šalom Alejhem.«

»Diotallevi je priimek, ki naj bi prinašal srečo in so ga občinski uradniki pogosto dajali najdenčkom. In tvoj ded je bil najdenček.«

»Judovski najdenček.«

»Diotallevi, rožnato polt imaš, tvoj glas je grlen in si tako rekoč albin.«

»Če obstajajo albino zajci, zakaj potem ne bi obstajali albino Judje?«

»Diotallevi, ne moreš se kar odločiti, da boš postal Jud, tako kakor postaneš zbiralec znamk ali pa Jehovova priča. Kot Jud se rodiš. Priznaj si že vendar, pogan si, tako kot vsi.«

»Obrezan sem.«

»Daj no! Vsakdo se da lahko obrezati na primer iz higienskih razlogov. Potrebuje zgolj zdravnika s termokavterjem. Pri kateri starosti si se dal obrezati?«

»Ne bodimo dlakocepski.«

»Ravno nasprotno: bodimo dlakocepski. Judje dlakocepijo.«

»Nihče ne more dokazati, da moj ded ni bil Jud.«

»Kajpak, saj je bil najdenček. Toda lahko bi bil tudi dedič bizantinskega prestola ali pa pankrt Habsburžanov.«

»Nihče ne more dokazati, da moj ded ni bil Jud, saj so ga našli v bližini Portica d’Ottavia, v starem rimskem getu.«

»Toda tvoja babica ni bila Judinja, pri Judih pa izvor prihaja po materini strani …«

»… to gre mimo anagrafskih razlogov, saj tudi matične knjige lahko bereš med vrsticami. To so krvni razlogi in kri mi pravi, da so moje misli izbrano talmudske, in če bi ti trdil, da je tudi pogan lahko tako pretanjeno talmudski, kot sem jaz, bi bil to rasizem.«

Odšel je. Belbo mi je rekel: »Ne menite se za to. O tem razpravljava skoraj vsak dan, le da mu vsak dan predložim kak nov dokaz. Dejstvo je, da je Diotallevi privrženec kabale. Toda obstajajo tudi krščanski kabalisti. Poleg tega pa poslušajte, Casaubon, le zakaj bi Diotalleviju ugovarjal, če že hoče biti Jud?«

»Ja, le zakaj. Saj smo demokratični.«

»Smo demokratični.«

Prižgal si je cigareto. Spomnil sem se, zakaj sem prišel. »Govorili ste mi o nekem rokopisu o templjarjih,« sem mu rekel.

»Res je … Pa poglejmo. Bil je v mapi iz umetnega usnja …« Brskal je po kupu rokopisov in poskusil iz njega izvleči enega iz sredine, ne da bi pri tem izvlekel še druge. Tvegana operacija. In res je del kupa padel na tla. Belbo pa je le imel v roki mapo iz umetnega usnja.

Ogledal sem si kazalo in uvod. »Govori o aretaciji templjarjev. Leta 1307 se je Filip Lepi odločil, da bo dal aretirati vse francoske templjarje. Po legendi je dva dni, preden je Filip razposlal naloge za aretacijo, voz s senom, ki so ga vlekli voli, zapustil obzidje Templja v Parizu in se odpeljal neznano kam. V senu naj bi bila skupina vitezov, ki jo je vodil neki Aumont in naj bi našla zavetje na Škotskem, kjer se je pridružila prostozidarski loži iz Kilwinninga. Vitezi so se potem baje poistovetili s prostozidarskimi skupinami, ki so si predajale skrivnosti Salomonovega templja. Hja, saj se mi je zdelo. Tudi tale avtor si domišlja, da je našel izvor prostozidarstva v tistem begu templjarjev na Škotsko … To zgodbo prežvekujejo že dve stoletji in je plod domišljije. Nobenega dokaza ni zanjo, na mizo vam lahko vržem kakšnih petdeset knjig, v katerih je opisan isti dogodek in je bil zgolj prepisan iz ene knjige v drugo. No, poglejte tole, stran sem odprl kar na slepo: ‘Dokaz za odpravo na Škotsko je v tem, da še danes, šeststo petdeset let pozneje, obstajajo v svetu skrivni redovi, ki se sklicujejo na Milico templja. Kako bi si sicer drugače lahko razložili nepretrgano prehajanje tega izročila?’ Ali razumete? Kako je mogoče, da ne obstaja markiz de Carabas, če pa še Obuti maček pravi, da je v njegovi službi?«

»Dojel sem,« je rekel Belbo. »Rokopis bom vrgel stran. Toda vaša zgodba o templjarjih mi vzbuja radovednost. Zdaj, ko imam končno pri sebi strokovnjaka, ga nočem tako hitro spustiti. Zakaj vsi govorijo o templjarjih in ne na primer o malteških vitezih? Ne, ne povejte mi še. Pozno je že in z Diotallevijem bom moral kmalu na večerjo z gospodom Garamondom, ki pa bi se morala končati nekje do pol enajstih. Če mi bo uspelo, bom prepričal tudi Diotallevija na skok k Piladeju – ponavadi hodi zgodaj spat in je abstinent. Boste tam?«

»Kje pa drugje! Pripadam izgubljeni generaciji in se spet najdem zgolj v samotarski družbi meni podobnih.«

13

Li frere, li mestre du Temple

Qu’estoient rempli et ample

D’or et d’argent et de richesse

Et qui menoient te noblesse,

Où sont il? Que sont devenu?

(Chronique à la suite du roman de Favel)

Et in Arcadia ego. Pilade je bil tistega večera podoba zlate dobe. Bil je eden tistih večerov, v katerih ne zaslutiš le tega, da bo do revolucije zagotovo prišlo, temveč da bo njena pokroviteljica kar Zveza industrialcev. Le v Piladeju je bilo moč videti lastnika bombažne predilnice v eskimskem suknjiču in z brado, kako igra poker z bodočim ubežnikom v dvovrstnem suknjiču in s kravato. Bili smo na pragu velikega preobrata paradigme. Še v začetku šestdesetih let je bila brada fašistična – toda moral si si jo oblikovati, si jo obriti na licih v slogu Itala Balba –, leta oseminšestdeset oporečniška, zdaj pa je postala nevtralna in univerzalna, stvar svobodne izbire. Brada je bila vedno krinka (da te ne bi prepoznali, si prilepiš lažno brado), toda v tistem kratkem obdobju začetka sedemdesetih let si se lahko zamaskiral s pravo brado. Lahko si lagal, tako da si govoril resnico oziroma tako, da si zavil resnico v tančico skrivnosti in dvoumja, saj po bradi ni bilo več mogoče sklepati, kakšnih političnih barv je bradač. Toda tistega večera se je brada lesketala tudi na golobradih obrazih tistih, ki so s tem, da je niso imeli, dali vedeti, da bi si jo lahko pustili rasti, vendar tega niso storili zgolj iz kljubovanja.

A zašel sem. V nekem trenutku sta prišla Belbo in Diotallevi in si vznemirjeno šepetala trpke pripombe o večerji, s katere sta ravnokar prišla. Šele pozneje sem izvedel, kakšne so bile večerje gospoda Garamonda.

Belbo je takoj začel s svojimi priljubljenimi destilati, Diotallevi je dolgo ves raztresen premišljeval in se naposled odločil za tonik. Našli smo mizo na koncu lokala, od katere sta pravkar vstala tramvajarja, ki sta morala naslednje jutro zgodaj vstati.

»No, torej,« je rekel Diotallevi, »tile templjarji …«

»Prosim vaju, ne presedajta mi s tem … O njih si lahko prebereta kjerkoli …«

»Nama je bolj všeč ustno izročilo,« je rekel Belbo.

»Bolj mistično je,« se je namuznil Diotallevi. »Bog je ustvaril svet z besedo, saj vendar ni poslal telegrama.«

»Fiat lux, stop. Pismo bo sledilo,« je pripomnil Belbo.

»Solunčanom, domnevam,« sem dodal.

»Templjarji!« je zaprosil Belbo.

»Torej,« sem zajel sapo.

»Nikoli se ne začne pripovedovati s torej,« je ugovarjal Diotallevi.

Nakazal sem, da mislim vstati. Čakal sem, da me bosta prosila, naj ostanem. Tega nista storila. Obsedel sem in začel govoriti.

»No, saj je zgodba vsem znana. Bila je prva križarska vojna, v redu? Gotfrid Bouillonski časti Sveti grob in izpolni zaobljubo, Balduin postane prvi kralj Jeruzalema. Krščansko kraljestvo v Sveti deželi. Toda eno je vladati Jeruzalemu, nekaj drugega pa še vsej drugi Palestini, saj že res, da so bili Saraceni premagani, niso pa bili odstranjeni. Življenje v tistih krajih ni bilo lahko ne za nove naseljence ne za romarje. In tako je leta 1118 v času kraljevanja Balduina II. prišlo tja devet mož, ki jih je vodil neki Hugo Payenski, in zasnovali so prvo jedro reda ubogih Kristusovih vitezov: to je bil sicer meniški red, a z meči in v bojnih opravah. Trem klasičnim zaobljubam – revščini, čistosti in pokorščini – so dodali še četrto: zaščito romarjev. Kralj, škof, vsi v Jeruzalemu so jim nemudoma priskočili na pomoč z denarjem in s prenočiščem, namestili so jih v samostan starega Salomonovega templja in tako so postali vitezi templja ali templjarji.«

»Kdo pa so bili?«

»Najverjetneje so bili Hugo in njegova druščina osmih idealisti, ki jih je prevzela mističnost križarske vojne. Toda sledili so jim večinoma drugorojeni plemiški sinovi, ki so iskali pustolovščine. Novo jeruzalemsko kraljestvo je bilo nekakšna Kalifornija tistih časov, kraj, kamor si šel obogatet. Doma niso imeli ravno najlepših obetov in med njimi so bili tudi taki, ki so kakšno zakuhali. Na vse skupaj gledam kot na nekakšno tujsko legijo. Kaj storiš, če si do vratu v težavah? Greš k templjarjem, vidiš nove kraje, zabavaš se, malo se pretepaš, hranijo te, oblačijo in naposled si celo rešiš dušo. Seveda moraš biti dovolj obupan, saj te pošljejo v puščavo, kjer spiš v šotoru in preživljaš dneve in dneve, ne da bi videl živo dušo razen drugih templjarjev in kakšnega turškega obraza, ter jahaš po soncu, prenašaš žejo, režeš trebuhe drugim ubogim hudičem …«

Za trenutek sem se ustavil. »Morda vse skupaj opisujem bolj kot kak vestern. Najverjetneje je prišlo do tretje faze: red je postal močan in vanj so hoteli pristopiti, tudi če so imeli dober položaj v domovini. Tako takrat biti templjar ni več nujno pomenilo, da moraš v Sveto deželo: lahko si bil templjar kar doma. S tem pa so se stvari začele zapletati. Včasih so videti grobi in neusmiljeni vojščaki, spet drugič pa celo rahločutni. Ne moremo na primer reči, da so bili rasisti: že res, da so se spopadali z muslimani, saj so bili navsezadnje tam prav zato, a to so počeli z viteškim duhom in v medsebojnem občudovanju. Ko je nekoč odposlanec emirja iz Damaska obiskal Jeruzalem, so mu templjarji za opravljanje molitev dodelili majhno mošejo, ki je bila sicer že spremenjena v krščansko cerkev. Nekega dne je vanjo stopil neki Frank, ki ga je ogorčil musliman na svetem kraju, in ga je zato grdo ozmerjal. Toda templjarji so pregnali nestrpneža in se muslimanu opravičili. To vojaško bratstvo s sovražnikom je bilo pozneje tudi eden od razlogov za njihov propad, saj so jih na sodnem procesu obtožili tudi stikov z muslimanskimi ezoteričnimi ločinami. In to je bilo nemara res. Malo so bili podobni tistim pustolovcem iz devetnajstega stoletja, ki so se nalezli mal d’Afrique, niso bili deležni pravilne samostanske vzgoje, niso bili tako rahločutni, da bi lahko dojeli teološke razlike, skratka, o njih razmišljajte, kakor da so bili sami Lawrenci Arabski, ki so se čez nekaj časa začeli oblačiti kot kakšni šejki … Toda težko je pravilno oceniti njihova dejanja, saj krščanski zgodovinarji – na primer Viljem Tirski – niso spuščali priložnosti, da so jih lahko očrnili.«

»Zakaj pa?«

»Zato ker so postali prehitro premočni. Vse se je začelo s svetim Bernardom – z Bernardom iz Clairvauxa, saj ga poznata, mar ne? Bil je velik organizator, reformiral je benediktinski red, odstranil iz cerkev okrasje, če mu je kateri od kolegov stopil na žulj, kot mu je na primer Abelard, ga je napadel v McCarthyjevem slogu, in če je le mogel, ga je spravil na grmado. Če pa tega ni mogel, je sežigal njegove knjige. In seveda je pridigal križarsko vojno: vzemimo orožje v roke in pojdite …«

»Ni vam ravno simpatičen,« je pripomnil Belbo.

»Ne, ni mi. Ne prenesem ga, če bi bilo po mojem, bi bil zdaj v enem od najhujših krogov pekla, ne pa svetnik. Bil pa je dober tiskovni predstavnik samega sebe: le poglejte, kakšno čast mu je izkazal Dante, saj ga je imenoval za šefa kabineta Device Marije. Hitro so ga razglasili za svetnika, ker se je družil s pravimi ljudmi. Toda vrnimo se k templjarjem. Bernard je pri priči dojel, da je zamisel dobra, in je podprl te nove pustolovce. Spremenil jih je v Militio Christi in herojski vidik templjarjev je bil pravzaprav njegov izmislek. Leta 1128 je sklical koncil v Troyesu, in to prav zato, da bi na njem opredelili, kdo so novi menihi vojščaki. Nekaj let pozneje je napisal hvalnico tej Militii Christi ter zanjo pripravil meniška pravila iz dvainsedemdesetih členov, ki jih je zabavno prebirati, saj je v njih vsega po malem. Maša vsak dan, ne smejo se družiti z izobčenimi vitezi, če bi pa kateri od njih zaprosil za sprejem v Tempelj, ga morajo po krščansko sprejeti medse. Lahko vidita, zakaj sem imel prav, ko sem govoril o tujski legiji. Nositi so morali preprosta bela ogrinjala brez krzna, v najboljšem primeru je to lahko bilo ovčje ali koštrunje, niso smeli nositi zakrivljenih mehkih obuval, ki so bila takrat v modi, spali so lahko le v srajci in spodnjicah na eni slamnjači in rjuhi ter pod eno odejo …«

»V tisti vročini tam so morali pa res lepo dišati …« je rekel Belbo.

»O vonjavah bomo že še govorili. Pravilo reda je vsebovalo še druge strogosti: ena skodelica za dve osebi, obedi potekajo v tišini, meso trikrat na teden, post ob petkih, vstajanje ob zori, če je delo naporno, je dovoljena ena ura več spanja, toda zato morajo v postelji odmoliti trinajst očenašev. Imajo mojstra in pod njim vso hierarhijo vse do konjušnikov, oprod, služabnikov in hlapcev. Vsak vitez ima tri konje in enega oprodo, nima nobenega razkošnega okrasja na uzdah, sedlih in ostrogah, lahko ima preprosto, vendar dobro orožje, prepovedan je lov razen na leve, skratka, spokorniško in bojevniško življenje. Da ne omenjam zaobljube čistosti, ki jo je pravilo še zlasti poudarjalo, saj niso živeli v samostanu, temveč so se bojevali, živeli v posvetnem svetu, če lahko imenujemo svet tisto kačje gnezdo, kakršno je takrat moralo biti Sveta dežela. Skratka, pravilo pravi, da je druženje z ženskami izjemno nevarno in da lahko poljubijo kvečjemu svojo mamo, sestro in teto.«

Belbo se je obotavljal: »Že v redu, toda teto … Jaz bi bil pri tem strožji … Toda če me spomin ne vara, so templjarje obtožili sodomije, mar ne? Obstaja tista knjiga Klosowskega z naslovom Baphomet. Kdo je bil Bafomet? Mar ni bil neko njihovo satansko božanstvo?«

»Tudi do tega bom še prišel. Toda pomislita za trenutek. Živeli so mornarsko življenje, bili so mesece in mesece v puščavi, nekje bogu za hrbtom. Uležeš se v šotor, ki si ga deliš z nekom, ki je jedel iz iste skodelice kot ti, utrujen si, zebe te, žejen si in strah te je. Skratka, misliš na svojo mamo. Kaj storiš?«

»Moška ljubezen, tebanska legija,« je predlagal Belbo.

»Le pomislita, kakšno peklensko življenje je to bilo: bili so med drugimi vojščaki, ki niso opravili zaobljube in so posilili Maorko z jantarnim trebuhom in žametnim pogledom, ko so osvojili kakšno mesto. Kaj je pa lahko storil templjar med vonjavami libanonskih ceder? Prepustite mu Maora. Zdaj lahko razumeta, zakaj se je razširil rek ‘piti in preklinjati kakor kak templjar’. Vse skupaj spominja na vojaškega kurata v strelskih jarkih, ki golta žganje in preklinja skupaj s svojimi nepismenimi vojaki. Pa če bi bilo to vse. Njihov pečat jih upodablja vedno v dvoje, kako jezdita tesno drug za hrbtom drugega na enem konju. Le zakaj, če pravilo vsakemu dodeljuje po tri konje? To je morala biti Bernardova zamisel, ki naj bi simbolizirala uboštvo ali pa dvojnost njihove vloge menihov in vitezov. Si lahko predstavljate ljudsko videnje teh menihov, ki jezdijo na vrat na nos s trebuhom, pritisnjenim ob zadnjico drugega? Ljudje so jih zagotovo tudi klevetali …«

»… seveda so jih, saj so to tudi iskali,« je pripomnil Belbo. »Mar je bil ta sveti Bernard navaden bedak?«

»Ne, bedak ni bil, bil pa je tudi on menih in v tistih časih so imeli menihi čudno predstavo o telesu … Malo prej sem se zbal, da sem zgodbo preveč približal vesternu, a če dobro premislim … Poslušajta, kaj je Bernard povedal o svojih ljubljenih vitezih. Citat sem prinesel s sabo, ker ga je vredno slišati: ‘Sovražijo mimike, rokohitrce in žonglerje, nespodobne pesmi in gledališke farse ter se jim izogibajo, lase si strižejo na kratko, saj so se od apostola podučili, da je sramota za moškega, če si neguje lase. Nikoli niso počesani, le poredko se umivajo, imajo razmršene brade, zaudarjajo od prahu, umazani so, ker se od vročine potijo pod svojimi oklepi.’«

»Ne bi se hotel zadrževati v njihovih taborih,« je rekel Belbo.

»Za puščavnike je bilo zmeraj značilno,« je pomodroval Diotallevi, »da so gojili zdravo umazanost in tako poniževali svoje telo. Mar ni bil sveti Makarij tisti, ki je živel na vrhu stebra in pobiral črve, ki so padali z njega, ter si jih spet dajal nase, da bi lahko tudi oni, božje stvaritve, imeli svojo pojedino?«

»Stilit je bil sveti Simeon,« je pojasnil Belbo, »in po mojem mnenju je bil na vrhu stebra zato, da je lahko pljuval na glave mimoidočih.«

»Kako sovražim ta duh razsvetljenstva,« je pripomnil Diotallevi. »Kakorkoli že, vem, da je obstajal neki stilit s črvi, najsibo Makarij ali Simeon, vendar pa nisem strokovnjak za to področje, ker me ne zanimajo norosti poganov.«

»Kot da so bili tisti tvoji rabini iz Gerone čisti,« je rekel Belbo.

»Bivali so v umazanih brlogih, ker ste jih vi pogani stlačili v geto, templjarji pa so bili umazani zavoljo lastnega užitka.«

»Nikar ne dramatizirajmo,« sem se oglasil. »Sta kdaj videla enoto rekrutov po vojaškem pohodu? Sicer pa sem vama vse to povedal zato, da bi lahko dojela templjarjevo protislovje. Moral je biti mistik, asket, ni smel jesti, piti, ni se smel ljubiti, obenem pa je hodil po puščavi, rezal glave Kristusovim sovražnikom, več ko jih je odrezal, več odpustkov je zbral za v nebesa, zaudarjal je, z vsakim dnem je bil bolj razmršen, nato pa je Bernard zahteval od njega, da se – potem ko je osvojil kakšno mesto – ne sme vreči na kakšno deklico ali starko ali pa da si v nočeh brez meseca, ko – to je znano – veje samum čez puščavo, ne sme privoščiti kakšne majhne uslugice od svojega najljubšega sobojevnika. Kako si lahko menih in sabljač obenem, paraš trebuhe in žebraš avemarijo, svoje sestrične ne smeš pogledati v obraz, nato pa po dolgih dnevih obleganja vstopiš v kakšno mesto in drugi križarji pred tvojimi očmi posiljujejo kalifovo ženo, prečudovite Šunemke pa si razprejo životke in se ti ponujajo, ‘vzemi me, vzemi me, samo pri življenju me pusti’ … Templjar pa ne, ostati mora neomajen, zaudarjajoč, razmršen, kot to od njega zahteva sveti Bernard, in žebrati večerno molitev … Po drugi strani pa je dovolj prebrati Retraits …«

»Kaj pa je to?«

»To so pravilniki reda, sestavljeni dokaj pozno, ko je bil red tako rekoč že v domači halji in copatah. Nič ni slabšega od vojske, ki se dolgočasi, ker se je vojna končala. Tako so v nekem trenutku na primer prepovedali tepeže, niso smeli povzročiti ran kristjanu iz maščevanja, niso smeli trgovati z ženskami, obrekovati sobratov. Niso smeli dopustiti, da bi jim kak suženj ušel, niso se smeli razjeziti in reči ‘grem kar k Saracenom!’, niso smeli iz malomarnosti izgubiti konja, podariti kakšne živali z izjemo psov in mačk, se kam odpraviti brez dovoljenja, zlomiti mojstrovega pečata, oditi iz tabora ponoči, posoditi redovnega denarja brez ustreznega pooblastila, iz besa metati oblačila po tleh.«

»Iz vrste prepovedi lahko dojameš, kaj ljudje počno ponavadi,« je rekel Belbo, »in si narišeš sliko njihovega vsakdanjika.«

»Pa poglejmo,« je rekel Diotallevi, »kak templjar, razjarjen zaradi kdo ve česa, kar so mu sobratje rekli ali naredili tistega večera, odjaha ponoči brez dovoljenja v spremstvu saracenskega dečka in s tremi kopuni, obešenimi na sedlo. Odide k radoživemu dekletu, in ko jo obogati s kopuni, dobi priložnost za prepovedano prešuštvovanje … Nato Saracenček med samim pijančevanjem zbeži na konju in naš templjar, še bolj umazan, preznojen in razmršen kot ponavadi, se vrne domov z repom med nogami, in da ga nihče ne bi videl, vrže nekaj denarja (tempeljskega!) judovskemu oderuhu, ki kot jastreb preži pri vratih …«

»Ti sam si rekel, Jožef Kajf,« je pripomnil Belbo.

»Ah, tu govorimo o stereotipih. Templjar skuša dobiti nazaj, če že ne Mavra, pa vsaj privid konja. Toda neki drug templjar opazi zmešnjavo in zvečer (znano je, da je zavist v takšnih skupnostih nekaj običajnega), ko pride na zadovoljstvo vseh meso na mizo, začne grdo namigovati. Kapetan posumi, osumljeni se zmede, zardi, izvleče bodalo in plane na sobrata …«

»Na ovaduha,« je bil natančnejši Belbo.

»Na ovaduha, res je, plane na nesrečneža in mu iznakazi obraz. Tisti zagrabi meč in začneta se prav nespodobno ruvati, kapetan ju skuša pomiriti z udarci s plosko sabljo, sobratje se krohotajo …«

»… pijejo in preklinjajo kot kakšni templjarji …« je dodal Belbo.

»Zaboga, krščenduš, prekleto, strela jasna, hudič kosmati …« sem dramatiziral.

»Brez dvoma se naš templjar razburi, postane … kakšen za hudiča pa postane templjar, kadar se razburi?«

»Vijoličast v obraz,« se spomni Belbo.

»Res je, kot si rekel, postane vijoličast v obraz, strga oblačilo s sebe in ga vrže na tla …«

»Kar imejte to usrano kuto vi in vaš prekleti tempelj!« sem predlagal. »Nato pa z mečem razlomi pečat in začne vpiti, da bo šel kar k Saracenom.«

»Na en mah prekrši vsaj osem predpisov.«

Da bi bolje ponazoril svojo tezo, sem prišel do takega sklepa: »Si lahko zamišljate te tipe, ki so izjavljali, da bodo prestopili k Saracenom, tistega dne, ko jih bo aretiral kraljevi namestnik in jim pokazal razbeljene klešče? ‘Priznaj, verolomec, da ste ga vtikali drug drugemu v rit!’ ‘Mi? Tele vaše klešče me spravljajo v smeh, saj ne veste, česa vsega je sposoben templjar, dal ga bom v rit vam, papežu, in če mi pride kralj Filip v roke, še njemu!’«

»Priznal je, priznal je! Res je bilo tako,« je rekel Belbo. »V temnico z njim in vsak dan ga namažite z oljem, da bo ob svoji poslednji uri bolje gorel.«

»Bili so kakor otroci,« je končal Diotallevi.

Zmotilo nas je dekle z rojstnim znamenjem v obliki jagode na nosu in letaki v rokah. Vprašala nas je, ali smo že podpisali peticijo za zaprte argentinske tovariše. Belbo je takoj podpisal, ne da bi list sploh pogledal. »Kakorkoli že, imajo se slabše od mene,« je rekel Diotalleviju, ki ga je zmedeno pogledal. Nato se je obrnil k dekletu: »On se ne more podpisati, ker pripada neki indijski manjšini, ki prepoveduje pisanje lastnega imena. Veliko njenih pripadnikov je v ječi, ker jih vlada preganja.« Dekle je razumevajoče pogledalo Diotallevija in podalo peticijo meni. Diotallevi se je sprostil.

»Kdo pa so?« sem jo vprašal.

»Kako, kdo so? Argentinski tovariši vendar.«

»Že prav, toda iz katere skupine?«

»Mislim, da iz tacuarov.«

»Toda tacuari so fašisti,« sem podvomil glede na tisto, kar sem vedel o tem.

»Fašist,« mi je sovražno zabrusilo dekle in odšlo.

»Skratka, tile templjarji so bili potemtakem pravi ubožčki, mar ne?« je vprašal Diotallevi.

»Ne, niso bili,« sem rekel, »sam sem kriv, če je bilo tako razumeti, saj sem hotel poživiti zgodbo. Kar smo povedali, se nanaša na vojščake, toda sam red je bil že od samega začetka deležen neznansko velikih donacij in sčasoma je zasnoval komende po vsej Evropi. Zamislite si, da jim je kralj Alfonz Aragonski podaril kar neko deželo in napisal celó oporoko, v kateri jim je prepuščal vse kraljestvo, če bi umrl brez naslednika. Toda templjarji mu niso zaupali in so z njim raje sklenili pogodbo po načelu bolje vrabec v roki kot golob na strehi, toda v tem primeru je bil vrabec kar kakšnega pol ducata utrdb v Španiji. Portugalski kralj jim je podaril gozd, ker pa so bili v njem še Saraceni, so templjarji planili v napad, prepodili Mavre in tam ustanovili Coimbro. To pa so bili zgolj postranski dogodki. Skratka, del redu se je boril v Palestini, večina pa se je razcvetala v domovini. In kaj se zgodi? Če mora kdo v Palestino in potrebuje denar, obenem pa se boji potovati z dragulji in zlatom pri sebi, to preda templjarjem v Franciji, Španiji ali Italiji in prejme v zameno zadolžnico, ki jo vnovči na Vzhodu.«

»To je kreditno pismo,« je rekel Belbo.

»Natanko tako, ček so iznašli že pred florentinškimi bankirji. Torej vama je lahko jasno, da so templjarji delno z donacijami in vojaškimi osvajanji, delno pa s provizijami od denarnih transakcij postali multinacionalka. Vodenje takšnega podjetja je zahtevalo ljudi, ki so dobro vedeli, kaj počnejo. Ljudi, ki jim je uspelo prepričati papeža Inocenca II., da jim je podelil izjemne ugodnosti: red lahko obdrži ves vojni plen, in kjerkoli že ima svoje premoženje in posestva, niso v pristojnosti ne kralja, ne škofov, ne jeruzalemskega patriarha, temveč zgolj papeža. Vsepovsod oproščen desetine ima sam pravico to pobirati na svojih ozemljih … Skratka, templjarji so podjetje, ki je zmeraj v aktivi in v katero nihče ne sme vtikati svojega nosu. Tako lahko vidita, zakaj so jih škofje in vladarji sicer gledali postrani, brez njih pa niso več mogli biti. Križarji so bili navadni zmešanci, pač posamezniki, ki odrinejo nekam, ne da bi vedeli, kam gredo in na kaj bodo tam naleteli, templjarji pa so bili v tistih krajih kot doma, saj so vedeli, kako se pogajati s sovražnikom, poznali so ozemlje in obvladali vojaške veščine. Red Templja je bil nekaj resnega, pa čeprav je slonel na postavljaštvu svojih jurišnih enot.«

»Pa so bile res postavljaške?« je vprašal Diotallevi.

»Pogosto so bile in spet nas lahko osupne njihov razkorak med politično in administrativno modrostjo ter njihovim slogom zelenih baretk: en sam pogum, toda brezglav. Vzemimo na primer Askalon …«

»No, pa ga dajmo,« je rekel Belbo, ki je bil za hip nepozoren, saj je bil pretirano zavzet s pozdravljanjem nekega dekleta po imenu Dolores.

Prisedla je k nam in rekla: »Hočem slišati to zgodbo o Askalonu.«

»Torej, nekega dne so se francoski kralj, nemški sveti rimski cesar, jeruzalemski kralj Balduin III. ter velika mojstra templjarjev in ivanovcev odločili, da bodo začeli oblegati Askalon. Vsi so šli na obleganje, kralj, ves dvor, patriarh, duhovniki s križi in praporji, nadškofje Tira, Nazareta, Cezareje, skratka, bilo je veliko slavje s šotori pred sovražnim mestom, z vihrajočimi oriflami, velikimi ščiti, bobni … Askalon je branilo sto petdeset stolpov in njegovi prebivalci so se že pred časom pripravili na obleganje. V vsako hišo so bile izvrtane strelne line, bilo je veliko trdnjav v trdnjavi. Menim, da bi templjarji, ki so bili tako izurjeni vojščaki, vse to morali vedeti. Pa niso: vsi so v zagonu, gradijo ščitne strehe, lesene stolpe – saj veste, to so tiste konstrukcije na kolesih, ki so jih potisnili ob obzidje in z njih metali ogenj, lučali kamenje, streljali puščice, medtem ko so od daleč s katapulti bombardirali z večjim kamenjem … Askalonci skušajo te stolpe zažgati, vendar jim veter ni naklonjen in ogenj zajame obzidje, ki se vsaj na enem mestu zruši. Nastane vrzel! V tistem trenutku vsi oblegovalci kot eden planejo naprej, toda zgodi se nekaj nenavadnega. Veliki mojster templjarjev da postaviti svoje može pred vrzel, tako da so v mesto lahko prodrli samo njegovi vojščaki. Zlonamerni pravijo, da je to storil zato, da bi plenitev obogatila le Tempelj, dobronamerni pa menijo, da je poslal v izvidnico svoje pogumne može, ker se je bal zasede. Vsekakor njemu ne bi prepustil vodenja kakšne vojaške šole, saj je štirideset templjarjev pregalopiralo mesto s stoosemdesetimi kilometri na uro, se znašlo pred obzidjem na drugi strani, ustavili so se z velikim oblakom prahu, si pogledali v oči, se vprašali, kaj tam počno, se obrnili in na vrat na nos odgalopirali nazaj med Mavri, ki so jih z oken obmetavali s kamenjem in sulicami, jih vse pobili z velikim mojstrom vred, zaprli vrzel v obzidju, obesili trupla na obzidje in kazali kristjanom fige med nespodobnim krohotanjem.«

»Maver je krut,« je rekel Belbo.

»Kot so tudi otroci,« je dodal Diotallevi.

»Tile tvoji templjarji so bili pa res pravi norci,« je bila vznemirjena Dolores.

»Mene spominjajo na Toma in Jerryja,« je dejal Belbo.

Bilo mi je žal. Ne nazadnje sem dve leti preživel s templjarji in sem jih imel rad. Kljub temu pa sem jih prikazal kot like iz kakšne risanke, k čemur me je prisilil snobizem mojih sogovornikov. Morda je bil tega kriv Viljem Tirski, ki je bil tako nezanesljiv kronist. Vitezi Templja vendar niso bili takšni, bili so čisto drugačni, bradati in ognjeviti, z lepim rdečim križem na bleščeče belem ogrinjalu, sukali so se na konjih v senci svoje bele in črne zastave – beauceanta –, tako čudovito prevzeti s svojim plesom smrti in poguma, in pot, o katerem je govoril sveti Bernard, je bil nemara porjaveli lesk, ki je njihovemu strašnemu nasmehu nadel sarkastično plemenitost, ko so tako kruto slavili svoje poslavljanje od življenja … Levi v vojni, kot je izjavil Jakob Vitryjski, nežni jagenjčki v miru, kruti v bitki, predani v molitvi, neusmiljeni s sovražniki, dobrohotni do sobratov, zaznamovani z belo in črno s svojega prapora, saj so bili za prijatelje Kristusa nadvse odkritosrčni, za njegove sovražnike pa mračni in strašni …

Patetični borci vere, zadnji žarek viteštva v zatonu, zakaj sem se vedel do njih kot kak Ariosto, če pa bi bil lahko njihov Joinville? V misli so mi pritavale strani, ki jim jih je posvetil avtor knjige Histoire de Saint Louis, ki je z Ludvikom Svetim krenil v Sveto deželo, pisal in se obenem boril. Takrat so templjarji obstajali že več kot sto petdeset let in križarskih vojn je bilo že dovolj, da so lahko razblinile vsakršne ideale. Kot prikazni so izginili herojski liki, kakršna sta bila kraljica Melisenda in gobavi kralj Balduin, končale so se državljanske vojne že od takrat okrvavljenega Libanona, Jeruzalem je že enkrat padel, Friderik Rdečebradec se je utopil v Kilikiji, Rihard Levjesrčni se je poražen in ponižan vrnil v domovino, preoblečen prav v templjarja, krščanstvo je izgubilo svojo bitko, pogled Mavrov na konfederacijo sicer samostojnih potentatov, ki pa so bili enotni pri obrambi svoje civilizacije, je bil zelo drugačen. Brali so Avicenna in niso bili taki nevedneži kot Evropejci. Le kako lahko ostaneš dve stoletji v stikih s strpno, mistično in svobodomiselno kulturo, ne da bi se prepustil njenemu dobrikanju, če si jo lahko primerjal z zahodno kulturo, ki je bila robata, prostaška, barbarska in germanska? Ker je leta 1244 prišlo do zadnjega in dokončnega padca Jeruzalema, je bila vojna, ki se je začela sto petdeset let prej, izgubljena. Kristjani so morali odložiti orožje v deželi, ki ji je bil namenjen mir in prijetne vonjave libanonskih ceder. Ubogi templjarji, le čemu je bila namenjena vaša epopeja?

Ostala je mehkoba, otožnost, obledelost neke slave v zatonu in zakaj v takem trenutku ne bi prisluhnili skrivnim učenjem muslimanskih mistikov, hieratski zbirki skritih zakladov? Nemara je iz tega nastala legenda o vitezih Templja, ki še zmeraj obseda potrte in hrepeneče ume, pripoved o brezmejni moči, ki ne ve niti tega več, kaj bi s sabo …

Pa vendarle se že ob zatonu mita pojavi Ludvik, sveti kralj, ki pri svoji mizi gosti Tomaža Akvinskega in še zmeraj, ne glede na dve stoletji neizsanjanih sanj in neuspelih poskusov zavoljo neumnosti zmagovalcev, verjame v križarske vojne. Ali je vredno še enkrat poskusiti? Vredno je, reče Ludvik Sveti, templjarji so nanje pripravljeni in grejo z njim v poraz, ker je to njihovo poslanstvo, saj kako bi drugače upravičili Tempelj brez križarskih vojn?

Ludvik napade Damietto z morja in sovražno egiptovsko morsko obrežje je eno samo bleščanje sulic, helebard, oriflamov, ščitov in šimitarjev. »Videti je stasite može,« zapiše plemenito Joinville, »ki nosijo zlata orožja, od katerih odsevajo sončni žarki.« Ludvik bi lahko počakal, vendar se odloči, da se bo izkrcal za vsako ceno. »Moji zvesti privrženci, nepremagljivi bomo, če bomo enotni v svoji ljubezni do Boga. Če bomo premagani, bomo postali mučenci. Če zmagamo, se bo povečala božja slava.« Templjarji mu sicer niso verjeli, a vzgojeni so bili kot vitezi ideala in tako podobo so morali dajati o sebi. Sledili so kralju v njegovi mistični norosti.

Neverjetno, toda izkrcanje je uspelo, neverjetno, toda Saraceni so zapustili Damietto, tako da kralj omahuje, ali naj vstopi vanjo, saj je prepričan, da gre za ukano. Toda nobene ukane ni, mesto je njegovo in njegovi so zakladi in sto mošej, ki jih Ludvik nemudoma posveti v cerkve Gospoda. Zdaj napoči trenutek odločitve: naj krene nad Aleksandrijo ali Kairo? Modra odločitev bi bila Aleksandrija, saj bi tako Egiptu odvzeli življenjsko pomembno pristanišče. Toda med njimi je bil tudi zli duh ekspedicije, kraljevi brat Robert Artoiški, ki je bil megaloman, častihlepen, tako kot vsak drugorojenec željan takojšnje slave. Predlagal je, naj se usmerijo nad Kairo, srčiko Egipta. Templjarji, ki so bili prej previdni, so se zdaj le še s težavo brzdali. Kralj je prepovedal osamljene spopade, toda maršal Templja se je odločil, da bo prekršil to prepoved. Zagledal je odred sultanovih mamelukov in zavpil: »Zdaj pa v imenu Boga po njih, saj ne morem več prenašati takšne sramote!«

Saraceni so se pri Mansurahu vkopali onkraj reke, Francozi pa so skušali zgraditi nasip, da bi ustvarili plitvino. Varovali so ga s svojimi premičnimi stolpi, toda Saraceni so se od Bizantincev naučili umetnosti grškega ognja. Grški ogenj je imel konico, debelo kot sod, rep kot veliko sulico, priletel je kot blisk in bil podoben zmaju, ki leta po zraku. Gorel je s tako svetlim plamenom, da se je v taboru videlo kakor podnevi.

Medtem ko je krščanski tabor ves v plamenih, neki izdajalski beduin za tristo bizantinskih zlatih frankov pokaže kralju, kje je plitvina. Kralj sklene, da bo napadel, toda prehod čez reko ni lahek, veliko se jih utopi in odnese jih rečni tok, na nasprotni obali pa čaka na kraljevo vojsko tristo Saracenov na konjih. Naposled glavnina le pride na drugo obalo in templjarji v skladu s povelji odjahajo v izvidnico, sledi pa jim grof Artoiški. Muslimanski konjeniki se poženejo v beg in templjarji se odločijo počakati na preostalo krščansko vojsko, toda grof Artoiški s svojimi možmi že galopira dalje za sovražniki.

Tedaj se tudi templjarji, da ne bi bili osramočeni, poženejo v napad, a pridejo le za hrbet Artoiškemu, ki je že prodrl v sovražni tabor in naredil pokol. Muslimani začno bežati proti Mansurahu, prav to pa je Artoiški čakal in odločil se je, da bo šel za njimi. Templjarji ga hočejo ustaviti in brat Gilles, vrhovni poveljnik Templja, mu začne laskati, da je že dosegel občudovanja vreden uspeh, enega največjih, kar jih je bilo kdaj v čezmorskih deželah. Toda Artoiški, častihlepni gizdalin, obtoži templjarje izdaje in celo navrže, da bi bila ta dežela že zdavnaj osvojena, če bi templjarji in ivanovci to v resnici hoteli, in on je predložil dokaz, kaj se lahko doseže, če ti teče kri po žilah. To je bilo preveč za čast Templja. Templjarji niso nikoli drugi in vsi skupaj planejo nad mesto, prodrejo vanj in zasledujejo sovražnike vse do obzidja na drugi strani, še v tistem trenutku pa spoznajo, da so ponovili napako iz Askalona. Kristjani – s templjarji vred – si dajo opravka s plenjenjem sultanove palače, neverniki strnejo svoje vrste in planejo na tisto že razsuto krdelo jastrebov. Je templjarje spet enkrat zaslepil pohlep? Toda drugi poročajo, da je brat Gilles grofu Artoiškemu, preden je šel z njim v mesto, modro in stoično rekel: »Gospod, jaz in moji bratje ne poznamo strahu in bomo šli z vami. Toda vedite, da močno dvomimo, da se bo kdorkoli izmed nas lahko vrnil.« Kakorkoli že, Artoiški je bil po milosti božji ubit, z njim pa še veliko pogumnih vitezov in dvesto osemdeset templjarjev.

To je bilo več kot poraz, bila je sramota. Pa vendarle o tem dogodku niso tako poročali, celo Joinville ne: kaj takega se pač zgodi, in v tem je lepota vojne.

Pero gospoda Joinvilla je veliko takšnih bitk in prask spremenilo v plemenite balete z nekaj kotalečimi se glavami, z mnogimi priprošnjami k dobremu Gospodu, z nekaj jokci kralja nad zvestim podložnikom, ki umira, toda vse je posneto v technicolorju med škrlatnimi podsedlicami, pozlačenim okrasjem, bliskanjem čelad in mečev pod rumenim soncem puščave in pred turkiznim morjem. Kdo ve, ali niso templjarji v resnici tako doživljali svojih vsakodnevnih klanj.

Joinvillov pogled se spušča z višav v nižave ali pa se dviga iz nižav v višave glede na to, ali Joinville pada s konja ali nanj spet pleza, in postavlja v žarišče posamezne prizore, načrt bitke mu uhaja izpred oči in vse se razreši v dvobojih posameznikov, katerih izid je pogosto čisto naključen. Joinville pohiti v pomoč gospodu Wanonskemu, neki Turek ga udari s kopjem, konj pade na kolena, Joinville odleti čez njegovo glavo, spet vstane z mečem v roki in messire Erard Sivereyjski (»naj mu Bog da odvezo«) mu pomigne, naj se skupaj z njim zateče v neko porušeno hišo. Nato ju dobesedno potepta krdelo Turkov, spet vstaneta nepoškodovana, prideta do tiste hiše, se vanjo zabarikadirata, Turki ju z vrha napadejo s sulicami. Messire Friderik Loupeyjski je zadet v hrbet in »rana je bila takšna, da je kri iz nje brizgala kakor vino iz soda, iz katerega je izskočil čep«, Sivereyjski je dobil udarec z mečem čez sredino obraza, »tako da mu je nos visel čez ustnice«. In tako naprej: pride pomoč, gresta iz hiše, prestavi se na drugo območje bojnega polja, pride nov prizor z novimi mrliči in rešitvami v zadnjem hipu, z glasnimi molitvami k messiru svetemu Jakobu. Medtem pa dobri grof Soissonski vihti svoj meč in zavpije: »Seigneur Joinville, pustiva to drhal tuliti, zaboga, o tem dnevu bova še govorila, ko bova spet v družbi dam!« Kralj povpraša po svojem bratu, prekletem grofu Artoiškemu, in brat Henrik Ronnayjski, prošt ivanovcev, mu odgovori, da »ima dobre novice, saj je prepričan, da je grof Artoiški v nebesih«. Kralj izjavi, da naj bo Bog slavljen za vse, kar mu daje, in potoči debele solze.

Vse pa vedno le ni angelski ali krvavi balet. V plamenih grškega ognja živ zgori veliki mojster Viljem Sonaški, krščansko vojsko od neznosnega smradu trupel in pomanjkanja živeža prizadene skorbut. Vojska Ludvika Svetega je poražena, kralja najeda griža, tako da si mora, da ne bi izgubljal časa v bitki, izrezati hlače na zadnjici. Damietta je izgubljena in kraljica se mora pogajati s Saraceni ter plačati petsto tisoč tourskih liber za kraljevo izpustitev.

Toda križarske vojne so vodili s teološko zlonamerno pretkanostjo. Ludvika so v Saint-Jean-d’Acre pričakali kot zmagovalca in vse mesto z duhovščino, damami in otroki vred ga je pričakalo v povorki. Templjarji so vedeli, od kod piha veter, in so se skušali pogajati z Damaskom. Ludviku je to prišlo na ušesa, in ker ni prenesel, da so to storili na lastno pest, se je pred muslimanskimi odposlanci odrekel novemu velikemu mojstru, ta pa je prelomil besedo, ki jo je dal sovražnikom, pokleknil pred kraljem in ga prosil odpuščanja. Ne moremo reči, da se vitezi niso borili dobro in nesebično, toda francoski kralj jih je še naprej poniževal, da bi spet vzpostavil svojo oblast – in da bi jo znova uveljavil, jih je pol stoletja pozneje njegov naslednik Filip poslal na grmado.

Leta 1291 Saint-Jean-d’Acre zavzamejo Mavri in vsi prebivalci so žrtvovani. Krščanskega kraljestva v Jeruzalemu je konec. Templjarji so bolj bogati, številčnejši in močnejši kot kdaj prej, toda kljub temu da je bil njihov red ustanovljen za bojevanje v Sveti deželi, jih tam ni več.

Živijo veličastno pokopani v svoje komende po vsej Evropi in v Templju v Parizu in še zmeraj sanjajo o ploščadi Templja v Jeruzalemu v časih slave z lepo cerkvijo svete Marije Lateranske, okrašeno z votivnimi kapelicami in šopki trofej, kakor tudi o žarenju v kovačijah, o sedlarnicah, predilnicah svile, žitnicah, konjušnici za dva tisoč konj, drncanju oprod in pribočnikov na konjih, o turških najemnikih, o rdečih križih na belih ogrinjalih, rjavih kutah pomočnikov, o sultanovih odposlancih z velikimi turbani in s pozlačenimi šlemi, o romarjih, o vrvežu, stekališču čednih patrulj in hitrih slov in še o radosti ob polnih blagajnah, o pristanišču, iz katerega so odhajala povelja in odredbe ter tovori blaga na gradove domovine, o otokih, o obalah Male Azije …

Vsega tega je bilo konec, moji ubogi templjarji.

Tistega večera pri Piladeju sem pri svojem že petem viskiju, ki mi ga je plačal Belbo, opazil, da sem sanjaril z odprtimi očmi in – kakšna sramota – z občutkom. Vse to pa na glas in videti je bilo, da sem povedal prelepo zgodbo, polno sočutja in strasti, saj so se Dolores svetile oči, Diotallevi, ki je medtem zblaznel od že drugega tonika, pa je serafinsko obračal pogled proti nebu oziroma proti nič kaj sefirskemu stropu bara in mrmral: »Nemara pa so bili vse to: izgubljenci in svetniki, konjušniki in vitezi, bankirji in junaki …«

»Bili so izjemni, o tem ni dvoma,« se je glasil Belbov sklep. »Toda ali so vam, Casaubon, všeč?«

»Jaz pišem diplomsko nalogo o njih, in če kdo piše diplomo o sifilisu, mu je naposled všeč tudi bleda spiroheta.«

»Bilo je čudovito, kot kakšen film,« je rekla Dolores. »Toda zdaj moram žal oditi, ker moram sciklostirati letake za jutri zjutraj. Stavka bo v Marellijevi tovarni.«

»Blagor tebi, ker si to lahko privoščiš,« je rekel Belbo. Utrujeno je dvignil roko in jo pobožal po laseh. Nato je naročil – tako je rekel – svoj zadnji viski. »Skoraj polnoč je že,« je pripomnil. »Tega ne pravim normalnim ljudem, temveč Diotalleviju. Nadaljujmo raje zgodbo. Rad bi izvedel čim več o procesu. Kdaj, kako, zakaj …«

»Cur, quomodo, quando,« se je strinjal Diotallevi. »Ja, ja.«

14

Navaja, da je prešnji dan videl, kako so štiriinpetdeset bratov reda odpeljali na grmado, ker niso hoteli priznati zgoraj navedenih zmot, in da je slišal, da so jih sežgali, in da bi on sam, ker se boji, da ne bi zdržal, če bi mu pretila grmada, v navzočnosti gospodov komisarjev ali kogarkoli drugega, če bi ga ti zasliševali, iz strahu pred smrtjo priznal, da so vse zmote, ki jih je red obtožen, resnične, in da bi, če bi to od njega zahtevali, priznal celo to, da je ubil Našega Gospoda.

(Pričevanje Aimeryja de Villiers-le Duca, 13. 5. 1310)

To je bil proces, poln molčanja, protislovij, ugank in neumnosti. Neumnosti so bile še najbolj opazne, in ker so bile nerazložljive, so se kot po pravilu ujemale z ugankami. V tistih srečnih dneh sem mislil, da je izvor uganke neumnost. Prejšnji večer v periskopu sem pomislil, da se najbolj strahotne uganke, da se ne bi izkazale za take, zakrinkajo v norost. Zdaj pa mislim, da je svet nedolžna uganka, ki pa jo naša norost spremeni v strahotno, ker si domišlja, da jo tolmači v skladu s svojo resnico.

S padcem krščanskih kraljestev v Sveti deželi so templjarji ostali brez cilja. Pravzaprav so svoja sredstva spremenili v cilj in upravljali velikansko bogastvo. Kajpak jih je centralistični vladar, kakršen je bil Filip Lepi, gledal postrani. Le kako naj obdrži pod nadzorom neodvisen red? Veliki mojster je bil na ravni kneza po krvi, bil je poveljnik vojske, upravljal je ogromna posestva, tako kot cesar je bil izvoljen in imel je absolutno oblast. Francoska zakladnica ni bila v rokah kralja, temveč je nad njo bedel pariški Tempelj. Templjarji so bili čuvarji, prokuristi, upravitelji nekega tekočega računa, ki je bil formalno vknjižen na kraljevo ime. Zaračunavali so, plačevali, se igrali z obrestmi, bili so kakor velika zasebna banka, toda z vsemi prednostmi in franšizami državne banke … Kraljevi zakladnik pa je bil neki templjar. Je mogoče vladati v takih razmerah?

Če jih ne moreš premagati, se jim pridruži. Filip jih je prosil, ali bi lahko postal častni templjar, toda zavrnili so ga. To je bila žalitev, ki je noben kralj ne bi mogel požreti. Takrat je predlagal papežu, naj združi templjarje z ivanovci in postavi tako nastali novi red pod nadzor enega izmed svojih sinov. Veliki mojster Templja Jakob Molayjski je v vsem blišču prišel s Cipra, kjer je že bival kot kak monarh v izgnanstvu, in predal papežu memorandum, v katerem se je pretvarjal, da analizira prednosti spojitve redov, v resnici pa je poudarjal njene slabosti. Molayjski je brez sramu pripomnil, da so templjarji bogatejši od ivanovcev in da bi združitev osiromašila ene in obogatila druge, kar bi zelo škodovalo dušam njegovih vitezov. Molayjski je v tem prvem krogu igre, ki se je začenjala, zmagal, saj so zadevo spravili v predal.

Ni preostalo nič drugega kot klevetanje in tega je bil kralj vešč. Razni glasovi o templjarjih so krožili že dalj časa. Le kakšni so bili tile »kolonialci« v očeh dobrih Francozov, ki so jih videli zgolj pobirati desetino in jim niso dali ničesar v zameno, celo ne – ne več – lastne krvi čuvarjev Svetega groba? Sicer so bili tudi oni Francozi, a ne čisto, bili so skorajda pieds noirs oziroma, kot so pravili takrat, poulains. Celo razkazovali so svoje eksotične navade in kdo ve, ali niso med sabo govorili v jeziku Mavrov, ki so se ga naučili in se mu privadili. Sicer so bili menihi, toda javno so kazali svoje divje navade, tako da je bil papež Inocenc III. že pred leti prisiljen napisati bulo z naslovom De insolentia Templariorum. Opravili so zaobljubo revščine, toda kazali so se v blišču aristokratov, s pohlepom novih trgovskih stanov in z nesramnostjo mušketirskih enot.

Ni bilo treba dosti za začetek šušljanja: homoseksualci, krivoverci, malikovalci, ki častijo neko bradato glavo, za katero se ne ve, od kod je prišla, zagotovo pa ne s panteona dobrih vernikov, nemara si delijo skrivnosti ismailitov, trgujejo z asasini Starca z Gore. Filip in njegovi svetovalci so nekako obrnili govorice v svoj prid.

Za Filipovim hrbtom sta vlekla niti njegova zlobneža Enguerrand Marignyjski in Viljem Nogaretski. Marignyjski je bil tisti, ki je naposled položil roko čez zakladnico Templja in jo upravljal v imenu kralja, vse dokler je niso prevzeli ivanovci, in ne ve se, kdo je dobil obresti. Nogaretski, kraljevi pečatnikar, je bil leta 1303 načrtovalec incidenta v Anagniju, kjer je Sciarra Colonna oklofutal papeža Bonifacija VIII. Ta je zaradi ponižanja umrl manj kot mesec dni pozneje.

Tedaj pa je na prizorišče stopil neki Esquieu Floyranski. V zaporu, kjer je bil zaradi neznanih zločinov in bil malodane obsojen na smrt, si je menda delil celico s templjarskim odpadnikom, ki je tudi čakal na vešala, in od njega izvedel strašno izpoved. Floyranski je nato v zameno za svoje življenje in spodobno vsoto povedal vse, kar je izvedel. To pa je bilo natanko tisto, o čemer so čivkali že vrabci na strehi. Toda govorice so zdaj postale izpovedi priče v dokaznem postopku. Kralj je senzacionalna pričevanja Floyranskega sporočil papežu, ki je bil takrat Klemen V., torej tisti, ki je papeški sedež prenesel v Avignon. Papež je bil v dvomih, ali naj verjame obtožbam, poleg tega pa je vedel, da se je vse prej kot modro vtikati v zadeve Templja. Kljub temu je leta 1307 privolil v začetek uradne preiskave. Molayjski je bil o tem obveščen, toda razglasil je, da je njegova vest čista. Ob kralju je še naprej sodeloval pri uradnih ceremonijah kot knez med knezi. Klemen V. je začel zavlačevati in kralj je posumil, da hoče dati papež templjarjem dovolj časa, da bi jo podurhali. Toda ne: templjarji so še kar naprej popivali in preklinjali na svojih komendah, kakor da se ne bi zavedali nevarnosti. In to je prva uganka.

14. septembra leta 1307 je kralj razposlal zapečatena sporočila vsem kraljevim namestnikom in senešalom kraljestva in jim ukazal množično aretacijo templjarjev in zaseg njihovega premoženja. Med izdajo povelja in aretacijo, do katere je prišlo 13. oktobra, je minil en mesec. Templjarji niso ničesar slutili. Na jutro dneva aretacije so padli vsi v mrežo in – to je druga uganka – se predali brez najmanjšega upiranja. V prejšnjih dnevih so kraljevi uradniki, da nič ne bi ušlo zasegu, opravili nekak popis templjarskega premoženja na vsem ozemlju Francije z otročjimi administrativnimi izgovori. Templjarji pa nič: ‘Izvolite sesti, gospod kraljevi namestnik, poglejte kamor hočete, kakor da bi bili v svoji hiši.’

Ko je papež izvedel za aretacijo, je hotel protestirati, a je bilo že prepozno. Kraljevi komisarji so že privlekli na dan železa in vrvi in veliko vitezov je med mučenjem popustilo. Po njihovem priznanju so jih lahko izročili le še inkvizitorjem, ki sicer še niso začeli prižigati grmad, so pa imeli svoje metode. In vitezi so potrdili svoja priznanja.

To pa je tretja skrivnost: že res, da so bila mučenja, in to huda, če je šestintrideset vitezov med njimi umrlo, toda nihče izmed teh jeklenih mož, navajenih upirati se krutim Turkom, se ni upiral kraljevim namestnikom. V Parizu le štirje od stoosemintridesetih vitezov niso hoteli priznati. Vsi drugi so – z Jakobom Molayjskim vred.

»Toda kaj so priznali?« je vprašal Belbo.

»Priznali so natanko tisto, kar je bilo že zapisano v nalogu za aretacijo. Le malo razlik je bilo v pričevanjih, vsaj v Franciji in Italiji. Toda v Angliji, kjer jih pravzaprav nihče ni hotel v resnici sodno preganjati, je v pričevanjih zaslediti kanonske obtožbe, ki pa so pripisane izjavam prič, ki niso imele nobene povezave z redom in so pričale le na podlagi govoric. Skratka, templjarji so priznali zgolj tam, kjer so od njih hoteli, da priznajo, in zgolj tisto, kar so od njih zahtevali, da priznajo.«

»Običajen inkvizitorski proces. Videli smo jih kar nekaj,« je pripomnil Belbo.

»In vendar so se obtoženi nenavadno vedli. Temelji obtožbe, da se vitezi med svojimi obredi posvetitve trikrat odrečejo Kristusu, pljuvajo na križ, se slečejo in drug drugega poljubljajo in posteriori parte spine dorsi, z drugimi besedami na zadnjico, na popek ter na usta in humane dignitatis opprobium, naposled pa se predajo vzajemnemu prešuštvovanju, so zapisani v besedilu. Skratka, predajo se orgiji. Nato jim pokažejo glavo nekega bradatega malika in tile jo morajo častiti. In kaj odgovorijo obtoženci, ko jih seznanijo s takimi obtožbami? Gotfrid Charnayjski, tisti, ki je umrl na grmadi skupaj z Molayjskim, pravi, da se mu je to v resnici zgodilo, da se je odrekel Kristusu, vendar le z usti in ne s srcem, in da se ne spomni, ali je pljunil na križ, ker je bilo tistega večera vse skupaj na hitro opravljeno. Glede poljuba na zadnjico pa je slišal preceptorja iz Auvergneja reči, da se je v bistvu bolje združevati z brati kot pa se kompromitirati z žensko, da pa on sam nikoli ni storil mesenega greha z drugimi vitezi. Torej ‘ja, toda vse skupaj je bila le igra, nihče ni v resnici verjel vanjo, tako ali tako so to počeli zgolj drugi, jaz pa ne, zraven sem bil le iz olike.’ Jakob Molayjski, veliki mojster, torej vse prej kot zadnji v tolpi, je izjavil, da se je takrat, ko so mu dali križ, da bi pljunil nanj, le pretvarjal in je raje pljunil na tla. Priznal je, da so bili obredi posvetitve bolj ali manj takšni, toda – če pove po resnici – jih ne bi znal bolj natančno opisati, ker je med opravljanjem svoje dolžnosti posvetil zgolj nekaj bratov. Nekdo drug je rekel, da je poljubil mojstra, vendar ne na zadnjico, temveč zgolj na usta, da pa je mojster poljubil njega na zadnjico. Nekateri so priznali več, kot je bilo potrebno: da se niso zgolj odrekli Kristusu, temveč da so tudi trdili, da je bil zločinec, da so zanikali Marijino devištvo, da so na križ celo urinirali, in to ne le na dan svoje posvetitve, temveč tudi med svetim tednom, da niso verjeli v zakramente, da se niso omejevali zgolj na čaščenje Bafometa, marveč da so častili celo hudiča v podobi mačke …«

Enako grotesken, čeprav manj neverjeten, je pas de deux, ki se je v tem trenutku začel med kraljem in papežem. Papež je hotel stvar vzeti v svoje roke, kralj pa proces sam pripeljati do konca, papež je hotel razpustiti red zgolj začasno in obsoditi krivce, nato pa ga obnoviti v njegovi prvobitni čistosti, kralj pa, da bi se škandal razširil, da bi proces zajel celoten red in ga pripeljal do dokončne razpustitve – politične in verske zagotovo, še predvsem pa finančne.

V nekem trenutku se je pojavila listina, ki je prava mojstrovina. Nekateri teološki učenjaki so ugotovili, da obtoženci niso upravičeni do branilca. S tem bi jim namreč preprečili, da bi svoja priznanja umaknili: ker so priznali, ni bilo potrebe po procesu in kralj bi moral ravnati po službeni dolžnosti. Proces je namreč potreben, le kadar pri sodnem primeru obstaja kak dvom, v tem primeru pa ga ni bilo. »Zakaj bi jim torej dali branilca, če ne zato, da bi jih ščitil pred posledicami napak, ki so jih že priznali, ko pa je zločin zaradi nedvomnih dejstev popolnoma jasen?«

Ker pa je obstajalo tveganje, da bo proces ušel kralju iz rok in prešel v papeževe roke, sta kralj in Nogaretski pripravila odmeven proces proti škofu Troyesa, obtoženemu čarovništva na podlagi ovadbe skrivnostnega spletkarja, nekega Noffa Deija. Nato se je razkrilo, da je Dei lagal – zato so ga pozneje obesili –, toda medtem so se na ubogega škofa zgrnile javne obtožbe sodomije, bogoskrunstva, oderuštva. Skratka, enaki zločini kot tisti templjarjev. Morda je hotel kralj pokazati sinovom Francije, da Cerkev nima pravice soditi templjarjem, saj je tudi sama omadeževana z njihovimi grehi, ali pa je kratko malo opozoril papeža, naj se ne vmešava. Vse skupaj je bilo zelo nejasno, bilo je preigravanje policije in tajnih služb, podtikanj in ovadb … Papež je bil potisnjen v kot in je privolil v zaslišanje dvainsedemdesetih templjarjev. Ti so potrdili priznanja, ki so jih dali med mučenjem. Toda papež je upošteval, da so se pokesali, in je igral na karto njihovega odrekanja krivi veri, da bi jim lahko odpustil.

V tem trenutku pa se je zgodilo nekaj drugega – to težavo naj bi rešil v svoji diplomski nalogi, a sem bil razpet med protislovnimi viri: kakor hitro je papež z veliko težavo le dobil viteze pod svojo pristojnost, jih je takoj vrnil kralju. Nikoli mi ni uspelo dojeti, zakaj je do tega prišlo. Molayjski prekliče svoje priznanje, Klemen mu da priložnost za obrambo in pošlje k njemu tri kardinale, ki ga zaslišijo: 26. novembra 1309 poda Molayjski prezirjivo obrambo v zagovor reda in svoje nedolžnosti ter ji doda grožnje tožnikom, toda kmalu zatem ga obišče kraljevi odposlanec Viljem Plaisanski, ki ga ima Molayjski za prijatelja, od njega dobi nekaj skrivnostnih nasvetov in 28. istega meseca izroči nejasno in boječe priznanje, da je ubog, neizobražen vitez, in se omeji na naštevanje zaslug (že daljnih) Templja, miloščin, ki jih je izročil, krvnega davka, danega v Sveti deželi, in tako dalje. Povrhu vsega prispe Nogaretski, ki spomni vse na več kot prijateljske stike Templja s Saladinom: to pa je že sum kaznivega dejanja veleizdaje. Izgovori Molayjskega so bili prozorni, pri tem pričevanju je bil – že utrujen po dveh letih ječe – videti kakor izžeta cunja, toda za takega se je izkazal že takoj po aretaciji. Pri tretjem pričevanju marca naslednje leto pa je ubral drugačno taktiko: ni hotel govoriti, češ da bo govoril edinole pred papežem.

To je bil nenaden preobrat in začela se je epska drama. Aprila leta 1310 je petsto petdeset templjarjev zaprosilo, naj jim dovolijo zagovarjati red. Razkrili so mučenja, ki so jim bili podvrženi tisti, ki so priznali, zanikali vse obtožbe proti sebi in jih navedli za neverjetne. Toda kralj in Nogaretski sta vedela, kaj morata storiti. Nekateri templjarji preklicujejo svoja priznanja? Toliko bolje: torej jih imamo lahko za recidivne in krivoprisežnike oziroma relapse – to je bila v tistih časih strahotna obtožba –, saj predrzno preklicujejo nekaj, kar so že priznali. Tistemu, ki prizna in se pokesa, se lahko tudi odpusti, ne more pa se tistemu, ki se ne, ker prekliče svoje priznanje in krivo prisega, da se nima za kaj pokesati. Tako štiriinpetdeset od teh krivoprisežnikov obsodijo na smrt.

Odziva drugih zapornikov ni težko uganiti. Kdor prizna, ostane sicer v ječi, a je živ in lahko počaka na nadaljnji razvoj dogodkov. Kdor ne prizna ali – in to je še slabše – celo prekliče svoje priznanje, gre na grmado. Petsto še živih krivoprisežnikov je preklicalo svoje preklice priznanja.

Pokazalo se je, da je bila to modra odločitev, saj so bili tisti, ki niso priznali, leta 1312 obsojeni na dosmrtno ječo, tisti, ki so, pa so bili oproščeni. Filip ni hotel masakra, temveč le razpustiti red. Spet svobodni vitezi, po štirih ali petih letih ječe že telesno in duševno na tleh, so se tiho pridružili drugim redovom, hoteli so biti pozabljeni, in o tem izginotju, tej razpustitvi bo še dolgo živela legenda o skrivnem preživetju reda.

Molayjski je še vedno vztrajal, da mora govoriti pred papežem. Klemen je leta 1311 sklical koncil v Viennu, na katerega pa ga ni povabil. Potrdil je razpustitev reda in njegovo imovino dodelil ivanovcem, čeprav jo je trenutno upravljal kralj.

Minejo še tri leta in končno je dosežen sporazum s papežem. 19. marca 1314 obsodijo Molayjskega v Parizu na trgu pred stolnico Notre-Dame na dosmrtno ječo. Ko sliši to sodbo, se mu za trenutek povrne dostojanstvo. Čakal je, da mu bo papež dovolil, da bi se opral krivde, in zato se zdaj počuti izdanega. Dobro ve, da bi bil tudi on krivoprisežnik in recidiven, če bi znova preklical svoje priznanje. Kaj se je dogajalo v njegovem srcu po skoraj sedmih letih čakanja na sodbo? Je spet dobil pogum svojih predhodnikov? Ali pa se že izmozgan in z obetom, da bo vse svoje preostale dni preživel živ zazidan in osramočen, raje odloči za častno smrt? Skratka, javno izjavi, da so on in njegovi sobratje nedolžni. Templjarji, je rekel, so zagrešili en sam samcat zločin: iz svoje strahopetnosti so izdali Tempelj. On pa tega ne bo storil.

Nogaretski si mane roke: prestopek v javnosti zahteva javno in dokončno obsodbo po hitrem postopku. Tako kot Molayjski se odzove tudi Gotfrid Charnayjski, komtur Normandije. Kralj se še istega dne odloči: na konici Ile de la Cité postavijo grmado in ob sončnem zahodu sežgejo na njej Molayjskega in Charnayjskega.

Po izročilu naj bi veliki mojster pred svojo smrtjo napovedal propad svojih preganjalcev in v resnici so papež, kralj in Nogaretski umrli še pred koncem tistega leta. Marignyjskega so po kraljevi smrti obtožili poneverb, njegovi sovražniki so ga ovadili čarovništva in ga dali obesiti. Veliko jih je postalo mnenja, da je Molayjski mučenec. Sam Dante je v svojem pisanju izrazil ogorčenje mnogih zaradi preganjanja templjarjev.

Tu pa se konča zgodovina in se začne legenda. V enem od njenih poglavij je ob giljotiniranju Ludvika XVI. nekdo splezal na morišče in zavpil: »Jakob Molayjski, maščevan si!«

To je bila zgodba, ki sem jo tistega večera pri Piladeju med nenehnim prekinjanjem svojih poslušalcev nekako le povedal do konca.

Belbo me je na primer vprašal: »Pa si prepričan, da tega nisi morda prebral pri Orwellu ali Koestlerju?« Ali pa: »To se je vendar zgodilo tudi … no, kako je že bilo ime tistemu iz kulturne revolucije?« In Diotallevi je v takih trenutkih vsakič segel v besedo s kakšnimi modrimi: »Historia magistra vitae.« Na to mu je Belbo odvrnil: »Daj no, daj, kabalisti vendar ne verjamejo v zgodovino.« Diotallevi pa mu je kot pribito odgovoril: »Res je, vse se ponavlja v krogu in zgodovina je učiteljica zato, ker nas uči, da je ni. Vendar pa so pomembne zgolj permutacije.«

»Kdo so bili torej templjarji?« je naposled vprašal Belbo. »Najprej si jih predstavil kot nekakšne seržante iz kakšnega filma Johna Forda, nato kot tolpo razcapancev, potem kot viteze s kakšne stare miniature, pa kot božje bankirje, ki opravljajo svoje nečiste posle, pa kot poraženo vojsko, pa kot privržence nekakšne luciferske ločine in naposled kot mučence svobodne misli … Kdo so torej v resnici bili?«

»Obstaja celo vzrok, zakaj so postali mit. Verjetno so bili vse našteto skupaj. Kaj je bila Katoliška cerkev, bi se lahko leta tri tisoč vprašal kak marsovski zgodovinar, tisti, ki so jih metali levom, ali tisti, ki so pobijali krivoverce? Eno in drugo.«

»Toda ali so v resnici počeli vse tiste grozne stvari, zaradi katerih so bili obsojeni, ali ne?«

»Najbolj zabavno je, da njihovi privrženci, hočem reči novotempljarji iz različnih obdobij, pravijo, da so jih. In opravičil imajo veliko. Po prvi razlagi naj bi to bili nekakšni obredi študentovskih bratovščin: če hočeš postati templjar, potem dokaži, da imaš za to dovolj jajc, pljuni na križ in videli bomo, ali bo Bog poslal strelo nadte, če se pridružiš tej Militii, se moraš predati bratom z dušo in s telesom in naj te torej poljubijo na zadnjico. Po drugi razlagi naj bi jim rekli, da se morajo odreči Kristusu zato, da bi videli, kako se bodo izvlekli, če jih bodo zajeli Saraceni. Ta razlaga je neumna, ker nekoga pač ne učiš, kako prestati mučenje, s tem da mu rečeš, naj stori, pa čeprav le simbolično, tisto, kar mučitelj od njega zahteva. Tretja razlaga: templjarji so na Vzhodu prišli v stik s krivoverskimi manihejci, ki so prezirali križ, ker je bil mučilno orodje, s katerim so trpinčili Gospoda, in so pridigali, da se je treba odpovedati svetu in se odreči želji po zakonski zvezi in spočenjanju otrok. To je stara zamisel, skupna mnogim krivoverstvom iz prvih stoletij krščanstva, ki so jo prevzeli katarci – obstaja celo izročilo, po katerem naj bi bili templjarji prežeti s katarstvom. Tako lahko razumemo, od kod sodomija, ki je prav tako zgolj simbolična. Recimo, da so vitezi v resnici vzpostavili stike z manihejskimi krivoverci. Intelektualci zagotovo niso bili in so si pač malo iz naivnosti, malo iz snobizma in skupinskega duha izmislili nekakšno lastno obredje, ki jih je ločevalo od drugih križarjev. Svoje obrede so izvajali v znak medsebojnega prepoznavanja, ne da bi jih posebno zanimalo, kakšen je njihov pomen.«

»Kaj pa tisti Bafomet?«

»Poglejta, veliko je pričevanj o nekakšni figuri Baffometti, pri tem pa bi lahko šlo za napako prvega zapisnikarja, in če so ponarejali zapisnike, bi jo lahko tudi prepisali v vse naslednje dokumente. V drugih primerih je bil omenjen Mohamed (istud caput vester deus est, et vester Mahumet), in to naj bi bilo znamenje, da so si templjarji ustvarili svoje lastno sinkretistično bogoslužje. V nekaterih pričevanjih je zapisano tudi, da so morali kričati ‘jala’, kar naj bi pomenilo Alah. Toda muslimani niso častili podob Mohameda. Kdo je potem vplival na templjarje? Kje so pobrali tisto bradato glavo? Po pričevanjih jih je veliko videlo tiste glave in včasih niso videli samo glave, temveč celega malika iz lesa s kodrastimi lasmi, pozlačenega in zmeraj z brado. Videti je, da so preiskovalci našli te glave in jih pokazali obtožencem, toda pozneje za njimi ni ostala niti sled. Skratka, vsi so jih videli in nihče jih ni videl. Tako kot v tisti zgodbi z mačkom: nekateri so videli sivega mačka, drugi rdečega, spet drugi pa črnega. Toda zamislite si zasliševalca z razbeljenim železom: ‘Si videl kakšnega mačka med posvetitvijo?’ ‘Seveda sem ga,’ templjarska kmetija z vsemi svojimi poljskimi pridelki, ki jih je bilo treba obvarovati pred mišmi, je bila zagotovo polna mačk. Mačke v tistih časih v Evropi niso bile pogoste domače živali, v Egiptu so pa bile. Kdo ve, ali jih templjarji niso imeli v svojih hišah v nasprotju z navado poštenih ljudi, ki so se jim mačke zdele sumljive? In enako je bilo z Bafometovimi glavami. Morda so bile relikviariji v obliki glave, kar v tistem času ni bilo nič nenavadnega, in kajpak, nekateri pravijo, da je bil Bafomet alkimističen lik.«

»Alkimija je vedno v igri,« je bil prepričan Diotallevi. »Templjarji so bržkone poznali skrivnost izdelovanja zlata.«

»Seveda so jo poznali,« je rekel Belbo. »Napadeš kakšno saracensko mesto, pokolješ ženske in otroke, si nagrabiš vse, kar ti pride pod roke. Resnica pa je ta, da je tale zgodba ena sama velika zmešnjava.«

»Nemara so pa imeli zmešnjavo v svojih glavah, razumeta? Kaj jim je bilo mar za znanstvene razprave? Zgodovina je polna zgodb o takih elitnih ločinah, ki so si izoblikovale svoj slog, ki je bil ponavadi deloma postavljaški, deloma pa skrivnosten, pri tem pa še same niso dobro vedele, kaj počnejo. Seveda pa vedno obstaja tudi ezoterična razlaga: natanko so vedeli, kaj počnejo, bili so privrženci vzhodnjaških misterijev in celo poljub na zadnjico je imel neki posvetitveni pomen.«

»Mi lahko razložite posvetitveni pomen poljuba na zadnjico?« je zaprosil Diotallevi.

»Nekateri sodobni ezoteriki menijo, da so templjarji sprejeli indijska učenja. Poljub na zadnjico naj bi bil namenjen prebuditvi kače kundalini, kozmične sile, ki biva na dnu hrbtenice v spolnih žlezah. Ko se ta enkrat prebudi, se dvigne do pinealne žleze …«

»Tiste Descartesove?«

»Mislim, da ja. In tam naj bi na čelu odprla tretje oko. Tisto neposrednega videnja v čas in prostor. Prav zato marsikdo še vedno išče skrivnost templjarjev.«

»Filip Lepi bi moral skuriti sodobne ezoterike, ne pa tistih siromakov.«

»Res je, vendar pa sodobni ezoteriki nimajo niti prebite pare.«

»Zdaj lahko vidite, kakšne zgodbe morava na založbi poslušati,« je sklenil Belbo. »Končno razumem, zakaj tile templjarji obsedajo toliko mojih norcev.«

»Zdi se mi, da je vse skupaj malo podobno tisti vaši zgodbi s prejšnjega večera. Ves njihov primer je nekakšen izkrivljen silogizem. Obnašaj se kakor bedak in nedoumljiv boš ostal za vekomaj. Abrakadabra, mené mené tekél uparsín, papè Satan papè Satan aleppe, le vierge le vivace et le bel aujourd’hui, vsakič, ko kak pesnik, pridigar, voditelj, čarovnik izdavi kak brezpomenski mrmot, skuša človeštvo že stoletja dolgo razvozlati njegovo sporočilo. Templjarji ostajajo nedoumljivi zaradi zmede v svojih umih in prav zato jih mnogi častijo.«

»To je bila pa pozitivistična razlaga,« je pripomnil Diotallevi.

»Res je,« sem rekel, »morda pa sem pozitivist. Z ustrezno kirurško operacijo na pinealni žlezi bi templjarji lahko postali ivanovci, z drugimi besedami, običajni ljudje. Vojna pokvari možganske tokokroge, verjetno je težava v bobnenju topov ali pa v grškem ognju … Kar poglejta generale.«

Ura je bila že ena. Diotallevi se je opotekal, opit od tonika. Poslovili smo se. Tisti večer sem se zabaval. In onadva tudi. Nismo še vedeli, da smo se začeli igrati z grškim ognjem, ki žge in požira.

15

Erard Sivereyjski mi je rekel: »Gospod, če boste zagotovili, da ne jaz ne moji potomci ne bomo ostali brez časti, bom zaprosil za pomoč grofa Anžujskega, ki ga vidim tamle, sredi polj.« In odgovoril sem mu: »Moj dragi Erard, dosegli boste veliko čast, če boste odšli po pomoč, da bi rešili naša življenja, saj je ne nazadnje v nevarnosti tudi vaše.«

(Jean de Joinville, Histoire de Saint Louis, 46, 226)

Po tistem templjarskem večeru sem imel z Belbom le bežne pogovore v baru, kamor sem zahajal vse redkeje, ker sem pisal diplomsko nalogo.

Nekega dne je bil velik shod proti fašističnim zarotam, ki bi se moral začeti na univerzi in na katerega so bili povabljeni, tako kot je bilo takrat v navadi, vsi protifašistični intelektualci. Ob poti so se šopirili policaji, toda bržkone po tihem dogovoru naj bi šlo vse svojo pot. To je bilo značilno za tiste čase: demonstracija brez dovoljenja, toda če ni prišlo do neredov, je policija le opazovala in nadzirala, da levica ne bi prestopila nenapisanih meja, zarisanih v središču Milana (takrat je bilo veliko ozemeljskih dogovorov). V južnem delu starega mestnega jedra je potekalo protestno zborovanje, onkraj Avgustovega trga in na vsem območju Trga San Babila pa so bili fašisti. Če je kdo prestopil mejo, je prišlo do incidentov, sicer pa se ni zgodilo nič, tako kakor se ne med krotilcem in levom. Ponavadi mislimo, da krotilca napade besni lev in ga krotilec ukroti tako, da dvigne svoj bič ali ustreli v zrak s pištolo. Napaka: lev je že sit in poln pomirjeval, ko vstopi v kletko, in si ne želi napasti nikogar. Tako kakor vse živali ima neko varnostno območje, onkraj katerega se lahko zgodi karkoli, ne da bi ga to vznemirilo. Ko pa krotilec stopi v to njegovo območje, zarjove; nato krotilec dvigne bič, pri tem pa stopi za korak nazaj (kakor da bi hotel vzeti zalet za skok naprej) in lev se pomiri. Tudi simulirana revolucija mora imeti svoja pravila.

Šel sem na demonstracije, a se nisem pridružil nobeni skupini. Bil sem na obrobju, na Trgu svetega Štefana, kjer so naokrog postopali novinarji, založniški uredniki, umetniki, ki so prišli izkazat solidarnost. Ves bar Pilade.

Znašel sem se poleg Belba. Bil je z žensko, v družbi katere sem ga pogosto videl v baru, in presodil sem, da je njegovo dekle (Pozneje je izginila – zdaj tudi vem, zakaj, saj sem prebral zgodbo o doktorju Wagnerju, ki sem jo našel v Belbovih datotekah.).

»Ste tudi vi tukaj?« sem ga vprašal.

»Kaj hočete,« se je nasmehnil v zadregi. »Treba je pač nekako rešiti tudi dušo. Crede firmiter et pecca fortitier. Vas ta prizor na nič ne spomni?«

Pogledal sem naokrog. Bilo je sončno popoldne, eden tistih dnevov, ko je Milano lep, z rumenimi pročelji hiš in nežno kovinskim nebom. Policija pred nami je bila oklopljena s šlemi in plastičnimi ščiti, za katere se je zdelo, da odsevajo jeklene odbleske, neki inšpektor v civilu, opasan s kričečo trobojnico, pa je hodil gor in dol ob prednji vrsti svojih. Obrnil sem se in pogledal čelo demonstracije: množica se je premikala, toda stopala je na mestu, vrste so bile strnjene, a nepravilne, skoraj kačje vijugave, človeška gmota je bila videti vsa bodičasta od kopij zastav, praporov, transparentov, palic. Nepotrpežljive skupine so občasno intonirale gesla v ritmu; ob bokih sprevoda so se motali aktivisti z rdečimi rutami na obrazih, v pisanih srajcah, s kovičenimi pasovi na kavbojkah, ki so doživele že marsikaj; tudi neprimerno orožje, skrito pod zvitimi zastavami, ki so jih stiskali v rokah, je bilo podobno elementom barvne palete. Pomislil sem na Dufyja in na njegovo veselje. Zaradi asociacije sem z Dufyja prešel na Guillauma Dufayja. Dobil sem občutek, da sem v neki miniaturi, ob vrstah protestnikov sem v majhnih gručah zagledal nekaj androgenih dam, ki so čakale na obljubljeni veliki izkaz poguma. Toda vse to me je spreletelo v enem hipu, kakor da bi spet doživljal neko drugo izkušnjo, ne da bi mi jo uspelo prepoznati.

»Mar ni zavzetje Askalona?« me je vprašal Belbo.

»Pri gospodu svetem Jakobu, moj dobri gospod,« sem rekel, »pa je res križarski spopad! Grem stavit, da bodo ta večer nekateri od teh v raju!«

»Ja,« je rekel Belbo, »toda težava je v tem, kako ugotoviti, kje so Saraceni.«

»Policija je zagotovo tevtonska,« sem pripomnil, »zaradi česar bi mi lahko bili horde Aleksandra Nevskega, toda morda sem vse skupaj pomešal. Poglejte tisto skupino tam spodaj, zagotovo so prijatelji grofa Artoiškega, ki komaj čakajo na začetek bitke, saj ne prenesejo nobene žalitve in se že pomikajo proti sovražnikovim prednjim vrstam ter jih z glasnimi grožnjami izzivajo!«

V tistem trenutku pa je prišlo do incidenta. Ne spomnim se dobro, sprevod se je premaknil, skupina aktivistov z verigami in volnenimi oglavnicami se je začela prebijati skozi vrste policije, da bi prišla na Trg San Babila, in pri tem vpila sovražna gesla. Prva vrsta policajev se je razmaknila in pokazali so se vodni topovi, s predhodnic sprevoda so poletele prve ležajne krogle, prvi kamni, skupina policajev je odločno krenila naprej in grobo udrihala s pendreki, sprevod pa je začel valovati. V tistem trenutku se je nekje daleč, na koncu Ulice Laghetto, zaslišal strel. Morda je počila le pnevmatika, nemara petarda, mogoče je bil strel s strašilno pištolo, ki jo je sprožila ena tistih skupin, ki so že čez nekaj let redno uporabljale pištolo P38.

Zavladala je panika. Policija je izvlekla orožje, zaslišal se je glas trobent za napad, sprevod se je razdelil na bojevite, ki so se podali v spopad, in druge, ki so menili, da je njihova naloga opravljena. Začel sem bežati po Ulici Larga v paničnem strahu, da bi me zadel kak top predmet iz rok kogarkoli že. Nenadoma sem se znašel ob Belbu in njegovi prijateljici. Tekla sta precej hitro, vendar ne panično.

Na vogalu Ulice Rastelli me je Belbo zagrabil za roko: »V to smer, mladenič,« mi je rekel. Hotel sem ga vprašati, zakaj, saj se mi je Ulica Larga zdela širša in obljudena, in zajela me je klavstrofobija v labirintu uličic med Ulico Pecorari in Nadškofovsko palačo. Občutek sem imel, da bi se bilo tam, kamor me je vodil Belbo, teže skriti ali pomešati med množico, če bi nam prišla policija naproti. Pomignil mi je, naj bom tiho, zavil okrog dveh ali treh vogalov, upočasnil svoj tek, ki se je spremenil v hojo prav za milansko stolnico, kjer je promet normalno potekal in ni bilo slišati odmevov bitke, ki je bila manj kot dvesto metrov stran. Še zmeraj v tišini smo šli okrog stolnice in se znašli pred pročeljem, ki gleda proti Gallerii. Belbo je kupil vrečko piče in začel z blaženim veseljem hraniti golobe. Stopili smo se s sobotno gnečo, z Belbom sva bila v suknjiču in s kravato, ženska pa v uniformi milanske gospe: siv puli in ogrlica z biseri, ki so bili umetni ali pa morda tudi ne. Belbo mi jo je predstavil: »To je Sandra, se poznata?«

»Na videz. Živijo.«

»Poglejte, Casaubon,« mi je takrat rekel Belbo, »nikoli se ne beži naravnost. Napoleon III. je dal po zgledu Savojcev v Torinu porušiti Pariz in ga spremeniti v mrežo bulvarjev, ki jih vsi občudujemo kot mojstrovino urbanistične vede. Toda ravne ceste omogočajo boljši nadzor nad upirajočo se množico. Kjer je bilo le mogoče, so celo stranske ulice razširili in zravnali, poglejte na primer Elizejske poljane. Tam, kjer pa to ni bilo možno, na primer v spletu uličic latinske četrti, je maj ‘68 dal najboljše od sebe. Med begom zaviješ v uličice. Nobena policijska sila ne more vseh nadzirati in tudi policaji se bojijo vstopiti vanje v majhnih, med sabo ločenih skupinah. Če naletiš na dva sama, sta bolj prestrašena od tebe in po tihem dogovoru začnete bežati v nasprotne smeri. Ko sodeluješ na kakšnem množičnem zborovanju in ne poznaš dobro četrti, si prvi dan ogledaš kraje, potem pa se postaviš na vogal, od koder vodijo majhne uličice.«

»Ste bili kdaj na kakšnem tečaju v Boliviji?«

»Tehnik preživetja se naučiš zgolj v otroštvu, razen če se pozneje ne pridružiš zelenim baretkam. Preživel sem hude čase – tiste partizanske vojne v ***,« in imenoval je neko vas med Montferratom in Langhejem. »Bili smo evakuirani iz mesta leta 1943, torej res v pravem času, da smo bili lahko deležni vsega: hajk, SS-a, puškarjenja po ulicah … Spominjam se večera, ko sem šel v hrib po sveže mleko na neko kmetijo in zaslišal rahel šum nad svojo glavo med vrhovi dreves: frr, frr. Dojel sem, da z nekega oddaljenega hriba pred mano streljajo s strojnico na železniško progo, ki je tekla v dolini za mano. Notranji glas ti pravi, da zbeži ali pa se vrzi na tla. Storil sem napako: stekel sem proti dolini in v nekem trenutku zaslišal na poljih okrog sebe pak, pak, pak. Bili so kratki rafali, ki so padali na tla, še preden bi prišli do železniške proge. Dojel sem, da moraš bežati navkreber, če streljajo s hriba, z velike višine in od daleč proti dolini: više ko se vzpneš, više nad tvojo glavo letijo krogle. Moja babica je med nekim obstreljevanjem med fašisti in partizani, ki so bili vsak na svoji strani koruznega polja, ona pa na njem, dobila čudovito zamisel: ker bi ne glede na to, v katero smer bi bežala, tvegala, da jo zadene zablodela krogla, se je vrgla na tla sredi polja, prav med ognjenima črtama. V takem položaju je ostala deset minut, z obrazom na tleh, in upala, da ne eni ne drugi ne bodo preveč napredovali. In se je izšlo. Poglejte, kadar se takih stvari naučiš v otroštvu, se ti trdno zasidrajo v podzavest.«

»Torej ste bili v partizanih, kot se reče.«

»Kot opazovalec,« je rekel. In zaznal sem rahlo zadrego v njegovem glasu. »Triinštiridesetega sem bil star enajst let, ob koncu vojne komaj trinajst. Bil sem premlad, da bi se pridružil odporu, vendar dovolj star, da sem vse skupaj opazoval s skoraj fotografsko natančnostjo. Kaj drugega pa bi lahko storil? Opazoval sem. In bežal, tako kot danes.«

»Zdaj bi morali pisati o tem, ne pa popravljati knjig drugih.«

»Vse je bilo že povedano, Casaubon. Če bi bil takrat star dvajset let, bi v petdesetih letih pisal pesmi s spominsko tematiko. Na srečo sem se rodil prepozno, in ko sem bil dovolj star, da bi lahko pisal, mi ni preostalo drugega, kot da prebiram že napisane knjige. Po drugi strani bi lahko končal tudi na tistem hribu s kroglo v glavi.«

»Ki bi bila čigava?« sem ga vprašal in to takoj obžaloval. »Oprostite mi, le šalil sem se.«

»Ne, ni bila šala. Seveda danes to vem, toda to vem danes. Sem vedel takrat? Ali veste, da vas lahko preganjajo očitki vesti vse življenje, pa ne zato, ker ste se narobe odločili – tega se lahko vsaj kesate –, temveč zato, ker nikoli niste imeli priložnosti, da bi si dokazali, da bi se prav odločili … Bil sem potencialni izdajalec. S kakšno pravico bi lahko pisal o katerikoli resnici in jo podajal drugim?«

»Oprostite mi,« sem rekel, »potencialno bi lahko postali tudi Jack Razparač, a niste. To je nevrotično. Ali pa vaši očitki vesti temeljijo na stvarnih dokazih?«

»Kaj pa je lahko dokaz v takih primerih? In ko že govorimo o nevrozi, drevi je večerja z doktorjem Wagnerjem. Na Piazzo della Scala grem po taksi. Greva, Sandra?«

»Doktor Wagner?« sem vprašal, medtem ko sem se poslavljal od njiju. »Osebno?«

»Ja, nekaj dni bo v Milanu in nemara mi ga bo uspelo prepričati, da nam odstopi nekaj svojih še neobjavljenih esejev. Iz njih bi lahko sestavili kakšno knjižico. To bi bil v resnici dober posel.«

Torej je bil Belbo v stikih z doktorjem Wagnerjem že v tistih časih. Sprašujem se, ali je prav tistega večera Wagner (izgovarja se Vagnèr) psihoanaliziral Belba zastonj in ne da bi kdorkoli od njiju to vedel. Ali pa se je to zgodilo pozneje.

Vsekakor pa je bilo takrat prvič, da sem slišal Belba govoriti o njegovem otroštvu v ***. Zanimivo, da je govoril prav o nekaterih begih – skorajda zmagoslavnih v luči spomina, ki pa se jih je spomnil šele potem, ko je – z mano, a pred mano – neslavno, čeprav modro spet bežal.

16

Potem ko so brata Etienna Provinskega pripeljali pred prej omenjene komisarje, so ga ti vprašali, ali hoče braniti red. Rekel je, da noče in da bi ga lahko, če bi ga mojstri hoteli braniti, toda sam je bil pred aretacijo v redu šele devet mesecev.

(Pričevanje z dne 27. 11. 1309)

V Abulafiju sem našel pripoved še o drugih Belbovih pobegih in o njih sem razmišljal tistega večera v periskopu, medtem ko sem v temi zaznaval nenehno šumenje, škripanje, ječanje – in si dopovedoval, naj ostanem miren, saj so se tako ponoči med sabo pogovarjali muzeji, knjižnice, stare palače. Stare omare se posedajo, okenski okvirji se odzivajo na večerno vlago, ometi se komaj opazno mrvijo za milimeter na stoletje, zidovje poka. Ne moreš zbežati, sem si dopovedoval, saj si tukaj prav zato, da bi izvedel, kaj se je zgodilo z nekom, ki je skušal z enim samim dejanjem iz brezglavega poguma (ali iz obupa) narediti konec celi vrsti pobegov nemara zato, da bi pospešil tisto tolikokrat preloženo srečanje z resnico.

Ime datoteke: Kanal

Sem zbežal pred policijskim naskokom ali spet pred zgodovino? Je v čem sploh razlika? Sem šel na protestni shod zaradi moralne izbire ali zato, da bi se še enkrat preizkusil pred priložnostjo? Naj bo, izgubil sem velike priložnosti, ker sem prišel prehitro ali prepozno, toda to je bilo po krivdi matične knjige. Hotel sem biti na tistem travniku in streljati tudi za ceno, da bi zadel babico. Tam nisem bil zaradi svojih let in ne zavoljo strahopetnosti. V redu. Kaj pa na shodu? Znova sem zbežal iz generacijskih razlogov, saj tisti spopad ni imel ničesar z mano. Toda lahko bi tvegal, pa čeprav brez navdušenja, in s tem dokazal, da bi takrat na travniku znal izbrati. Ali je smiselno izbrati napačno priložnost, da bi se prepričal, da bi izbral pravo? Kdo ve, koliko od tistih, ki so danes izbrali spopad, je tako storilo. Toda lažna priložnost ni dobra priložnost.

Ali si strahopeten, ker se ti zdi, da je pogum drugih pretiran glede na ničevost okoliščine? Potemtakem dela modrost strahopetce. Zato dobra priložnost ne pride, kadar preživiš življenje v njenem iskanju in razmišljanju o njej. Priložnost si izbereš po vzgibu in v tistem trenutku ne veš, da je to prava priložnost. Morda si jo kdaj zagrabil in tega nisi nikoli izvedel? Kako imaš lahko slabo vest in se počutiš bojazljivca zgolj zato, ker si se rodil v napačnem desetletju? Odgovor: občutek, da si strahopetec, imaš zato, ker si nekoč bil strahopetec. In če si se tudi takrat izognil pravi priložnosti, ker si menil, da je neprimerna?

Opiši hišo v ***, osamljeno na hribu med vinogradi – ali ne pravijo takim hribom, da so podobni dojkam? – in cesto, ki je vodila na obrobje mesteca, k zadnji naseljeni vrsti hiš – ali k prvi (tega kajpak ne boš nikoli izvedel, če ne boš izbral zornega kota pogleda). Mali begunec gre iz zavetja družine in se poda v mikavno naselje, hodi po drevoredu in se z zavistjo v srcu boji Kolovoza.

Kolovoz je bil zbirališče tolpe Kolovoza. Podeželski otroci, umazani, glasni. Bil sem preveč mesten in se jih je bilo bolje izogibati. Toda če sem hotel na trg, v kiosk in v papirnico, mi ni preostalo drugega, kot iti ob Kanalu, če se nisem hotel podati na skorajda ekvatorialno in kaj malo častno potovanje. Dečki s Kolovoza so bili mali gentlemani v primerjavi s tolpo Kanala, predela, ki je dobil ime po nekdanjem hudourniku, spremenjenem v odtočni kanal. Takrat je še tekel skozi najsiromašnejši predel naselja. Tisti s Kanala so bili v resnici odurni, lumpenproletarski in nasilni.

Tisti s Kolovoza niso mogli čez ozemlje Kanala, ne da bi jih tam napadli in pretepli. Sprva nisem vedel, da sem s Kolovoza, saj sem komajda prišel, toda tisti s Kanala so me že imeli za sovražnika. Šel sem čez njihovo ozemlje z odprtim otroškim časopisom pred sabo, med hojo sem bral in so me zagledali. Začel sem teči, oni pa za mano, vmes so lučali kamenje, eden je priletel naravnost skozi časopis, ki sem ga še zmeraj držal odprtega pred sabo, da bi ohranil nekakšno dostojanstvo. Rešil sem si življenje, a pri tem izgubil časopis. Naslednji dan sem se odločil, da se bom pridružil tolpi Kolovoza.

Pojavil sem se na njihovem sinedriju in bil sprejet s krohotom. Takrat sem imel goste lase, ki so mi ponavadi stali pokonci na glavi, kakor tistemu iz reklame za svinčnike znamke Presbitero. Kino, reklame, sprehodi po nedeljski maši so ponujali slog mladeničev v dvovrstnih suknjičih s širokimi rameni, z brki in lasmi, namazanimi z briljantino, bleščečimi in prilegajočimi se glavi. Pričeski, počesani nazaj, se je takrat reklo mascagna. In jaz sem hotel imeti mascagno. V ponedeljek sem si na tržnici za smešno nizko vsoto glede na okoliščine na trgu z vrednostnimi papirji, toda ogromno zame, nabavil škatle z briljantino, gosto kakor med iz satovja, in si jo ure dolgo nanašal na lase, vse dokler si jih nisem sploščil v eno samo svinčeno težko kaloto, nekakšno papeško čepico. Nato sem si nadel mrežico, da mi jih je stisnila. Tisti s Kolovoza so me že videli iti tam mimo z mrežico in so me zbadali v svojem grobem narečju, ki sem ga razumel, ne pa tudi govoril. Tistega dne sem si mrežico – potem ko sem jo imel doma dve uri na glavi – snel, preveril njen veličastni učinek v ogledalu in se odpravil k njim, da bi jim prisegel zvestobo. Do njih sem prišel, ko je briljantina s tržnice že nehala učinkovati in so se lasje sicer spet začeli postavljati pokonci, a po polžje. Tisti s Kolovoza so se vsi navdušeni postavili okrog mene in se suvali s komolci. Vprašal sem jih, ali bi me sprejeli.

Žal pa sem se izražal v italijanščini: bil sem drugačen. Naprej je stopil njihov vodja Martinetti, ki se mi je takrat zdel pravi velikan, veličasten, bosih nog. Postavil je pogoj, da prestanem sto brc v zadnjo plat. Nemara zato, da bi prebudile kačo kundalini. Sprejel sem. Postavil sem se ob zid, za roke sta me držala dva marešala in dobil sem sto brc z boso nogo. Martinetti je opravil svoje delo, kot se spodobi, z navdušenjem, metodično, brcal je s podplatom in ne s sprednjim delom, da si ne bi poškodoval nožnih palcev. Zbor banditov je dajal ritem obredu. Šteli so v narečju. Nato so me zaprli v zajčnik za pol ure in se vmes zabavali z grlenim govorjenjem. Iz zajčnika so me spustili, ko sem se pritožil, da imam mravljinčaste noge. Bil sem ponosen, saj sem se znal dostojanstveno prilagoditi divji liturgiji divje skupine. Bil sem mož, imenovan Konj.

Takrat so bili v *** ne preveč čuječi tevtonski vitezi, saj navzočnosti partizanov še ni bilo zaznati – bili smo na koncu leta 1943 ali v začetku leta 1944. Eno naših prvih pogumnih dejanj je bil poskus vstopa v njihovo barako, medtem ko so se nekateri dobrikali stražarju, visokemu Langobardu, ki je jedel gromozanski sendvič s – tako se nam je zdelo in bili smo zgroženi – salamo in marmelado. Motilna skupina se je dobrikala Nemcu in hvalila njegovo orožje, mi pa smo iz barake (vanjo se je dalo vstopiti z zadnje strani, kjer je manjkala deska) ukradli nekaj hlebčkov trotila. Ne verjamem, da so tisti trotil kdaj uporabili, toda po Martinettijevih načrtih naj bi ga razstrelili na polju v pirotehnične namene in z metodami, za katere zdaj vem, da so bile zelo primitivne in neprimerne. Pozneje so Nemce nadomestili tisti iz Decime Mas, mornarskih enot italijanske socialne republike, ki so postavili cestno zaporo poleg reke in prav na križišču, kamor so ob šestih zvečer po ulici navzdol prihajala dekleta iz zavoda svete Marije Pomočnice. Martinettiju je uspelo prepričati tiste iz Decime (niso mogli imeti več kot osemnajst let), naj zvežejo v šop nemške ročne bombe – tiste z dolgim ročajem –, jim izvlečejo varovala, da bi v plitvini eksplodirale prav v trenutku, ko bodo prihajala dekleta. Martinetti je natančno vedel, kaj je za to treba storiti in kako izračunati čas. Razložil je mornarju in učinek je bil čudežen: vodni steber se je dvignil nad peščino med bobnenjem eksplozije prav v trenutku, ko so dekleta prihajala izza vogala. Prišlo je do množičnega bega med silnim vreščanjem, mornarji in mi pa smo se kar zvijali od smeha. Tisti, ki so preživeli zavezniške zapore v Coltanu, so si zagotovo zapomnili te dneve slave, primerljive le z grmado Molayjskega.

Glavno razvedrilo dečkov s Kolovoza je bilo zbiranje tulcev nabojev in drugih ostankov vojne, ki jih je bilo po 8. septembru na pretek, na primer starih čelad, nabojnic, krušnjakov, včasih celo še celih nabojev. Še cel naboj uporabiš takole: naboj primeš za tulec, ga vtakneš v ključavnico in obrneš, krogla izpade in postane del posebne zbirke. Iz tulca streseš smodnik (včasih so v njem drobni koščki balistita) in ga natreseš v cikcakaste vzorce, ki jih prižgeš. Tulec, ki je bil še posebno cenjen, če je imel kapico nedotaknjeno, je povečal vojsko. Uspešen zbiralec jih je imel veliko in jih je postavil v vrste, ločene po izdelavi, barvi, obliki in velikosti. Tako je imel pehotne enote, ki so bile iz nabojev za brzostrelke in stenovke, potem praporščake in viteze iz nabojev za karabinke in jurišne puške enaindevetdeset (garande smo videli šele potem, ko so prišli Američani) – in največjo željo: nad druge štrleče velike mojstre, tulce nabojev za mitraljez.

Nekega večera, ko smo bili zatopljeni v te miroljubne igre, nam je Martinetti povedal, da je napočil pravi trenutek. Tolpi s Kanala smo poslali poziv na dvoboj in sprejela ga je. Do spopada naj bi prišlo na nevtralnem ozemlju za železniško postajo. Zvečer ob devetih.

Bilo je pozno poletno popoldne, soparno, a vzneseno. Vsakdo izmed nas se je oborožil z najbolj strah vzbujajočimi parafernalijami, iskali smo kose lesa, ki jih je bilo mogoče z lahkoto vihteti, si polnili nabojnice in krušnike s kamni različnih velikosti. Nekdo si je iz pasu karabinke naredil bič, ki je bil prav grozljiv, če si ga odločno vihtel. Vsaj v tistih večernih urah smo se vsi počutili junake, jaz pa še najbolj. To je bilo trpko, boleče, prečudovito vznemirjenje pred napadom – zbogom, draga moja, zbogom, prijetna rabota je biti vojak, žrtvovat gremo svojo mladost, kakor so nas učili v šoli pred osmim septembrom.

Martinettijev načrt je bil prebrisan: šli bomo čez nasip železniške proge bolj na severu in jim prišli nepričakovano za hrbet, pravzaprav že zmagovalci. Nato bo sledil odločen napad in nobene milosti ne bo.

Ob sončnem zahodu smo šli tako čez nasip, se obloženi s kamni in krepeli vlekli po njegovih klančinah in strmem robu. Z njegovega vrha smo jih zagledali, že v zasedi za latrinami postaje. Videli pa so tudi oni nas, saj so oprezali v našo smer, ker so domnevali, da bomo prišli s te strani. Ni nam preostalo drugega, kot da smo stopili z nasipa, ne da bi jim dali toliko časa, da bi jih lahko presenetila predvidljivost našega načrta.

Pred napadom ni nihče ponujal žganja naokrog, toda kljub temu smo se z glasnim vpitjem pognali naprej. Nato pa se je kakih sto metrov od postaje zgodilo. Tam so bile prve hiše, ki so kljub temu, da so bile bolj na redko postavljene, že sestavljale mrežo ozkih uličic. Zgodilo se je, da je najbolj bojevita skupina planila neustrašno naprej, medtem ko sem jaz in – na mojo srečo – še nekaj drugih upočasnili korak, se skrili za vogale hiš in od daleč opazovali.

Če bi nas Martinetti postavil v prednjo in zadnjo stražo, bi na ta način opravili svojo dolžnost, toda to je bila nekakšna samodejna razporeditev: pogumni spredaj, strahopetci zadaj. Iz naših zaklonišč – moje je bilo bolj zadaj od tistih drugih – smo opazovali bitko. Do katere pa ni prišlo.

Ko sta skupini prišli na razdaljo nekaj metrov druga od druge, sta se ustavili, se postavili nasproti, škrtali z zobmi, nato pa sta vodji stopila naprej in se začela pogajati, skratka, nastala je cela Jalta. Razdelila sta si območja vpliva in sklenila, da bosta dovoljevala občasne prehode, kot se je to dogajalo med kristjani in muslimani v Sveti deželi. Solidarnost med dvema viteštvoma je prevladala nad neogibnostjo bitke. Obe strani sta dokazali svoj pogum. V lepem sožitju sta se umaknili vsaka na svojo stran. V lepem sožitju sta se tolpi umaknili vsaka na svojo stran. Umaknili sta se vsaka na svoje.

Zdaj si skušam dopovedati, da nisem šel v napad, ker se mi je to zdelo smešno. Toda takrat si tega nisem rekel. Počutil sem se strahopetca in pika.

Zdaj si še bolj strahopetno pravim, da ne bi tvegal ničesar, če bi planil naprej z drugimi, in bi bilo moje življenje boljše v naslednjih letih. Pri dvanajstih nisem zagrabil prave priložnosti. Kot da prvič ne bi dobil erekcije, zaradi česar bi bil potem impotenten vse življenje.

Mesec pozneje, ko sta se tolpi s Kolovoza in Kanala zaradi naključnega prestopa meje znašli druga nasproti druge na nekem polju in so začele leteti grude zemlje, sem se – ne vem, ali opogumljen spričo dinamike prejšnjega srečanja ali iz želje po mučeništvu – postavil v prvo bojno črto. Prišlo je do obmetavanja s kamni, ki je bilo brez posledic za vse razen zame. Gruda zemlje, v kateri je bil očitno skrit kamen, me je zadela v ustnico in mi jo prebila. V joku sem stekel domov in mati mi je morala s pinceto pobirati zemljo iz rane znotraj ust. V ustih mi je ostala zatrdlina nasproti spodnjega desnega podočnika, in kadar grem čeznjo z jezikom, čutim nekakšen drget, nekakšen srh.

Toda ta zatrdlina mi ne daje odveze, ker sem jo dobil zaradi lastne nepremišljenosti in ne iz poguma. Z jezikom si zdrsnem po notranji strani spodnje ustnice in kaj storim? Pišem. Toda slaba literatura ne prinese odrešitve.

Po tistem dnevu demonstracij Belba nisem videl približno eno leto. Zaljubil sem se v Amparo in nisem več hodil k Piladeju oziroma tistih nekajkrat, ko sem bil tam z Amparo, Belba ni bilo. In Amparo tisti kraj ni bil všeč. S svojo moralno in politično strogostjo – ta se lahko primerja le z njeno ljubkostjo in njenim čudovitim ponosom – je ocenila bar za nekakšen klub demokratičnih dandyjev, demokratični dandizem pa je bil zanjo ena od spletk – pravzaprav najbolj pretanjena – kapitalistične zarote. To je bilo leto velike vneme, velike resnosti in velike notranje radosti. Z užitkom, toda mirno sem pisal diplomsko nalogo.

Belba sem spet srečal nekega dne ob Naviglijah, nedaleč od založbe Garamond. »Poglej ga no, poglej,« mi je veselo rekel, »moj najljubši templjar! Pravkar so mi podarili žganje nepopisne starosti. Zakaj ne bi skočili k meni? Imam papirnate kozarce in prosto popoldne.«

»To je pa zevgma,« sem pripomnil.

»Ne, bourbon je. Mislim, da so ga ustekleničili še pred padcem Alamoja.«

Šel sem z njim. Toda kakor hitro sva ga začela okušati, je vstopila Gudrun in sporočila, da je prišel neki gospod. Belbo se je lopnil z roko po čelu. Rekel mi je, da je pozabil na ta sestanek, vendar ne more biti naključje, da sem bil prav takrat tam. Kolikor je dojel, mu je ta osebek hotel pokazati knjigo, v kateri so omenjeni tudi templjarji. »Hitro se ga bom znebil,« je rekel, »toda morali mi boste pomagati z nekaj pronicljivimi pripombami.«

Nedvomno je bilo naključje. In tako sem se ujel v mrežo.

17

Tako so vitezi Templja poniknili s svojo skrivnostjo, v senci katere je utripalo čudovito upanje v zemeljsko mesto. Toda abstraktno, na katero je bil vpet njihov trud, je na neznanih območjih nadaljevalo svoje nedostopno življenje … in več kot enkrat je sčasoma s svojim navdihom polnilo tiste duhove, ki so ga bili sposobni sprejeti.

(Victor Emile Michelet, Le secret de la Chevalerie, 1930, 2)

Imel je obraz iz štiridesetih let dvajsetega stoletja. Če bi sodil po starih revijah, ki sem jih našel v kleti hiše, so v štiridesetih letih vsi imeli takšne obraze. To je moralo biti zaradi lakote v času vojne: vdolbla je obraze pod ličnicami in zaradi nje so bile oči videti malce vročične. To je bil obraz, ki sem ga videl na prizorih streljanj – na obeh straneh. Takrat so se možje z enakimi obrazi streljali med sabo.

Naš obiskovalec je nosil modro obleko z belo srajco in biserno sivo kravato in nehote sem se vprašal, zakaj si je oblekel civilno obleko. Lasje, ki so bili nenaravno črni, so bili počesani nazaj ob sencih v dveh, s pomado namazanih – a zmerno! – pramenih, in puščali na bleščečem se vrhu glave plešo, ki so jo brazdale drobne črte, ravne kot telegrafske žice, ki so v obliki črke V tekle s čela proti temenu. Obraz je bil porjavel, zaznamovan, in to ne zgolj z gubami, ki so bile razločno kolonialne. Bleda brazgotina mu je segala čez levo lice, od ustnice do ušesa, in ker je imel črne in dolge brke v slogu Adolpha Menjouja, je bil levi brk komaj zaznavno prerezan tam, kjer se je koža za manj kot milimeter na široko razprla in nato spet zaprla. Mensur ali pa ga je morda oplazila krogla?

Predstavil se je: »Polkovnik Ardenti.« Podal je roko Belbu, meni pa le rahlo pomignil z glavo, ko me je Belbo predstavil kot svojega sodelavca. Usedel se je, prekrižal noge, si na kolenih potegnil hlačnice navzgor in s tem pokazal temno rdeče nogavice – bile so kratke.

»Polkovnik … v aktivni vojaški službi?« ga je vprašal Belbo.

Ardenti je razkril nekaj dragocenih zobnih protez: »Lahko bi se reklo, da upokojen, ali – če hočete – v rezervni sestavi. Nemara tega ni videti, toda sem že starejši.«

»Res ni videti,« je rekel Belbo.

»In vendar sem prestal štiri vojne.«

»Potem ste pa morali začeti že z Garibaldijem.«

»Ne. Kot prostovoljni poročnik v Etiopiji. Kot prostovoljni stotnik v Španiji. Kot major znova v Afriki vse do izgube vseh kolonij. Srebrna medalja. Leta triinštirideset … Recimo, da sem izbral stran poražencev, in izgubil sem vse razen časti. Imel sem dovolj poguma, da sem začel vse od začetka. Tujska legija. Šola poguma. Leta šestinštirideset podnarednik, leta oseminpetdeset polkovnik pod Jacquesom Massujem. Očitno vedno izberem tisto stran, ki izgubi. Ko je na oblast prišla de Gaullova levica, sem se upokojil in odšel živet v Francijo. V Alžiriji sem sklenil dobra poznanstva in v Marseillu ustanovil uvozno-izvozno podjetje. Mislim, da sem tokrat izbral zmagovito stran, saj zdaj živim od rente in se lahko ukvarjam s svojim konjičkom – saj se danes tako reče, mar ne? V zadnjih letih sem zapisal izsledke svojih raziskav. Tule so …« Iz usnjene aktovke je potegnil debelo mapo, ki se mi je takrat zdela rdeča.

»Torej,« je rekel Belbo, »to je knjiga o templjarjih?«

»O templjarjih,« je potrdil polkovnik. »Moja strast že malodane iz mladih let. Tudi oni so bili plačanci, ki so šli čez Sredozemlje v iskanju slave.«

»Gospod Casaubon se tudi ukvarja s templjarji,« je rekel Belbo. »To temo pozna bolje od mene. Vendar raje še kaj povejte o svoji knjigi.«

»Templjarji so mi vzbujali radovednost že od nekdaj. Manipel darežljivih, ki nosi luč Evrope med divjake dveh Tripolisov …«

»Nasprotniki templjarjev vendar niso bili takšni divjaki,« sem rekel v spravljivem tonu.

»So vas kdaj zajeli uporniki z Magreba?« me je sarkastično vprašal.

»Ne še,« sem odgovoril.

Zazrl se je vame in bil sem vesel, da nisem služil v njegovih enotah. »Oprostite mi,« je rekel Belbu, »sem iz neke druge generacije.« Nato me je spet izzivalno pogledal: »Smo tu na nekem procesu ali zaradi …«

»Tu smo, da bi se pogovarjali o vašem delu, polkovnik,« je bil Belbo pomirljiv. »Prosim vas, pripovedujte o njem.«

»Najprej bi rad nekaj razčistil,« je rekel polkovnik in položil roke na mapo. »Pripravljen sem prispevati k stroškom za izdajo in vam ne ponujam ničesar, kar bi vam prineslo izgubo. Če hočete imeti znanstvena zagotovila, vam jih bom priskrbel. Ravno pred dvema urama sem se srečal s strokovnjakom s tega področja, ki je nalašč zato prišel iz Pariza. On bi lahko napisal resen in verodostojen predgovor …« Uganil je, kaj ga Belbo namerava vprašati, in pomignil, kakor da bi hotel reči, da je za zdaj bolje ostati tiho glede na kočljivost zadeve.

»Gospod Belbo,« je rekel, »tu, na teh straneh so vsi gradniki neke zgodbe. Resnične zgodbe, zgodbe, ki ni banalna. Boljše od ameriških pogrošnih romanov. Nekaj sem našel, nekaj zelo pomembnega, toda to je šele začetek. S to knjigo bi rad povedal vsem, kar vem, zato da bi jo kdo, ki bi znal do konca sestaviti to sestavljanko, prebral in se oglasil. Rad bi vrgel vabo. Poleg tega moram to pri priči storiti. Nekdo, ki je vedel že pred mano, kar vem jaz, je bil najverjetneje umorjen, in to prav zato, da tega ne bi govoril naokrog. Če to, kar vem, povem dva tisoč bralcem, potem nikomur ne bo več do tega, da bi me ubil. Za trenutek je zastal: »Ali vidva kaj vesta o aretaciji templjarjev?«

»O tem mi je govoril gospod Casaubon in začudil sem se nad tem, da ni bilo nobenega upiranja in da so bili vitezi zajeti tako iznenada …«

Polkovnik se je pomilovalno nasmehnil. »Res je. Otročje bi bilo misliti, da ljudje, ki so bili tako vplivni, da so francoskemu kralju nagnali strah v kosti, ne bi mogli vnaprej izvedeti, da peščica malopridnežev hujska kralja in da kralj hujska papeža. Dajte no! Zato je dobro pomisliti, da je obstajal neki načrt. Vzvišen načrt. Recimo, da so imeli templjarji načrt za osvojitev sveta in da so poznali skrivnost nekega neznanskega vira moči, skrivnost, za katero je bilo vredno žrtvovati vso četrt Templja v Parizu, komende, razsejane po vsem kraljestvu in v Španiji, na Portugalskem, v Angliji in Italiji, gradove v Sveti deželi, vse denarno bogastvo, skratka vse … Filip Lepi je o tem nekaj vedel, saj drugače ne bi bilo razumljivo, zakaj jih je začel preganjati in s tem diskreditiral cvet od cveta francoskega viteštva. Tempelj je doumel, da je kralj doumel in da ga namerava uničiti. Neposredni odpor bi bil zaman, načrt je potreboval čas za to, da bi dozorel, zaklad ali karkoli že to je, so morali še natančno locirati ali pa ga počasi izkoriščati … In skrivni direktorat Templja, katerega obstoj danes že vsakdo priznava …«

»Vsakdo?«

»Seveda. Ni predstavljivo, da bi tako vpliven red lahko na dolgi rok preživel brez obstoja kakega skrivnega direktorata.«

»Vaše razmišljanje je popolnoma na mestu,« je rekel Belbo in me postrani pogledal.

»Iz njega izhajajo,« je nadaljeval polkovnik, »prav tako očitni sklepi. Veliki mojster je zagotovo pripadal skrivnemu direktoratu, vendar mu je bil za zunanjo krinko. Gauthier-Walther je v svoji knjigi La chevalerie et les aspects secrets de l’histoire zapisal, da je templjarski načrt za dokončni prevzem oblasti nad svetom predvideval leto 2000! Tempelj se je odločil, da bo začel delovati tajno, da pa bi to lahko storil, je moral red pred očmi vseh izginiti. Žrtvovali so se – to so storili – z velikim mojstrom vred. Nekateri so se pustili ubiti – verjetno so bili izžrebani. Drugi so se podredili, se zakrinkali. Kje so končale nižje hierarhije, laični bratje, ladijski tesarji, steklarji …? Tako je nastala združba svobodnih zidarjev, ki se je razkropila po svetu, kar je znana zgodba. Toda kaj se zgodi v Angliji? Kralj se upre pritiskom papeža in jih vse pošlje v pokoj, da lahko v miru preživijo preostanek svojega življenja na komendah reda. Oni pa, ne da bi rekli eno samo besedico, v to mirno privolijo. Vidva to verjameta? Jaz ne. V Španiji se red odloči spremeniti svoje ime in postane red Montesa. Gospoda moja, to so bili ljudje, ki so lahko prepričali še kralja, v svojih trezorjih so imeli toliko njegovih menic, da bi ga lahko poslali v bankrot v enem tednu. Tudi portugalski kralj se je pogodil: ‘Dragi prijatelji, tako bomo storili,’ je rekel, ‘namesto vitezi Templja se preimenujte v viteze Kristusa, in zame bo vse v najlepšem redu.’ Pa v Nemčiji? Le malo procesov, le formalna razpustitev reda, toda tam imajo v lastni hiši njihov bratski red, tevtonce, ki v tistem času počno še vse kaj več, kot da ustvarjajo državo znotraj države: oni so država, skupaj so sestavili ozemlje, tolikšno, kot je danes tisto držav, ki so bile pod ruskim škornjem, in širili so se vse do konca petnajstega stoletja, ko so na prizorišče prišli Mongoli – toda tile so druga zgodba, saj jih imamo še vedno pred vrati … a ne oddaljujmo se od teme …«

»Res je,« se je strinjal Belbo, »prosim, nadaljujte.«

»Torej. Tako kot vsakdo ve, je dva dni, preden je Filip izdal zaporni nalog, in en mesec pred njegovo izvršbo, voz s senom, ki so ga vlekli voli, zapustil obzidje Templja in krenil neznano kam. O tem govori tudi Nostradamus v eni od svojih centurij …« Poiskal je neko stran svojega rokopisa:

Souz la pasture d’animaux ruminant

par eux conduits au ventre herbipolique

soldats cachés, les armes bruit menant …

»Voz s senom je zgolj legenda,« sem rekel, »in Nostradamusa ne bi upošteval kot avtoriteto na področju zgodovinopisja …«

»Veliko ljudi, ki so bili starejši od vas, gospod Casaubon, je verjelo v dosti Nostradamusovih prerokb. Po drugi strani nisem tako naiven, da bi verjel v zgodbo o vozu. Ta je zgolj simbol. Simbol očitnega in potrjenega dejstva, da je Jakob Molayjski pred svojo aretacijo predal poveljstvo in skrivne napotke svojemu nečaku, grofu Beaujeujskemu, ki je postal skrivni vodja že skrivnega Templja.«

»Ali o tem obstajajo zgodovinski dokumenti?«

»Uradna zgodovina,« se je grenko nasmehnil polkovnik, »je tista, ki jo zapišejo zmagovalci. Glede na uradno zgodovino takšni ljudje, kakršen sem jaz, ne obstajajo. Ne, za zgodbo o vozu sena je nekaj drugega. Skrivno jedro se prestavi na miren kraj in od tam začne razpredati svojo podtalno mrežo. To je bila podlaga mojemu razmišljanju. Dolga leta – tudi še pred vojno – sem se spraševal, kje so končali ti bratje v junaštvu. Ko sem se umaknil v zasebno življenje, sem se končno odločil, da bom poiskal kakšno sled. Ker je voz zbežal v Franciji, sem moral prav tam odkriti kraj prvotnega srečanja skrivnega jedra. Toda kje?«

Polkovnik je imel smisel za gledališče. Z Belbom sva seveda hotela izvedeti, kje, in ni nama preostalo drugega, kot reči: »Kar povejte.«

»No, pa bom. Od kod izvirajo templjarji? Od kod je prišel njihov ustanovitelj Hugo Payenski? Iz Šampanje, iz okolice Troyesa. In v Šampanji je vladal Hugo Šampanjski, ki se jim je nekaj let pozneje, leta 1125, pridružil v Jeruzalemu. Nato se je vrnil domov, se povezal z opatom Cîteauxa in mu pomagal pri preučevanju in prevajanju nekaterih hebrejskih besedil v njegovem samostanu. Samo pomislita, beli benediktinci, sami beli benediktinci svetega Bernarda so povabili v Cîteaux rabine iz Zgornje Burgundije preučevat kdo ve katera besedila, ki jih je Hugo odkril v Palestini! Ta je menihom svetega Bernarda celo podaril neki gozd v Bar-sur-Aube, kjer so pozneje postavili Clairvaux. In kaj stori sveti Bernard?«

»Postane zavetnik templjarjev,« sem rekel.

»Zakaj pa? Ali morda vesta, da jim je pomagal postati močnejši od benediktincev? Da je benediktincem prepovedal sprejemati zemljišča in hiše v dar in jih prisilil, da so jih namesto tega izročali templjarjem v last? Sta kdaj bila v Forêtu d’Orient v bližini Troyesa? Sila velik gozd je, z eno komendo za drugo. Pa sta vedela, da se v tem času vitezi v Palestini niso bojevali? Namestili so se v Tempelj, in namesto da bi klali muslimane, so z njimi sklenili prijateljstvo. Povezali so se z njihovimi posvečenci. Skratka, sveti Bernard z denarno podporo šampanjskih grofov ustanovi red, ki naveže v Sveti deželi stike s skrivnimi arabskimi in hebrejskimi ločinami. Neko neznano vodstvo načrtuje križarske vojne, da lahko red obstaja in ne nasprotno, in splete mrežo moči, ki je zunaj kraljeve pristojnosti … Jaz nisem znanstvenik, sem človek dejanj. Namesto da bi si postavil preveč domnev, sem storil tisto, česar veliko preveč zgovornih učenjakov ni nikoli storilo. Odšel sem tja, kjer imajo templjarji svoje korenine in kjer so imeli dve stoletji svojo bazo, skratka, kjer so se lahko počutili kakor ribe v vodi …«

»Predsednik Mao je izjavil, da mora revolucionar živeti med ljudmi kakor riba v vodi,« sem rekel.

»Ta tvoj predsednik je v redu. Toda templjarji, ki so pripravljali veliko večjo revolucijo od tiste tvojih komunistov s kitkami …«

»Nimajo več kitk.«

»Ne? Toliko slabše zanje. Templjarji, kot sem že rekel, niso mogli drugega, kot poiskati zavetje v Šampanji. V Paynsu? V Troyesu? V Forêtu d’Orient? Ne. Payns je bil in je še zmeraj trg s peščico hiš in takrat je stal tam kvečjemu en grad. Troyes je bil mesto, torej je bilo preveč kraljevih mož naokrog. Gozd, ki je bil tako ali tako templjarski, je bil prvo mesto, kjer bi jih iskale kraljeve straže, in to so tudi v resnici storile. Ne: Provins, sem si rekel. Če so šli v kak kraj, je to moral biti Provins!«

18

Če bi lahko prodrli s pogledom v notranjost Zemlje od pola do pola ali od naših podplatov do antipodov, bi z grozo opazili gmoto, strahotno preluknjano s špranjami in z duplinami.

(Thomas Burnet, Telluris Theoria Sacra,

Wolters, Amsterdam, 1694, str. 38)

»Zakaj pa ravno Provins?«

»Sta bila v Provinsu? To je magičen kraj. Še danes se to občuti. Pojdita kdaj tja. Res je magičen kraj, še danes je v njem polno skrivnosti. Med drugim je bil v enajstem stoletju sedež šampanjskega grofa in je tudi pozneje ostal zona franca, v katero osrednja oblast ni mogla vtikati svojega nosu. Templjarji so se tam počutili kot doma in še danes se neka ulica imenuje po njih. Cerkve, palače, trdnjava, ki obvladuje vso ravnico, in veliko denarja, trgovci vsepovsod, sejmi, zmešnjava, v kateri si se lahko skril, še najpomembnejše pa je bilo nekaj, kar je bilo tam že iz prazgodovinskih časov: podzemni rovi. Cela mreža rovov, ki se razteza pod vsem hribom, prave pravcate katakombe, in nekatere si lahko ogledate še danes. To so mesta, kot naročena za skrivna srečanja, in tudi če bi sovražniki prodrli vanje, bi se lahko zarotniki v hipu razkropili bog ve kam. Če pa dobro poznajo rove, so lahko že čez nekaj trenutkov kdo ve kje na površju, obkrožijo hrib, vstopijo vanj z nasprotne strani in neslišno kakor mački pridejo sovražnikom za hrbet ter jih posekajo v temi. Moj bog, zagotavljam vama, gospoda moja, da so tisti rovi kot narejeni za urne in nevidne komandose: ponoči vstopijo vanje z bajonetom med zobmi, s parom ročnih bomb v rokah in sovražnike lahko pobijejo kakor miši!«

Oči so se mu svetile. »Ali razumeta, kakšno čudovito skrivališče je lahko Provins? Skrivno jedro bi se lahko sestalo pod zemljo, in krajani, tudi če bi kaj videli, bi bili tiho. Kraljevi možje so seveda prišli tudi v Provins, aretirali templjarje, ki so se pokazali na površju, in jih odpeljali v Pariz. Reynauda Provinskega so mučili, toda ni spregovoril. Jasno je, da se je v skladu s skrivnim načrtom moral dati zapreti, da bi kralj mislil, da je Provins očiščen, toda obenem je moral oznaniti: Provins ne popušča – Provins, zavetje novih podzemnih templjarjev … Rovi, ki so speljani od hiše do hiše, tako da lahko vstopiš v skladišče žita ali gostišče, ven pa prideš v cerkvi. Rovi, v katerih so stebri in sezidani svodi, vsaka hiša v zgornjem mestu ima še danes klet z obokanimi stropovi. Teh kleti mora biti več kot sto in vsaka od njih, pa kaj govorim, vsaka podzemna soba je imela vhod v podzemni rov.«

»To so le domneve,« sem rekel.

»Ne, gospod Casaubon. To so dejstva. Vi niste videli rovov v Provinsu. Sobana za sobano globoko pod zemljo, prekrite s starimi napisi. Teh je še največ v votlinah, ki jim speleologi pravijo lateralne alveole. So obredne upodobitve druidskega izvora. Grafiti iz časov pred prihodom Rimljanov. Cezar je šel tam mimo zgoraj po površju, spodaj pa so netili odpor, čarali, pripravljali zasede. In tam doli so tudi katarski simboli. Ja, gospoda moja, katarci niso bili zgolj v Provansi, tiste iz Provanse so uničili, tile iz Šampanje pa so na skrivaj preživeli in se sestajali tam, v tistih krivoverskih katakombah. Sto triinosemdeset so jih sežgali na površini, drugi pa so preživeli tam spodaj. Kronike so jih imenovale bougres et manichéens – in glej naključje: bougres so bili bogomili, katarci bolgarskega izvora. Vam beseda bougre v francoščini kaj pove? Izvorno je pomenila sodomita, ker so pravili, da so bolgarski katarci pač imeli to majhno slabost …« V zadregi se je zasmejal. »In koga so obtožili te iste slabosti? Njih, templjarje … Nenavadno, ali ne?«

»Do neke mere,« sem rekel, »če so se v tistih časih hoteli znebiti kakega krivoverca, so ga pač obtožili sodomije …«

»To je res, a nikar si ne mislite, da jaz menim, da so templjarji v resnici … Bili so vendar vojščaki in nam vojščakom so všeč lepe ženske, in zaobljuba gor ali dol, moški je le moški. Toda to omenjam zgolj zato, ker ne verjamem, da so katarski krivoverci po naključju našli zavetje v templjarskem okolju, vsekakor pa so se templjarji od njih naučili uporabe podzemnih jam in rovov.«

»Toda vse to skupaj,« je rekel Belbo, »so še vedno zgolj vaše domneve …«

»To so moje začetne domneve. Doslej sem vama pojasnil le to, zakaj sem se spravil raziskovati Provins, zdaj pa smo prišli do prave in resnične zgodbe. V središču Provinsa je velika gotska zgradba Grange-aux-Dîmes, žitnica desetin. Sama verjetno vesta, da je bil eden od virov moči templjarjev ta, da so desetine pobirali neposredno, ne da bi jim bilo treba za to kaj plačati državi. Pod to zgradbo – kot tudi vsepovsod drugod – je mreža podzemnih rovov, ki so danes v zelo slabem stanju. Ko sem brskal po arhivih Provinsa, mi je prišel v roke krajevni časopis iz leta 1894. V njem je bil članek o tem, da sta dva dragonca, viteza Camille Laforge iz Toursa in Edouard Ingolf iz Petrograda (ja, iz Petrograda!), nekaj dni pred tem s čuvajem obiskala Grange in so se potem skupaj spustili v eno od podzemnih soban dve nadstropji pod zemljo. Čuvaj je, da bi jima pokazal, da so pod njimi še globlje ravni, udaril z nogo po tleh in slišati je bilo odmeve in donenje. Kronist v članku hvali pogumna dragonca, ki sta se s svetilkami in z vrvmi podala v kdo ve katere rove kakor otroci v kak rudnik, se plazila po vseh štirih in prodirala po skrivnostnih hodnikih. Prišla sta – tako piše v časopisu – v veliko dvorano z lepim kaminom in izsušenim vodnjakom na sredini. Na vrv sta privezala kamen, ga spustila v vodnjak in ugotovila, da je globok enajst metrov … Na isto mesto so se vrnili čez en teden z močnejšimi vrvmi, in medtem ko sta druga dva držala vrv, se je Ingolf spustil v vodnjak in našel veliko sobo s kamnitimi zidovi, veliko deset krat deset metrov in visoko pet. Izmenoma sta si sobo ogledala še druga dva in ugotovili so, da so v tretjem nadstropju pod površino zemlje v globini tridesetih metrov. Kaj je trojica videla in počela v tisti sobi, ni znano. Kronist prizna, da ni imel poguma, ko si je šel ogledat tisto mesto, da bi se spustil v vodnjak. Zgodba me je navdušila in zaželel sem si tja, toda od konca devetnajstega stoletja do danes se je veliko rovov že posedlo, in tudi če je tisti vodnjak v resnici obstajal, nihče več ne ve, kje je. Nenadoma se mi je posvetilo, da bi dragonca tam spodaj lahko kaj našla. Prav v tistih dneh sem bral knjigo o skrivnosti Rennes-le-Châteauja, ki je tudi zgodba, v kateri so pomembni templjarji. Neki župnik brez denarja in prihodnosti je med prenavljanjem stare cerkve v vasici z dvesto dušami dvignil tlakovec kora in našel tul s – tako je rekel – starodavnimi rokopisi. Le z rokopisi? Sicer ne vemo, kaj se je potem zgodilo, toda v naslednjih letih je neznansko obogatel, na veliko zapravljal, živel razuzdano in naposled prišel pred cerkveno sodišče … Kaj pa, če se je enemu od obeh dragoncev ali pa kar obema zgodilo kaj podobnega? Ingolf se je spustil prvi, našel kak majhen dragocen predmet, ga skril v kazak, se vrnil na površje, ničesar povedal drugima dvema … Skratka, trmast sem, in če ne bi bil že od nekdaj, bi bilo moje življenje drugačno.« S prsti si je šel čez brazgotino. Nato si je z rokami segel čez lase od senc proti tilniku, kakor da bi se hotel prepričati, da so še na svojem mestu.

»Odšel sem v Pariz na osrednjo telefonsko centralo in pregledal vse imenike Francije, da bi v njih našel kakšno družino s priimkom Ingolf. Našel sem eno samo, v Auxerru, pisal sem ji pismo in se v njem predstavil kot nekdo, ki preučuje arheološke stvari. Dva tedna pozneje sem dobil odgovor od neke starke, ki je hčerka tistega Ingolfa in bi rada vedela, zakaj se zanimam zanj, pravzaprav me sprašuje, ali za božjo voljo kaj vem o njem … Spoznal sem, da je tu nekaj skrivnostnega, in pohitel sem v Auxerre. Mademoiselle Ingolf živi v hišici, prerasli z bršljanom, z lesenimi vrati, zaprtimi z vrvico, privezano na žebelj. Je že priletna gospodična, snažna, prijazna, a neizobražena. Pri priči me je vprašala, kaj vem o njenem očetu, in povedal sem ji, da vem zgolj to, da se je nekoč spustil v podzemne rove Provinsa in da pišem zgodovinski esej o tistem območju. Ona ni ničesar vedela, niti tega, da je bil njen oče kdaj v Provinsu. Res je, da je bil pri dragoncih, toda iz vojaške službe je stopil leta 1895, še preden se je rodila. Kupil je tole hišico v Auxerru in se leta 1898 poročil z domačinko, ki je imela nekaj svojega premoženja. Umrla je leta 1915, ko je bilo njej pet let. Kar pa zadeva njenega očeta, je izginil leta 1935. Dobesedno izginil. Odpravil se je v Pariz, kar je sicer počel vsaj dvakrat na leto, in za njim se je izgubila vsaka sled. Krajevna žandarmerija je poslala telegram v Pariz: možak je kratko malo izhlapel. Razglasili so, da je domnevno mrtev. In tako je naša gospodična ostala sama in začela delati, ker očetove dediščine ni bilo ne vem koliko. Očitno je bilo, da se ni nikoli poročila, in po vzdihljajih sodeč, je morala v njenem življenju obstajati ena sama ljubezen, ki pa se je nesrečno končala. ‘In vedno sem čutila to tesnobo, to nenehno očitanje sami sebi, monsieur Ardentì, da ne vem ničesar o svojem ubogem očetu, celo tega ne, kje je njegov grob, če sploh kje je.’ Rade volje je govorila o njem: opisala ga je kot zelo prijaznega, mirnega, metodičnega, zelo učenega. Dneve je preživljal v svoji delovni sobici na podstrešju, kjer je veliko bral in pisal. Sicer pa je le še malo brkljal po vrtu in sem pa tja pokramljal z lekarnarjem – ki pa je tudi že mrtev. Občasno je – to sem že rekel – odpotoval v Pariz, poslovno, kot se je sam izrazil. In vsakič se je vrnil z nekaj paketi knjig. V delovni sobici jih je še zmeraj polno in hotela mi jih je pokazati. Povzpela sva se v mansardo. Sobica je bila pospravljena in čista, saj je gospodična Ingolf v njej še zmeraj enkrat tedensko pobrisala prah. Pojasnila mi je, da svoji mami lahko odnese rože na grob, za ubogega očeta pa lahko stori edinole to. Vse je bilo tako, kakor je on pustil, in njej je bilo žal, da ni hodila v šole, saj bi drugače lahko brala njegove stvari, toda vse je bilo v stari francoščini, v latinščini, nemščini, celo v ruščini, saj je bil njen oče rojen v Rusiji in je tam preživel svoje otroštvo. Bil je namreč sin nekega uslužbenca francoske ambasade. V sobici je bilo kakšnih sto knjig, ki so bile večinoma (to me je razveselilo) o procesu proti templjarjem, na primer primerek knjige Monumens historiques relatifs à la condamnation des chevaliers du Temple, izdane pri Raynouardu leta 1813, ki je prava redkost. Poleg te pa še veliko knjig o skrivnih pisavah, prava zbirka kakega kriptografa, nekaj del o paleografiji in zgodovini diplomacije. Tam je bil tudi register s starimi računi, in ko sem ga listal, sem našel zapis, ob katerem sem kar poskočil: bilo je potrdilo o prodaji neke skrinjice brez imena kupca ali kakih drugih podrobnosti. Tudi vsota ni bila omenjena, bila pa je letnica, in sicer 1895, in temu zapisu so sledili natančni računi. To je bila glavna knjigovodska knjiga skrbnega gospoda, ki preudarno upravlja svoj kupček denarja. Bilo je tudi nekaj zapisov o nabavi knjig pri pariških starinarjih. Slika se mi je začela jasniti: Ingolf je v kripti našel zlato skrinjico, okrašeno z dragimi kamni, in niti za trenutek ni pomišljal, temveč si jo je vtaknil v kazak, se vrnil gor in drugima dvema to zamolčal. Ko je prišel domov, je v njej našel pergament – to se mi zdi več kot očitno. Odšel je v Pariz h kakemu starinarju, oderuhu, zbiralcu, in s prodajo skrinjice, pa čeprav pod ceno, postal še kar premožen. Storil pa je še nekaj drugega: odšel je iz vojaške službe, se umaknil na podeželje, začel nabavljati knjige in preučevati pergament. Morda je bil v njem že navzoč iskalec zakladov, saj se drugače niti ne bi odpravil v podzemne rove Provinsa, in verjetno je bil dovolj izobražen, da je hotel sam razvozlati tisto, kar je našel. V miru je delal čisto brez skrbi kot pravi monoman več kot trideset let. Je komu povedal za svoja odkritja? Kdo bi vedel. Toda leta 1935 je moral vsekakor domnevati, da je prišel do nečesa ali pa da je zašel v slepo ulico. Najverjetneje se je odločil, da bo koga poiskal, da bi mu povedal to, kar je vedel, ali pa zato, da bi mu oni povedal tisto, česar sam ni vedel. Toda tisto, kar je vedel on, je moralo biti tako skrivnostno in strah vzbujajoče, da tisti drugi botruje njegovemu izginotju. Toda vrnimo se v mansardo. Ker sem hotel izvedeti, ali je Ingolf pustil za sabo kakšno sled, sem dobri mademoiselle rekel, da bom morda našel kakšno sled za tistim, kar je njen oče odkril v Provinsu, če pregledam njegove knjige, in da mu bom v tem primeru namenil precej pozornosti v svojem eseju. Bila je navdušena, vse za ubogega očka, je rekla, in da lahko ostanem tam vse popoldne in se vrnem naslednji dan, če bo potrebno. Prinesla mi je kavo, prižgala luči in se vrnila na vrt, jaz pa sem sam ostal v sobici, gospodar prostora. Stene v njej so bile gladke in bele, ni bila natlačena in v njej ni bilo kakih omaric, skrinj, skritih kotov, po katerih bi moral brskati, vendar sem kljub temu vse pretaknil. Pogledal sem na borno pohištvo, pod njega in vanj, v neko skoraj prazno omaro, v kateri je bilo le nekaj oblek, ki so imele v žepih kroglice naftalina, pogledal sem za tiste tri ali štiri slike z natisnjenimi krajinami. Ne bom vas utrujal s podrobnostmi, toda povem vam, da sem bil dosleden. Ni dovolj na primer le pretipati oblazinjenih zof, vanje je treba zabadati iglo, da zaznaš, ali si zadel ob kak tuj predmet …«

Dojel sem, da se polkovnik ni gibal samo po bojnih poljih.

»Tako so mi ostale le še knjige. Vsekakor ni bilo odveč, da sem si naredil seznam naslovov in preveril, ali ni v njih kakšnih opomb ob straneh, kaj podčrtanega, kak namig … In naposled sem nerodno prijel staro knjigo v težki vezavi, padla mi je na tla in iz nje je izpadel na roko napisan list papirja. Po vrsti papirja, iztrganega iz kake beležnice, in črnila se mi ni zdel pretirano star. Lahko bi bil napisan v zadnjih letih Ingolfovega življenja. Le na hitro sem ga preletel, a dovolj, da sem prebral opombo na njegovem robu: ‘Provins 1894’. Lahko si predstavljata moje veselje, val navdušenja, ki me je preplavil … Dojel sem, da je Ingolf odšel v Pariz z izvirnim pergamentom, ta list pa je bil njegov prepis. Niti za trenutek nisem okleval. Mademoiselle Ingolf je leta brisala prah s tistih knjig, a ni nikoli našla tega lista papirja, saj bi mi drugače povedala zanj. No, dobro, pa ne bo vedela zanj še naprej. Svet se deli na poražence in zmagovalce. Svojega deleža porazov sem imel že do vrha glave dovolj in takrat je bil čas, da zmagam. Preganil sem list in si ga spravil v žep. Poslovil sem se od mademoiselle in ji rekel, da sicer nisem našel ničesar zanimivega, da pa bom njenega očeta vseeno omenil, če bom kaj napisal, in ona me je blagoslovila. Gospodje, človek dejanj, še posebno takšen, ki tako izgoreva v strasti, kot sem izgoreval jaz, ne more biti pretirano obziren do sivine neke osebe, katere usoda je bila že zapečatena.«

»Ni se vam treba opravičevati,« je rekel Belbo. »Ste pač to storili. Zdaj nama pa končno povejte.«

»Gospoda, zdaj vama bom pokazal tisto besedilo. Oprostita mi, ker je le fotokopija – ne zaradi moje nezaupljivosti, temveč zato, da se izvirnik ne bi obrabljal.«

»Toda Ingolfovo besedilo ni bilo izvirnik,« sem rekel. »Bilo je njegov prepis domnevnega izvirnika.«

»Gospod Casaubon, ko izvirnika ni več, je njegov zadnji prepis izvirnik.«

»Toda lahko, da ga Ingolf ne bi natančno prepisal.«

»Vi ne veste, ali je tako, jaz pa vem, da je v Ingolfovem prepisu resnica, saj ne vidim nobene možnosti, da bi bila ta lahko drugačna. Zato je Ingolfov prepis izvirnik. Se v tem vsi strinjamo ali pa bomo še naprej dlakocepili?«

»Ne, sovražim to,« je rekel Belbo. »No, pa si oglejmo ta vaš izvirni prepis.«

19

Po Beaujeuju red ni nikoli niti za trenutek prenehal obstajati in po Aumontu poznamo nepretrgan niz velikih mojstrov reda vse do današnjih dni, in če je ime in sedež resničnega velikega mojstra in resničnih predstojnikov, ki vladajo redu in usmerjajo njegova vzvišena dela, skrivnost, ki je znana zgolj resničnim razsvetljencem, ohranjena v največji tajnosti, je to zato, ker trenutek za red še ni napočil in se časi še niso izpolnili …

(Rokopis iz leta 1760, v Gustav Adolf Schiffmann,

Die Entstehung der Rittergrade in der Freimauerei

um die Mitte des XVIII Jahrhunderts,

Zechel, Leipzig, 1882, str. 178–190)

To je bil naš prvi, še bežen stik z Načrtom. Tistega dne bi bil lahko kje drugje. Če me tistega dne ne bi bilo v Belbovi pisarni, bi zdaj … v Samarkandu prodajal sezamova semena, urejal knjižno zbirko v Braillovi pisavi, vodil First National Bank na Zemlji Franca Jožefa? Protidejstveni pogojniki so zmeraj resnični, ker je premisa napačna. Toda takrat sem bil tam in zato sem zdaj tu, kjer sem.

Polkovnik nama je s teatralično kretnjo pokazal list papirja. Še vedno ga imam pri sebi, med papirji v plastični mapi, bolj porumenelega in zbledelega, kot je bil že takrat, na termičnem papirju, ki so ga uporabljali v tistih letih. Bili sta pravzaprav dve besedili, prvo je bilo gosto in je obsegalo prvo polovico strani, drugo pa je bilo razdeljeno na okrnjene verze …

Prvo besedilo je bilo nekakšna vražja litanija, nekakšna parodija semitskega jezika:

Kuabris Defrabax Rexulon Ukkazaal Ukzaab Urpaefel Taculbain Habrak Hacoruin Maquafel Tebrain Hmcatuin Rokasor Himesor Argaabil Kaquaan Docrabax Reisaz Reisabrax Decaiquan Oiquaquil Zaitabor Qaxaop Dugraq Xaelobran Disaeda Magisuan Raitak Huidal Uscolda Arabaom Zipreus Mecrim Cosmae Duquifas Rocarbis

»Ni prav razumljivo,« je pripomnil Belbo.

»Ne, res ni,« je zlobno pritrdil polkovnik. »In zapravil bi vse življenje za njegovo razvozlavanje, če ne bi nekega dne skoraj po naključju odkril na neki stojnici knjigo o Tritemiju in se mi ne bi pogled ustavil na enem od njegovih kodiranih sporočil v njej: ‘Pamersiel Oshurmy Delmuson Thafloyn …’ Našel sem sled, po kateri sem šel do konca. Tritemij mi ni bil znan, toda v Parizu sem videl izdajo njegovega dela Steganographia, hoc est ars per occultam scripturam animi sui voluntatem absentibus aperiendi certa, Frankfurt 1606. Umetnost odpiranja lastne duše daljnim osebam z uporabo skrivne pisave. Izjemna osebnost, tale Tritemij. Bil je benediktinski opat iz Spannheima, živel je na prelomu iz petnajstega v šestnajsto stoletje, učenjak, ki je znal hebrejsko in kaldejsko in vzhodnjaške jezike, na primer tatarsko. Bil je v stikih s teologi, kabalisti, z alkimisti, zagotovo z velikim Corneliusom Agrippo iz Nettesheima in morda tudi s Paracelsusom … Tritemij je zakrinkal svoja razodetja o skrivnih pisavah za čarovniške dimne zavese. Tako je na primer priporočal pošiljanje takšnih kodiranih sporočil, kakršno imata pred sabo, naslovnik pa naj bi zatem klical angele – Pamersiela, Padiela, Dorotiela in tako naprej –, ki bi mu pomagali dojeti pravo sporočilo. Toda veliko je vojaških sporočil in knjiga je posvečena palatinskemu grofu in bavarskemu vojvodi Filipu in je eden prvih primerov resnega kriptografskega dela, torej zadev tajnih služb.«

»Oprostite mi,« sem ga vprašal, »toda če sem prav razumel, je Tritemij živel vsaj sto let po tem, ko je bil napisan ta rokopis …«

»Tritemij je bil član neke združbe Sodalitas Celtica, v kateri so se ukvarjali s filozofijo, astrologijo, pitagorejsko matematiko. Ali vidite povezavo? Templjarji so posvečenski red, ki se je navdihoval tudi z modrostjo starih Keltov – to je bilo že večkrat obširno dokazano. Tritemij se je nekako naučil istih kriptografskih sistemov, kot so jih uporabljali templjarji.«

»Kako prepričljivo,« je rekel Belbo. »In kaj pove transkripcija skrivnega sporočila?«

»Vse ob svojem času, gospoda moja. Tritemij je predlagal štirideset višjih kriptosistemov in deset nižjih. Imel sem srečo ali pa si templjarji iz Provinsa niso kaj dosti belili glav s tem v prepričanju, da nihče ne bo mogel razvozlati njihovega ključa. Pri priči sem poskusil s prvim od štiridesetih višjih kriptosistemov pri domnevi, da so v tem besedilu pomembne le začetne črke.«

Belbo ga je prosil za list in ga na hitro preletel: »Toda tudi v tem primeru ne dobimo niza, ki bi imel kak pomen: kdruuuth…«

»Seveda,« je ustrežljivo rekel polkovnik. »Templjarji si res niso kaj dosti belili glav s tem, vendar pa tudi preveč leni niso bili. Tale prvi niz je že sam po sebi kodirano sporočilo in takoj sem pomislil na drugi niz desetih kriptosistemov. Poglejta, za ta drugi niz je Tritemij uporabljal kolesa in tisti prvega kriptosistema je tale …«

Iz svoje mape je potegnil drugo fotokopijo, približal stol k mizi, nama dejal, naj mu pozorno slediva, in se začel s svojim zaprtim nalivnim peresom dotikati posameznih črk.

Kolo v Tritemij, Clavis Steganographiae, Frankfurt, 1606

»To je najpreprostejši sistem. Upoštevajta le zunanje kolo. Vsako črko izvirnega sporočila zamenjamo s črko, ki je v abecedi pred njo. Tako namesto A zapišemo Z, A namesto B in tako naprej. Skratka, otroške igrice za kakega današnjega tajnega agenta, takrat pa je bilo to čaranje. Seveda takšno kodirano sporočilo razvozlaš tako, da greš v nasprotno smer in vsako črko zamenjaš s tisto, ki ji v abecedi sledi. Poskusil sem, zagotovo sem imel srečo, toda tu je rešitev.« Transkribiral je: »Les XXXVI inuisibles separez en six bandes, šestintrideset nevidnih, razdeljenih v šest skupin.«

»Kaj pa to pomeni?«

»Na prvi pogled nič. To je nekakšno zaglavje, ki napoveduje ustanovitev neke skupine, zapisano v skrivnem jeziku iz obrednih razlogov. Poleg tega so se naši templjarji v prepričanju, da bodo svoje sporočilo shranili na najsvetejšem in nedotakljivem mestu, omejili na uporabo svoje francoščine iz štirinajstega stoletja. Pa si oglejmo drugo besedilo.«

a la … Saint Jean

36 p charrete de fein

6 … entiers avec saiel

p … les blancs mantiax

r … s … chevaliers de Pruins pour la … j . nc .

6 foiz 6 en 6 places

chascune foiz 20 a … 120 a …

iceste est l’ordonation

al donjon li premiers

it li secunz joste iceus qui … pans

it al refuge

it a Nostre Dame de l’altre part de l’iau

it a l’ostel des popelicans

it a la pierre

3 foiz 6 avant la feste … la Grant Pute.

»In to naj bi bilo nekodirano sporočilo?« je bil razočaran Belbo, obenem pa ga je to zabavalo.

»Očitno v Ingolfovi transkripciji pike pomenijo neberljive besede, mesta, kjer je bil pergament načet … Toda tu je moja končna transkripcija in prevod hkrati, v katerem sem z domnevami, za katere mi bosta priznala, da so modre in trdne, vrnil besedilu njegov stari sijaj – kakor bi se temu reklo.«

Z rokohitrsko kretnjo je obrnil fotokopijo in nama pokazal svoj zapis, natisnjen z velikimi črkami.

V (NOČI) SVETEGA JANEZA

36 (LET) P(O) VOZU SENA

6 NEDOTAKNJENIH (SPOROČIL) S PEČATOM

Z(A VITEZE V) BELIH PLAŠČIH [TEMPLJARJI]

R(ELAP)S(I) IZ PROVINSA ZA (VAIN)JANCE [MAŠČEVANJE]

6 KRAT 6 NA ŠESTIH MESTIH

VSAKIČ 20 L(ET DA) 120 L(ET)

NAČRT JE TAKLE:

PRVI GREDO NA GRAD

IT(ERUM) [SPET PO 120 LETIH] SE BODO DRUGI PRIDRUŽILI TISTIM (S) KRUHOM

SPET V ZATOČIŠČU

SPET PRI NAŠI GOSPE ONKRAJ REKE

SPET V ZAVETIŠČU POPELIKANTOV

SPET PRI SKALI

3 KRAT 6 [666] PRED SLAVJEM VELIKE VLAČUGE.

»Popolna tema,« je rekel Belbo.

»Seveda je treba vse skupaj še raztolmačiti. Toda Ingolf je to zagotovo storil, tako kot sem tudi jaz. Za nekoga, ki pozna zgodovino reda, je sporočilo manj nejasno, kot je videti.«

Premor. Prosil je za kozarec vode in spet smo šli skozi besedilo besedo za besedo.

»Torej: v noči svetega Janeza šestintrideset let po vozu sena. Templjarji, ki so imeli nalogo, da ohranijo trajnost reda, so ubežali aretaciji septembra 1307 na nekem vozu sena. V tistih časih so leta šteli od ene velike noči do druge. Torej se je leto 1307 končalo takrat, ko je bila po našem štetju velika noč naslednjega leta. Koncu leta 1307 (ki je naša velika noč 1308) prištejte šestintrideset let in dobili boste veliko noč leta 1344. Po šestintridesetih usodnih letih smo v času velike noči leta 1344. Sporočilo so spravili v kripto v dragoceno šatuljo kot potrdilo, notarski zapis dogodka, ki se je zgodil na tistem kraju po utemeljitvi skrivnega reda v noči svetega Janeza, torej 23. junija 1344.«

»Zakaj prav leta 1344?«

»Mislim, da se je v letih od 1307 do 1344 skrivni red reorganiziral in čakal na projekt, katerega začetek potrjuje ta pergament. Morali so počakati, da se prah poleže, da se niti spet povežejo med templjarji petih ali šestih dežel. Templjarji so po drugi strani čakali šestintrideset let, torej ne petintrideset ali sedemintrideset, ker je imelo število 36 zanje očitno mističen pomen, kar nam potrjuje tudi kodirano sporočilo. Notranja vsota števila 36 je devet in ni mi vaju treba opominjati na globoke pomene tega števila.«

»Ali lahko zmotim?« Bil je glas Diotallevija, ki se je neslišno kot kak templjar iz Provinsa priplazil za naše hrbte.

»Nekaj prav zate,« je rekel Belbo. Na hitro ga je predstavil polkovniku, ki ga njegov prihod ni vidno vznemiril, pravzaprav je celo vzbujal občutek, da si želi številno in pozorno občinstvo. Razlagal je naprej, Diotallevi pa se je slinil nad tistimi numerološkimi poslasticami. Čista gematrija.

»Zdaj pridemo do pečatov: šest nedotaknjenih stvari z enim pečatom. Za koga so zapečatili tisto šatuljo? Za bele plašče in zato za templjarje. Nato pa lahko vidimo v sporočilu en r, nekaj izbrisanih črk in en s. Jaz to berem relapsi. Zakaj? Zato ker vsi vemo, da so bili relapsi obtoženci, ki so priznali krivdo, a so svoje priznanje pozneje preklicali. Ti relapsi pa so bili ključnega pomena na procesu proti templjarjem. Templjarji iz Provinsa so ponosno sprejeli svojo naravo relapsov. Bili so tisti, ki se niso pridružili sramotni farsi procesa. Torej sporočilo govori o vitezih iz Provinsa, relapsih, pripravljenih na kaj? Tistih nekaj črk, ki so čitljive, namiguje na vainjance, na maščevanje.«

»Na kakšno maščevanje?«

»Gospodje! Vsa templjarska mistika od procesa dalje se je osredotočila na načrt maščevanja Jakoba Molayjskega. Jaz sam sicer ne cenim kaj dosti prostozidarskih obredov, teh meščanskih karikatur templjarskega viteštva, toda kljub temu so njegov odsev, pa čeprav izrojen. Ena od stopenj prostozidarstva škotskega obreda je tista viteza kadoš, v hebrejščini viteza maščevanja.«

»Dobro, templjarji se pripravljajo na maščevanje. In kaj se zgodi potem?«

»Koliko časa naj bi trajala izvedba tega načrta maščevanja? Kodirano sporočilo nam pomaga dojeti sporočilo v francoščini. Potrebujejo šest vitezov za šestkrat na šestih mestih, torej šestintrideset, razdeljenih v šest skupin. Nato piše ‘vsakič dvajset’ in na tem mestu je nekaj, kar ni razločno, je pa na Ingolfovi transkripciji podobno črki a za ans ali let. Vsakih dvajset let, sem sklepal, in to šestkrat ali skupaj sto dvajset let. Na drugem delu sporočila lahko vidimo seznam šestih krajev ali šestih nalog, ki jih je treba opraviti. Tu omenjajo ordonation, neki načrt, projekt, postopek, ki ga je treba izpeljati. Zapisano je, da morajo prvi oditi v donjon ali grad, drugi na drugo mesto in tako dalje vse do šestih različnih krajev. Nadalje lahko iz dokumenta razberemo, da bi moralo biti še drugih šest še zapečatenih dokumentov na različnih mestih, in pečate so nedvomno odpirali drugega za drugim v presledkih po sto dvajset let …«

»Toda zakaj vsakič po dvajset let?« je vprašal Diotallevi.

»Vitezi maščevanja naj bi izvedli neko misijo na določenih mestih vsakih sto dvajset let. To je nekakšna štafeta. Nedvomno je po tisti noči leta 1344 šest vitezov odpotovalo in vsak je odšel na eno od mest, predvidenih z načrtom. Toda čuvaj prvega pečata kajpak ne more živeti celih sto dvajset let. To je treba razumeti, kot da mora vsak čuvaj vsakega pečata opravljati to dolžnost dvajset let in jo nato predati nasledniku. Dvajset let je razumen rok, šest čuvajev za vsak pečat, vsak od njih dvajset let zagotavlja, da lahko stodvajseto leto čuvaj pečata prebere, recimo, neko navodilo in ga preda prvemu od čuvajev drugega pečata. Prav zato sporočilo govori v množini, da gredo prvi sem, drugi tja … Tako vsak kraj v razmaku stodvajsetih let nadzira šest vitezov. Če si izračunate, je od prvega do šestega kraja pet predaj, in za to je potrebno šeststo let. Če k letnici 1344 prištejete šeststo, dobite leto 1944, to pa potrjuje tudi zadnja vrstica. Jasno kakor beli dan.«

»Kaj pa?«

»Zadnja vrstica pravi: ‘tri krat šest pred slavjem Velike Vlačuge’. Tudi to je numerološka igrica, saj je seštevek letnice 1944 natanko 18. Osemnajst je tri krat šest, in to novo občudovanja vredno numerološko ujemanje je postavljalo pred templjarje neko drugo, zelo pretanjeno uganko. Leto 1944 je namreč leto, v katerem bi se moral načrt izpolniti. Toda glede na kaj? Na leto 2000 vendar! Templjarji so verjeli, da bo tretje tisočletje zaznamovano s prihodom njihovega Jeruzalema, nekakšnega zemeljskega Jeruzalema, Antijeruzalema. Preganjali so jih kot krivoverce, mar ne? V sovraštvu do Cerkve so se identificirali z Antikristusom. Oni vedo, da število 666 v vsem okultnem izročilu pomeni število Zveri. Šeststo šestinšestdeset, ki je leto Zveri, je leto 2000, v katerem bo templjarsko maščevanje doživelo zmagoslavje. Antijeruzalem je Nova Babilonija in prav zato je leto 1944 leto zmagoslavja La Grande Pute, babilonske velike vlačuge, o kateri govori Razodetje! Sklicevanje na število 666 je bilo provokacija, nekakšno postavljanje tistih vojščakov. Povzdigovanje svoje drugačnosti, kot bi se temu danes reklo. Lepa zgodba, mar ne?«

Gledal nas je z vlažnimi očmi, in vlažni so bili tudi njegovi brki in ustnice, medtem ko je z rokami božal svojo aktovko.

»Dobro,« je rekel Belbo, »tu se govori o rokih izvedbe nekega načrta. Toda kakšnega načrta?«

»Preveč me sprašujete. Če bi to vedel, mi ne bi bilo treba vreči svoje vabe. Nekaj pa vem: v tem časovnem obdobju se je nekaj zalomilo in načrt se ni izpolnil, saj bi drugače, če mi dovolite, mi to vedeli. Lahko pa si tudi mislim, zakaj: leto 1944 je bilo težko leto, templjarji niso mogli vedeti, da bo takrat svetovna vojna, zaradi katere bodo vsakršni stiki oteženi.«

»Oprostite mi, ker se vpletam,« je rekel Diotallevi, »toda če prav razumem, ko je razlomljen prvi pečat, dinastija njegovih čuvajev ne odmre, temveč se nadaljuje vse do razlomitve zadnjega pečata, ki se bo zgodila ob zahtevani navzočnosti vseh predstavnikov reda. Zato naj bi bilo v vsakem stoletju oziroma na vsakih sto dvajset let šest čuvajev za vsakega od šestih krajev, skupaj torej šestintrideset.«

»Natanko tako,« je rekel Ardenti.

»Šestintrideset vitezov za vsako od šestih mest da število 216, katerega seštevek je 9. Ker pa je stoletij šest, lahko 216 pomnožimo s 6 in dobimo število 1296, katerega seštevek je 18, torej tri krat šest, 666.« Diotallevi bi morda prešel na numerološko preurejanje svetovne zgodovine, če ga ne bi Belbo ustavil s pogledom, kakor to storijo matere, kadar otrok ušpiči kakšno neumnost. Toda polkovnik je v Diotalleviju že začel prepoznavati posvečenca.

»To, kar mi kažete, je prečudovito, gospod doktor! Vi vendar veste, da je devet število prvih vitezov, ki so tvorili jedro Templja v Jeruzalemu!«

»Veliko ime Boga, kot ga izraža tetragramatón,« je rekel Diotallevi, »je sestavljeno iz dvainsedemdesetih črk, sedem in dva pa je devet. Toda če mi dopustite, vam bom povedal še več. Glede na pitagorejsko tradicijo, ki jo je kabala prevzela (ali pa dobila pri njej navdih), je vsota neparnih števil od ena do sedem šestnajst, vsota parnih števil od dve do dvajset pa dvajset, dvajset in šestnajst pa je šestintrideset.«

»Moj bog, gospod doktor,« je bil polkovnik ves iz sebe, »saj sem vedel, vedel sem. Vi mi to potrjujete. Sem že blizu resnici.«

Jaz nisem razumel, do kakšne mere je Diotallevi naredil iz aritmetike vero oziroma iz vere aritmetiko, verjetno pa je bilo oboje res in pred sabo sem imel ateista, ki je užival v zamaknjenosti na sedmem nebu. Lahko bi postal privrženec rulete (in to bi bilo bolje), a je hotel biti neveren rabin.

Ne spominjam se več natančno, kaj se je zgodilo, toda Belbo se je vmešal s svojim piemontskim zdravim razumom in razbil čarobnost. Polkovniku je ostalo še nekaj vrstic za razlago in vsi smo jo hoteli slišati. Ura je bila že šest zvečer. Šest, sem pomislil, je tudi osemnajst.

»Dobro,« je rekel Belbo. »Šestintrideset na stoletje, vitezi se korak za korakom približujejo odkritju skale. Toda, kaj je ta skala?«

»Dajte no, gospodje, to je kajpak gral!«

20

Srednji vek je čakal na heroja grala in pričakoval, da bo vladar Svetega rimskega cesarstva postal podoba in manifestacija »kralja sveta« … Nevidni cesar naj bi postal tudi resnični in srednji vek … bi postal tudi osrednji vek … Nevidno in nedotakljivo središče, vladar, ki se mora spet prebuditi, ta isti heroj maščevalec in obnovitelj, niso le fantazija neke že pokopane, bolj ali manj romantične preteklosti, temveč preprosta resnica tistih, ki danes lahko sebe upravičeno imenujejo živeče.

(Julius Evola, Il mistero del Graal,

Edizioni Mediteranee, Rim, 1983,

23. poglavje in epilog)

»Ali menite, da je pomemben tudi gral?« je vprašal Belbo.

»Seveda. In tega ne pravim le jaz. Ker ste izobraženi ljudje, mi ni treba govoriti o tem, kaj je legenda o gralu. Vitezi okrogle mize, mistično iskanje tega čudežnega predmeta, za katerega so nekateri verjeli, da je kelih, v katerega so zbrali Jezusovo kri in ki ga je Jožef iz Arimateje odnesel v Francijo, za druge pa je bil kamen s skrivnostnimi močmi. Gral so pogosto prikazovali kot bleščečo luč … Je simbol, ki ponazarja moč, izvor neizmerne energije. Hrani, zdravi rane, zaslepi, udari s strelo … Laserski žarek? Nekateri so ga imeli za kamen modrosti alkimistov, a tudi če bi bilo tako, kaj bi bil kamen modrosti drugega kot simbol kake kozmične energije? Literature o tej temi je sicer neskončno veliko, a zelo hitro lahko najdemo nekatera neizpodbitna znamenja. Če boste vzeli v roke Parzivala Wolframa von Eschenbacha, boste v njem lahko prebrali, da gral čuvajo v nekem templjarskem gradu! Je bil Eschenbach posvečenec? Neprevidnež, ki je razkril nekaj, o čemer je bilo bolje molčati? To pa še ni vse. Gral, ki naj bi ga čuvali templjarji, je opisan kot kamen, ki je padel z neba: lapis exillis. Ni znano, ali to pomeni ‘kamen z neba’ (ex coelis) ali ‘kamen iz eksila’, vsekakor pa je nekaj, kar prihaja od daleč, in nekateri menijo, da je to lahko bil meteorit. Kar zadeva nas, je to zagotovo kamen. Karkoli je že gral bil, je bil za templjarje simbol smotra načrta ali njegovega konca.«

»Oprostite mi,« sem rekel, »toda dokument kaže na to, da naj bi bil šesti sestanek vitezov pri neki skali ali na njej, in ne, da bi morali najti neki kamen.«

»Spet bistroumno dvoumje, spet očitna mistična analogija! Do šestega sestanka bo v resnici prišlo na neki skali in kmalu bomo videli, kje, a na tisti skali bodo vitezi, potem ko bo prenos načrta končan in šest pečatov razlomljenih, izvedeli, kje naj najdejo Skalo! To je kakor tista vrstica v evangeliju: ‘Ti si Peter in na tej skali …’ Na skali boste našli Skalo.«

»Nič drugače ne more biti,« je rekel Belbo. »Prosim, nadaljujte. Casaubon, nehajte kar naprej prekinjati. Rada bi slišala do konca.«

»No, torej,« je rekel polkovnik, »zaradi nedvomne omembe grala sem dolgo mislil, da je zaklad veliko skladišče radioaktivne snovi, ki je morebiti celo zunajzemeljskega izvora. Spomnite se na primer na skrivnostno rano kralja Amfortasa v legendi … Kakor da bi bil radiolog, ki se je preveč izpostavil sevanju … In nihče se ga ni smel dotakniti. Zakaj? Zamislite si, kako vzhičeni so bili templjarji, ko so prišli na obale Mrtvega morja, katerega voda je, kot veste, tako gosta, da na njeni površini plavaš kakor plutovinast zamašek, in ima zdravilne lastnosti … Morda so v Palestini našli nahajališče radija ali pa urana, za katerega so dojeli, da ga ne bodo mogli začeti takoj izkoriščati. Povezave med gralom, templjarji in katarci je znanstveno preučeval pogumni nemški častnik. Govorim o Ottu Rahnu, esesovskemu obersturmbannführerju, ki je posvetil svoje življenje zelo doslednemu preučevanju evropske in arijske narave grala – nočem se spuščati v podrobnosti, zakaj in kako je izgubil življenje leta 1939, a nekateri trdijo … no, le kako bi lahko pozabil, kaj se je zgodilo Ingolfu …. Rahn je pokazal na zvezo med zlatim runom Argonavtov in gralom ... skratka, očitno obstaja povezava med mističnim gralom iz legende, kamnom modrosti (lapisom!) in neznanskim virom moči, po katerem so hrepeneli Hitlerjevi privrženci tik pred vojno in ga iskali vse do zadnjega diha. Bodite pozorni na to, da so v eni različici zgodbe o Argonavtih ti videli kelih, pravim kelih, kako plava po zraku preko Gore sveta z drevesom luči. Ko so Argonavti našli zlato runo, je njihova ladja čudežno poletela v Mlečno cesto, na južno nebo, kjer z Južnim križem, Južnim trikotnikom in Oltarjem vlada in se potrjuje veličastna narava večnega Boga. Trikotnik simbolizira Sveto Trojico, križ božansko žrtvovanje iz ljubezni, oltar pa je miza z zadnje večerje, na kateri je stal kelih vstajenja. Keltski in arijski izvor vseh teh simbolov je več kot očiten.«

Videti je bilo, da je polkovnika prevzela enaka herojska vzhičenost, kakršna je pognala v vzvišeno žrtvovanje njegovega oberštrudlfirerja, ali kakorkoli za vraga se je že imenoval. Treba ga je bilo spet spraviti v resničnost.

»In sklep?« sem vprašal.

»Gospod Casaubon, mar ga ne vidite sami? Gral so imenovali luciferski kamen, s čimer so ga približali podobi Bafometa. Gral je izvor energije, templjarji so bili čuvarji neke energetske skrivnosti in v skladu s tem so zarisali svoj načrt. In kam bi postavili skrivna središča? Kam, gospodje moji?« in polkovnik nas je zarotniško pogledal, kakor da bi bili v tej spletki skupaj. »Jaz imam sled, ki je sicer napačna, a kljub temu uporabna. Charles-Louis Cadet-Gassicourt, pisec, ki je moral slišati nekaj skrivnosti, je leta 1797 napisal knjigo Le tombeau de Jacques de Molay ou le secret des conspirateurs à ceux qui veulent tout savoir (po zanimivem naključju je bilo njegovo delo tudi v majhni Ingolfovi knjižnici). V tej knjigi trdi, da je Molayjski pred svojo smrtjo ustanovil štiri skrivne lože: v Parizu, na Škotskem, v Stockholmu in Neaplju. Te štiri lože naj bi pokončale vse monarhe in odvzele moč papežu. Gassicourt je bil kajpak prenapetež, kljub temu pa sem njegovo zamisel uporabil za izhodišče, da bi ugotovil, kam so templjarji v resnici postavili svoja skrivna središča. Če ne bi imel zamisli, ki bi me pri tem vodila, seveda ne bi mogel rešiti ugank v sporočilu. Tako zamisel pa sem imel, in sicer je zrasla na prepričanju, zgrajenem na neštetih dokazih, da se je templjarski duh navdihoval pri keltskih oziroma druidskih izvorih; bil je duh nordijskega arianizma, ki ga izročilo enači z otokom Avalon, glavnim središčem legendarne hiperborejske civilizacije. Kot zagotovo veste, so različni pisci Avalon poistovetili z vrtom Hesperid, s Poslednjo Tulo in s Kolhido zlatega runa. Ni naključje, da je bil največji viteški red v zgodovini prav tisti zlatega runa. To pa pojasni pomen besede ‘grad’ v sporočilu. Mislili so na hiperborejski grad, v katerem so templjarji čuvali gral, bržkone na mitični Montsalvat.«

Za trenutek se je ustavil. Hotel je, da mu pozorno prisluhnemo. In smo mu.

»Vrnimo se k drugemu ukazu sporočila: Čuvarji pečata morajo iti tja, kjer so tisti, ki imajo nekaj opraviti s kruhom. Pojasnilo je popolnoma jasno: gral je kelih, ki je vseboval Kristusovo kri, kruh je meso Kristusovo, kraj, kjer so jedli kruh, je kraj zadnje večerje, Jeruzalem. Niti zamisliti si ne moremo, da templjarji tudi po saracenski zasedbi tam ne bi obdržali skrivnega oporišča. Priznati moram, da me je na začetku motil ta judovski element v načrtu, ki je bil tako temeljito prežet z arijsko mitologijo. Nato pa sem dojel, da smo mi tisti, ki verjamemo, da Jezus izhaja iz judovske vere, saj nam to nenehno ponavlja rimska Cerkev. Toda templjarji so dobro vedeli, da je Jezus pravzaprav keltski mit. Vsa evangelijska pripoved je hermetična alegorija: vstajenje po razkrojitvi v drobovju Zemlje in tako dalje in tako naprej. Kristus ni nič drugega kot eliksir alkimistov. Po drugi strani pa vsakdo ve, da je trojica arijanski pojem, in zato v vseh templjarskih pravilih, kot jih je zapovedal tak druid, kakršen je bil sveti Bernard, prevladuje število 3.«

Polkovnik je naredil še en požirek vode. Bil je že hripav. »In tako pridemo do tretje faze, do zatočišča. Do Tibeta.«

»Zakaj pa Tibeta?«

»Še zlasti zato, ker von Eschenbach govori o tem, da so templjarji zapustili Evropo in odnesli gral v Indijo, zibelko arijske rase. Zatočišče je v Agartthi. Verjetno ste že slišali govoriti o Agartthi, sedežu kralja sveta, podzemnem mestu, od koder vladarji sveta nadzirajo in usmerjajo potek človeške zgodovine. Templjarji so zasnovali eno svojih skrivnih središč prav tam, pri izvoru njihove duhovnosti. Verjetno poznate zvezo med kraljestvom Agartthe in sinarhijo …«

»Pravzaprav je ne …«

»Tako je še bolje. Tam so skrivnosti, ki ubijajo. A ne oddaljujmo se od teme. Znano je, da so Agarttho ustanovili pred šest tisoč leti, na začetku obdobja kali-juge, v katerem še zmeraj živimo. Naloga viteških redov je bila vedno ohranjanje povezav s tem skrivnim središčem, s to aktivno zvezo med modrostjo Vzhoda in modrostjo Zahoda. Zdaj je jasno, kje bi moralo priti do četrtega sestanka: v nekem drugem druidskem svetišču, v mestu Device, torej v stolnici v Chartresu. To mesto je na nasprotnem bregu glavne reke Ile de France, Sene, od mesta Provins.«

Nismo več sledili našemu sogovorniku: »Kakšna pa je povezava med Chartresom in temi vašimi Kelti in druidi?«

»Od kod pa mislite, da je prišla zamisel o Devici? Prve Device, ki so se pojavile v Evropi, so bile keltske črne Device. Sveti Bernard je kot mladenič klečal v cerkvi Saint Voirlesa pred kipom črne Device in iz njenih prsi so prikapljale tri kaplje mleka na ustnice bodočega ustanovitelja templjarjev. Zato so tudi nastali romani o gralu: kot pretveza križarskim vojnam, njihov pravi namen pa je bil najdba grala. Benediktinci so dediči druidov. To čivkajo že vrabci na strehi.«

»Kje pa so zdaj te črne Device?«

»Uničili so jih tisti, ki so hoteli izpriditi nordijsko izročilo in keltsko duhovnost spremeniti v sredozemsko z izmišljenim mitom o Mariji iz Nazareta. Ali pa so jih preoblekli, popačili tako kot mnoge črne Matere božje, ki jih še danes razkazujejo fanatizmu množic. Če pa bi si natančno ogledali podobe v stolnicah, kot si jih je veliki Fulcanelli, bi videli, da se da to zgodbo z njih razločno razbrati in da je na njih enako razločno ponazorjena povezava med keltskimi Devicami in alkimistično tradicijo, ki je po izvoru templjarska. Ta je iz črne Device naredila simbol prime materie, ki jo iskalci uporabljajo pri iskanju kamna modrosti, ki je – to že vemo – gral. Zdaj pa pomislite, kje je dobil Mohamed, ki je bil tudi veliki posvečenec druidov, navdih za črni kamen v Meki? V Chartresu je nekdo zazidal kripto, ki vodi do podzemnega kraja, na katerem še vedno stoji izvorni poganski kip, vendar če si ga pozorno ogledate, lahko še zmeraj razločite črno Devico, Notre-Dame-du-Pillier, ki jo je sklesal neki odinistični kanonik. Kip drži v desnici magični valj velikih svečenic Odina, v levici pa sklesan magični koledar, ki je nekoč prikazoval – žal pravim nekoč, ker je te kipe uničil vandalizem ortodoksnih kanonikov – svete živali odinizma: psa, orla, leva, belega medveda in volkodlaka. Po drugi strani nobeden od preučevalcev gotske ezoterike ni spregledal, da je v Chartresu tudi kip ženske, ki drži v roki kelih, gral. Ah, gospodje moji, če bi le še lahko znali videti, pravim v resnici videti z očmi izročila stolnico v Chartresu, in ne tako, kot jo prikazujejo katoliški, apostolski in rimski vodiči za turiste, bi lahko dojeli resnično zgodbo, ki jo pripoveduje tista Erecova skala v Avalonu.«

»To pa nas pripelje do popelikantov. Kdo pravzaprav so?«

»Katarci. Eden od vzdevkov, ki so jih dali krivovercem, je bil ‘popelikanti’ ali tudi ‘publikani’. Katarce iz Provanse so uničili in nisem tako naiven, da bi si predstavljal srečanje med ruševinami Montsègurja, vendar pa ločina sama ni nehala obstajati. Obstaja cela geografija skrivnega katarstva, iz katerega so izšli celo Dante, pesniki dolce stil nuova in ločina Fedeli d’Amore. Zato je kraj petega srečanja nekje v severni Italiji ali v južni Franciji.«

»In zadnje srečanje?«

»Ah, katera je vendar najstarejša, najsvetejša in najobstojnejša izmed keltskih skal, svetišče sončnega božanstva, najbolj priviligirani observatorij, s katerega se spet združeni nasledniki provansalskih templjarjev – ko izpolnijo načrt – lahko soočijo s skrivnostmi, ki jih dotlej skriva šest pečatov, in naposled spoznajo, kako uporabiti neizmerno moč, ki jo bodo dobili s svetim gralom? Tista v Angliji vendar! Magični krog v Stonehengeu! Kje pa drugje!«

»O basta là,« je zavzdihnil Belbo. Le Piemontčan lahko razume podton v tem izrazu narejene osuplosti. V drugih jezikih ali narečjih (se šalite, non mi dica, dis donc, are you kidding?) se ne more izraziti nenadkriljivega občutka ravnodušnosti, fatalizma, s katerim potrjuješ svoje neomajno prepričanje, da so tisti, katerim ga nameniš, nepopravljivo otroci neveščega stvarnika.

Toda polkovnik ni bil Piemontčan in videti je bilo, da mu Belbova pripomba laska.

»Ja, seveda. Tak je načrt, tak je Ordonation v svoji občudovanja vredni preprostosti in ubranosti. Tu pa je še nekaj drugega. Vzemite zemljevid Evrope in Azije, zarišite nanj črte izvedbe načrta od gradu na severu do Jeruzalema, od Jeruzalema do Agartthe, od Agartthe do Chartresa, od Chartresa do sredozemskih obal in od tam do Stonehengea, pa boste dobili runo, ki je videti nekako takole.«

The Seal of Focalor v Arthur Edward Waite, The Book of Black Magic, London, 1898

»In?« je vprašal Belbo.

»Enaka runa bi povezovala nekaj glavnih središč templjarskega ezoterizma, Amiens, Troyes – kraljestvo svetega Bernarda na robu Forêta d’Orient –, Reims, Chartres, Rennes-le-Chateau in Mont Saint-Michel, kraj starodavnega druidskega kulta. Ta runa za nameček spominja tudi na ozvezdje Device!«

»Ljubiteljsko se ukvarjam z astronomijo,« se je plaho oglasil Diotallevi, »in kolikor se spominjam, je ozvezdje Device drugačne oblike in v njem je, če se ne motim, enajst zvezd …«

Polkovnik se je prizanesljivo nasmehnil: »Gospodje, gospodje, bolje od mene veste, da je vse odvisno od tega, kako zarišemo črte. Tako lahko po lastni želji dobite ozvezdje enega izmed Vozov ali pa na primer Medveda. Veste tudi, kako težko je določiti, ali je neka zvezda zunaj ali znotraj nekega ozvezdja. Znova si oglejte ozvezdje Device, pri tem vzemite zvezdo Spico za najnižjo točko, ki kar ustreza provansalski obali, upoštevajte le pet zvezd in lahko boste opazili neverjetno podobnost z risbo rune.«

»Le odločiti se moramo, katerih zvezd naj ne upoštevamo,« je pripomnil Belbo.

»Natanko tako,« mu je pritrdil polkovnik.

»Poslušajte,« je rekel Belbo, »kako lahko izločite možnost, da je do srečanj prihajalo redno po načrtu in da so vitezi že na delu, ne da bi mi to vedeli?«

»Izločim jo lahko zato, ker ne zaznavam nobenih znamenj, da se to dogaja, in dovolite mi dodati ‘žal’. Izvajanje načrta je bilo prekinjeno in tistih, ki bi ga morali izpeljati do konca, nemara ni več. Mogoče so skupine šestintridesetih razpadle med kakšno svetovno katastrofo. Toda kakšna nova skupina srčnih mož, ki bi imela prave informacije, bi morda lahko poprijela za niti zarote. Tisto nekaj je še zmeraj tam in jaz iščem prave može. Zato tudi hočem izdati knjigo: da bi sprožil odzive. Obenem pa se skušam povezati z osebami, ki bi mi lahko pomagale iskati odgovor v meandrih tradicionalnega vedenja. Prav danes se mi je uspelo srečati z največjim strokovnjakom na tem področju. A čeprav je velik učenjak, mi ni znal povedati ničesar, in to kljub temu da mu je moja zgodba vzbudila veliko zanimanja in mi je obljubil, da bo napisal predgovor k njej …«

»Oprostite mi,« je vprašal Belbo, »ali ni bilo nepremišljeno, da ste temu gospodu zaupali svojo skrivnost? Vi sami ste nam govorili o Ingolfovi napaki …«

»Lepo prosim,« mu je odgovoril polkovnik, »Ingolf je bil vendar nepodkovan. V stiku sem z vsega zaupanja vrednim učenjakom, s človekom, ki ne sklepa prenagljeno. Tako mi je danes svetoval, naj svojega dela ne pokažem nobenemu založniku, dokler ne bom razjasnil vseh spornih mest v njem … Nisem hotel izgubiti njegove naklonjenosti, zato mu nisem povedal, da bom šel sem. Saj vendar lahko razumete, da sem upravičeno nestrpen, ker sem v svojem prizadevanju prišel že tako daleč. Tisti gospod … ah, k vragu z diskretnostjo, vendar nočem, da bi mislili, da se baham, je Rakosky …«

Za trenutek se je ustavil in čakal na naš odziv.

»Kdo?« ga je razočaral Belbo.

»Rakosky vendar! Nesporna avtoriteta na področju študijev izročila, prejšnji urednik Le Cahiers du Mystère!«

»Ah,« je rekel Belbo, »tisti Rakosky, seveda, ja, ja, seveda …«

»No, torej … preden bom napisal končno različico knjige, bom počakal še na nasvete tega gospoda, vendar pa sem pripravljen tudi pohiteti, če bi se dogovoril z vašo založbo ... Kakor sem že povedal, rad bi čim prej sprožil odzive, zbral nove informacije … So taki, ki vedo, a o tem ne govorijo … Gospodje, čeprav je prav okrog leta 1944 Hitler že vedel, da je vojna izgubljena, je začel govoriti o skrivnem orožju, ki bi mu omogočilo položaj obrniti na glavo. Pravili so, da je nor. Kaj pa, če ni bil nor? Mi sledite?« Čelo se mu je kopalo v znoju in imel je naježene brke kot kak maček. »Skratka,« je rekel, »vrgel bom vabo. Bomo videli, ali bo kdo ugriznil vanjo.«

Na podlagi tega, kar sem vedel o Belbu in si mislil o njem, sem tistega dne pričakoval, da bo Ardentija postavil pred vrata s kakšno vljudnostno frazo. Vendar ga ni. »Poslušajte, polkovnik,« je rekel, »vse to je sila zanimivo ne glede na to, ali sklenete dogovor z nami ali s kom drugim. Saj se lahko zadržite pri nas še kakih deset minut, mar ne?« Nato se je obrnil k meni: »Pozno je že, Casaubon, in predolgo sem vas zadržal. Saj se vidiva jutri?«

Odslovil me je. Diotallevi me je prijel za rame in rekel, da gre tudi on. Poslovila sva se. Polkovnik je vroče stisnil roko Diotalleviju, meni pa pomignil z glavo in mi namenil leden nasmeh.

Ko sva se spuščala po stopnicah, mi je Diotallevi rekel: »Zagotovo se sprašujete, zakaj vas je Belbo odslovil. Ne razumite tega narobe. Belbo mora ponuditi polkovniku založniško pogodbo, ki je zelo zaupna. Zaupna po naročilu gospoda Garamonda. Tudi jaz sem se poslovil zato, da mu ne bi povzročal zadrege.«

Pozneje sem dojel, da je Belbo nameraval vreči polkovnika v žrelo založbe Manuzio.

Diotallevija sem odvlekel k Piladeju, kjer sem si naročil campari, on pa rabarbarino grenčico. Zdelo se mu je – tako je re-kel –, da ima samostanski, arhaičen, malodane templjarski okus.

Vprašal sem ga, kaj si misli o polkovniku.

»V založniške hiše,« mi je odgovoril, »zaidejo prej ali slej vsi slaboumneži tega sveta. Ker pa imajo takšni slaboumneži tudi prebliske modrosti Najvišjega, ravna modrec z njimi spoštljivo.« Nato se je opravičil, ker je moral oditi. »Nocoj me čaka pojedina.«

»Greste na kakšno zabavo?«

Videti je bil osupel nad mojo neresnostjo. »Zohar,« mi je pojasnil, »Parašat lek leka. Strani, ki jih še nikomur ni uspelo razvozlati.«

21

Gral … je tako velika teža, da ga bitjem v okovih greha ni dano premakniti z mesta.

(Wolfram von Eschenbach, Parzival, IX, 477)

Polkovnik mi sicer ni bil všeč, toda pritegnil je mojo pozornost. Saj ne nazadnje lahko dolgo časa ves očaran opazuješ tudi zelenega kuščarja. Okušal sem prve kaplje strupa, ki nas bo vse spravil v pogubo.

K Belbu sem se vrnil naslednje popoldne in govorila sva tudi o našem obiskovalcu. Belbu se je zdel mitoman: »Ste videli, kako je citiral tistega Rokošija ali Rostropoviča, kakor da citira Kanta?«

»Eh, to so že stare zgodbe,« sem rekel. »Ingolf je bil norec, ki jim je verjel, polkovnik pa je norec, ki verjame Ingolfu.«

»Nemara mu je verjel včeraj, danes pa verjame že v kaj drugega. Povem vam, da sem mu včeraj, preden sem ga odslovil, za danes zjutraj dogovoril sestanek z … z nekim drugim urednikom, z založbo, ki ni izbirčna in je pripravljena objavljati samozaložniške knjige, ki jih financirajo avtorji sami. Videti je bil navdušen. Pred nekaj trenutki pa sem izvedel, da ni prišel na sestanek. In poglejte, pustil mi je fotokopijo sporočila. Kar tako pušča naokrog skrivnosti templjarjev, kakor da to ne bi bilo nič. Tile so pač taki.«

V tistem trenutku je zazvonil telefon. Belbo je dvignil slušalko: »Ja? Ja, Belbo sem, iz založbe Garamond. Dober dan, kar povejte mi … Ja, prišel je včeraj popoldne, da bi mi ponudil neko knjigo … Oprostite, to je dokaj zaupno. Če bi mi povedali …«

Poslušal je nekaj trenutkov, nato pa me je ves bled pogledal in rekel: »Polkovnika so umorili ali nekaj podobnega.« Vrnil se je k svojemu sogovorniku: »Oprostite mi, govoril sem s Casaubonom, svojim sodelavcem, ki je bil včeraj tudi na sestanku … Torej, polkovnik Ardenti se je prišel pogovorit o nekem svojem projektu, o zgodbi, ki se mi zdi izmišljena, o domnevnem zakladu templjarjev. To so bili neki srednjeveški vitezi …«

Samodejno je z roko zakril slušalko, kakor da bi hotel govoriti na samem, nato pa je videl, da ga opazujem, odmaknil roko in malce vznemirjeno rekel: »Ne, gospod inšpektor De Angelis, tisti gospod je govoril o knjigi, ki jo je hotel napisati, a nekako nedoločno … Kako? Oba? Zdajle? Si bom zapisal naslov.«

Odložil je slušalko. Nekaj trenutkov je pomolčal in s prsti tapkal po pisalni mizi. »Oprostite mi, Casaubon, ne da bi prej kaj pomislil, sem vas potegnil v tole. Ujel me je nepripravljenega. Bil je inšpektor De Angelis. Menda je polkovnik stanoval v manjšem penzionu in nekdo je rekel, da ga je našel mrtvega včeraj ponoči …«

»Zgolj rekel? Pa tale inšpektor ne ve, ali je to res?«

»Zdi se čudno, toda ne ve. Moje ime in uro včerajšnjega sestanka so menda našli v neki beležki. Mislim, da sva njihova edina sled. Kaj naj rečem, pojdiva tja.«

Poklicala sva taksi. Med potjo me je Belbo prijel za roko. »Casaubon, nemara gre le za naključje, vsekakor pa – moj bog, morda sem preveč sumničav – v mojih krajih pravijo ‘bolje je, če ne omenjaš imen’ … Še kot otrok sem si ogledal neko božično komedijo v narečju, pobožno farso s pastirji, za katere se ni vedelo, ali živijo v Betlehemu ali ob obrežju reke Tanaro … Na prizorišče so prišli Sveti trije kralji in vprašali pastirjevega pomočnika, kako je ime gospodarju, in on jim je odgovoril, da mu je ime Gelindo. Ko je Gelindu prišlo to na ušesa, je s palico pretepel svojega pomočnika, saj – tako je rekel – imena ne poveš kar tako vsakomur … Skratka, če se strinjate, nam polkovnik ni povedal ničesar o Ingolfu in sporočilu iz Provinsa.«

»Saj vendar nočemo po Ingolfovi poti,« sem rekel in se skušal pri tem zasmejati.

»Še enkrat bom ponovil, zagotovo je to zgolj neumnost, so pa zgodbe, v katere se ni dobro zapletati.«

Rekel sem mu, da se strinjam, kljub temu pa sem občutil nemir. Ne nazadnje sem bil študent, ki se je udeleževal demonstracij, in srečanje s policijo mi ni bilo nič kaj pri srcu. Prišla sva v ne prav najboljši hotel zunaj mestnega središča. Nemudoma so naju napotili v apartma – tako so mu rekli – polkovnika Ardentija. Na stopnicah so bili policijski agentje. Peljali so naju v stanovanje številka 27 (sedem in dva je devet, sem pomislil): spalnica, predsoba z mizico, majhna kuhinja, majhna kopalnica s tušem brez zaves, skozi na pol odprta vrata ni bilo mogoče videti, ali je bil v njej tudi bide, toda v tovrstnem penzionu je bil bržkone prva in edina ugodnost, ki so jo gostje zahtevali. Zbledelo pohištvo, zgolj nekaj osebnih stvari in oblek, ki pa so bile v popolnem neredu, kakor da bi nekdo v naglici prebrskal omare in kovčke. Nemara je to storila policija, agentov v civilu in v uniformah sem skupaj naštel deset.

Naproti nama je stopila še dokaj mlada oseba s precej dolgimi lasmi: »Sem De Angelis. Doktor Belbo? Doktor Casaubon?«

»Nisem še doktor. Še študiram.«

»Kar študirajte. Če ne boste diplomirali, ne boste mogli na natečaj za vstop v policijske vrste in ne boste vedeli, kaj zamujate.« Videti je bil razdražen. »Oprostita mi, toda rad bi takoj prešel na prva vprašanja. Tako, tole je potni list, ki je pripadal tistemu iz te sobe, prijavljenemu v hotel kot polkovnik Ardenti. Ga prepoznata?«

»To je on,« je rekel Belbo, »toda ali mi lahko najprej bolj natančno opišete, kaj se je tukaj zgodilo? Po telefonu nisem razumel, ali je polkovnik mrtev ali …«

»Bil bi zelo vesel, če bi mi vidva lahko to povedala,« se je namrgodil De Angelis. »Toda domnevam, da imata pravico izvedeti kaj več. Torej, gospod Ardenti – ali polkovnik Ardenti – je prišel v ta hotel pred štirimi dnevi. Verjetno sta opazila, da to ni ravno Grand Hotel. Premore zgolj portirja, ki hodi spat ob enajstih, ker imajo gostje ključ od vhodnih vrat, eno ali dve sobarici, ki prideta zjutraj pospravit sobe, in starega pijančka, ki je postrešček in nosi gostom v sobe pijačo, kadar mu pozvonijo. Ta je res pijanec, poleg tega pa je še sklerotičen: zasliševati ga je bilo prava muka. Portir trdi, da se ima navado kakor duh plaziti po hotelu in da je že prestrašil nekaj gostov. Včeraj zvečer okrog desetih je portir videl, kako se je v Ardenti vrnil v hotel s še dvema osebama, s katerima je šel v svojo sobo. Tu ne bi bilo nič nenavadnega, če bi kdo od gostov odpeljal v svojo sobo celo skupino transvestitov, zato si lahko mislimo, koliko pozornosti sta bili deležni dve običajni osebi, pa čeprav sta po portirjevem mnenju govorili s tujim naglasom. Ob pol enajstih je Ardenti poklical starčka, naj mu prinese steklenico viskija, mineralno vodo in tri kozarce. Okrog enih ali pol dveh je starec zaslišal zvonjenje iz sobe številka 27 – s prekinitvami, je rekel. Toda glede na to, kakšnega smo našli danes zjutraj, je do tiste ure moral popiti že veliko kozarcev nečesa, in to nečesa slabega. Starec se povzpne po stopnicah, potrka na vrata, nihče mu ne odgovori, odpre vrata z glavnim ključem, najde vse v takšnem neredu, kakršen je zdaj, na postelji pa zagleda polkovnika z izbuljenimi očmi in zadrgnjeno žico okrog vratu. Pri priči steče iz sobe v recepcijo, prebudi portirja, nihče od njiju noče več iti v sobo, skušata poklicati zdravnika ali policijo, toda telefonska zveza je prekinjena. Portir steče zato na trgec na vogalu, kjer je javna govorilnica, da bi poklical policijo, starec pa se odvleče v nasprotno smer, kjer stanuje zdravnik. Skratka, to jima vzame dvajset minut, vrneta se, vsa prestrašena počakata v pritličju, zdravnik se medtem obleče in pride v hotel skoraj hkrati s policijsko patruljo. Po stopnicah grejo v sobo 27, tam pa na postelji ni nikogar.«

»Kako nikogar?« je vprašal Belbo.

»Nobenega trupla ni bilo. Zdravnik se je odpravil domov, moji sodelavci pa so našli zgolj to, kar vidita. Zaslišali so starca in portirja in od njiju izvedeli to, kar sem vama že povedal. Kam sta izginila gospoda, ki sta prišla z Ardentijem v hotel ob desetih? Kdo bi vedel, lahko bi odšla tudi med enajsto in eno ponoči in tega nihče ne bi opazil. Sta bila še v sobi, ko je vanjo vstopil starec? Kdo bi vedel, on je bil v njej le kako minuto in ni pogledal ne v kuhinjo ne v kopalnico. Sta odšla, ko sta šla oba nesrečnika po pomoč, in s sabo odnesla truplo? Ne bi bilo nemogoče, ker obstajajo zunanje stopnice, ki vodijo na dvorišče, z njega pa je možno oditi skozi vrata na stransko ulico. Glavno vprašanje pa je, ali je truplo sploh bilo tam ali pa je polkovnik odšel iz hotela z obema osebama, recimo opolnoči, in se je starcu vse skupaj le sanjalo? Portir je kar naprej ponavljal, da ne bi bilo prvič, da bi se zmotil, saj je pred leti rekel, da je videl neko gostjo golo obešeno, čez kakšne pol ure pa se je pojavila sveža kakor vrtnica, na starčevi preklopni postelji pa so našli sadomazohistično pornografsko revijo. Verjetno mu je šinila v glavo lepa zamisel, da bi šel kukat v gospejino sobo skozi ključavnico, in je zagledal zaveso, ki je plapolala v polmraku. Edina zanesljiva podatka sta ta, da soba ni v običajnem stanju in da je Ardenti izginil. Toda preveč sem že govoril. Zdaj je vrsta na vas, doktor Belbo. Edina sled, ki smo jo našli, je listek, ki je bil na tleh poleg tiste mizice. ‘Ob štirinajstih, hotel Principe e Savoia, Mr. Rakosky; ob sedemnajstih, Garamond, doktor Belbo.’ Vi ste mi potrdili, da je bil pri vas. Povejte mi torej, kaj se je zgodilo.«

22

Vitezi grala niso hoteli več odgovarjati na vprašanja.

(Wolfram von Eschenbach, Parzival, XVI, 819)

Belbo je bil kratek: ponovil je vse tisto, kar je povedal že po telefonu, brez podrobnosti, če niso bile nujno potrebne. Polkovnik je povedal nejasno zgodbo o tem, da je v nekih dokumentih, najdenih v Franciji, našel sledi za zakladom, kaj več nam pa ni povedal. Mislil je, da ve za nevarno skrivnost, in jo je hotel prej ali slej razkriti, da ne bi bil edini, ki bi vedel zanjo. Namignil je, da so drugi pred njim skrivnostno izginili, ko so izvedeli zanjo. Dokumente bi nam pokazal, samo če bi mu dali pogodbo, toda Belbo mu je ni hotel dati, preden mu ne bi od vsega tega kaj pokazal, zato sta se razšla z nejasnim dogovorom. Omenil je tudi srečanje z nekim Rakoskim in nama povedal, da je bil urednik revije Cahiers du Mystère. Hotel ga je prositi za uvodno besedo k svoji knjigi. Rakosky mu je menda svetoval, naj za nekaj časa preloži njeno izdajo. Polkovnik mu verjetno ni povedal, da bo šel na založbo Garamond. In to je bilo vse.

»Dobro, dobro,« je rekel De Angelis. »Kakšen vtis sta dobila o njem?«

»Vtis prenapeteža in, kako bi rekel, malce nostalgično je namigoval na neko preteklost, kakor tudi na obdobje, ki ga je preživel v tujski legiji.«

»Povedal sem vama resnico, toda ne vse. Imeli smo ga že pod nadzorom, vendar ne pretiranim. Takšnih primerov imamo ničkoliko … Torej, Ardenti ni bil njegov pravi priimek, vendar je imel veljaven francoski potni list. V Italiji se je občasno spet začel pojavljati pred nekaj leti in identificirali smo ga, ne da bi bili o tem čisto prepričani, za nekega stotnika Arcoveggija, ki je bil leta 1945 v odsotnosti obsojen na smrt. Kolaboracija z esesovci, poslal je nekaj ljudi v Dachau. Tudi v Franciji so ga nadzirali in sodno preganjali zaradi goljufije, končni obsodbi pa se je za las izognil. Obstaja sum, dobro pazita, zgolj sum, da je on ista oseba, ki jo je pod imenom Fassotti prejšnje leto ovadil mali tovarnar iz Peschiere Borromea. Prepričal ga je namreč, da je na dnu Komskega jezera še zmeraj Mussolinijev legendarni zaklad iz Donga, da je njemu uspelo odkriti, kje je, in da bi bilo dovolj že nekaj deset milijonov lir za dva potapljača in motorni čoln … Kakor hitro je dobil denar, pa je izginil. Zdaj pa sta mi vidva potrdila, da je bil obseden z iskanjem zakladov.«

»Pa tisti Rakosky?« je vprašal Belbo.

»Smo ga že preverili. V hotelu Principe e Savoia je bil neki Rakosky, Wladimir, ki se je vpisal v knjigo gostov s francoskim potnim listom. Njegov opis ni jasen, dajal pa je videz uglajenega gospoda. Ujema se z opisom, ki nam ga je dal tukajšnji vratar. V poslovalnici Alitalie smo izvedeli, da je na seznamu potnikov za prvi jutranji polet v Pariz. Obvestil sem Interpol. Annunziata, je že kaj prišlo iz Pariza?«

»Še nič, gospod inšpektor.«

»Tako. Polkovnik Ardenti, ali kakorkoli mu je že ime, je torej prišel v Milano pred štirimi dnevi. Ne vem, kaj je počel prve tri dni, včeraj ob dveh popoldne naj bi se sestal z Rakoskim v hotelu, ni mu povedal, da bo odšel tudi k vam, in to se mi zdi zanimivo. Zvečer je prišel sem verjetno v družbi s tem istim Rakoskim in še nekom … potem pa vse postane nejasno. Tudi če ni bil umorjen, so mu zagotovo preiskali stanovanje. Kaj so iskali? V suknjiču – ah, ja, da ne pozabim, tudi če je odšel ven, je šel v sami srajci, saj je suknjič s potnim listom vred ostal v sobi, vendar pa nikar ne mislita, da to kaj poenostavi primer, saj je starec povedal, da je ležal na postelji, oblečen v suknjič. To pa je lahko bila tudi hišna halja, moj bog, zdi se mi, da sem tukaj v kletki, polni norcev – o čem sem že govoril? Ah, ja, v suknjiču je bilo še zmeraj kar nekaj denarja, celo zelo veliko … Torej so iskali nekaj drugega. In edino dobro zamisel sta mi dala vidva. Polkovnik je imel dokumente. Kakšni so bili?«

»V roki je držal rjavo aktovko,« je rekel Belbo.

»Meni se je zdela rdeča,« sem rekel jaz.

»Rjava,« je vztrajal Belbo, »toda mogoče se motim.«

»Naj bo rdeča ali rjava,« je rekel De Angelis, »tu je ni. Gospodje od včeraj so jo odnesli s sabo. Osredotočiti se moramo torej na aktovko. Po mojem mnenju Ardenti v resnici sploh ni hotel objaviti knjige. Skupaj je spravil nekaj podatkov, s katerimi je izsiljeval Rakoskega, in se bahal s sodelovanjem z založbami, da bi nanj izvajal pritisk. To bi bilo v njegovem slogu. Na tem mestu pa bi lahko postavili več domnev. Tista dva sta mu zagrozila in odšla, Ardentija je zajela panika in na hitro je z aktovko pod roko zbežal sredi noči, ne da bi še kaj drugega vzel s sabo. In lahko da je iz kdo ve katerega razloga prepričal starca, da je bil umorjen. Toda to bi bilo vse preveč podobno romanom in bi ostalo brez pojasnila, zakaj je soba razmetana. Če pa sta ga po drugi strani ubila tista dva in ukradla aktovko, zakaj sta potem ukradla še truplo? Bomo videli. Oprostita mi, toda prisiljen sem vaju prositi za osebne dokumente.«

Dvakrat je preobrnil v rokah mojo študentsko izkaznico. »Študent filozofije, ali ne?«

»Veliko nas je,« sem rekel.

»Celo preveč. In preučujete tiste templjarje … Če bi hotel kaj izvedeti o njih, kaj bi moral prebrati?«

Svetoval sem mu dve sicer poljudni, a kar resni knjigi. Rekel sem mu tudi, da bo lahko našel zanesljive podatke le do sodnega procesa proti njim in da so po njem vse zgolj čenče.

»Razumem, razumem,« je rekel. »Torej so zdaj v igri še templjarji. Frakcija, ki je še ne poznam.«

Prišla je Annunziata s telefonsko brzojavko: »Tule je odgovor iz Pariza, gospod.«

Prebral ga je. »Odlično. V Parizu tega Rakoskega ne poznajo, številka njegovega potnega lista pa je tako ali tako enaka tisti potnega lista, ki je bil ukraden pred dvema letoma. No, zdaj smo pa res obtičali. Gospod Rakosky ne obstaja. Rekli ste, da je bil urednik neke revije … kako se je že imenovala?« Zapisal si je moj odgovor. »Bomo preverili, toda stavim, da tudi ta revija ne obstaja, ali pa je nehala izhajati že kdo ve kdaj. Dobro, gospoda. Zahvaljujem se vama za sodelovanje, morda vaju bom še kdaj zmotil. Oh, še zadnje vprašanje. Je ta Ardenti dal vedeti, da je povezan s kakšno politično skupino?«

»Ne,« je rekel Belbo. »Dajal je videz, da je zaradi zakladov opustil politiko.«

»In zaradi prevare nesposobne osebe.« Obrnil se je k meni: »Predstavljam si, da vam ni bil kaj posebno pri srcu.«

»Meni niso všeč osebe njegovega kova,« sem rekel. »Toda zato mi še ne pade na pamet, da bi ga zadavil z žico. Razen v teoriji.«

»Seveda. Bilo bi preveč naporno. Ne bojte se, gospod Casaubon, nisem med tistimi, ki mislijo, da so vsi študenti kriminalci. Kar pomirite se. In veliko sreče pri vaši diplomski nalogi.«

Belbo je vprašal: »Oprostite, inšpektor, toda zgolj iz radovednosti me zanima, ali ste iz oddelka za umore ali za politiko?«

»Dobro vprašanje. Moj sodelavec iz oddelka za umore je prišel sem ponoči. Potem ko so v arhivih odkrili nekaj več o Ardentijevih prestopkih, je zadevo predal meni. Sem iz političnega oddelka. Vendar pa res ne vem, ali sem prava oseba. Življenje ni tako preprosto, kot je v pogrošnih kriminalnih romanih.«

»To sem tudi domneval,« je rekel Belbo in mu dal roko.

Odšla sva, toda bil sem vznemirjen. Ne zaradi inšpektorja, ki se mi je zdel dober človek, temveč zato, ker sem se prvič v življenju znašel sredi neke mračne zgodbe. Pa še lagal sem. Belbo pa tudi.

Poslovila sva se na vratih založbe Garamond in oba sva bila v zadregi.

»Nič slabega nisva storila,« je rekel Belbo z občutkom slabe vesti. »Tudi če bi inšpektor vedel za Ingolfa in za katarce, ne bi bilo dosti drugače. Vse skupaj so bile zgolj blodnje. Nemara je bil Ardenti prisiljen izginiti iz drugih razlogov, in teh je bilo na tisoče. Morda je bil Rakosky iz izraelske tajne službe in je poravnal stare račune. Mogoče ga je poslala kakšna velika živina, ki jo je polkovnik preslepil. Ali pa je bil sobojevnik v tujski legiji s starimi zamerami. Morebiti je bil alžirski plačani morilec. Nemara je bila zgodba o templjarskem zakladu le drugotnega pomena v življenju našega polkovnika. Ja, vem, ni aktovke, najsi bo rdeča ali rjava. Dobro, da ste mi oporekali, tako je bilo namreč jasno, da sva jo videla le za trenutek …«

Molčal sem in Belbo ni vedel, kako naj konča.

»Rekli boste, da sem spet zbežal, kot takrat na Ulici Larga.«

»Ah, neumnost. Prav sva storila. Na svidenje.«

Do njega sem občutil usmiljenje, ker se je počutil strahopetca. Jaz pa se nisem, saj so me v šoli naučili, da je pri opravkih s policijo treba lagati. Iz principa. Toda tako je pač: slaba vest lahko slabo vpliva na prijateljstvo.

Od tistega dne ga nisem več videl. Bil sem njegova slaba vest in on moja.

Toda prav ta dogodek me je prepričal, da si bolj sumljiv, če si študent, kot pa če si diplomiranec. Delal sem še kakšno leto in sestavil dvesto petdeset kartic o sodnem procesu proti templjarjem. To so bila leta, v katerih je bil zagovor diplomske naloge dokaz lojalnega sprejemanja zakonov države, in do tebe so bili zato prizanesljivi.

V naslednjih mesecih so nekateri študenti začeli streljati z orožjem in obdobje velikih manifestacij na odprtem se je bližalo koncu.

Idealov nisem več imel. Imel pa sem alibi: s tem da sem ljubil Amparo, sem se ljubil s tretjim svetom. Amparo je bila lepa, marksistka, Brazilka, polna navdušenja, trezna, imela je štipendijo in čudovito mešano kri. Vse skupaj.

Srečal sem jo na neki zabavi in po trenutnem preblisku sem jo nagovoril: »Oprosti, toda rad bi se ljubil s tabo.«

»Ti si umazan šovinistični prasec.«

»Potem pa kar pozabi.«

»Ne bom pozabila. Sem namreč umazana feministična svinja.«

Morala se je vrniti v svojo domovino, jaz je pa nisem hotel izgubiti. Tako me je povezala z univerzo v Riu, kjer so ravno iskali lektorja za italijanski jezik. Ponudili so mi to mesto za dve leti z možnostjo podaljšanja. Ker me je Italija začela utesnjevati, sem sprejel.

Poleg tega, sem si rekel, v Novem svetu ne boš srečeval templjarjev.

Kakšno slepilo, sem pomislil v soboto zvečer v periskopu. Ko sem stopil po stopnicah v založbo Garamond, sem vstopil v palačo. Diotallevi je rekel: bina je palača, ki si jo zgradi hokma, ko se razširi iz prvobitne točke. Če je hokma izvir, potem je bina reka, ki iz njega privre in se nato razveja v različne rokave, vse dokler se vsi ne izlijejo v veliko morje zadnje sefire – v bini pa so vse oblike že vnaprej izoblikovane.

4

HESED

23

Analogija nasprotij je odnos luči do sence, vrha do brezna, polnosti do praznine. Alegorija, mati vseh dogem, je nadomestilo pečata z odtisom in stvarnosti s sencami, je laž resnice in resnica laži.

(Eliphas Levi, Dogme de la haute magie,

Baillère, Pariz, 1856, XXII, 22)

V Brazilijo sem odšel iz ljubezni do Amparo, tam pa sem ostal iz ljubezni do dežele. Nikoli nisem mogel razumeti, zakaj ima ta potomka Nizozemcev, ki so se naselili v Recifeju in se premešali z Indijanci in črnimi Sudanci, z obrazom Jamajčanke in vzgojo Parižanke, špansko ime. Nikoli nisem prišel do dna brazilskim osebnim imenom. Kljubujejo vsakemu onomastičnemu slovarju in obstajajo le tam.

Amparo mi je povedala, da se voda na njihovi polobli vrtinči z desne na levo, kadar odteka skozi umivalnik, pri nas pa se nasprotno – ali vice versa. Tega mi ni uspelo preveriti. Ne le zato, ker na naši polobli nihče nikoli ni opazoval, v katero smer se voda vrtinči, temveč tudi zato, ker sem po več poizkusih v Braziliji dojel, da je to zelo težko ugotoviti. Vrtinčenje je prehitro, da bi mu lahko sledil, in verjetno je njegova smer odvisna od sile in naklona izliva, od oblike umivalnika ali kadi. Pa tudi če je to res, kaj se pa potem zgodi na ekvatorju? Nemara bi voda odtekala navpično brez vrtinčenja ali pa sploh ne bi odtekala?

Takrat se s tem nisem kaj pretirano ubadal, toda v soboto zvečer sem pomislil, da je vse skupaj odvisno od telurskih tokov in da Nihalo vsebuje tudi to skrivnost.

Amparo je bila v svoji veri neomajna. »Ni pomembno, kaj se zgodi v empiričnem primeru,« mi je rekla, »tu je v igri idealni princip, ki ga je mogoče preveriti le v idealnih okoliščinah, torej nikoli. Toda to je res.«

V Milanu se mi je Amparo zdela privlačna prav zaradi svoje treznosti, tam pa je bila, ko se je odzvala na kemijo svoje rojstne dežele, bolj nerazumljiva, bistroumno vizionarska in sposobna podzemne razumskosti. Čutil sem, da jo burijo pradavne strasti, pri tem pa jih je skrbno zadrževala, patetična v svojem asketizmu, ki ji je veleval, naj se upre njihovi privlačnosti.

Tehtal sem njena čudovita nasprotja, ko se je pogovarjala s svojimi tovariši na srečanjih v bednih stanovanjih, okrašenih z nekaj lepaki in veliko folklorističnimi predmeti, s podobami Lenina in terakotami iz Sertãa, ki so slavile cangaceire, odpadnike z brazilskega severovzhoda, ali pa z maliki ameriških Indijancev. Tja nisem prišel v najbolj jasnem političnem trenutku in odločil sem se – po izkušnji v domovini –, da se bom držal daleč stran od ideologij, še posebno v deželi, kjer jih nisem dojemal. Razpravljanje Amparinih tovarišev je še povečalo mojo negotovost, vzbudilo pa mi je tudi radovednost. Seveda so bili vsi po vrsti marksisti in na prvi pogled so govorili kot evropski marksisti, toda govorili so o nečem drugem in so na primer med neko razpravo o razrednem boju nenadoma spregovorili o »brazilskem kanibalizmu« ali pa o revolucionarni vlogi afroameriških kultov.

Pogovori o teh kultih so me prepričali, da pri njih tudi ideološko vrtinčenje poteka v nasprotno smer. Orisovali so mi panoramo notranjih nihajočih selitev razdedinjenih in lačnih s severa proti industrijskemu jugu, kjer so postali lumpenproletariat v orjaških prestolnicah. Tam se dušijo v oblakih smoga in se obupani vračajo na sever, od koder se čez kako leto spet poženejo v beg na jug. Toda pri tem nihanju se jih veliko zatakne v velikih mestih in vase jih vsrka cela množica avtohtonih cerkva. Predajo se spiritizmu in klicanju afriških božanstev … V tem so si bili Amparini tovariši deljenih mnenj, saj je bilo to za nekatere vračanje h koreninam, nasprotovanje svetu belcev, za druge so bili kulti mamilo, s katerim je vladajoči razred brzdal neznanski revolucionarni potencial, spet za druge pa je bil to talilni lonec, v katerem so se mešali belci, Indijanci in črnci in s tem zarisovali za zdaj še nejasne vidike z negotovo usodo. Amparo je bila v tem pogledu odločna: religije so bile vsepovsod opij za ljudstvo in psevdoplemenski kulti so bili še slabši. Toda ko sem jo držal okrog pasu v escolas de samba, ko sem se tudi jaz pridružil kačam plesalcev, ki so zarisovale sinusoide ob spremljavi nevzdržnega bobnanja, sem opazil, da se je tistega sveta oprijemala z mišicami abdomna, s srcem, z glavo, nosnicami … Potem sva še hodila ven in bila je prva, ki mi je s sarkazmom in mržnjo razčlenjevala globoko orgiastično religioznost tistega počasnega predajanja – teden za tednom, mesec za mesecem – obredu karnevala. »Enako plemenski in čarovniški so,« je rekla z revolucionarnim sovraštvom, »kakor so nogometni obredi, v katerih razdedinjeni zapravljajo svojo borbeno energijo in občutek za uporništvo z izvajanjem čarovnij in urokov, da bi si izprosili pri božanstvih vseh možnih svetov smrt nasprotnikovega branilca, pri tem pa pozabljajo na oblast, ki hoče, da so vzneseni in polni navdušenja, obsojeni na neresničnost.«

Počasi sem izgubil občutek za protislovje, tako kakor sem se počasi navajal na to, da nisem več skušal prepoznavati ras v tistem vesolju obrazov, ki so pripovedovali zgodbe o stoletnih nenadzorovanih križanjih. Nisem več skušal ločevati, kje je napredek, kje upor, kje zarota – tako so se izražali Amparini tovariši – kapitala. Le kako bi lahko še razmišljal po evropsko, ko sem izvedel, da je upanje skrajne levice ohranjal pri življenju neki škof s severovzhoda, osumljen, da je v mladosti simpatiziral z nacizmom, zdaj pa je z neustrašno vero visoko držal plamenico upora, pretresal prestrašeni Vatikan in barakude z Wall Streeta z radostnim podžiganjem ateizma proletarskih mistikov, vseh prevzetih nad grozečim in ljubkim praporom Milostljive Gospe, ki je – prebodena s sedmimi žalostmi – z vrha opazovala trpljenje svojega ljudstva?

Nekega dopoldneva sva se z Amparo po seminarju o strukturi lumpenproletarskega razreda z avtom vozila po obalni cesti. Ob obali sem videl votivne darove, svečke, bele košare. Amparo mi je povedala, da so to daritve Yemanjá, boginji vodá. Stopila je iz avta, se skrušeno odpravila na peščeno obrežje in tam obstala nekaj trenutkov v tišini. Potem sem jo vprašal, ali v to verjame. Zabrusila mi je, kako sem na to sploh lahko pomislil. Nato pa dodala: »Moja babica me je vozila sem na plažo in rotila boginjo, da bi jaz lahko zrasla v lepo, dobro in srečno žensko. Kdo je že tisti vaš filozof, ki je govoril o črnih mačkah in amuletih iz koral in je rekel ‘ni resnično, toda verujem v to’? No, jaz pa ne verujem v to, toda resnično je.« Tistega dne sem se odločil, da bom začel varčevati od plače za potovanje v Bahio.

Toda to je bilo tudi takrat, ko sem se začel prepuščati zibanju občutka podobnosti; vse bi lahko imelo skrivnostne analogije z vsem.

Ko sem se vrnil v Evropo, sem to metafiziko spremenil v mehaniko – in se zato ujel v past, v kateri sem še danes. Toda takrat sem se gibal v polmraku, v katerem so se raztapljale vse razlike. Kot kak rasist sem mislil, da so verovanja drugih za močnega človeka priložnosti za nežno sanjarjenje in nič drugega.

Naučil sem se ritmov, tega, kako se jim prepustiti telesno in umsko. To sem uporabil prejšnji večer v periskopu, ko sem premikal ude, da bi si pregnal mravljinčenje iz njih, kakor da bi še vedno udarjal po agogõju. ‘Poglej,’ sem si rekel, ‘da bi se iztrgal moči neznanega in samemu sebi dokazal, da vanjo ne verjameš, sprejemaš njene uroke.’ Podoben sem prepričanemu ateistu, ki ponoči zagleda hudiča in o njem takole ateistično razmišlja: ‘On zagotovo ne obstaja, in to je bila zgolj iluzija mojih vznemirjenih čutov, morda je to odvisno od prebave, toda on tega ne ve in verjame v svojo narobe obrnjeno teologijo. In kaj bi njemu, ki je tako prepričan, da obstaja, pognalo strah v kosti? Pokrižaš se in on, lahkovernež, izgine z bliskom in gromom v oblaku žvepla.’

Zgodilo se mi je tako kakor tistemu vsevednemu etnologu, ki je leta dolgo preučeval kanibalizem in je – da bi predramil topost belcev – vsem govoril, da je človeško meso okusno. To je bilo neodgovorno, saj je vedel, da ga on nikoli ne bo poskusil. Vse dokler se ni nekdo, ki je hotel izvedeti resnico, odločil, da bo poskusil njega. Ko so ga tako glodali košček za koščkom, ni več vedel, kdo je imel prav, in je malodane upal, da je obred uspešen, da bi s tem upravičil vsaj svojo smrt. Tako sem prejšnjega večera moral verjeti, da je Načrt resničen, saj bi drugače zadnji dve leti preživel kot vsemogočni arhitekt zlohotne more. Boljša od more je resničnost, saj če je nekaj resnično, je pač resnično, in ti nimaš nič s tem.

24

Sauvez la faible Aischa des vertiges de Nahash, sauvez la plaintive Héva des mirages de la sensibilité, et que les Khérubs me gardent.

(Joséphin Péladan, Comment on devient Fée,

Chamuel, Pariz, 1893, str. XIII)

Med prodiranjem skozi goščavo analogij sem prejel Belbovo pismo.

Dragi Casaubon,

vse do prejšnjega dne nisem vedel, da ste v Braziliji. Izgubil sem sled za vami in nisem vedel niti tega, da ste diplomirali (čestitke), toda pri Piladeju sem od nekoga dobil vaš naslov. Zdi se mi primerno, da vas seznanim z nekaterimi novimi dejstvi v zvezi z nesrečnim dogodkom polkovnika Ardentija. Minili sta več kot dve leti – vsaj tako mislim – in še enkrat se vam moram opravičiti, ker sem vas takrat nehote spravil v težave.

Skoraj sem že pozabil na tisto neprijetno zgodbo, toda pred dvema tednoma sem šel na izlet na območje Montefeltra, saj veste, na tisto območje v gorah za Riminijem, in se čisto po naključju pripeljal do trdnjave San Lea. Menda je bila v osemnajstem stoletju pod papeško oblastjo in papež je vanjo zaprl Cagliostra v celico brez vrat (vanjo se je vstopalo prvič in zadnjič skozi loputo na stropu) in z lino, skozi katero je obsojeni lahko videl zgolj dve cerkvi v vasi. Na grobo stesani leseni polici, na kateri je Cagliostro spal in tudi umrl, sem videl šopek vrtnic in vodič mi je pojasnil, da je še veliko romarjev, ki prihajajo na kraj njegovega mučeništva. Povedal mi je še, da so med najbolj vztrajnimi člani Picatrixa, milanskega krožka za okultna preučevanja, ki izdaja revijo – cenite to izvirnost – z naslovom Picatrix.

Vi sami veste, da mi ta čudaštva vzbujajo radovednost in sem si zato v Milanu priskrbel eno številko Picatrixa. V njej sem prebral, da bodo čez nekaj dni klicali Cagliostrovega duha. Odpravil sem se tja.

Stene so bile prekrite s praporji, polnimi kabalističnih znamenj, celim kupom sov in čukov, skarabejev in ibisov, vzhodnjaških božanstev nedoločnega izvora. Na koncu dvorane je bil podij s proscenijem iz gorečih bakel na podstavkih iz grobih panjev, v ozadju pa oltar s trikotno oltarsko podobo in kipoma Izide in Ozirisa. Naokrog je bil cel amfiteater iz kipcev Anubisa, portret Cagliostra (koga drugega neki?), pozlačena mumija Keopsovega formata, dva petkraka svečnika, gong, ki sta ga podpirali pokončni kači, stojalo za note na podiju, prekritem z bombažno tkanino z natisnjenimi hieroglifi, dve kroni, dva trinožnika, sarkofagec v velikosti neseserja, prestol, ki je bil ponaredek naslanjača iz sedemnajstega stoletja, štirje različni stoli vrste banket pri nottinghamskem šerifu, svečke, sveče, svečoni, skratka, vse je kar kipelo od duhovnosti.

Vstopilo je sedem ministrantov v rdečih talarjih in z baklami v rokah, nato je vstopil mašnik, menda vodja Picatrixa – ime pa mu je Brambilla, naj mu bogovi odpustijo –, v mašnih oblačilih rožnate in olivno zelene barve, za njim je prišla varovanka ali medij, za njo pa še šest v belo oblečenih akolitov, ki so bili vsi podobni Ninettu Davoliju, le da so bili ti z infula Dei, če se spomnite naših pesnikov.

Brambilla si je poveznil na glavo tiaro s polmesecem, prijel obredni dvoročni meč, na odru zarisoval magične like, rotil nekaj angelskih duhov s končnico na »el«, kar me je nejasno spominjalo na tiste psevdosemitske čiračare iz Ingolfovega sporočila, a kmalu sem na to pozabil tudi zato, ker se je zgodilo nekaj nenavadnega: mikrofoni na odru so bili povezani z iskalcem frekvenc radijskih postaj, ki naj bi lovil valove, tavajoče po zraku, toda operater – z infulo – je očitno storil napako in najprej se je zaslišala disko glasba, potem pa radio Moskva. Brambilla je odprl sarkofag, iz njega vzel grimoire, sabljo in kadilnico ter zavpil »O Gospod, naj pride tvoje kraljestvo« in nekaj je le dosegel, saj je radio Moskva utihnil, toda v najbolj magičnem trenutku se je spet oglasil in zadonela je pesem pijanih kozakov, tistih, ki plešejo z zadnjico čisto pri tleh. Brambilla je rotil Claviculo Salomonis, sežgal pergament na trinožniku in s tem tvegal požar, klical nekaj božanstev iz karnaškega templja, vztrajno moledoval, da bi bil postavljen na kamnito kocko jesoda, in nenehno klical nekega »Družinskega člana 39«, ki je moral biti občinstvu zelo znan, saj je v dvorani završalo. Neka gledalka je padla v trans z očmi, obrnjenimi navzgor, da se je videla le belina, ljudje so vpili ‘zdravnika, zdravnika’, toda v tistem trenutku je Brambilla poklical na pomoč moč pentagramov, in varovanka, ki se je medtem že usedla na ponaredek naslanjača iz sedemnajstega stoletja, je začela drgetati, ječati, Brambilla pa se ji je postavil za hrbet in jo začel vneto zasliševati, pravzaprav izpraševati »Družinskega člana 39«, ki je bil – tako me je prešinilo v tistem trenutku – sam Cagliostro.

In tedaj se je začel vznemirljivi del, saj se je dekle v resnici trudilo in zares prestajalo muke, potilo se je, drgetalo, tulilo, izgovarjalo raztrgane stavke, govorilo o nekem svetišču, o vratih, ki jih je treba odpreti, reklo, da nastaja vrtinec moči, da se je treba povzpeti k veliki piramidi, Brambilla se je tresel na odru, udarjal je po gongu in na ves glas klical Izido. Užival sem v predstavi, ko sem zaslišal, da je dekle med ihtenjem in stokanjem začelo govoriti o šestih pečatih, o stodvajsetih letih čakanja in šestintridesetih nevidnih. Nedvomno je govorila o sporočilu iz Provinsa. Ko sem čakal, da bo povedala še kaj več, se je od izčrpanosti zgrudila, Brambilla jo je pobožal po čelu, blagoslovil navzoče s kadilnico in rekel, da je obreda konec.

Bil sem nekoliko pretresen, hotel sem se približati dekletu, ki je medtem prišlo k sebi, si nadelo dokaj obrabljen površnik in bilo na tem, da odide skozi stranska vrata. Že sem se ji hotel dotakniti ramena, ko me je nekdo prijel za roko. Obrnil sem se in zagledal inšpektorja De Angelisa, ki mi je rekel, naj jo pustim pri miru, ker on tako ali tako ve, kje jo je moč najti. Povabil me je na kavo. Šel sem z njim, kakor da bi me zalotil pri nečednem dejanju, in po svoje je bilo to res, v baru pa me je vprašal, zakaj sem bil tam in zakaj sem se hotel približati dekletu. To me je vznejevoljilo in odgovoril sem mu, da ne živimo v diktaturi in da se lahko približam komurkoli hočem. Opravičil se mi je in mi pojasnil: preiskava o Ardentiju je potekala počasi, toda skušali so obnoviti, kako je v Milanu preživel tista dva dneva pred srečanjem z onima iz založbe Garamond in s skrivnostnim Rakoskim. Kakšno leto po dogodku so zgolj po naključju izvedeli, da ga je nekdo videl, kako je šel s sedeža Picatrixa v družbi tega dekleta. Jasnovidka ga je po drugi strani zanimala zato, ker je živela skupaj z nekom, ki ni bil neznan oddelku za boj proti mamilom.

Rekel sem mu, da sem bil tam po golem naključju in da me je osupnilo, ker je dekle izreklo stavek o šestih pečatih, ki ga je izrekel tudi polkovnik. Presenečen je bil, da se še po dveh letih tako dobro spomnim, kaj je govoril polkovnik, saj sem naslednji dan omenil le nejasen pogovor o zakladu templjarjev. Pojasnil sem mu, da je polkovnik v resnici govoril o nekem zakladu, ki ga ščiti nekaj takega kot šest pečatov, nisem pa si mislil, da je to pomembna podrobnost, saj so vsi zakladi zavarovani s sedmimi pečati in z zlatimi skarabeji. On pa ni videl razloga, zakaj so me osupnile besede medija, ker so vsi zakladi varovani z zlatimi skarabeji. Prosil sem ga, naj ne ravna z mano kot s kakšno že kaznovano osebo, in spremenil je ton ter se zasmejal. Ni se mu zdelo nič nenavadnega, da je dekle reklo tisto, kar pač je, saj ji je Ardenti zagotovo govoril o svojih izmišljijah nemara zato, da bi jo uporabil kot posrednika za astralne stike, kot temu pravijo v teh krogih. Jasnovidka je kot goba, fotografska plošča, njena podzavest mora biti podobna lunaparku – mi je rekel –, tisti iz Picatrixa ji bržkone perejo možgane vse leto in ni nemogoče, da so se ji v stanju transa – ker dekle to v resnici stori in se ne pretvarja in ker je nekaj narobe z njeno glavo – pojavile podobe, ki si jih je vtisnila v spomin že pred časom.

Toda dva dni pozneje se je De Angelis pojavil v moji pisarni in mi povedal, da se je zgodilo nekaj čudnega, saj je šel naslednji dan k tistemu dekletu, vendar je ni bilo. Vprašal je sosede, a je nihče ni videl že vse od popoldneva pred večerom usodnega obreda, njemu se je to zazdelo sumljivo in je vstopil v njeno stanovanje, našel pa je vse razmetano, rjuhe po tleh, blazine v enem kotu, pohojene časopise, prazne predale. Izginila je, ona in njen ljubček ali ljubimec ali sostanovalec ali karkoli je že bil.

Svetoval mi je, da bo bolje, da spregovorim, če vem kaj več, saj je čudno, da je dekle izginilo, vzroka za to pa sta lahko dva: ali je nekdo opazil, da jo ima on, De Angelis, pod nadzorom, ali pa so izvedeli, da bi neki Jacopo Belbo rad govoril z njo. Potemtakem so se stvari, ki jih je rekla v transu, lahko nanašale na kaj resnega in niti Oni, kdorkoli že so, prej nikoli niso opazili, da ona toliko ve. »Zamislite si, da kakšnemu od mojih sodelavcev pride na misel, da ste jo vi ubili,« je dodal De Angelis z lepim nasmehom, »zato bo še najbolje, če tesno sodelujeva.« Skoraj sem izgubil živce, kar sam bog ve, da se mi ne zgodi pogosto, in vprašal sem ga, zakaj bi moral biti nekdo, ki ga ni doma, umorjen, on pa me je vprašal, ali se še spomnim zgodbe o tistem polkovniku. Povedal sem mu, da sem bil jaz ne glede na to, ali so jo ubili ali ugrabili, z njim, on pa me je vprašal, zakaj sem o tem tako prepričan, saj sva se poslovila okrog polnoči, zatem pa ne ve več, kaj se je dogajalo. Vprašal sem ga, ali to resno misli, on pa mene, ali nisem nikoli bral kriminalnih romanov in zato ne vem, da mora policija po principu sumiti vsakogar, ki nima kot kamen kost trdnega alibija, in da pri priči podari svojo glavo v presaditev, če imam alibi med eno uro ponoči in jutrom naslednjega dne.

Kaj naj vam rečem, Casaubon, morda bi bilo bolje, če bi mu povedal resnico, toda tisti iz mojih krajev smo trmoglavi in nikoli ne odnehamo.

Pišem vam zato, ker lahko za vaš naslov izve tudi De Angelis, če sem ga jaz: če bo navezal stike z vami, boste vsaj vedeli, v kakšno smer sem ga vodil. Ker pa se mi to ne zdi ravno prava smer, mu vi, če tako menite, povejte vse. Oprostite mi, toda sram me je, čutim se sokrivega nečesa in iščem kak vzrok, nekaj vsaj malo plemenitega, da bi samega sebe opravičil, vendar tega ne najdem. Verjetno zaradi svojih kmečkih korenin, pri nas na podeželju smo slabi ljudje.

Vsa zgodba je – tako pravijo Nemci – unheimlich.

Vaš Jacopo Belbo.

25

… iz teh skrivnostnih posvečencev, ki so postali številni, pogumni, zarotniški, je vse nastalo: jezuitizem, magnetizem, martinizem, kamen modrosti, somnambulizem, eklekticizem.

(Charles-Louis Cadet de Gassicourt,

Le tombeau de Jacques de Molay,

Desenne, Pariz, 1797, str. 91)

Pismo me je zbegalo. Pa ne iz strahu, da me išče De Angelis, saj sva bila ne nazadnje na različnih poloblah, temveč iz drugih, bolj nejasnih razlogov. Takrat sem bil mnenja, da me vznemirja, ker se je svet, ki sem ga pustil za sabo, spet vrnil k meni. Zdaj razumem, da je bilo to, kar me je vznemirilo, že kdo ve kateri splet podobnosti, slutnja neke analogije. Samodejno sem pomislil, da me jezi, ker imam spet opravka z Belbom in njegovim večnim občutkom slabe vesti. Sklenil sem, da na to ne bom več mislil, in pisma Amparo nisem omenjal.

V pomoč mi je bilo drugo pismo, ki mi ga je Belbo poslal dva dni pozneje, da bi me pomiril.

Zgodba o izginulem dekletu je dobila razumljiv konec. Neki policijski ovaduh je povedal, da je bil njen fant vpleten v obračun zaradi pošiljke mamil, ki jo je prodal na drobno, namesto da bi jo dostavil poštenemu grosistu, ki je zanjo že plačal. Takšne stvari v tistih krogih zelo neradi vidijo, in da bi si fant rešil kožo, je izginil. Očitno je s sabo odpeljal tudi dekle. Ko je De Angelis zatem brskal po časopisih, ki so ostali v njunem stanovanju, je našel več revij, kakršna je Picatrix, z vrsto člankov, podčrtanih na debelo z rdečo. Eden je bil o zakladu templjarjev, neki drug pa o rožnih križarjih, ki so živeli na gradu ali v jami ali vrag si ga vedi, kje, kjer je pisalo »post CXX annos patebo« in so bili opisani kot šestintrideset nevidnih. Za De Angelisa je bilo torej vse pojasnjeno. Jasnovidka je prebirala tako literaturo (ki je zanimala tudi polkovnika) in jo potem bruhala iz sebe, ko je bila v transu. Primer je bil končan in predan oddelku za boj proti mamilom.

Belbovo pismo je prineslo olajšanje. De Angelisova razlaga je bila videti še najbolj razumna.

Predprejšnji večer, ko sem bil v periskopu, sem pomislil na možnost, da so se stvari v resnici lahko zgodile precej drugače: jasnovidka je zagotovo izjavila tudi nekaj, kar je slišala od Ardentija, toda tega ni bilo v njenih revijah in o tem naj ne bi nihče nič vedel. V krogih Picatrixa je bil nekdo, ki je odstranil polkovnika, da bi ga utišal, in ta nekdo je spoznal, da namerava Belbo izprašati jasnovidko, zato je odstranil še njo. Da bi preiskavo speljal na napačno sled, je odstranil še njenega fanta in naročil kakemu policijskemu ovaduhu, naj pove zgodbo o pobegu.

Tako preprosto bi bilo, če bi Načrt v resnici obstajal. Pa je res obstajal, saj smo si ga izmislili mi, in to dosti pozneje? Ali je možno, da resničnost ne le dohiti domišljijo, temveč jo tudi prehiti oziroma teče pred njo, da odpravlja škodo, ki jo bo povzročila?

Pismo pa mi takrat v Braziliji ni vzbudilo takih misli. Spet sem namreč zaznal, da me nekaj spominja na nekaj drugega. Razmišljal sem o svojem potovanju v Bahio in vse popoldne namenil trgovinam s knjigami in kultnimi predmeti, ki sem jih vse dotlej puščal vnemar. Odkril sem malodane skrivne trgovinice in cele emporije, zvrhano polne kipcev in malikov. Nabavil sem si perfumadores de Yemanjá, mistična kadila ostrega vonja, dišeče paličke, razpršilce s sladkobnim vonjem, na katerih je pisalo »Sveto srce Jezusovo«, pogrošne amulete. Odkril sem tudi veliko knjig, nekatere so bile za vernike, druge za tiste, ki preučujejo vernike, vse pa so bile mešanica eksorcističnih priročnikov, kakršen je bil na primer Como adivinhar o futuro na bola de cristal, in antropoloških priročnikov. In neko monografijo o rožnih križarjih.

V hipu se je vse prepletlo. Satanistični in mavrski obredi v jeruzalemskem Templju, afriški šamani za podproletariat iz Sertãa, sporočilo iz Provinsa s svojimi stodvajsetimi leti in sto dvajset let rožnih križarjev.

Sem mar postal potujoči mešalec koktejlov, ki je dober zgolj za mešanje različnih likerjev, ali pa sem povzročil kratek stik, ko sem se spotaknil ob splet raznobarvnih niti, ki so se same zapletale, in to že zelo dolgo? Kupil sem knjigo o rožnih križarjih. Nato sem pomislil, da bi lahko srečal vsaj deset polkovnikov Ardentijev in jasnovidk, če bi se v tistih trgovinah zadrževal nekaj ur.

Vrnil sem se domov in Amparo obvestil, da je svet poln izrodkov. Ponudila mi je uteho in dan sva končala, kakor se spodobi.

To je bilo proti koncu leta 1975. Sklenil sem, da bom pozabil na podobnosti in vso svojo energijo posvetil delu. Ne nazadnje naj bi predaval italijansko kulturo, ne pa rožnih križarjev.

Posvetil sem se filozofiji humanizma in izvedel, da kakor hitro so se ljudje laične modernosti izvlekli iz srednjeveškega mraka, niso našli nič boljšega kot to, da so se posvetili preučevanju kabale in magije.

Po dveh letih druženja s humanisti, ki so žebrali formule, da bi prepričali naravo, naj stori nekaj, česar ni nameravala storiti, sem dobil novice iz Italije. Moji sošolci s fakultete – vsaj nekateri – so streljali v tilnik tistim, ki se niso strinjali z njimi, da bi ljudi prepričali, naj storijo nekaj, česar niso nameravali storiti.

Tega nisem razumel. Odločil sem se, da sem postal že del tretjega sveta, in sklenil, da si ogledam Bahio. Odpotoval sem s knjigo o zgodovini renesanse pod pazduho in s knjigo o rožnih križarjih, ki je ves ta čas čakala neobrezana na polici.

26

Vsa izročila tega sveta je treba videti kot izročila, ki izhajajo iz skupnega matičnega in temeljnega izročila, ki je bilo že od samega začetka zaupano grešnemu človeku in njegovim prvim potomcem.

(Louis-Claude de Saint Martin,

De l’esprit des choses, Laran, Pariz, 1800, II,

»De l’esprit des traditions en général«)

In videl sem Salvador, Salvador da Bahio de Todos os Santos, »črni Rim« in njegovih tristo petinšestdeset cerkva na grebenih hribčkov in nanizanih vzdolž zaliva, v katerih častijo bogove afriškega panteona.

Amparo je poznala naivnega slikarja, ki je na velike lesene plošče slikal svetopisemske in apokaliptične vizije, bleščeče kot srednjeveška miniatura s koptskimi in z bizantinskimi elementi. Bil je seveda marksist, govoril je o skorajšnji revoluciji, dneve je preživljal v sanjarjenju v zakristijah cerkve Nosso Senhor do Bomfim, zmagoslavja horrorja vacui, polne ex votov, ki so viseli s stropa in prekrivali stene. To je bil mistični assemblage srebrnih src, lesenih protez, rok, nog, podob čudežnih rešitev, polnih nevarnosti, iz srede bliskajočih se viharjev, morskih orkanov, vodnih tromb. Odpeljal naju je v zakristijo neke druge cerkve z velikim, po jacarandi dišečim pohištvom. »Koga upodablja ta slika,« je Amparo vprašala cerkovnika, »svetega Jurija?«

Cerkovnik jo je zarotniško pogledal: »Imenujejo ga sveti Jurij in ga je bolje imenovati tako, sicer se župnik razjezi, v resnici pa je Oxossi.«

Slikar naju je dva dni vodil po cerkvenih ladjah in samostanskih dvoriščih, skritih za pročelji, okrašenih kot že počrneli in obrabljeni srebrni krožniki. Spremljali so nas zgubani in šepajoči mežnarji, zakristije so kar pokale od obilice zlata in kositra, težkih predalnih omar, dragocenih okvirjev. V kristalnih relikviarijih so se ob zidovih šopirile podobe svetnikov v naravni velikosti in prelivale kri iz odprtih ran, posutih z rubinastimi kapljami, Kristusi, zviti od bolečine, z rdečimi nogami od krvavitev. V svetlikanju poznobaročnega zlata sem videl angele z etruščanskimi obrazi, romanske grifone in vzhodnjaške sirene, ki so kukale s kapitlov.

Hodil sem po prastarih ulicah, očaran nad njihovimi imeni, ki so bila kakor pesmi, Rua da Agonia, Avenida dos Amores, Travessa de Chico Diabo … V Salvadorju sem bil v času, ko je vlada, ali kdo drug zanjo, ravno saniral staro mestno jedro, da bi iz njega pregnal na tisoče javnih hiš, vendar je bilo delo opravljeno šele na pol. Ob vznožju tistih zapuščenih in gobavih cerkva, ki so bile v zadregi spričo svojega blišča, so se še zmeraj vejale zaudarjajoče uličice, na katerih so rojile petnajstletne črne prostitutke, stare prodajalke afriških slaščic so čepele vzdolž pločnikov s svojimi bleščečimi se lonci, trume izkoriščevalcev so plesale med potočki iz odtokov ob glasbi s tranzistorja iz bližnjega bara. Stare palače kolonizatorjev, na katerih so bili že nerazpoznavni grbi, so se spremenile v hiše slabega slovesa.

Tretji dan sva pospremila najinega vodiča v bar hotela v zgornjem mestu v četrti, ki so jo že prenovili, na ulici z dragimi starinarnami. Rekel nama je, da se mora tam sestati z nekim italijanskim gospodom, ki bo kupil, ne da bi se sploh pogajal za ceno, njegovo sliko, veliko tri krat dva metra, na kateri je kar mrgolelo angelskih legij, ki so bojevale odločilno bitko z drugimi legijami.

Tako sva spoznala gospoda Aglièja, kljub vročini spodobno oblečenega v dvovrstni suknjič, z očali z zlatim okvirjem na rožnatem obrazu, s posrebrenimi lasmi. Amparo je poljubil roko kot nekdo, ki ne pozna nobenega drugega načina pozdravljanja gospe, in naročil šampanjec. Slikar je moral oditi, Agliè mu je izročil šop potovalnih čekov in mu naročil, naj mu sliko dostavi v hotel. Mi trije pa smo ostali in se pogovarjali. Agliè je brezhibno govoril portugalsko, a kot nekdo, ki se je tega jezika naučil v Lizboni, s čimer je dajal še večji videz gentlemana iz nekih drugih časov. Vprašal naju je, kdo sva, na glas razmišljal o možnem ženevskem izvoru mojega priimka, zgodovina Amparine družine mu je vzbudila radovednost, toda nekako je že uganil, da je njena glavna veja iz Recifeja. O svojih izvorih je ostal nejasen. »Sem kakor kdo od tu spodaj,« je rekel, »v genih se mi je nabralo ničkoliko ras … Priimek je italijanski, po starem posestvu nekega prednika. Ja, nemara je bil plemenitega rodu, a komu je to še mar v današnjih dneh. V Brazilijo me je prignala radovednost. Navdušujejo me vse vrste izročila.«

Povedal mi je, da ima v Milanu, kjer je živel že nekaj let, obsežno knjižnico s knjigami o religijskih vedah. »Pridite me kdaj obiskat, ko se boste vrnili. Imam veliko zanimivega čtiva, od afrobrazilskih obredov do Izidinih kultov iz poznorimskega obdobja.«

»Obožujem Izidine kulte,« je rekla Amparo, ki se je iz ponosa rada pretvarjala, da je neresna. »Domnevam, da veste vse o njih.«

Agliè ji je odgovoril skromno. »Zgolj nekaj malega, kar sem videl.«

Amparo si je skušala nazaj priboriti ozemlje: »Mar niso izpred dveh tisočev let?«

»Nisem mlad, kot ste vi,« se je Agliè nasmehnil.

»Kot Cagliostro,« sem se pošalil. »Ali niso njega slišali, kako je nekoč, ko je šel mimo nekega razpela, zamrmral svojemu služabniku: ‘Temu Judu sem lepo rekel, naj bo tistega večera previden, a me ni hotel poslušati’?«

Agliè je otrpnil. Ker sem se ustrašil, da je bila šala slaba, sem se mu hotel opravičiti, toda najin gostitelj me je prekinil s pomirljivim nasmehom: »Cagliostro je bil spletkar. Splošno je znano, kdaj in kje se je rodil, in ni mu uspelo niti dolgo živeti. Le bahal se je.«

»Lahko si mislim.«

»Cagliostro je bil spletkar,« je ponovil Agliè, »toda to ne pomeni, da niso obstajali ali da ne obstajajo privilegiranci, ki so lahko preživeli veliko življenj. Sodobna znanost ve tako malo o procesih staranja, da ni izključeno, da smrtnosti botruje kratko malo napačna vzgoja. Cagliostro je bil spletkar, grof Saint-Germain pa ne, in ko je rekel, da se je nekaterih svojih kemičnih skrivnosti naučil od starih Egipčanov, se nemara sploh ni bahal. Toda ker mu nihče ni hotel verjeti, ko je govoril o teh dogodkih iz svojega življenja, se je iz vljudnosti do sogovornikov pretvarjal, da se šali.«

»Vi pa se pretvarjate, da se šalite, da bi naju prepričali, da govorite resnico,« je rekla Amparo.

»Vi niste zgolj lepi, temveč ste tudi izjemno pronicljivi,« je rekel Agliè. »Toda rotim vas, nikar mi ne verjemite. Če bi se pojavil pred vami v prašnem lesketu svojih stoletij, bi vaša lepota v hipu ovenela in jaz si tega ne bi mogel odpustiti.«

Amparo je bila očarana in začutil sem ost ljubosumja. Zato sem preusmeril pogovor na cerkve in na svetega Jurija-Oxossija, ki sva ga videla. Agliè nama je svetoval, da se morava nujno udeležiti kakšnega candombléja. »Ne hodita tja, kjer bodo od vaju zahtevali plačilo. Prava mesta so tista, kjer te sprejmejo, ne da bi te karkoli vprašali, niti tega ne, ali veruješ. Bodita spoštljiva in enako strpna do vseh oblik verovanja, kakor so oni do vajine nevernosti. Nekateri pai ali mãe-de-santo so na prvi pogled videti, kakor da bi pravkar prišli iz koče strica Toma, toda izobraženi so tako kakor kak teolog z Gregoriane.«

Amparo je položila roko na njegovo. »Vi naju odpeljite tja!« je rekla. »Pred mnogimi leti sem sicer bila enkrat na neki tendi de umbanda, toda moji spomini na to so zbledeli, spominjam se zgolj močne vznemirjenosti …«

Agliè je bil videti v zadregi zaradi telesnega stika, roke pa vendarle ni odmaknil. Naredil pa je nekaj, kar sem ga pozneje videl početi v trenutkih premišljevanja: z drugo roko je iz telovnika potegnil majhno zlato in srebrno škatlico, morda tobačnico ali etui za zdravila, s pokrovom, okrašenim z ahatom. Na mizi je gorela majhna svetilka s svečo in Agliè ji je kakor po naključju škatlico približal. Opazil sem, da na toploti ahata ni bilo več videti in da se je na njegovem mestu pojavila drobna miniatura v zeleno modri in zlati barvi s podobo pastirice s košarico s cvetjem. Preobračal jo je med prsti z odsotno predanostjo, kakor da bi prebiral rožni venec. Zavedel se je moje radovednosti, se nasmehnil in škatlico spet spravil.

»Vznemirjenje? Ne bi hotel, moja predraga gospodična, da ste – poleg tega da izjemno dobro opažate – tudi pretirano rahločutni. To je odlična lastnost, ko je povezana z ljubkostjo in inteligenco, toda nevarna za tistega, ki gre na nekatera mesta, ne da bi vedel, kaj išče in kaj bo našel … Poleg tega ne zamenjujte umbande s candombléjem. Ta je avtohton, afrobrazilski, kot pravijo, umbanda pa je precej pozna rožica, zrasla iz cepljenja indijanskih obredov na evropsko ezoterično kulturo in prežeta z mistiko, ki bi ji rekel templjarska …«

Templjarji so me znova našli. Aglièju sem povedal, da sem jih preučeval. Z zanimanjem me je opazoval. »Nenavadno naključje, moj mladi prijatelj. Tule pod Južnim križem srečati mladega templjarja …«

»Nočem, da bi me imeli za njihovega privrženca …«

»Za božjo voljo, gospod Casaubon. Če bi vi vedeli, koliko malopridnosti je na tem področju.«

»Saj vem, saj vem.«

»Dobro. Zdaj moram oditi, toda moramo se spet videti, preden bosta odpotovala.«

Zmenili smo se že za naslednji dan: vsi trije smo namreč hoteli raziskati majhno pokrito tržnico vzdolž pristanišča.

Tam smo se naslednje dopoldne v resnici dobili. Tržnica je bila ribarnica, arabski suk, sejem ob prazniku kakšnega svetnika, ki se je širil z rakavo zlobnostjo, Lourdes, ki so ga preplavile sile zla, kjer so rotilci dežja lahko živeli v sožitju z zamaknjenimi in stigmatiziranimi kapucini med spravnimi vrečkami z molitvami, všitimi v podlogo, ročicami iz poldragega kamna, ki so kazale fige, amuleti iz koral, razpeli, Davidovimi zvezdami, seksualnimi simboli predjudovskih ver, visečimi mrežami, preprogami, torbami, sfingami, svetimi srci, bororo pihalniki, ogrlicami iz školjk. Izrojena mistika evropskih osvajalcev se je stapljala s kvalitativno znanostjo sužnjev, tako kot je koža vsakega navzočega pripovedovala zgodbo o izgubljenih genealogijah.

»Poglejta,« je rekel Agliè, »to je podoba tistega, čemur v etnoloških priročnikih pravijo brazilski sinkretizem, kar je za uradno znanost slabšalni izraz. Toda sinkretizem je v svojem najboljšem pomenu priznavanje enega in edinega izročila, ki teče skozi in napaja vse vere, vsa vedenja, vse filozofije. Modrec ni tisti, ki ločuje, temveč tisti, ki spaja delčke luči, od koderkoli že prihajajo … Potemtakem so bolj modri tile sužnji ali potomci sužnjev kot pa etnologi s Sorbone. Me razumete vsaj vi, moja lepa gospa?«

»Z razumom ne,« je rekla Amparo, »pač pa z maternico. Oprostite mi, predstavljam si, da se Saint-Germain ni tako izražal. Hočem reči, da sem rojena v tej deželi in da mi tudi tisto, česar ne vem, od nekod govori, mislim, da od tule …« Dotaknila se je svojih prsi.

»Kako je že tistega večera dejal kardinal Lambertini gospe s čudovitim diamantnim križem na dekolteju? ‘Kakšna radost bi bila umreti na tem križevem potu!’ In prav tako radostno bi jaz poslušal tiste glasove. Zdaj pa se moram opravičiti, in to obema. Prihajam iz časa, v katerem bi človek prodal svojo dušo, da bi se le lahko priklonil pred lepoto. Zagotovo si želita ostati sama. Še se bomo videli.«

»Lahko bi bil tvoj oče,« sem rekel Amparo, ko sem jo vlekel za sabo med kramo na tržnici.

»Lahko bi bil tudi moj praded. Dal nama je vedeti, da je star vsaj tisoč let. Si ljubosumen na faraonovo mumijo?«

»Ljubosumen sem na vsakogar, ki ti prižge iskrice v očeh.«

»Kako lepo, to je prava ljubezen.«

27

Ko je nekega dne govoril o tem, da je v Jeruzalemu poznal Poncija Pilata, je natančno opisal guvernerjevo hišo in naštel jedi, s katerimi so postregli pri večerji. Kardinal de Rohan, ki je menil, da posluša izmišljije, se je obrnil k služabniku grofa Saint-Germaina, starcu z belimi lasmi in videzom poštenjaka: »Prijatelj moj, vi mi povejte: težko mi je verjeti temu, o čemer govori vaš gospod. To, da je ventrilokvist, že sprejmem, da izdeluje zlato tudi, da je star dva tisoč let in da je videl Poncija Pilata, se mi zdi pa prehuda. Ste bili tudi vi tam?« »Ah, ne, monsignor,« je nedolžno odgovoril služabnik, »v službi pri gospodu grofu sem šele štiristo let.«

(Collin de Plancy, Dictionnaire infernal,

Mellier, Pariz, 1844, str. 434)

V naslednjih dneh me je Salvador popolnoma prevzel, tako da sem v hotelu preživljal le malo časa. Med listanjem po kazalu knjige o rožnih križarjih sem našel omembo grofa Saint-Germaina. Glej, glej, sem si rekel, tout se tient.

O njem je Voltaire zapisal: »C’est un homme qui ne meurt jamais et qui sait tout,« toda pruski kralj Friderik Veliki mu je odgovoril: »C’est un comte pour rire.« Horace Walpole je o njem govoril kot o Italijanu, Špancu ali Poljaku, ki je zelo obogatel v Mehiki, nato pa zbežal v Konstantinopel z dragulji svoje žene. Najbolj zanesljivo pričevanje so spomini madame de Hausset, dvorne dame madame Pompadour (»Res dobra referenca,« je nestrpno rekla Amparo). Predstavljal se je z različnimi imeni, kot Surmont v Bruslju, Welldone v Leipzigu, kot aymarski, bedmarski ali belmarski markiz, kot grof Soltikoff. Leta 1745 so ga aretirali v Londonu, kjer je blestel kot glasbenik z igranjem na violino in čembalo v salonih. Tri leta pozneje je ponudil svoje usluge Ludviku XV. kot strokovnjak za barvila v zameno za nastanitev na gradu Chambord. Kralj ga je uporabil za diplomatske misije na Nizozemsko, kjer pa je povzročil nekaj nevšečnosti in zato znova pobegnil v London. Leta 1762 ga lahko srečamo v Rusiji, nato pa spet v Belgiji. Tam ga spozna Giacomo Casanova, ki potem poroča, da je kovanec spremenil v zlato. Leta 1776 je bil v Potsdamu na dvoru Friderika Velikega in mu predstavil različne kemijske projekte, osem let pozneje pa je umrl v Schleswigu v službi pri hessenskem deželnem grofu, kjer je dograjeval tovarno barvil.

Nič izjemnega, vse skupaj je bila kariera, značilna za pustolovca iz osemnajstega stoletja z manj ljubezni od Casanovovih in manj dramatičnimi spletkami od Cagliostrovih. Pravzaprav je – če odštejemo nekaj prestopkov – užival določeno zaupanje pri mogočnikih. Obljubljal jim je čudeže alkimije, ki pa imajo industrijski videz. Nenavadno je bilo le to, da so se okrog njega širile govorice – ki jih je zagotovo on sam spodbujal – o njegovi nesmrtnosti. V salonih je pripovedoval o časovno oddaljenih dogodkih, kakor da bi jih videl na lastne oči, in vzdrževal je to legendo o sebi z uglajenostjo, malodane na skrivaj.

V moji knjigi je bil citiran tudi odlomek iz knjige Gog Giovannija Papinija, v katerem je opisano nočno srečanje z grofom Saint-Germainom na krovu čezoceanke: težila ga je njegova tisočletna preteklost, spomini, ki so se mu nakopičili v umu, s poudarki na obupu, ki spominjajo na Funesa, Borgesovega »el memoriosa«, le da je bila Papinijeva zgodba iz leta 1930. »Nikar si ne mislite, da je naša usoda zavidanja vredna,« je rekel grof Saint-Germain Gogu. »Po nekaj stoletjih se nesrečnih nesmrtnikov polasti neozdravljiv dolgčas. Svet je enoličen, ljudje se ničesar ne naučijo in vsak rod počne iste napake in grozodejstva, dogodki se ne ponavljajo, temveč so si podobni … konec je novosti, presenečenj ni več, razodetij prav tako. Lahko vam zaupam, zdaj ko naju posluša le Rdeče morje, da mi je moja nesmrtnost postala v nadlego. Na Zemlji zame ni več skrivnosti in opustil sem upanje v sebi podobne.«

»Nenavadna osebnost,« sem pripomnil. »Očitno bi ga najin Agliè rad poosebljal. Starejši aristokratski gospod, že nekoliko utrujen, ni mu treba gledati na denar, z dosti prostega časa za potovanja in zanimanjem za nadnaravno.«

»Dosleden reakcionar, ki je dovolj pogumen, da je tudi dekadenten. Pravzaprav mi je bolj všeč od demokratskih buržujev,« je rekla Amparo.

»Women power, women power, potem pa padeš v ekstazo, ko ti kak moški poljubi roko.«

»Tako ste nas stoletja dolgo vzgajali. Dopustite, da se postopoma osvobodimo. Saj nisem rekla, da bi se rada poročila z njim.«

»Hvala bogu.«

Naslednji teden me je Agliè poklical po telefonu. Tistega večera naj bi nas sprejeli na nekem terreiru de candomblé. Ne bomo pri obredu, ker Ialorixá ne zaupa turistom, toda sprejela nas bo pred začetkom in nam razkazala prostor.

Po naju je prišel z avtom in odpeljali smo se skozi favele na drugo stran hriba. Zgradba, pred katero smo se ustavili, je dajala skromen videz kot kakšna stanovanjska kasarna, toda na pragu nas je sprejel neki star črnec in nas očistil s kadili. Malo naprej smo v preprostem vrtičku videli nekakšno ogromno košaro, spleteno iz velikih palmovih listov, v kateri je bilo nekaj plemenskih sladic. To so bile comide de santo.

V notranjosti je bila velika dvorana s stenami, ki so jih prekrivale slike, še zlasti pa ex voto in afriške maske. Agliè nama je razložil postavitev pohištva: na koncu so bile klopi za tiste, ki niso posvečeni, podij za glasbenike in stoli za Ogãje. »To so ugledne osebnosti, za katere ni nujno, da verujejo, kljub temu pa so spoštljivi do kulta. Tu v Bahii je bil Ogã v nekem terreiru veliki pisatelj Jorge Amado. Izbrala ga je Iansã, gospodarica vojne in vetrov …«

»Od kod pa izvirajo ta božanstva?«

»To je zapletena zgodba. Še najštevilčnejša je neka sudanska veja, ki je prevladujoča na brazilskem severu že od začetkov suženjstva, in od tod izvira candomblé orixájev, to pomeni afriških božanstev. V južnih zveznih državah so pod vplivom bantu skupin in tam se začno verižna medsebojna mešanja. Medtem ko severni kulti ostajajo zvesti izvornim afriškim religijam, se je na jugu prvobitna macumba razvila v umbando, na katero so vplivali katolištvo, spiritizem Alaina Kardeca in evropski okultizem …«

»Potemtakem se nocoj ne bomo srečali s templjarji.«

»Templjarji so bili metafora. Vsekakor pa jih nocoj ne bo. Toda sinkretizem ima zelo subtilne mehanizme. Ali ste pred glavnim vhodom, v bližini comid de santo, opazili železni kipec, nekakšnega vražiča z vilami z nekaj votivnimi darovi ob nogah? To je Exu, ki je zelo pomemben pri umbandi, pri candombléju pa ne. Kljub temu pa ga častijo tudi pri tem in ga imajo za duha glasnika, za nekakšnega izrojenega Merkurja. V umbandi jih obsede Exu, tu jih pa ne. Kljub temu so mu naklonjeni, saj se nikoli ne ve. Poglejta tja dol na zid …« Pokazal je na večbarven kipec golega Indijanca in na tistega starega črnega sužnja, oblečenega v belo, ki je sede kadil pipo: »To sta caboclo in preto velho, duhova rajnih, ki imata v obredih umbande zelo velik pomen. Kaj počneta tukaj? Deležna sta spoštovanja. Pri candombléju ju ne uporabljajo, ker ta navezuje stike zgolj z afriškimi orixáji, vendar pa ju zato ne zavračajo.«

»Kaj pa imajo vse te Cerkve kljub vsemu še skupnega?«

»Recimo, da je za vse afrobrazilske kulte značilno, da posvečence med obredom obsede neko višje bitje, da so kakor v transu. Pri candombléju so to orixáji, pri umbandi pa duhovi rajnih …«

»Pozabila sem že na svojo deželo in svojo raso,« je rekla Amparo. »Moj bog, delno zaradi Evrope in delno zaradi zgodovinskega materializma sem pozabila vse, celo te zgodbe, ki mi jih je pripovedovala babica …«

»Zgodovinski materializem?« se je nasmehnil Agliè. »Zdi se mi, da sem že slišal zanj. To je neki apokaliptičen kult, ki ga je zasnoval neki Trierčan, če se ne motim.«

Amparo sem prijel za roko: »No pasarán, mi amor.«

»Kristus!« je zamrmrala.

Agliè je poslušal najin polglasni bežni pogovor, ne da bi se vmešal. »Neizmerne so moči sinkretizma, draga moja. Če hočete, vam lahko povem tudi politično različico te zgodbe. Zakoni devetnajstega stoletja so sužnjem vrnili svobodo, toda v poskusu, da bi se rešili zaznamovanosti s suženjstvom, so sežgali vse arhive trgovine s sužnji. Sužnji so postali formalno svobodni, a so ostali brez lastne preteklosti. Zato so skušali obnoviti skupinsko identiteto v pomanjkanju družinske. Vrnili so se h koreninam. In to je njihov način upiranja, kakor pravite vi mladi, vladajočim silam.«

»Pa saj ste malo prej povedali, da so v vse skupaj vmešali tudi evropske ločine …« je rekla Amparo.

»Draga moja, čistost je razkošje in sužnji jemljejo, kar je pač na voljo. Vendar pa se maščujejo. Doslej so ujeli več belcev, kakor si lahko sploh zamislite. Prvobitni afriški kulti so imeli enake slabosti kot vse druge vere, bili so krajevno omejeni, etnični, kratkovidni. V stiku z miti osvajalcev so obnovili starodavni čudež: obudili so misterijske kulte iz drugega in tretjega stoletja našega štetja, ki so bili tedaj navzoči v Sredozemlju med Rimom, ki je polagoma razpadal, in vrenji, ki so prihajala iz Perzije, Egipta, predjudovske Palestine … V stoletjih poznorimskega cesarstva je Afrika sprejela vplive vseh sredozemskih ver in verovanj in jih sežete ohranila. Evropo je potem skvarilo krščanstvo kot državna vera, Afrika pa je ohranila zaklade znanja, kot jih je že obvarovala in razširjala v času starih Egipčanov, tako da jih je podarila starim Grkom, ki so jih nato popolnoma skazili.«

28

Obstaja telo, ki obdaja ves svet, in zamislite si ga v obliki kroga, ker je to oblika Vsega … Zdaj pa si predstavljajte, da je pod krogom tega telesa 36 dekanov na sredi med vseobsegajočim krogom in krogom zodiaka, tako da ločujejo ta dva kroga in tako rekoč razmejijo zodiak, preneseni vzdolž zodiaka s planeti … Menjavanje kraljev, gradnje mest, huda lakota, kuga, oseka, potresi, nič od vsega tega se ne zgodi brez vpliva dekanov …

(Janez Stobaj, Corpus Hermeticum, excerptum VI)

»Kakšno znanje pa?«

»Ali vama je jasno, kako veliko je bilo obdobje med drugim in tretjim stoletjem po Kristusu? In to ne zaradi blišča cesarstva v zatonu, temveč zaradi tistega, kar je medtem cvetelo v sredozemskem bazenu. V Rimu so pretorijanci rezali vratove svojim cesarjem, po Sredozemlju pa je cvetelo obdobje Apuleja, Izidinih misterijev, velike vrnitve duhovnosti v obliki neoplatonizma, gnoze … To so bili blaženi časi, ko kristjani še niso prevzeli oblasti in začeli pošiljati krivovercev v smrt. Bilo je prekrasno obdobje, prežeto z nousom, prevzeto z zanosom, obljudeno s prezencami, emanacijami, demoni in angelskimi kohortami. To znanje je razpršeno, nepovezano, prastaro kakor svet, njegovi izvori so onkraj Pitagore pri indijskih brahmanih, Hebrejcih, magih, gimnosofistih in celo pri barbarih s skrajnega severa, torej pri druidih iz Galij in z britanskega otočja. Stari Grki so imeli barbare za take, ker so bili njihovi jeziki za njihova razvajena ušesa podobni laježu psov in so zato menili, da se ne znajo izražati. Vendar pa se je prav v tem obdobju pokazalo, da barbari vedo veliko več od Helenov, in to prav zaradi svojih nerazumljivih jezikov. Ali mislita, da tisti, ki bodo ta večer plesali, vedo pomene vseh pesmi in magičnih imen, ki jih bodo izgovarjali? Na srečo ne, in vsako neznano ime bo učinkovalo kot dihalna vaja, kot mistična vokalizacija. Obdobje Antoninijev … Svet je bil poln čudovite ubranosti, subtilnih podobnosti, treba je bilo le prodreti vanj, mu dovoliti, da pride vanje skozi sanje, z oraklji, magijo, ki omogoča vpliv na naravo in na njene sile s premikanjem podobnega s podobnim. Modrost je neulovljiva, hitro hlapljiva, ubeži vsakemu merjenju. In prav zato je bil poglavitni bog tistega obdobja Hermes, iznajditelj vseh zvijač, bog razpotij, tatov, a tudi tvorec pisave, umetnosti dvoumja in razlikovanja, plovbe, ki nas vodi na konec vseh meja, kjer se vse staplja z obzorjem, žerjavov za dvigovanje skal s tal in orožja, ki spreminja življenje v smrt, vodnih črpalk, s katerimi kaj težkega zalebdi, in filozofije, ki slepi in vara … Pa veste, kje je Hermes danes? Tukaj, videl sem ga pri glavnem vhodu, imenujejo ga Exu, tega glasnika bogov, posrednika, trgovca, ki ne pozna razlike med dobrim in slabim.«

Agliè naju je motril s hudomušnim nezaupanjem. »Vidva mislita, da sem prenagljen pri razporejanju bogov, tako kakor je Hermes pri blagu. Oglejta si tole knjižico, ki sem jo danes dopoldne kupil v neki knjigarni v Pelourinhu. Čarovnije in misteriji svetega Ciprijana, recepti za ljubezenske uroke in za take, ki povzročijo smrt sovražnika, rotitve angelov in Device Marije. Skratka, priljubljena literatura teh mistikov s črno kožo. Toda ta knjiga ne govori o svetem Tasciju Ceciliju Ciprijanu iz Kartagine, temveč o svetem Ciprijanu iz Antiohije, o katerem je zelo veliko poklasične literature iz stoletij srebrne latinščine. Njegovi starši so si želeli, da bi se naučil o vsem, kar je v zemlji, zraku in v vodi. Zato so ga poslali v najbolj oddaljene dežele, da bi spoznal vse skrivnosti, da bi se podučil o porajanju in gnitju trav in zdravilnih močeh rastlin in živali, vendar ne o tistih njihovih značilnostih, ki jih pozna naravoslovje, temveč o tistih, ki so znane okultnim vedam, skritim v globinah daljnih arhaičnih izročil. In Ciprijan se je v Delfih zaobljubil Apolonu in dramaturgiji kače, spoznal je misterije Mitre, pri petnajstih letih ga je na gori Olimp petnajst hierofantov vodilo pri obredih rotitve vladarja tega sveta, da bi dobil nadzor nad njegovimi zarotami, v Argosu so ga posvetili v misterije Here, v Frigiji se je učil epatoskopskega vedeževanja, in na svetu že ni bilo ničesar več, česar ne bi poznal, ne prikazni, ne predmeta znanja, ne umetelnosti kakršnekoli vrste, poznal je celo umetnost spreminjanja pisave s čaranjem. V podzemnih svetiščih Memfisa je spoznal, kako se demoni sporazumevajo z vsem zemeljskim, katerih krajev se iz odpora izogibajo, kateri predmeti jih privlačijo in kako živijo v teminah, kako se na nekaterih območjih branijo in kako obsedejo duše in telesa, kakšne učinke dosegajo s poznavanjem višjega znanja, spomina, nasilja, slepila, umetnosti povzročanja zemeljskih potresov in vplivanja na podzemne tokove … Potem pa se je, jojmene, spreobrnil, toda nekaj njegovega znanja je ostalo, se razširilo, in zdaj ga lahko spet najdemo tukaj, v ustih in mislih teh razcapancev, ki jim vi pravite malikovalci. Prijateljica moja, še malo prej ste me gledali, kot da bi bil ci devant. Toda kdo živi v preteklosti? Vi, ki bi radi tej deželi podarili grozote delavskega in industrijskega stoletja, ali jaz, ki si želim, da bi naša uboga Evropa spet odkrila naravnost in vero teh sinov sužnjev?«

»O bog,« je jezno zasikala Amparo, »tudi vi sami dobro veste, da je to le eden od načinov, kako jih utišati …«

»Ne bo držalo. Kako naj se učijo potrpežljivosti. Brez te ni niti raja. Ali jih niste tega naučili vi, Evropejci?«

»Jaz da sem Evropejka?«

»Barva kože pri tem nima nobene vloge, ima jo vera v izročilo. Tile ljudje plačujejo, nemara trpijo zato, da bi Zahodu, ohromljenemu od blagostanja, vrnili občutek za potrpežljivost, obenem pa še vedno poznajo jezik duhov narave, zraka, vodá, vetrov …«

»Samo izkoriščate nas spet …«

»Spet?«

»Ja, tega bi se vendar morali naučiti leta 1789, gospod grof. Vsega nam postane zadosti, potem pa … zak!« In z angelskim nasmehom na ustnicah si je šla s svojo prelepo roko čez vrat. Pri Amparo so me vzburjali celo zobje.

»Kako dramatično,« je rekel Agliè, iz žepa potegnil svojo tobačnico in jo začel božati v sklenjenih rokah. »Torej ste me prepoznali? Toda leta 1789 glav niso sekali sužnji, temveč tisti dobri meščani, ki bi jih vi morali sovražiti. Poleg tega je grof Saint-Germain v toliko stoletjih videl mnogo glav, kako so se odkotalile po tleh, in veliko takih, ki so se vrnile na svoje vratove. Toda poglejta, zdaj prihaja mãe-de-santo, Ialorixá.«

Srečanje s prednico terreira je potekalo v toplem, prisrčnem, preprostem in omikanem ozračju. Bila je velika črnka z iskrivim nasmehom. Na prvi pogled je bila podobna kakšni gospodinji, toda ko smo se začeli pogovarjati z njo, sem dojel, zakaj lahko tovrstne ženske obvladujejo kulturno življenje Salvadorja.

»So tile orixáji osebe ali sile?« sem jo vprašal. Mãe-de-santo mi je odgovorila, da so kajpak sile: voda, zrak, listje, mavrica. Toda le kako bi lahko preprostemu ljudstvu preprečili, da jih vidi kot vojščake, ženske, svetnike Katoliške cerkve? Mar tudi vi ne častite, je rekla, neke kozmične sile v obliki toliko Devic? Pomembno je častiti silo, njen videz pa mora biti prilagojen zmožnostim posameznikovega dojemanja.

Potem nas je povabila na vrt za hišo, da bi si tam pred začetkom obreda ogledali kapelo. Na vrtu so bile hiše orixájev. Gruča črnih deklet, oblečenih v nošo Bahie, se je tam zbrala v še zadnjih pripravah.

Hiše orixájev so bile razmeščene po vrtu kot kapelice na Sveti gori, na njih je bila podoba ustreznega svetnika, v njihovi notranjosti pa so žarele kričeče barve rož, kipcev, pred kratkim skuhanih jedi, ponujenih bogovom. Bela za Oxalája, modra in rožnata za Yemanjá, rdeča in bela za Xangõja, rumena in zlata za Oguna … Posvečenci so pokleknili in poljubili zemljo ter se z rokami dotikali čela in za desnim ušesom.

»Toda ali je Yemanjá tedaj,« sem vprašal, »Devica Marija brezmadežnega spočetja ali ni? In ali je Xangõ sveti Hieronim ali ni?«

»Ne postavljajte nadležnih vprašanj,« mi je svetoval Agliè. »Pri umbandi je vse še bolj zapleteno. Smeri Oxalája pripadata sveti Anton in sveta Kuzma in Damijan. Smeri Yemanjá pripadajo sirene, vodne vile, cabocli morja in rek, mornarji, zvezde vodnice. Smeri Vzhoda pripadajo Hindujci, zdravniki, znanstveniki, Arabci in Maročani, Japonci, Kitajci, Mongoli, Egipčani, Azteki, Inki, tisti s Karibov in Rimljani. Smeri Oxossija pripadajo sonce in mesec, caboclo vodnih slapov in caboclo črncev. Smeri Oguna pripadajo Ogun Beira-Mar, Rompe-Mato, Iara, Megé, Naureé … Skratka, popolnoma je odvisno.«

»Kristus,« je spet rekla Amparo.

»Reče se Oxalá,« sem ji zamrmral in se ji z ustnicami dotaknil ušesa. »Ne vznemirjaj se, no pasarán.«

Ialorixá nam je pokazala celo vrsto mask, ki jih je nekaj akolitov ravnokar nosilo v svetišče. Bile so velike obrazne maske, segajoče do ust, ali pa kapuce, ki si jih bodo nadeli mediji, ko bodo počasi padali v trans in tako postajali žrtve božanstev. Tu je vmes nekakšen sram, nam je povedala. V nekaterih terreirih izbranci bogov plešejo z nezakritimi obrazi in tako izpostavljajo svojo strast pogledom navzočih. Toda posvečenci bi morali biti zaščiteni, spoštovani, skriti pred radovednostjo neposvečenih ali pa tistih, ki ne morejo niti doumeti njihove notranje radosti in milosti. To je bila navada v tem terreiru, nam je povedala, zato neradi sprejemajo vanj tujce. »Morda nekega dne, kdo ve?« je pripomnila. »Mogoče se bomo spet videli.«

Vendar nas ni pustila oditi, ne da bi nam prej ponudila – sicer ne iz košar, ki so morale ostati nedotaknjene vse do konca obreda, temveč iz svoje kuhinje – nekaj grižljajev comid de santo. Odpeljala nas je v zadnje prostore terreira, kjer je bila prava pisana pojedina: maniok, piment, kokos, amendoim, gemgibre, moqueca de siri mole, vatapá, efó, caruru, fejo s farofo med blagim vonjem afriških začimb, tropskimi sladkobnimi in močnimi okusi, ki smo jih okušali spoštljivo, saj smo vedeli, da jemo hrano starodavnih sudanskih bogov. »In to upravičeno,« nam je rekla Ialorixá, »saj je vsakdo izmed nas, ne da bi to vedel, sin kakega orixája, za katerega se pogosto lahko ugotovi, kdo je.« Pogumno sem jo vprašal, čigav sin bi potemtakem bil jaz. Ialorixá se je najprej hotela izogniti odgovoru, češ da tega ni možno čisto natančno ugotoviti, nato pa je le privolila in mi pogledala v dlan, šla čeznjo s prsti, me pogledala v oči in rekla: »Ti si sin Oxalája.«

Ob tem me je navdal ponos. Amparo, ki se je že pomirila, ji je namignila, naj ugotovi, čigav otrok je Agliè, on pa je rekel, da tega raje ne ve.

Ko sva se vrnila domov, mi je Amparo rekla: »Ali si videl njegovo dlan? Namesto črte življenja ima vrsto prekinjenih črt. Podobna je hudourniku, ki naleti na skalo in teče dalje kak meter vstran. To je črta nekoga, ki je moral že velikokrat umreti.«

»Svetovni prvak v metempsihozi na dolge proge.«

»No pasarán,« se je Amparo zasmejala.

29

Kratko malo zato, ker spreminjajo in prikrivajo svoja imena, ker lažejo o svoji pravi starosti in ker po svojem lastnem priznanju prihajajo, ne da bi se pustili prepoznati, ni logike, ki bi lahko zanikala, da je nujno, da oni v resnici obstajajo.

(Heinrich Neuhaus, Pia et ultimissima admonestatio

de Fratribus Roseae-Crucis, nimirum:

An sint? Quales sint? Unde nomen illud sibi asciverint,

Schmidlin, Danzig, 1618, francoska izdaja 1623, str. 5)

Diotallevi je rekel, da je hesed sefira milosti in ljubezni, beli ogenj, južni veter. Prejšnji večer v periskopu sem pomislil, da so bili zadnji dnevi, preživeti z Amparo v Bahii, v tem znamenju.

Spominjal sem se – kolikor se je pač mogoče spominjati, medtem ko čakaš ure in ure v mraku – enega zadnjih večerov. Noge so naju bolele od hoje po uličicah in trgih in v posteljo sva se spravila sicer zgodaj, a še nisva bila zaspana. Amparo se je zvila ob blazino v fetusni položaj in se pretvarjala, da preko rahlo razmaknjenih kolen bere enega mojih priročnikov o umbandi. Občasno se je lenobno zleknila z razkrečenimi nogami in s knjigo na trebuhu ter me poslušala. Bral sem namreč knjigo o rožnih križarjih in jo skušal vplesti v svoja odkritja. Večer je bil prijeten, toda – tako bi zapisal Belbo v svojih datotekah, obnemogel od literature – brez sapice vetra. Najela sva sobo v dobrem hotelu, z okna se je videlo morje in iz še razsvetljenega kuhinjskega kota me je tolažil pogled na košaro tropskih sadežev, ki sva jih kupila tisto jutro na tržnici.

»Tu piše, da se je leta 1614 v Nemčiji pojavil anonimen spis z naslovom Allgemeine und general Reformation oziroma Obča in splošna reforma celotnega vesolja, ki mu sledi spis Fama fraternitatis spoštovanega Sobratstva rožnega križa, naslovljen na vse učenjake in vladarje Evrope, skupaj s kratkim odgovorom Herr Haselmeyerja, ki so ga zato jezuiti vrgli v zapor in nato dali vkovati na neko galejo. Zdaj je dano v tisk in objavljeno za vse z iskrenimi srci. V Kasslu na svetlo dal Wilhelm Wessel.«

»Ali ni ta naslov nekam dolg?«

»V sedemnajstem stoletju so bili vsi takšni, kot da bi jih pisala Lina Wertmüller. Ta Obča in splošna reforma je nekakšno satirično delo, pravljica o splošni reformi človeštva, povrhu pa še delno prepisana iz knjige Ragguagli di Parnasso Traiana Boccalinija. Vendar vsebuje tudi krajši spis, pamflet, manifest, dolg kakšnih ducat strani z naslovom Fama Fraternitatis, ki je bil delno znova izdan naslednje leto sočasno z nekim drugim manifestom, vendar tokrat v latinščini z naslovom Confessio fraternitatis Roseae Crucis, ad eruditos Europae. V obeh se predstavi Sobratstvo rožnega križa in govori o svojem utemejitelju, nekem skrivnostem C. R. Šele pozneje in iz drugih virov postane jasno ali pa pride do sklepa, da je to neki Christian Rosencreutz.«

»Zakaj pa tam ni bilo celega imena?«

»Ah, poglej, tu je na kupe začetnic in nihče ni imenovan s celim imenom, temveč so vsi G. G. M. P. I., in tisti, ki ima res prisrčen vzdevek, se imenuje P. D. V spisu so opisana učna leta C. R.-ja, ki je najprej obiskal Sveti grob, nato odpotoval v Damask, šel naprej v Egipt, od tam v Fez, ki je moral biti v tistih časih eno od svetišč muslimanske modrosti. Tam se naš Christian, ki že zna grško in latinsko, uči vzhodnjaških jezikov, fiziko, matematiko, naravoslovne vede in nabere vso tisočletno modrost Arabcev in Afričanov, s kabalo in magijo vred, in celo prevede v latinščino skrivnostno Liber M ter tako spozna vse skrivnosti makro- in mikrokozmosa. Takrat je bilo že dve stoletji v modi vse, kar je bilo vzhodnjaško, še zlasti pa, če ni bilo nikomur razumljivo.«

»Vedno počno tako. Ste sestradani, razočarani, izkoriščani? Zahtevajte kupo skrivnosti! Na, primi …« Zvila mi je džojnt. »Je iz tiste dobre.«

»No, poglej, da hočeš tudi pozabiti.«

»Vendar jaz vem, da je vse skupaj le kemija in nič drugega. Nobene skrivnosti ni in deluje tudi, če ne znaš hebrejsko. Pridi sem.«

»Počakaj. Nato je Rosencreutz odšel v Španijo in si tudi tam nabiral znanje iz najbolj okultnih učenj ter pravil, da je vse bližje središču vsakršnega znanja. Med temi potovanji, ki so za intelektualca tistega časa v resnici pomenila izlet v popolno modrost, je dojel, da bi bilo v Evropi treba utemeljiti združbo, ki bi usmerjala vladarje na poti znanja in dobrega.«

»Res izvirna zamisel, ni kaj. Se mu je bilo treba v resnici mučiti z vsem tistim študijem? Rada bi svežo mamajo.«

»V hladilniku je. Bodi dobra in pojdi sama ponjo. Jaz delam.«

»Če delaš, si mravlja, in če si mravlja, bodi mravlja in poskrbi za jedačo.«

»Mamaja je užitek, zato gre ponjo čriček. Če ne, bom šel jaz, ti boš pa brala.«

»O bog, ne. Sovražim kulturo belcev. Grem.«

Amparo je šla proti kuhinji in v užitek mi jo je bilo gledati v nasprotni svetlobi. Medtem se je C. R. vrnil v Nemčijo, in namesto da bi se posvetil spreminjanju kovin, kar bi mu njegovo ogromno znanje že dopuščalo, je sklenil, da se bo posvetil duhovni reformi. Zasnoval je Sobratstvo, si izmislil magični jezik in pisavo, ki naj bi bila temelj znanju bodočih bratov.

»Ne tako, umazal bom knjigo, daj mi jo v usta, ne – ne bodi otročja – tako, dobro. Moj bog, kako je dobra mamaja, rosencreutzlische mama-ja-ja … Pa veš, da bi tisto, kar so prvi rožni križarji napisali v prvih letih, lahko razsvetlilo svet, željan resnice?«

»In kaj so napisali?«

»Hja, tu je neka prevara, saj manifest tega ne pove, pelje te žejnega čez vodo. Toda vse skupaj je bilo tako pomembno, da je moralo ostati skrivnost.«

»Kakšne svinje.«

»Ne, ne, aua, nehaj! Torej, število rožnih križarjev se je večalo in odločili so se, da bodo šli na vse štiri strani neba z nalogo, da bodo zastonj zdravili bolne, da ne bodo nosili oblačil, po katerih bi jih prepoznavali, da se bodo prilagajali navadam vsake dežele, v kateri se bodo zadrževali, da se bodo sestajali enkrat letno in da bodo ostali prikriti sto let.«

»Oprosti mi, kakšno reformo so pa hoteli izvesti, če pa je bila pred kratkim že ena? Kaj je bil potem Luter? Drek?«

»To se je vendar dogajalo še pred protestantsko reformo. Tule v opombah piše, da se z natančnim branjem Fame in Confessia lahko pride do sklepa …«

»Kdo pride do sklepa?«

»Ko se sklepa, se pač sklepa. Ni pomembno, kdo sklepa. To je stvar razmišljanja, zdrave pameti … Hej, kaj se pa greš? Saj vendar govoriva o rožnih križarjih, o nečem resnem …«

»Oh, ali res?«

»Pride se torej do sklepa, da se je Rosencreutz rodil leta 1378 in umrl leta 1484 pri častitljivi starosti sto šest let, in ni težko zaslutiti, da je skrivno bratstvo precej pripomoglo k tisti reformi, ki je leta 1615 praznovala svojo stoletnico. Prav tako je res, da sta v Lutrovem grbu vrtnica in križ.«

»Ta je pa imel domišljijo.«

»Bi si ti želela, da bi dal Luter v svoj grb žirafo v plamenih ali raztopljeno uro? Vsakdo je otrok svojega časa. Izvedel sem, čigav sin sem, zato bodi tiho in me pusti nadaljevati. Okrog leta 1604 so rožni križarji med obnovo dela svoje skrivne palače ali gradu našli kamen, v katerega je bil zabit dolg žebelj. Izvlekli so ga, del zidu se je porušil in prikazala so se vrata, na katerih je z velikimi črkami pisalo POST CXX ANNOS PATEBO …«

To sem sicer že vedel iz Belbovega pisma, kljub temu pa se nisem mogel zadržati: »O bog …«

»Kaj pa je?«

»To je tudi v nekem templjarskem dokumentu, ki … Ah, to je zgodba, o kateri ti še nikoli nisem govoril, zgodba o nekem polkovniku …«

»In? Templjarji so pač prepisovali od rožnih križarjev.«

»Toda templjarji so bili prej.«

»Potem so pa rožni križarji prepisovali od templjarjev.«

»Le kaj bi brez tebe, draga moja?«

»Dragi, tisti Agliè te je uničil, saj zdaj čakaš na razodetje.«

»Jaz? Jaz ne čakam na nič!«

»Toliko bolje. Pazi se opija za ljudstvo.«

»El pueblo unido jamás será vencido.«

»Ti se kar smej. No, nadaljuj, naj izvem, kaj so trdili tisti bedaki.«

»Ali si preslišala, da so se tisti bedaki vsega naučili v Afriki?«

»Tisti, ki so bili takrat v Afriki, so nas že začeli pakirati in pošiljati sem.«

»Zahvali se bogu. Drugače bi se lahko rodila tudi v Pretorii.« Poljubil sem jo in nadaljeval. »Izza tistih vrat so našli grobnico s sedmimi stenami in sedmimi vogali, ki jo je čudežno razsvetljevalo umetno sonce. Sredi nje je bil okrogel oltar, okrašen z različnimi reki ali simboli, na primer NEQUAQUAM VACUUM …«

»Kvak, kvak, kaj? Se je podpisal Jaka Racman?«

»To je v latinščini, saj si nemara že slišala zanjo? Pomeni, da praznina ne obstaja.«

»Toliko bolje, ali si drugače lahko predstavljaš strahoto …«

»Bi mi vključila ventilator, animula vagula blandula?«

»Saj je vendar zima.«

»Za vas z napačne poloble, draga. Zame pa je zdaj julij, zato, prosim, vključi ventilator. Pa ne zato, ker sem jaz moški, temveč zato, ker je ventilator na tvoji strani postelje. Hvala. Skratka, pod oltarjem so našli nedotaknjeno truplo svojega utemeljitelja Rosencreutza. V roki je držal neko Liber I, polno neskončne modrosti. Škoda je, da je svet ne sme poznati – piše v manifestu –, saj bi drugače vse skupaj gulp, vau, brrr, skviš!«

»Ojoj.«

»Kot sem rekel, manifest se konča z obljubo neizmernega zaklada, ki ga je treba še najti, in čudovitih razkritij o odnosih med makro- in mikrokozmosom. Pa nikar ne mislite, da smo ničvredni alkimisti in da vas bomo učili izdelave zlata. To je nekaj za majhne ribe, mi pa hočemo več in merimo više v vseh pogledih. Razširjamo tole Famo v petih jezikih, da ne govorimo o Confessiu, ki bo prihodnjič na našem programu. Pričakujemo odgovore in mnenja od učenih in od preprostih ljudi. Pišite nam, telefonirajte, predstavite se in videli bomo, ali ste vredni tega, da bi si z nami delili naše skrivnosti, ki smo vam jih dali v pokušino le za vzorec. Sub umbra alarum tuarum Iehova.«

»In to pomeni?«

»To je sklepna fraza. Končujem in prekinjam zvezo. Pomeni pa ‘V senco tvojih peruti se zatekam, Jehova’. Skratka, menda so rožni križarji komaj čakali, da bi lahko s kom delili to, kar so izvedeli, in so čakali le na pravega sogovornika. Toda izdali niso niti besedice o tem, kar vedo.«

»Taki so kot tisti, čigar fotografijo sva videla v oglasu v reviji na letalu: če mi pošljete deset dolarjev, vam bom izdal skrivnost, kako postati milijonar.«

»Toda on se ni lagal. On je skrivnost v resnici našel. In tako sem jo tudi jaz.«

»Poslušaj, bolje bo, če bereš naprej. Obnašaš se, kakor da sva se nocoj prvič srečala.«

»Vedno je kot prvič.«

»Toliko slabše. Ne zaupam kar prvemu, ki pride mimo. Toda povej mi, ali je res mogoče, da jih prav ti vse odkriješ? Najprej templjarje, nato rožne križarje, pa si kdaj bral na primer Plehanova?«

»Ne, čakam pa na odkritje njegovega groba čez kakšnih sto dvajset let. Seveda, če ga Stalin ni zasul z buldožerji.«

»Kakšen bedak. Grem v kopalnico.«

30

In že slavna bratovščina Rožnega križa razglaša, da po vsem vesoljstvu krožijo blazne prerokbe. Kakor hitro se je namreč tista prikazen pojavila (četudi Fama in Confessio dokazujeta, da gre zgolj za preprosto razvedrilo brezdelnih umov), je v hipu vzbudila upanje v vsesplošno reformo in spočela deloma smešne in absurdne, deloma pa neverjetne stvari. Zato so se pokončni in pošteni možje iz različnih dežel izpostavili porogu in posmehu, da bi dali odkrito podporo ali pa zato, da bi se prepričali, da bi se lahko razkrili tem bratom … z uporabo Salomonovega ogledala ali na kak drug okulten način.

(Christoph von Besold (?),

Dodatek k Tommasu Campanelli,

Von der Spanischen Monarchy, 1623)

Najboljše je prišlo pozneje, in ko se je Amparo vrnila, sem ji že lahko govoril o občudovanja vrednih dogodkih. »To je neverjetna zgodba. Manifesti so se pojavili v času, v katerem je kar mrgolelo tovrstnih besedil. Vsi so iskali prenovitev, zlato stoletje, Indijo Koromandijo za duha. Nekateri so listali po magičnih besedilih, drugi so se potili ob pečeh in talili kovine, nekateri so skušali vladati zvezdam in spet drugi so iznašli skrivne abecede ter univerzalne jezike. V Pragi je Rudolf II. spremenil svoj dvor v alkimističen laboratorij, povabil k sebi Komenskega in Johna Deeja, angleškega dvornega astrologa, ki je pojasnil vse skrivnosti vesolja na nekaj straneh svoje knjige Monas Ierogliphica. Prisežem, da ima tak naslov, monas pomeni monade.«

»Ali ti nisem rekla?«

»Zdravnik Rudolfa II. je bil Michael Maier, ki je pozneje napisal knjigo o vizualnih in glasbenih emblemih z naslovom Atalanta Fugiens, ki je eno samo slavje filozofskih jajc, zmajev, ki si grizejo rep, sfing. Nič ni bilo sijajnejšega od skrivnega števila, vse je bilo hieroglif nečesa drugega. Pomisli: Galileo je metal kamne s stolpa v Pisi, Richelieu se je igral monopoli s polovico Evrope, vsi pa so hodili naokrog s široko odprtimi očmi, da bi lahko dojemali znamenja sveta. ‘Zares lepe mi pripovedujete, le kakšno prosto padanje teles, za (oziroma nad) vsem skupaj se skriva nekaj čisto drugega. Bi radi vedeli, kaj? Abrakadabra.’ Torricelli je iznašel barometer, drugi pa so se kratkočasili z baleti, vodnimi igrami in ognjemeti v palatinskih vrtovih v Heidelbergu. In tridesetletna vojna je bila tik pred dvermi.«

»Mutter Courage je morala biti navdušena.«

»A tudi oni se niso zgolj zabavali. Palatinski volilni knez Friderik V. je leta 1619 sprejel krono Bohemije, mislim, da zato, ker si je nadvse želel vladati Pragi, magičnemu mestu. Toda že naslednje leto so ga Habsburžani porazili na Beli gori, v Pragi so izvajali pokole nad protestanti, Janu Amosu Komenskemu so požgali hišo, knjižnico, mu ubili ženo in sina, on pa je bežal z dvora na dvor in povsod govoril, kako velika in upanja polna je bila zamisel rožnih križarjev.«

»Ubožec, a kaj naj bi storil? Se potolažil z barometrom? Toda postoj za hip, saj veš, da ženske ne dojamemo vsega v trenutku tako kot vi. Kdo je napisal te manifeste?«

»Prav v tem je težava: tega se ne ve. Naj pomislim … popraskaj me po rožnem križu … ne, med lopaticama, ne, ne, više, ne, bolj na levo, ja, tam. Skratka, v tistem nemškem okolju je bilo nekaj izjemnih osebnosti. Na primer Simon Studion, pisec Naometrie, okultne razprave o merah Salomonovega templja, pa Heinrich Khunrath, ki je napisal knjigo Amphitheatrum sapientiae aeternae, polno alegorij s hebrejskimi črkami, kabalističnimi labirinti, ki so bržkone navdihnili avtorje Fame, ki so bili verjetno prijatelji enega od neštetih majhnih skrivnih združenj utopistov krščanskega preporoda. Po ljudskem glasu naj bi bil avtor neki Johann Valentin Andreae, ki je leto pozneje objavil Alkimistično poroko Christiana Rosencreutza. Toda to knjigo je napisal že v mladosti in mu je potemtakem zamisel o rožnih križarjih rojila po glavi že kar dolgo časa. V Tübingenu pa so bili še drugi zanesenjaki, ki so sanjali o republiki Christianopolis, in morebiti so združili svoje moči, menda pa so vse to počeli v šali, za zabavo, niti sanjalo se jim še ni, da ustvarjajo tak pandemonium. Andreae je nato do konca svojega življenja prisegal, da manifestov ni napisal on, da so zgolj lusus, ludibrium, študentska šala, to ga je stalo akademskega slovesa, razjezil se je in izjavil, da so bili rožni križarji, če so sploh kdaj obstajali, sami goljufi. Vendar ni bilo pomoči. Kakor hitro so manifesti izšli, je bilo videti, kakor da bi ljudje čakali nanje. Učenjaki iz vse Evrope so v resnici začeli pisati rožnim križarjem, in ker niso vedeli njihovih naslovov, so objavljali odprta pisma, brošure, knjige in druge tiskovine. Istega leta je Maier objavil knjigo Arcana arcanissima, v kateri sicer ni omenjal rožnih križarjev, vendar so bili vsi prepričani, da govori o njih in da ve o njih več, kot je pripravljen povedati. Nekateri so se bahali, da so Famo prebrali že v rokopisni obliki. V tistih časih ni bilo lahko pripraviti knjigo za objavo, še posebno ne, če so bile v njej grafike, in vendar je Robert Fludd leta 1616 (pisal je v Angliji, tiskal pa v Leydenu, zato moramo všteti tudi čas potovanja krtačnih odtisov) objavil knjigo Apologia compendiaria Fraternitatem de Rosea Cruce suspicionis et infamiis maculis aspersam, veritatem quasi Fluctibus abluens et abstergens, v kateri je zagovarjal rožne križarje in jih skušal oprati sumov, ‘madežev’, ki so jim jih pripisali – skratka, razvnemala se je že razprava v Bohemiji, Nemčiji, Angliji in Holandiji s sli na konjih in potujočimi učenjaki.«

»Kaj pa rožni križarji?«

»Mrtvaška tišina. Post CXX annos patebo v rit. Opazovali so iz vakuuma svoje palače. Mislim, da je prav njihov molk vse vznemiril. Da se niso odzvali, so imeli za dokaz o njihovem obstoju. Leta 1617 je Fludd napisal knjigo Tractatus apologeticus integritatem societatis de Rosea Cruce defendens in nekdo je v knjigi De Naturae Secretis iz leta 1618 rekel, da je napočil čas, da se razkrije skrivnost rožnih križarjev.«

»In se je?«

»Kar misli si. Vse skupaj so le še bolj zapletli, saj so ugotovili, da dobimo letnico 1430, če 188 let, ki so jih obljubili rožni križarji, odštejemo od 1618, in to je letnica ustanovitve reda zlatega runa.«

»Kakšen smisel pa ima to?«

»Ne razumem teh 188 let, saj bi jih moralo biti 120, toda mistična seštevanja in odštevanja se vedno izidejo. Red zlatega runa pa se nanaša na Argonavte in iz zanesljivega vira sem izvedel, da je bil povezan s svetim gralom in potemtakem – če mi dovoliš – tudi s templjarji. To pa še ni vse. Fludd, ki je očitno objavljal več od Barbare Cartland, je med letoma 1617 in 1619 izdal še štiri knjige, med njimi Utriusque cosmi historia, nekakšne kratke opombe o vesolju, ki so bile ilustrirane s samimi križi in vrtnicami. Nato je Maier zbral ves svoj pogum in objavil knjigo Silentium post clamores, v kateri je trdil, da bratovščina v resnici obstaja in da ni povezana le z redom zlatega runa, temveč tudi z redom hlačne podveze. In da je on prenizkega rodu, da bi ga sprejeli vanj. Predstavljaj si odziv evropskih učenjakov! Če tile ne sprejmejo medse niti samega Maierja, potem je moral biti red zares ekskluziven. Povprečneži zdaj niso več izbirali sredstev, da bi se nekako vrinili noter. Skratka, vsi so začeli govoriti, da rožni križarji so, vsi so priznavali, da jih niso še nikoli v resnici videli, vsi so začeli pisati, kakor da bi radi sestanek ali kakor da bi moledovali za avdienco, nihče pa ni bil toliko predrzen, da bi rekel: ‘Jaz sem rožni križar.’ Nekateri so pravili, da jih sploh ni, ker še nihče ni navezal stikov z njimi, drugi pa, da so ravno zato, da bi stike z njimi kdo navezal.«

»Rožni križarji pa ne bev ne mev …«

»Tiho kakor miši.«

»Odpri usta. Izvoli mamajo.«

»Mmm, kako okusno. Medtem se je začela tridesetletna vojna in Johann Valentin Andreae je napisal knjigo Turris Babel, v kateri je obljubljal, da bo v letu dni Antikrist premagan, neki Ireneus Agnostus pa je napisal delo Tintinnabulum sophorum …«

»Tintinnabulum lepo zveni.«

»… v katerem ne razumem niti besedice. Nato pa je Campanella ali kdo v njegovem imenu v knjigi Spanischen Monarchy izjavil, da je bilo vse o rožnih križarjih zgolj neslana šala pridaničev … In pri tem se je končalo. Med letoma 1621 in 1623 so vsi umolknili.«

»Kar tako?«

»Kar tako. Utrudili so se. Tako kot Beatlesi. Vendar le v Nemčiji. Sicer pa je bil to strupen oblak. Prestavil se je v Francijo. Nekega lepega jutra leta 1623 so se na pariških zidovih pojavili rožnokrižarski manifesti z oznanilom dobrim meščanom, da so se odposlanci glavnega kolegija Sobratstva preselili v to mesto in da so pripravljeni sprejeti nove člane. Toda po drugi različici so ti manifesti jasno oznanili, da je šestintrideset nevidnih razkropljenih po svetu v skupinah po šest in da imajo sposobnost narediti svoje privržence nevidne … Presneto, spet šestintrideset …«

»Katerih šestintrideset?«

»Tistih v mojem dokumentu templjarjev.«

»Ljudje brez domišljije. In potem?«

»Prišlo je do skupinske norosti, nekateri so jih zagovarjali, drugi so jih hoteli spoznati, spet drugi so jih obtožili čaščenja hudiča, alkimije in krivoverstva in trdili, da jih je vrag Astarotte naredil bogate, močne in sposobne leteti po zraku z enega mesta na drugo, skratka, bili so novica dneva.«

»Tile rožni križarji pa niso bili od muh. Nič ni boljšega od začetnega uspeha v Parizu, če hočeš postati moden.«

»Verjetno imaš prav, saj prisluhni temu, kaj se je zgodilo potem. O bog, kakšni časi so to bili! Descartes – prav slišiš, sam Descartes – jih je pred tem nekaj let iskal po Nemčiji, a jih po besedah svojega življenjepisca ni našel, ker so se skrivali pod lažnimi imeni. Ko se je po pojavu manifestov vrnil v Pariz, je izvedel, da ga imajo vsi za rožnega križarja. Glede na veter, ki je vel, pa to ni pomenilo nič dobrega. Vznemirjalo je tudi njegovega prijatelja Mersenna, ki je že grmel proti rožnim križarjem in jih imel za zaničevanja vredne bednike, prevratnike, čarovnike, kabaliste, ki bi radi sejali sprevržena učenja. In kaj stori Descartes? Kratko malo se pokaže v javnosti, kjer se le lahko. Ker ga vsi vidijo, očitno ni rožni križar, saj bi bil neviden, če bi bil.«

»To pa je metoda!«

»Zanikanje kajpada ne bi prišlo v poštev. Če bi ti glede na takratno stanje kdo prišel naproti in ti rekel, ‘dober večer, jaz sem rožni križar,’ bi to pomenilo, da v resnici ni. Noben do sebe spoštljiv rožni križar tega ne bi rekel – nasprotno, to bi popolnoma zanikal.«

»Vendar pa ne moreš reči, da je nekdo, ki zanika, da je rožni križar, v resnici rožni križar. Če namreč jaz rečem, da nisem, tega ne izjavim zato, ker sem.«

»Že zanikanje je samo po sebi sumljivo.«

»Ne, ni. Kaj pa bi storil rožni križar, ko bi spoznal, da ljudje ne verjamejo tistim, ki trdijo, da so, in da sumničijo tiste, ki trdijo, da niso? Rekel bi, da je, in jih s tem prepričal, da ni.«

»Prekleto! Torej vsi tisti, ki trdijo, da so rožni križarji, lažejo in so v resnici rožni križarji! Ne, Amparo, ne, ne smeva se ujeti v njihovo zanko. Svoje vohune imajo vsepovsod, tudi pod to posteljo, torej že vedo, da veva, in zato trdijo, da niso rožni križarji.«

»Dragi, zdaj me je pa že strah.«

»Ne skrbi, ljubica, s tabo sem, in ker sem neumen, jim bom verjel, da so, ko bodo rekli, da niso, in jih tako pri priči razkrinkal. Razkrinkani rožni križar ni nevaren in ga lahko s prepognjenim časopisom napodiš skozi okno.«

»Kaj pa Agliè? Rad bi naju prepričal, da je grof Saint-Germain. Očitno z namenom, da mu ne bi verjela. Torej je rožni križar, mar ne?«

»Poslušaj, Amparo, zdaj pa zaspiva.«

»To pa ne! Zdaj bi rada izvedela konec!«

»Na koncu je zavladala popolna zmeda. Vsi so bili rožni križarji. Leta 1627 je izšla Nova Atlantida Francisa Bacona in bralci so mislili, da govori o deželi rožnih križarjev, čeprav v njej niso omenjeni niti z besedico. Ubogi Johann Valentin Andreae je umrl med priseganjem, da ni rožni križar, in če je kdaj rekel, da je, je to izjavil v šali, a bilo je že prepozno. Ker je bilo rožnim križarjem v prid, da ne obstajajo, so bili že povsod.«

»Tako kakor Bog.«

»Zdaj si mi dala misliti … no, pa poglejva: Matej, Marko, Luka in Janez so druščina veseljakov, ki se nekje zberejo in se odločijo za tekmovanje v pisanju. Izmislijo si osebo, dogovorijo se za nekaj osnovnih dejstev, sicer pa so povsem svobodni, ter se spravijo k delu. Na koncu bodo videli, kdo je nalogo najbolje opravil. Njihove zgodbe končajo v rokah prijateljev, ki so v vlogi kritikov: Matej je dovolj stvaren, a se preveč vrti okrog mesije, Marko sicer ni slab, je pa malce površen, Luka je eleganten, to je treba priznati, Janez pa pretirava s filozofijo … Kljub temu pa so v končnem seštevku knjige všečne, začno krožiti iz rok v roke, in ko se četverica zave, kaj se dogaja, je že prepozno. Pavel že sreča Jezusa na svoji poti v Damask, Plinij začne preiskavo po ukazu zaskrbljenega cesarja, cela legija apokrifnih piscev se pretvarja, da tudi marsikaj ve … toi, apocryphe lecteur, mon semblable, mon frère … Petru je vse skupaj zlezlo v glavo in se vzame resno, Janez grozi, da bo povedal resnico, Peter in Pavel ga ukažeta zapreti in vkleniti v verige na otoku Patmos, kjer ubožec kmalu začenja videvati stvari: na pomoč, kobilice so ob mojem vzglavju, naj že enkrat utihnejo tiste trombe, od kod je vsa ta kri … In drugi pravijo, da pije, da ima nemara arteriosklerozo … Kdo bi vedel, nemara je bilo pa v resnici tako?«

»Tako je bilo. Beri raje Feuerbacha namesto tistih svojih knjižur.«

»Amparo, dani se že.«

»Midva sva nora.«

»Zora z rožnatokrižarskimi prsti nežno boža valove …«

»Ja, kar nadaljuj. Yemanjá je. Poslušaj! Prihaja.«

»Dajva, poigrajva se …«

»Oh, Tintinnabulum!«

»Ti si moja Atalanta Fugiens …«

»Oh, moj Turris Babel …«

»Hočem Arcano Arcanissimo, zlato runo, pâle et rose comme un coquillage marin …«

»Pssst… Silentium post clamores,« je rekla.

31

Verjetno je bila večina domnevnih rožnih križarjev, ki jih je javnost označila za take, obenem tudi edinih rožnih križarjev … Pravzaprav je zanesljivo, da nikakor niso bili kratko malo zato, ker so bili člani takih združenj. To je lahko videti paradoksno in na prvi pogled protislovno, a je kljub temu lahko razumljivo …

(René Guénon, Aperçu sur l’initiation,

Editions Traditionnelles, Pariz, 1981, XXXVIII, str. 241)

Odpotovala sva nazaj v Rio in začel sem spet delati. Nekega dne sem v neki ilustrirani reviji opazil, da v mestu obstaja stari in sprejeti rožnokrižarski red. Amparo sem predlagal, da bi si ga šla ogledat, in ona je šla, čeprav nerada.

Sedež reda je bil v neki stranski ulici in na pročelju je bila vitrina z mavčnimi kipi Keopsa, Nefretete, Sfinge.

Prav za tisto popoldne je bilo napovedano plenarno zasedanje z naslovom »Rožni križarji in umbanda«. Govornik je bil neki profesor Bramanti, referendar Reda v Evropi, skrivni vitez velikega priorata in partibus Rodosa, Malte in Soluna.

Sklenila sva, da bova šla noter. Prostor je bil precej zanikrn, okrašen s tantričnimi miniaturami, ki so upodabljale kačo kundalini – prav tisto, ki so jo templjarji spet prebudili s poljubom na zadnjico. Pomislil sem, da mi ne nazadnje ni bilo treba čez Atlantik, da bi odkril neki nov svet, saj bi lahko enake stvari našel na sedežu Picatrixa.

Profesor Bramanti je sedel za mizo, prekrito z rdečim platnom, pred njim pa je bilo dokaj pičlo in zaspano občinstvo. Bil je zajeten možak, ki bi ga lahko – če ne bi bil tako obilen – imeli za tapirja. Govoriti je že začel, in to okrašeno, leporečno, a šele pred kratkim, saj se je še zmeraj zadrževal pri rožnih križarjih v času osemnajste dinastije pod vladavino faraona Ahmozisa I.

Štirje zastrti mojstri, je rekel, so bedeli nad razvojem rase, ki je petindvajset tisoč let pred utemeljitvijo Teb zasnovala saharsko civilizacijo. Faraon Ahmozis je po nasvetu teh štirih mojstrov zasnoval Veliko belo bratstvo, čuvarja tiste modrosti, ki je bila še izpred potopa in so jo imeli Egipčani v mezincu. Bramanti je trdil, da ima dokumente (seveda nedostopne za neposvečene), ki izvirajo od modrecev karnaškega Templja in iz njihovih skrivnih arhivov. Simbol vrtnice in križa naj bi si nato zamislil faraon Ehnaton. Nekdo ima papirus, je rekel Bramanti, toda ne sprašujte me, kdo.

V zavetju Velikega belega bratstva so nato zrasli Hermes Trismegist, čigar vpliv na italijansko renesanso je enako neizpodbiten, kakor je tisti na gnozo Princetona, nato Homer, druidi iz Galije, Salomon, Solon, Pitagora, Plotin, eseni, terapevti, Jožef iz Arimateje, ki je prinesel gral v Evropo, Alkvin, kralj Dagobert, sveti Tomaž Akvinski, Francis Bacon, William Shakespeare, Spinoza, Jakob Böhme, Claude Debussy in Einstein. Amparo mi je zašepetala, da manjkajo le še Neron, Cambronne, Geronimo, Pancho Villa in Buster Keaton.

Glede vpliva izvornih rožnih križarjev na krščanstvo pa je Bramanti opozoril tiste, ki se s to temo še niso ukvarjali, da ni bilo naključje, da je Jezus po legendi umrl na križu.

Modreci Velikega belega bratstva so zasnovali prvo prostozidarsko ložo v času kralja Salomona. Da je bil Dante rožni križar in prostozidar – to je bil po drugi strani tudi Tomaž Akvinski –, pa je bilo črno na belem zapisano v njegovem delu. V spevih XXIV in XXV Raja lahko najdemo trojni poljub rožnokrižarskega princa, pelikana, bele tunike, ki so enake tistim štiriindvajsetih starešin Razodetja, in tri teološke vrline prostozidarskih kapiteljev (vero, upanje in usmiljenje). Pravzaprav je simbolično rožo rožnih križarjev (snežno belo vrtnico iz spevov XXX in XXXI) sprejela rimska Cerkev za prispodobo Odrešenikove matere – prav od tod tudi izhaja rosa mystica litanij.

Da so rožni križarji preživeli srednjeveška stoletja, je bilo razvidno ne le iz njihovega vtihotapljenja v templjarske vrste, temveč tudi iz veliko bolj verodostojnih dokumentov. Bramanti je navedel nekega Kiesewetterja, ki je proti koncu devetnajstega stoletja dokazal, da so srednjeveški rožni križarji izdelali štiri stote zlata za saškega volilnega kneza, kar dokazuje točno določena stran v knjigi Theatrum Chemicum, objavljeni v Strasbourgu leta 1613. Vendar pa jih je le malo opazilo povezavo s templjarji v legendi o Viljemu Tellu: Tell izreže svojo puščico iz veje omele, rastline iz arijske mitologije, in z njo zadene jabolko, simbol tretjega očesa, ki ga aktivira kača kundalini – znano je, da so Arijci prišli iz Indije, kjer so pozneje našli zavetje rožni križarji, ko so odšli iz Nemčije.

Kar pa zadeva različna gibanja, ki si domišljajo – pa čeprav pogosto zelo otročje –, da izvirajo iz Velikega belega bratstva, je Bramanti priznaval dokajšnjo veljavo in pravovernost gibanju Rosicrucian Fellowship Maxa Heindela, pa še temu zgolj zato, ker je iz njegovih krogov izšel Alain Kardec. Vsem je znano, da je bil Kardec oče spiritizma in da se je iz njegove teozofije, ki se poglablja v stike z dušami rajnih, izoblikovala duhovnost umband, ki je v ponos najbolj žlahtni Braziliji. V tej teozofiji je Aum Bhandà sanskrtski izraz, ki kaže na božanski princip in izvor življenja (»Spet so nas prevarali,« je zamrmrala Amparo, »celo umbanda ni naša beseda, po afriško le zveni.«).

Koren je Aum ali Um, ki je pravzaprav budistični Om in ime Boga v Adamovem jeziku. Um je zlog, ki se – če ga izgovorimo pravilno – spremeni v močno mantro in prebuja fluidne tokove ubranosti v psihi preko siakre ali frontalnega pleksusa.

»Kaj je frontalni pleksus?« je vprašala Amparo. »Kakšna neozdravljiva bolezen?«

Bramanti je opozoril, da je treba razlikovati med pravimi rožnimi križarji, dediči Velikega belega bratstva, ki so kajpak skrivni, kot je skriven stari in sprejeti red, ki ga on sam nezasluženo zastopa, in »rožnimi križarji«, torej vsemi tistimi, ki se iz osebnih koristi navdihujejo pri rožnokrižarski mistiki, ne da bi imeli pravico do tega. Občinstvu je priporočil, naj ne zaupa nobenemu rožnemu križarju, ki se za to razglaša.

Amparo je pripomnila, da je vsak rožni križar rožni križar nekoga drugega.

Tedaj je neki nepremišljen poslušalec vstal iz občinstva in Bramantija vprašal, kako lahko njegov red zatrjuje, da je izviren, če pa krši pravilo molčečnosti, ki je značilnost vsakega pravega pripadnika Velikega belega bratstva.

Bramanti je vstal in rekel: »Nisem vedel, da so se tudi sem vrinili najeti provokatorji ateističnega materializma. V takih okoliščinah predavanja ne morem nadaljevati.« In dostojanstveno je odkorakal iz prostora.

Tistega večera naju je po telefonu poklical Agliè, da bi naju povprašal, kako se imava, in nama povedal, da so nas končno povabili na obred, ki bo naslednji dan. V pričakovanju tega dogodka naju je povabil na pijačo, toda ker je Amparo imela politični sestanek s prijatelji, sem šel z njim na pijačo sam.

32

Valentiniani … nihil magis curant quam occultare quod praedicant: si tamen praedicant, qui occultant … Si bona fide quaeres, concreto vultu, suspenso supercilio – altum est – aiunt. Si subtiliter tentes, per ambiguitates bilingues communem fidem affirmant. Si scire te subostendas, negant quidquid agnoscunt … Habent artificium quo prius persuadeant, quam edoceant.

(Tertulijan, Adversus Valentinianos)

Agliè me je povabil v bar, kjer so še delali takšno batido, kakršno znajo narediti prastari ljudje. Z nekaj koraki sva odšla iz civilizacije Carmen Mirande in znašel sem se v temnem prostoru, kjer je nekaj domačinov kadilo kot klobasa debele cigare. Tobak zanje je bil stlačen v nekaj podobnega debelim sidrnim vrvem kakšnega starega mornarja. Te vrvi so rahljali s konicami prstov, tako da so iz njih lahko odmotali široke prozorne liste, ki so jih nato zvili v papirčke iz mastne slame. Takšne cigare so sicer pogosto ugašale, toda lahko si si predstavljal, kakšen je bil tobak takrat, ko ga je odkril sir Walter Raleigh.

Povedal sem mu za svojo popoldansko dogodivščino.

»Zdaj pa še rožni križarji? Vaša želja po znanju je nenasitna, prijatelj moj. Toda ne menite se za tiste norce. Vsi govorijo o neizpodbitnih dokumentih, nihče jih pa še nikoli ni pokazal. Poznam tistega Bramantija. Sicer živi v Milanu, toda veliko potuje po svetu in širi svoj evangelij. Nenevaren možak je, čeprav še vedno verjame Kieswetterju. Cele legije rožnih križarjev se sklicujejo na tisto stran iz knjige Theatrum Chemicum. Toda če jo v resnici prelistate – skromno moram pripomniti, da je tudi v moji mali zasebni milanski knjižnici –, v njej tistega citata ni.«

»Tale gospod Kieswetter je bil pa pravi šaljivec.«

»Toda zelo pogosto citiran. Težava je v tem, da so bili tudi okultisti iz devetnajstega stoletja žrtve pozitivizma: nekaj je resnično samo, če se lahko dokaže. Vzemite na primer razpravljanje o Corpusu Hermeticumu. Ko ga je v petnajstem stoletju spoznala Evropa, so Pico della Mirandola, Ficino in mnogi drugi zelo modri učenjaki pri priči uvideli resnico: da je moral biti delo neke pradavne učenosti, starejše od Egipčanov, starejše od samega Mojzesa, ker so bile v njem že zamisli, ki sta jih pozneje izrazila Platon in Jezus.«

»Kako pozneje? Enako je tudi Bramanti utemeljeval, da je bil Dante prostozidar. Če so v Corpusu Platonove in Jezusove zamisli, to vendar pomeni, da je bil napisan pozneje!«

»Ali vidite? Tudi vi tako razmišljate. In prav to je bil sklep sodobnih filologov, ki so mu priložili še zapletene lingvistične analize, da bi pokazali, da je bil Corpus napisan v drugem ali tretjem stoletju našega štetja. To pa je enako trditvi, da se je Kasandra rodila pozneje kot Homer, ker je že vedela, da bo Troja požgana. Verjeti, da je čas premočrtno in usmerjeno zaporedje trenutkov, da potuje iz A v B, je slepilo današnjega časa. Čas lahko teče tudi iz B v A in učinek lahko botruje vzroku … Kaj pomenita roditi se prej in roditi se pozneje? Se je vaša prelepa Amparo rodila pred svojimi mešanimi predniki ali za njimi? Preveč je čudovita – če dovolite nepristransko mnenje nekoga, ki bi bil lahko njen oče. Zato je pred njimi. Je skrivnostni izvor vsega tistega, kar je pripomoglo k njeni stvaritvi.«

»Toda na tej točki …«

»Prav koncept ‘te točke’ je zgrešen. Točke je postavila znanost po Parmenidu, da bi določila, od kod do kod se nekaj giblje. V resnici pa se nič ne giblje in obstaja samo ena točka, pratočka, iz katere v enem samem trenutku nastanejo vse druge točke. Naivnost okultistov iz devetnajstega stoletja in tistih našega časa je v tem, da bi radi dokazali resničnost resnice z metodami znanstvene laži. Ne smemo razmišljati v skladu z logiko časa, temveč v skladu z logiko izročila. Vsi časi simbolizirajo drug drugega, zato nevidni Tempelj rožnih križarjev obstaja in je obstajal v vseh časih ne glede na tok zgodovine, vaše zgodovine. Čas poslednjega razodetja ni tak čas, kot ga merijo ure. Njegove vezi so ukoreninjene v čas ‘subtilne zgodovine’, v kateri imata prej in potem znanosti kaj majhen pomen.«

»Toda potemtakem so vsi tisti, ki zagovarjajo domnevo, da so rožni križarji večni …«

»Nori znanstveniki, ker bi radi dokazali tisto, kar je treba vedeti brez dokazovanja. Ali morda mislite, da verniki, ki jih bomo videli jutri zvečer, vedo ali pa so sposobni dokazati vse tisto, kar jim je povedal Kardec? Vedo kratko malo zato, ker so pripravljeni vedeti. Če bi mi vsi ohranili to rahločutnost do skrivnega znanja, bi nas razodetja kar zaslepila. Sploh ni nujno hoteti, dovolj je biti pripravljen.«

»Toda, oprostite mi, če sem banalen, ali rožni križarji potemtakem obstajajo ali ne?«

»Kaj pomeni obstajati?«

»Vi mi povejte.«

»Veliko belo bratstvo je ne glede na to, ali ga imenuješ rožni križarji ali duhovno viteštvo, katerega začasna utelesitev so templjarji, kohorta modrecev, redkih, zelo redkih izbrancev, in potuje skozi zgodovino človeštva, da bi obvarovala jedro večnega znanja. Zgodovina ne poteka naključno, temveč je delo vladarjev sveta, ki jim nič ne ubeži. Vladarji sveta pa sebe seveda varujejo s skrivnostnostjo. Zato je vsak, ki zase trdi, da je vladar, rožni križar ali templjar, navaden lažnivec. Prave vladarje sveta je treba iskati drugje.«

»Torej je ta zgodba brez konca?«

»Tako je. In prav v tem je prekanjenost vladarjev sveta.«

»Kaj pa hočejo, da bi ljudje vedeli?«

»Zgolj to, da obstaja skrivnost. Zakaj bi bilo drugače sploh vredno živeti, če bi bilo vse tako, kot je videti?«

»In v čem je skrivnost?«

»V tem, česar razodetne vere niso znale razodeti. Skrivnost je onkraj njih.«

33

Vizije so bele, modre, svetlo rdeče. Naposled se pomešajo in so vse svetle, so barve plamena bele sveče, videli boste iskre, občutili boste kurjo polt po vsem telesu, vse to najavlja začetek privlaka, ki ga to izvaja nad tistim, ki je dokončal delo.

(Gérard Encausse - Papus, Martines de Pasqually,

Chamuel, Pariz, 1895, str. 92)

Napovedanega večera je Agliè prišel po naju, kakor je to storil v Salvadorju. Tenda ali gira, kjer naj bi bil obred, je bila v precej središčnem predelu mesta, če lahko govorimo o središču v mestu, ki širi jezike svojih četrti med hribi in z njimi oblizuje morje, da je razsvetljeno ob večerih od zgoraj podobno madežu s temnimi pegami.

»Zapomnita si, nocoj se bomo udeležili umbande, ne pa candombléja. Udeležencev ne bodo obsedli orixáji, temveč eguni, ki so duhovi rajnih. In Exu, afriški Hermes, ki sta ga videla v Bahii, ter njegova družica Pomba Gira. Exu je jorubsko božanstvo, demon, ki rad čara in se šali, toda tak burkaški bog je obstajal tudi v mitologiji ameriških Indijancev.«

»Kdo pa so ti rajni?«

»Preti velhi in cabocli. Preti velhi so stari afriški modreci, ki so vodili svoje ljudi v času deportacije, kakršna sta na primer Rei Congo in Pai Agostinho … So spomin na malo boljše obdobje suženjstva, ko črnci niso bili več živali, temveč so postali družinski prijatelji, strici, stari očetje. Cabocli pa so indijanski duhovi, deviške sile, čistost prvinske narave. Pri umbandi afriški orixáji ostajajo v ozadju, že popolnoma sinkretizirani s katoliškimi svetniki, tako da posegajo v dogajanje zgolj ta bitja. Ona povzročajo trans: medij, cavalo, med plesom zazna, da je vanj vstopilo višje bitje, in izgubi zavest o sebi. Nato pleše dalje, vse dokler božansko bitje ne zapusti njegovega telesa, in na koncu se počuti bolje, čisto, prečiščeno.«

»Blagor jim,« je rekla Amparo.

»Prav res, blagor jim,« je rekel Agliè. »Navežejo stik z materjo Zemljo. Tile verniki so bili izkoreninjeni, vrženi v grozljiv talilni lonec mesta, in kakor je rekel Oswald Spengler, potrošniški zahod se v trenutku krize spet vrača k svetu Zemlje.«

Prišli smo. Tenda je bila od zunaj videti običajna zgradba: tudi tukaj si vstopil vanjo skozi majhen vrtiček, ki pa je bil bolj skromen od tistega v Bahii, in pred vrati tega barracãa, nekakšnega skladišča, je bil kipec Exuja, ki je bil že obdan s spravnimi daritvami.

Med vstopanjem me je Amparo povlekla na stran: »Vse sem dojela. Ali ti nisi slišal? Tisti tapir s predavanja je govoril o arijskem obdobju, tale pa govori o zatonu Zahoda, Blut und Boden, kri in zemlja, to je čisti nacizem.«

»Vse skupaj ni tako preprosto, draga moja, saj smo na drugi celini.«

»Hvala za informacijo. Veliko belo bratstvo! Privedlo vas je do tega, da vašega Boga pojeste ob obhajilu.«

»To počno katoličani, draga moja, in to ni isto.«

»Isto je, mar nisi slišal? Pitagora, Dante, Devica Marija in prostozidarji. Vse zato, da bi nas ogoljufali. Make umbanda, not love.«

»Torej si ti sinkretizirana. No, pojdiva pogledat. Tudi to je kultura.«

»Obstaja ena sama kultura: zadnjega farja obesiti s črevesjem poslednjega rožnega križarja.«

Agliè nama je pomignil, naj vstopiva. Če je bila zunanjost nevsiljiva, pa je notranjost kar plamenela od živih barv. Dvorana je bila kvadratne oblike in en del je bil namenjen plesu cavalov. Na koncu je bil z železno ograjo zaščiten oltar, za njim pa se je dvigoval podij z bobni, atabaqui. Obredni prostor je bil še prazen, onkraj železne ograje pa se je gnetla pisana množica vernikov, radovednežev, med sabo pomešanih belcev in črncev, od katerih so izstopali mediji s svojimi pomočniki, camboni, oblečenimi v belo, nekaterimi bosonogi, drugimi pa v teniskah. V oči mi je nemudoma padel oltar: preti velhi, cabocli s pisanimi perjanicami, svetniki, ki bi bili podobni pãu de açúcar, če ne bi imeli tako pantagruelskih dimenzij, sveti Jurij v bleščečem se oklepu in s škrlatnim plaščem, sveta Kuzma in Damijan, Devica Marija, prebodena z meči, in nesramno nadrealističen Kristus z razširjenimi rokami, kakor jih ima Odrešenik na Corcovadu, vendar da je bil ta v barvah. Ni bilo orixájev, toda njihovo navzočnost je bilo mogoče zaznati na obrazih, v sladkobnem vonju trsa in kuhanih jedi, v ostrem vonju močnega znojenja navzočih zaradi vročine in vznemirjenosti ob skorajšnji giri.

Pai-de-santo je stopil naprej in se usedel v bližino oltarja, kjer je sprejel nekaj vernikov in gostov ter jih nadišavil z izdihovanjem gostega dima svoje cigare, blagoslovil jih je in jim ponudil skodelico likerja, kakor da bi šlo za hiter evharističen obred. Skupaj s prijateljema sem pokleknil in pil: ko sem videl nekega cambona, ki je točil pijačo iz steklenice, sem opazil, da je pijača dubonnet, a sem se je vseeno lotil, kakor da bi bila eliksir dolgega življenja. Na podiju so atabaqui že začeli bobnati z oglušujočimi udarci, medtem ko so posvečenci prepevali spravno pesem Exuju in Pombi Giri: Seu Tranca Ruas é Mojuba! É Mojuba, é Mojuba! Sete Encruzilhadas é Mojuba! É Mojuba, é Mojuba! Seu Marabõe é Mojuba! Seu Tiriri, é Mojuba! Exu Veludo, é Mojuba! A Pomba Gira é Mojuba!

Pai-de-santo je začel zamahovati s kadilnico, iz katere se je širil težak vonj indijanskega kadila, in žebrati posebne molitve, namenjene Oxaláju in Nossi Senhori.

Atabaqui so pospešili ritem in cavali so zavzeli prostor pred oltarjem ter se začeli prepuščati čaru pontov. Med njimi je bilo še največ žensk in Amparo se je norčevala iz šibkosti svojega spola (»Smo bolj rahločutne, mar ne?«).

Med ženskami je bilo tudi nekaj Evropejk. Agliè nama je pomignil proti blondinki, nemški psihologinji, ki je že leta sodelovala na obredih. Poskusila je že vse, toda če nisi na to pripravljen, če nisi izbran, je vse zaman: nikoli ji ni uspelo pasti v stanje transa. Plesala je z očmi, zazrtimi v prazno, medtem ko atabaqui niso dali miru ne njenim ne našim živcem. Močna kadila so preplavljala dvorano, omamljala plesoče in druge navzoče ter obračala želodce verjetno vsem, meni pa prav zagotovo. Toda to se mi je dogajalo tudi v escolah de samba v Riu, poznal sem psihagoško moč glasbe in trušča, enako tisti, ki se ji v sobotnih nočeh predajo naši vročičneži v diskotekah. Nemka je plesala s široko razprtimi očmi in z vsakim gibom lastnih histeričnih udov moledovala za pozabo. Počasi so hčerke svetnika druga za drugo padale v ekstazo, zamahovale z glavo nazaj, se mehko in fluidno gibale, plule po morju pozabe, ona pa je bila napeta, izmučena je malodane jokala kot nekdo, ki se zaman trudi doseči orgazem in se pri tem zvija in drgeta, se muči, sopiha, a do izliva ne pride. Skušala je izgubiti nadzor, a ga je že v naslednjem trenutku spet dobila, uboga Tevtonka, ki je zbolela zaradi dobro uglašenih čembalov.

Izbranci so medtem svoj skok v praznino dokončali motnega pogleda, odrevenelih udov, vse bolj samodejnih gibov, vendar ne naključnih, saj so izdajali naravo bitja, ki se jih je polastilo: nekateri izbranci so bili mlahavi, z rokami, ki so jih premikali ob strani z dlanmi navzdol, kakor da bi plavali, drugi so bili sključeni in so se gibali zložno, camboni pa so jih prekrivali z belim lanenim platnom, da bi jih skrili pred pogledi množice, saj se je vanje naselil izjemen duh …

Nekateri cavali so močno stresali s telesi, tisti, ki so jih obsedli preti velhi, so spuščali pridušene glasove – hum, hum, hum – in se sključeni premikali, kakor da bi kak starec, ki bi se opiral na palico, pomaknil spodnjo čeljust naprej in dobil upadel izraz na obrazu z brezzobimi usti. Tisti, ki so jih obsedli cabocli, pa so spuščali vreščeče bojne krike – hiahou! – in camboni so hiteli podpirati tiste, ki niso mogli vzdržati silovitosti darila.

Bobni so bobnali, ponti so se dvigovali v zrak, ki je bil gost od dima s kadil. Amparo sem držal pod roko in v nekem trenutku začutil, da so se ji roke začele potiti, telo drgetati, pri čemer je imela na pol odprta usta. »Ne počutim se dobro,« je rekla, »rada bi šla na zrak.«

Agliè je opazil, kaj se je zgodilo, in pomagal mi jo je pospremiti iz dvorane. Na večernem zraku je spet prišla k sebi. »Zdaj sem že v redu,« je rekla, »verjetno sem kaj slabega pojedla. Poleg tega pa tiste dišave in vročina …«

»Ne,« je rekel pai-de-santo, ki je prišel za nami, »vi imate medijske sposobnosti in ste se dobro odzvali na ponte. Opazoval sem vas namreč.«

»Dovolj!« je zavpila Amparo in dodala še nekaj besed v jeziku, ki ga nisem poznal. Pai-de-santo je prebledel oziroma posivel, kot pravijo v pustolovskih romanih, kadar prebledijo temnopolti ljudje. »Dovolj, slabo mi je pač, ker sem pojedla kaj takega, česar ne bi smela … Prosim vas, pustite me, da se nadiham svežega zraka, vrnite se v dvorano. Rada bi bila malo sama, saj vendar nisem invalid.«

Ugodili smo ji, toda ko sem s svežega zraka prišel nazaj v dvorano, so dišave, bobni, že vsiljivi vonj potu, s katerim so bila prepojena vsa telesa, in zadušljiv zrak delovali name tako, kakor deluje požirek alkohola na nekoga, ki začne piti po dolgi abstinenci. Z roko sem si šel čez čelo in neki starec mi je ponudil agogõ, majhno pozlačeno glasbilo, nekakšen triangel z zvončki, po katerem si udarjal s kovinsko paličico. »Stopite na podij,« mi je rekel, »in igrajte, to vam bo dobro delo.«

V tem nasvetu se je skrivalo homeopatsko znanje. Udarjal sem po agogõju, se skušal uskladiti z ritmom bobnov in vse bolj sem postajal del dogajanja ter s tem dobival nadzor nad njim. Napetost sem sproščal s premikanjem rok in nog, osvobajal sem se tega, kar me je obdajalo, ko sem to povzročal in spodbujal. Pozneje mi je Agliè govoril o razliki med nekom, ki ve, in nekom, ki trpi.

Kakor hitro so mediji drug za drugim padli v trans, so jih camboni odvedli na rob prostora, jih posedli in jim ponudili cigare in pipe. Verniki, ki niso bili obsedeni, so hiteli poklekati k njihovim nogam, jim šepetali v uho, poslušali njihove nasvete, od njih sprejemali dobrodejno energijo, se jim spovedovali, našli pri njih tolažbo. Nekateri so bili na robu transa in take so camboni nežno spodbujali, nato pa jih že bolj sproščene odvedli nazaj v množico.

Na plesišču je plesalo še veliko kandidatov za zamaknjenost. Nemka je nenaravno potresavala v pričakovanju, da jo bo kaj pretreslo, vendar zaman. V nekatere je vstopil Exu in so kazali zloben, sleparski, premeten obraz ter se sunkovito zvijali.

V tistem trenutku pa sem zagledal Amparo.

Hesed ni le sefira milosti in ljubezni. Po Diotallevijevih besedah je tudi trenutek razširjanja božanske tvari proti njenemu neskončnemu obrobju. Je skrb živih za umrle, toda nekdo je moral tudi reči, da je skrb umrlih za žive.

Ko sem udarjal po agogõju, nisem več spremljal dogajanja v dvorani, saj sem bil zavzet z lastnim početjem in s prepuščanjem glasbi. Amparo se je bržkone vrnila pred kakšnimi desetimi minutami in je zagotovo izkusila isti učinek, ki sem ga že prej izkusil jaz. Toda njej ni nihče ponudil agogõja in nemara ga sploh ne bi več marala. Ker so jo klicali glasovi iz globin, jo je minila vsaka želja po upiranju.

Videl sem jo, kako je nenadoma planila na sredo plesišča in se ustavila z nenavadno napetim obrazom, obrnjenim navzgor, z malodane otrplim vratom, nato pa se je popolnoma odsotna predala polteni sarabandi, v kateri je z rokami ponujala lastno telo. »A Pomba Gira, a Pomba Gira!« je zavpilo nekaj navzočih, radostnih ob čudežu, saj se tistega večera hudičevka prej še ni prikazala: O seu manto é de veludo, rebordado todo em ouro, o seu garfo é de prata, muito grande é seu tesouro … Pomba Gira das Almas, vem toma cho cho …

Nisem si drznil poseči vmes. Nemara sem pospešil udarce svoje kovinske paličice, da bi se telesno združil s svojo žensko ali htonskim duhom, ki ga je utelešala.

Camboni so prevzeli skrb zanjo, oblekli so jo v obredno obleko, jo podpirali, ko se je njen sicer kratki, a siloviti trans bližal koncu. Pospremili so jo do stola, ko je bila že premočena od potu in vsa zasopla. Ni hotela sprejeti tistih, ki so prihiteli k njej in jo moledovali za oraklje, in je začela jokati.

Gira se je bližala svojemu koncu, odšel sem s podija in stekel k njej. Tam je bil že Agliè, ki ji je na rahlo masiral sence.

»Kakšna sramota,« je rekla Amparo, »ne verjamem v to, nočem tega, le kako sem lahko kaj takega storila?«

»Se pač zgodi, se pač zgodi,« ji je blago prigovarjal Agliè.

»Toda potem ni odrešenja,« je zajokala Amparo, »še vedno sem sužnja. Pojdi stran, ti,« mi je jezno rekla, »sem le uboga umazana črnka, dajte mi gospodarja, zaslužim si ga!«

»To se je dogajalo tudi svetlolasim Ahajcem,« jo je tolažil Agliè. »Takšna je pač človeška narava …«

Amparo je prosila, naj jo pospremijo do toaletnih prostorov. Obred se je bližal koncu. Sredi dvorane je sama plesala le še Nemka, zatem ko je z nevoščljivim pogledom spremljala to, kar se je zgodilo Amparo. Toda zdaj je plesala že z brezvoljno vztrajnostjo.

Amparo se je vrnila po približno desetih minutah, ko sva se že poslavljala od pai-de-santo, ki nam je čestital za čudovit uspeh pri našem prvem stiku s svetom rajnih.

Agliè je v tišini vozil že v trdi noči in se hotel posloviti od naju, ko je ustavil pred najinim domom. Amparo pa je rekla, da bi šla raje sama v stanovanje. »Zakaj se ne greš sprehodit,« mi je rekla, »vrni se, ko bom že zaspala. Vzela bom uspavalno tableto. Oprostita mi. Saj sem rekla, zagotovo sem pojedla kaj slabega. Vsa tista dekleta so jedla ali pila kaj takega. Sovražim svojo deželo. Lahko noč.«

Agliè je dojel mojo zadrego in mi predlagal, da greva v bar na Copacabani, ki je odprt vso noč.

V baru sem bil tiho. Agliè je počakal, da sem začel srkati svojo batido, nato pa je prekinil tišino in nelagodje.

»Rasa ali, če hočete, kultura sta del naše podzavesti. Neki drug del je poseljen z arhetipskimi podobami, ki so enake za vse ljudi v vseh stoletjih. Nocoj sta ozračje in okolje zmanjšala nadzor vseh nas, vi sami ste to izkusili na sebi. Amparo je ugotovila, da orixáji, o katerih je menila, da jih je pregnala iz svojega srca, še vedno živijo v njeni maternici. Toda nikar ne mislite, da imam to za nekaj pozitivnega. Slišali ste me govoriti spoštljivo o teh nadnaravnih energijah, ki so povsod okrog nas v tej deželi. Ne mislite si, da sem kaj posebno naklonjen spiritističnim obredom. Med posvečencem in mistikom je razlika. Posvetitev, intuitivno umevanje skrivnosti, ki si jih razum ne zna razložiti, je brezdanji proces, počasno preoblikovanje duha in telesa, ki lahko vodi k razvijanju višjih sposobnosti in celo k dosegi nesmrtnosti, pri tem pa je to nekaj intimnega, skrivnega, ne kaže se navzven, je izraz skromnosti, še zlasti pa bistroumnosti in neprizadetosti. Zato so vladarji sveta posvečenci, vendar se ne predajajo mistiki. Zanje je mistik suženj, uresničitev numinoznega, s katerim je moč oprezati za znamenji kake skrivnosti. Posvečenec spodbuja mistika, uporablja ga tako, kot vi uporabljate telefon, za vzpostavljanje stikov na daljavo, tako kot kemik uporabi lakmusov papir, da bi izvedel, s kakšno snovjo ima opravka. Mistik je priročen, ker je teatraličen, izpostavlja se. Posvečenci pa se prepoznavajo le med sabo. Posvečenec nadzira sile, ki jih mistik zgolj prenaša. Tako ni razlike med obsedenostjo cavalov in ekstazo svete Tereze Avilske ali pa San Juana de la Cruz. Misticizem je nižja oblika stika z božanskim. Posvetitev je sad dolge askeze uma in srca. Misticizem je demokratičen pojav, če že ne demagoški, posvetitev pa je aristokratska.«

»Nekaj, kar zadeva um in ne telo?«

»Ja, po svoje. Vaša Amparo je neusmiljeno nadzirala svoj um, ne pa tudi svojega telesa. Laična oseba je šibkejša od nas.«

Bilo je že zelo pozno. Agliè mi je povedal, da zapušča Brazilijo. Pustil mi je svoj milanski naslov.

Ko sem prišel domov, je Amparo že spala. Tiho sem se zleknil poleg nje v mraku in preživel noč brez spanca. Zdelo se mi je, da poleg mene spi neznano bitje.

Naslednje jutro mi je Amparo hladno rekla, da gre v Petropolis obiskat prijateljico. Poslovila sva se z občutkom nelagodja.

Odšla je s platneno torbo in knjigo o politični ekonomiji pod pazduho.

Dva meseca nisem od nje prejel nobenih novic, jaz je pa tudi nisem iskal. Nato mi je poslala kratko, zelo izmikajoče se pismo. Napisala mi je, da potrebuje čas za razmislek. Nisem ji odgovoril.

Nisem izkusil nobene strasti, nobenega ljubosumja, nobene otožnosti. Počutil sem se praznega, čistega, svetlečega se in bleščečega kakor aluminijast lonec.

V Braziliji sem preživel še eno leto, toda v tem času sem imel nenehno občutek, da sem tik pred odhodom. Aglièja nisem več srečal, nisem več videl Amparinih prijateljev, preživljal sem dolge ure na plaži in se sončil.

Spuščal sem zmaje, ki so tam prečudoviti.

5

GEVURA

34

Beydelus, Demeymes, Adulex, Metucgayn, Atine, Ffex, Uquizuz, Gadix, Sol, Veni cito cum tuis spiritibus.

(Picatrix, Sloane manuscript 1305, 152, verso)

Razbitje posod. Diotallevi nama je pogosto govoril o poznem kabalizmu Izaka Lurie, pri katerem je izginila urejenost sefir. Luria je namreč trdil, da je stvaritev proces božanskega vdi-ha in izdiha, podobnima silovitemu dihanju ali pa delovanju meha.

»Močna astma Boga,« je raztolmačil Belbo.

»Kar skušaj ustvarjati iz niča. To storiš le enkrat v življenju. Bog se mora, če hoče napihniti svet, tako kakor napihneš stekleničko, skrčiti vase, da zajame dih, potem pa spustiti dolg bleščeč se dih desetih sefir.«

»Dih ali svetlobo?«

»Bog je pihnil in bila je luč.«

»Multimedia.«

»Toda pri tem je nujno, da so luči sefir zbrane v posodah, ki so sposobne vzdržati njihov sijaj. Posode, namenjene shranjevanju ketra, hokme in bine, lahko vzdržijo njihovo bleščanje, pri nižjih sefirah, od heseda do jesoda, pa pride do izsevanja svetlobe in do diha naenkrat in s tako močjo, da se posode razbijejo. Delčki svetlobe se razpršijo po vesolju in iz njih nastane groba snov.«

Razbitje posod je resna katastrofa, je pravil Diotallevi zaskrbljeno, saj ni nič manj primernega za življenje od spodletele stvaritve. V vesolju je že vse od začetkov obstajala napaka, ki pa je niti najbolj učenim rabinom ni uspelo pojasniti. Nemara v trenutku, ko Bog izdihne in se izprazni, ostanejo v izvorni posodi kapljice olja, preostanek snovi, rešimu, in se Bog že izlije skupaj s tem ostankom. Ali pa školjke, kelipot, začetki pogube, že kje potuhnjeno čakajo v zasedi.

»Tele kelipot so pa spolzke,« je pripomnil Belbo. »Agentje vražjega doktorja Fuja Mančuja so … In kaj se zgodi potem?«

Školjke, je potrpežljivo razložil Diotallevi, v luči stroge sodbe, gevure, imenovane tudi pahad ali groza, sefire, v kateri se po Izaku Slepem najprej pokaže zlo, dosežejo resničen obstoj.

»Med nami so,« je rekel Belbo.

»Kar poglej naokrog,« je rekel Diotallevi.

»Mar ni nobene poti iz tega?«

»Pravzaprav obstaja pot nazaj v to,« je rekel Diotallevi. »Vse izhaja iz Boga v krčenju cimcuma. Naša težava je uresničiti tikun, vrnitev, reintegracijo Adama Kadmona. Tedaj bomo vse znova sestavili v uravnoteženo strukturo parcufimov, obrazov oziroma oblik, ki bodo zavzele mesta sefir. Vzpon duše je kakor svilena nit, ki predani nameri dopušča tipaje v temi najti pot proti svetlobi. Tako se svet nenehno trudi, da bi s sestavljanjem črk Tore spet našel naravno obliko, s katero bi se rešil svoje strahotne zmešnjave.«

In to počnem zdaj tudi jaz v trdi noči, v nenaravni spokojnosti teh hribov. Toda prejšnji večer v periskopu sem bil še vedno obdan z lepljivo sluzjo školjk, ki sem jih slutil okrog sebe, teh nezaznavnih polžev, s katerimi so obložene kristalne kadi Konservatorija, pomešane med barometre in rjaste zobnike ur v gluhem zimskem spanju. Mislil sem, da se je morebiti prva razpoka, če je do razbitja posod v resnici prišlo, pojavila tistega večera v Riu med obredom, eksplozija pa se je zgodila ob moji vrnitvi v domovino. Počasna eksplozija brez trušča, tako da smo se vsi ujeli v blato grobe snovi, v katerem črvasta bitja vznikajo s spontanim porajanjem.

Iz Brazilije sem se vrnil, ne da bi vedel, kdo sem. Bližal sem se svojemu tridesetemu letu. Pri tej starosti je bil moj oče že oče in je vedel, kdo je in kje živi.

Predolgo sem bil daleč stran od svoje domovine, ko so se v njej dogajale velike stvari, in živel sem v vesolju, polnem neverjetnega, v katero so tudi novice iz Italije prihajale obdane s sijem legende. Preden sem zapustil drugo poloblo in si še prej privoščil potovanje z letalom čez deževne gozdove Amazonije, mi je prišel v roke neki lokalni dnevnik, ki se je znašel na letalu med vmesnim postankom v Fortalezi. Na prvi strani je izstopala fotografija človeka, ki sem ga prepoznal, saj sem ga leta dolgo videval srkati belo vino pri Piladeju. Pod sliko je pisalo: »O homem que matou Moro.«

Kot sem izvedel ob vrnitvi, pa Mora seveda ni ubil on. On bi se, če bi mu dal nabito pištolo v roko, ustrelil v uho, da bi preveril, ali deluje. Bil je zgolj v nekem stanovanju, ko je vanj vdrla protiteroristična enota Digos in pod posteljo našla tri pištole in dva paketa z eksplozivom, ki jih je tja nekdo skril. On je bil v tistem trenutku na postelji in v ekstazi, saj je bila postelja edini kos pohištva v enosobnem stanovanju, ki ga je neka skupina veteranov leta oseminšestdeset družno najela za zadovoljevanje mesenih potreb. Če ne bi bilo na steni posterja Cheja Guevare, bi bilo stanovanje navadna garsonjera. Od podnajemnikov je bil eden povezan z neko oboroženo skupino, drugi pa niso vedeli, da ji pravzaprav financirajo varno hišo. Tako so šli vsi za eno leto za zapahe.

Od tega, kar se je v Italiji dogajalo v zadnjih letih, sem razumel bore malo. Zapustil sem jo tik pred velikimi spremembami in imel zaradi tega malodane slabo vest, ker sem zbežal v trenutku obračuna. Odšel sem, ko sem znal že iz tona glasu, rabe fraz, besednega reda, kanonskih citatov prepoznati, kakšno ideologijo kdo zagovarja. Ko sem se vrnil, nisem več razumel, kdo je s kom. O revoluciji se ni več govorilo, vsi so citirali Desideria, govorili o podzavesti, o željah in hotenjih, kdor se je imel za levičarja, je omenjal Nietzscheja in Célina, desničarske revije so slavile revolucijo tretjega sveta.

Šel sem v Piladeja, toda tam sem se počutil na tujem ozemlju. V njem je bil še vedno biljard in bolj ali manj isti slikarji, toda mladostniška favna se je spremenila. Izvedel sem, da je nekaj prejšnjih stalnih gostov odprlo šole za transcendentalno meditacijo in makrobiotične restavracije. Vprašal sem, ali je kdo že odprl kakšno tendo de umbanda. Ne, ni je, nemara sem bil pred časom, prišel sem do še neznanih izkušenj.

Da bi Pilade ugodil zgodovinskemu jedru gostov, je imel še vedno star model fliperja, enega tistih, ki so bili videti, kakor da bi bili preslikani s kakega Lichtensteinovega platna, in so jih na veliko kupovali starinarji. Poleg njega so se vrstile druge naprave, ob katerih so se gnetli mlajši gosti. Imele so fluorescenten zaslon, po katerem so v gosjem redu letale kovičene kanje, kamikaze iz daljnega vesolja ali pa je žaba poskakovala s predmeta na predmet in pri tem kvakala po japonsko. Bar Pilade je bil že pobliskavanje zlohotnih luči in morda so pred zaslonom Galactice preživljali čas tudi kurirji Rdečih brigad na svojih misijah novačenja. Zagotovo pa so morali opustiti igranje na fliper, ker ga pač ne moreš igrati s pištolo za pasom.

Ko sem sledil Belbovemu pogledu, ki je počival na Lorenzi Pellegrini, sem dojel. Zaslutil sem tisto, kar je Belbo nadvse pronicljivo doumel in kar sem našel v eni izmed njegovih datotek. Tam Lorenza sicer ni imenovana, toda nedvomno govori o njej: le ona je tako igrala fliper.

Ime datoteke: Fliper

Fliperja ne igraš le z rokami, temveč tudi z osramjem. Pri fliperju ni težava v tem, da je treba kroglico ustaviti, preden jo pogol-tne ustje na njegovem dnu, kot tudi ni v tem, da jo je treba poslati nazaj na sredo polja z vnemo kakega branilca, temveč v tem, da jo je treba zadrževati na vrhu, kjer je veliko več svetlečih se ciljev, da se tam odbija od enega do drugega in se sicer zmedeno in noro vrti, vendar po svoji volji. Tega pa ne dosežeš z odbijanjem kroglice, temveč s prenašanjem vibracij na ohišje fliperja – in to nežno, da fliper tega ne opazi in ne gre v tilt. To lahko storiš le z mednožjem oziroma s plesom bokov, tako da se osramje bolj kot zaletava, drgne ob rob in si nenehno tik pred orgazmom. Boki se ob tem gibljejo naravno. Bolj od osramja zadnjica potiska naprej, to pa počne nežno, tako da je sunek, ko pride do osramja, že ublažen kot pri homeopatiji, pri kateri bolj ko mešaš raztopino, tako da se zdravilna snov že skoraj čisto raztopi v vodi, ki jo po malem dodajaš, da skoraj popolnoma izgine, močnejši je njen zdravilni učinek. In tako se neskončno majhen energijski tok z osramja prenaša na ohišje in fliper uboga, ne da bi se vznemirjal, kroglica se giblje proti naravnim zakonom, proti zakonom inercije, proti tistim gravitacije, proti zakonom dinamike, proti pretkanosti konstruktorja, ki jo je hotel narediti neubogljivo. Opijani se z vis movendi in ostaja v igri nepozabno dolgo časa. Toda za to je potrebno žensko osramje, ki med ilium in napravo ne postavlja gobastih tkiv, in vmes ne sme biti snovi, ki bi se lahko vzravnala, temveč zgolj koža, živci in kosti, oprijeti v kavbojke, in sublimiran furor eroticus, zlobna frigidnost, ravnodušna prilagodljivost rahločutnosti partnerja, občutek za netenje njegovega poželenja, ne da bi pri tem morala prenašati presežek lastnega: Amazonka mora obnoreti fliper in se že vnaprej veseliti, da ga bo pozneje zapustila.

Mislim, da se je Belbo zaljubil v Lorenzo Pellegrini v tistem trenutku, ko je zaslutil, da bi mu ona lahko pomenila nedosegljivo srečo. Vendar pa je ob njej začel zaznavati erotičen značaj avtomatiziranih vesolij, strojev kot prispodob kozmičnega telesa, mehanske igre kot malikovalske rotitve. Takrat se je že omamljal z Abulafijem in morda se je tudi že prežemal z duhom projekta Hermes. Zagotovo pa je že videl Nihalo. V Lorenzi Pellegrini je videl zaradi ne vem katerega kratkega stika obljubo Nihala.

V začetku sem se le s težavo spet navadil na Piladeja. Počasi pa sem – pa ne vsak večer, ko sem bil tam – v gozdu neznanih obrazov spet opažal domače obraze preživelih, čeprav so bili neizraziti spričo mojega truda, da bi jih prepoznal: ta je skrbel za avtorske pravice pri neki reklamni agenciji, tale je bil davčni svetovalec, oni pa prodajalec knjig na obroke, toda če je prej ponujal Chejeva dela, je zdaj priročnike o zeliščarstvu, budizmu in astrologiji. Spet sem jih videl, malce jecljajoče, s srebrnimi nitmi v laseh, kozarcem viskija v rokah, in zdelo se mi je, da je to isti mali viski z ledom izpred desetih let, v katerem so uživali počasi, s hitrostjo kapljice na semester.

»Kaj počneš zadnje čase? Zakaj te ni več videti pri nas?« me je vprašal eden.

»Kdo pa ste zdaj vi?«

Pogledal me je, kakor da me ne bi bilo na spregled celih sto let: »Kulturni odbor na mestni upravi vendar!«

V resnici sem izpustil preveč pogovorov.

Sklenil sem, da si bom omislil kakšno delo. Vedel sem, da znam veliko stvari, ki sicer niso povezane med sabo, a jih lahko povežem v nekaj urah z nekajkratnimi obiski knjižnice. Iz Italije sem odšel, ko si moral imeti kakšno prepričanje, in trpel sem, ker ga nisem imel. Zdaj je bilo dovolj imeti že kakšne informacije, vsi so hlastali po njih, in to še toliko bolj, če niso bile aktualne. Tako je bilo tudi na univerzi, kamor sem šel pogledat, ali bi se lahko kam umestil. Predavalnice so bile tihe, študenti so drseli po hodnikih kot prikazni in drug drugemu posojali slabo sestavljene bibliografije. Jaz sem znal sestaviti dobro bibliografijo.

Nekega dne me je absolvent, ki me je zamenjal za docenta (predavatelji so bili že istih let kot študenti in narobe), vprašal, kaj je napisal tisti lord Chandos, ki je bil omenjen na predavanju o cikličnih krizah v gospodarstvu. Rekel sem mu, da je bil oseba iz Hofmannstahlovega romana in ne ekonomist.

Istega večera sem bil na zabavi s starimi prijatelji in prepoznal sem nekoga, ki je delal za neko založbo. Pri njej se je zaposlil, ko je že nehala izdajati romane francoskih kolaboracionistov in se raje posvetila albanskim političnim besedilom. Izvedel sem, da še vedno objavljajo knjige s politično vsebino, a zgolj tiste z vladnega področja. Kljub temu pa se ne branijo kakšne dobre filozofske knjige. Vendar o klasiki, je bil natančen.

»Ko sva že pri tem,« mi je rekel, »ti si filozof …«

»Hvala, žal ne.«

»Daj no, v svojih časih si bil nekdo, ki vse ve. Danes sem pregledoval prevod besedila o krizi marksizma in v njem je bil citiran odlomek nekega Anselma Canterburyjskega. Kdo je to? Nisem ga našel niti v Enciklopediji pisateljev.« Povedal sem mu, da je to Italijan Anselmo d’Aosta in da ga le Angleži imenujejo drugače, ker hočejo vedno vse početi drugače od drugih.

In takrat se mi je posvetilo: ne nazadnje sem imel poklic. Sklenil sem, da bom odprl agencijo za kulturne informacije.

Da bom nekaj takega kot detektiv za znanje. Namesto da bi vtikal nos v nočne bare in javne hiše, bi moral hoditi po knjigarnah, knjižnicah, hodnikih univerzitetnih inštitutov. Nato pa bi sedel v svoji pisarni z nogami na pisalni mizi in s papirnatim kozarcem z viskijem, ki bi si ga prinesel gor v pisarno v papirnati vrečki iz prodajalne na vogalu. Potem bi me kdo poklical in mi rekel: »Prevajam knjigo, v kateri je neki – ali so neki – mutakallimūn. Nikakor mi ne uspe ugotoviti, kdo je – ali so – to.«

Tega sicer tudi ti ne veš, a to ni pomembno. Prosiš za dva dni časa. Greš brskat po kartotekah v knjižnici, ponudiš cigareto tipu na informacijah, najdeš sled. Zvečer povabiš kakega asistenta z islamistike v bar, mu plačaš pivo ali dve, temu popusti nadzor in izda ti informacijo, ki jo iščeš, pa še zastonj. Nato pokličeš stranko: »Torej, mutakallimūni so bili radikalni muslimanski teologi v času Avicenne. Trdili so, da je svet – kako bi se izrazil – nekakšen prašni oblak akcidenc in da se strdi v različne forme le zaradi hipnega in začasnega dejanja božje volje. Če bi Bog izgubil pozornost le za trenutek, bi vesolje razpadlo na koščke in nastala bi čista anarhija atomov brez najmanjšega pomena. Bo dovolj? To mi je vzelo tri dni časa, plačajte, kolikor se vam zdi primerno.«

Imel sem srečo, da sem našel dve sobi z majhno kuhinjo v stari zgradbi na obrobju mesta, ki je bila nekdaj bržkone tovarna s krilom za pisarne. Vsa stanovanja, ki so jih pridobili iz njega, so imela vhodna vrata, ki so se odpirala na dolg hodnik: bil sem med neko nepremičninsko agencijo in laboratorijem nagačevalca živali (A. Salon – Preparator). Občutek sem imel, kakor da bi bil v kakšnem ameriškem nebotičniku iz tridesetih let, in če bi imel še steklena vrata, bi se počutil kot kak Marlowe. V zadnjo sobo sem postavil raztegljiv kavč, tisto ob vhodu pa sem preuredil v pisarno. Na dve polici sem postavil atlase, enciklopedije, kataloge, ki sem si jih počasi nabavljal. Sprva sem moral še tišati svojo vest in pisati tudi diplomske naloge obupanim študentom, kar pa ni bilo težko. Moral sem le prepisati tiste iz prejšnjega desetletja. Poleg tega so mi moji prijatelji uredniki pošiljali rokopise in tuje knjige v branje – kajpada zgolj tiste najbolj zoprne in za skromno plačilo.

Toda s tem sem si nabiral izkušnje, informacije in ničesar nisem metal proč. Vse sem lepo katalogiziral. Nisem razmišljal o tem, da bi kartoteke spravil na računalnik (ti so prav takrat začeli prihajati na tržišče in Belbo je bil bržkone pionir na tem področju), in sem raje posegal po preizkušenih rokodelskih pripomočkih, s tem pa sem si ustvaril nekakšen spomin, sestavljen iz kartic iz tankega kartona z navzkrižnimi kazali. Kant … meglenica … Laplace; Kant … Königsberg … sedem mostov Königsberga … teoremi topologije … Podobno je bilo igri, ki te izziva, da prideš z asociacijami v petih korakih od klobase do Platona. Pa poglejmo: klobasa-prašič-ščetina-čopič-manierizem-ideja-Platon. Preprosto. Tudi iz najslabšega rokopisa sem lahko dobil kakšnih dvajset kartic za svojo verigo svetega Antona. Kriterij je bil strog in bržkone enak tistemu, ki ga imajo tajne službe: nobena informacija ni več vredna od kake druge. Moč je v tem, da jih vse katalogiziraš in potem iščeš povezave med njimi. Te pa so vedno in dovolj je, da si jih želiš najti.

Po približno dveh letih takega dela sem bil zadovoljen s sabo. Zabaval sem se. Vmes pa sem spoznal Lio.

35

»Kdor hoče,« poje, »mi ime spoznati, naj ve, da Lio zre, ki venec spleta, zato ne neha lepih rok sukáti.«

(Dante Alighieri, Vice, XXVII, 100–102,

prevedel Andrej Capuder)

Lia. Zdaj sem opustil upanje, da jo bom še kdaj videl, toda lahko je tudi nikoli ne bi srečal, in to bi bilo še huje. Želim si, da bi bila tukaj, me držala za roko, medtem ko obnavljam etape svojega propada. Ker mi je ona to povedala. Toda mora ostati zunaj te zgodbe, ona in otrok. Upam, da se bosta vrnila pozneje, da bosta prišla, ko bo vsega že konec, kakršenkoli že bo.

Bilo je 16. julija leta 1981. Milano se je praznil, v čitalnici v knjižnici ni bilo skoraj nikogar.

»Hej, zvezek 109 sem pravkar hotela vzeti jaz.«

»Zakaj pa si ga potem pustila na polici?«

»Šla sem k mizi, da bi preverila neki zapisek.«

»To ni izgovor.«

Predrzno je vzela zvezek in odšla nazaj k mizi. Usedel sem se nasproti nje in si skušal bolje ogledati njen obraz.

»Kako lahko tako bereš, če ni zapisano v Braillovi pisavi?« sem jo vprašal.

Dvignila je pogled in v resnici nisem vedel, ali gledam njen obraz ali zatilje. »Kaj?« me je vprašala. »Ah, čisto dobro vidim skozi.« Toda ko je govorila, si je odmaknila lase z obraza, imela je zelene oči.

»Zelene oči imaš,« sem ji rekel.

»Ja, vem. Zakaj? Je to kaj slabega?«

»Nasprotno. Več takih oči bi moralo biti.«

In tako se je začelo. »Jej, ker si suh kot trlica,« mi je rekla pri večerji. Opolnoči sva bila še zmeraj v grški restavraciji nedaleč od Piladeja s skoraj čisto raztopljeno svečo na vratu steklenice in se pogovarjala o tem in onem. Imela sva skoraj enako delo. Ona je lektorirala slovarska gesla.

Imel sem občutek, da ji moram nekaj povedati. Ob pol enih, ko si je odmaknila pramen las z obraza, da bi me bolje videla, sem nameril kazalec vanjo, pri tem držal palec kvišku in rekel: »Pam.«

»To je pa čudno,« je rekla, »tudi jaz.«

Tako sva postala meso enega samega mesa in od tistega večera dalje sem bil zanjo Pam.

Nisva si mogla privoščiti novega stanovanja, zato sem spal pri njej, ona pa je bila pogosto z mano v pisarni ali pa je hodila raziskovat, ker je bila boljša od mene pri iskanju sledi in me je znala opozoriti na pomembne povezave.

»Zdi se mi, da imava na pol prazno kartico o rožnih križarjih,« mi je rekla.

»Enkrat te dni jo bom moral spet vzeti v roke. Na njej so moji zapiski iz Brazilije …«

»Dobro, dopiši nanjo napotek k Yeatsu.«

»Kaj pa ima Yeats z njimi?«

»Seveda ima. Pravkar sem tule prebrala, da je bil član rožnokrižarske združbe, ki se je imenovala Stella Matutina.«

»Le kaj bi brez tebe?«

Znova sem začel hoditi k Piladeju, ker je bilo tam kot na borzi in sem lahko našel stranke.

Nekega večera sem tam spet videl Belba (videti je bilo, da je prejšnja leta prihajal bolj poredko, ko pa je spoznal Lorenzo Pellegrini, je znova postal reden gost). Bil je tak kot prej, morda malo bolj osivel in rahlo shujšan, čeprav ne preveč.

Bilo je prisrčno srečanje v mejah njegove zgovornosti: nekaj pripomb o starih časih, preudarna molčečnost o zadnjem dogodku, v katerega sva bila oba vpletena, in njegovih epistolarnih posledicah. Inšpektor De Angelis se ni več oglasil. Je bil primer končan? Kdo bi vedel.

Govoril sem mu o svojem delu in pokazal je zanimanje. »Ne nazadnje je to prav tisto, kar rad počnem: sem Sam Spade kulture, dvajset dolarjev na dan plus stroški.«

»S to razliko, da ne prihajajo skrivnostne in privlačne žen-ske in še nihče mi ni prišel govorit o malteškem sokolu,« sem še dodal.

»Nikoli se ne ve. Vam je delo v zabavo?«

»Če mi je v zabavo?« sem ga vprašal in ga citiral: »To je edino, kar mi gre dobro od rok.«

»Good for you,« je odgovoril.

Po tem sva se srečala tudi ob drugih priložnostih. Pripovedoval sem mu o svojih brazilskih izkušnjah, a se mi je zmeraj zdel malce odsoten, pravzaprav bolj kot ponavadi. Kadar ni bilo Lorenze Pellegrini, je nepremično zrl v vrata, kadar pa je bila, je živčno pogledoval po baru in z očmi spremljal vsak njen gib. Nekega večera, ko se je že bližal čas zapiranja, mi je – medtem ko je gledal nekam drugam – rekel: »Poslušajte, morda bi vas potrebovali, pa ne zgolj za bežno svetovanje. Bi nam lahko namenili, recimo, nekaj popoldnevov na teden?«

»Lahko bi se dogovorili. Za kaj pa gre?«

»Neko železarsko podjetje je pri nas naročilo izdajo knjige o kovinah. Nečesa, kjer je več povedanega s slikami kot s čim drugim. Nekaj poljudnega, a resnega. Saj poznate takšno zvrst: kovine v zgodovini človeštva od železne dobe do zlitin za vesoljske ladje. Potrebujemo nekoga, ki bi po knjižnicah in arhivih brskal za lepimi slikami, starimi miniaturami, grafikami iz knjig devetnajstega stoletja, na katerih so prikazani na primer strelovodi ali pa taljenje.«

»V redu, jutri se oglasim pri vas.«

K njemu je pristopila Lorenza Pellegrini. »Me pospremiš domov?«

»Zakaj pa danes jaz?« jo je vprašal Belbo.

»Ker si moški mojega življenja.«

Zardel je, kakor je lahko le on, in pogledal še bolj drugam. »Imava pričo,« ji je rekel, nato pa meni: »Sem moški njenega življenja. To je Lorenza.«

»Živijo.«

»Živijo.«

Vstal je in ji nekaj zašepetal na uho.

»Le kaj ima to s tem?« je rekla. »Prosila sem te le, da me z avtom odpelješ domov.«

»Ah,« je rekel on. »Oprostite mi, Casaubon, toda moram biti taksist ženski ne vem čigavega življenja.«

»Bedak,« mu je nežno rekla in ga poljubila na lice.

36

Medtem pa mi dovolite, da dam nasvet svojim današnjim ali prihodnjim bralcem, ki so v resnici melanholični: ne berite simptomov ali prognoz v nadaljnjem besedilu, da jih ne bi prenesli nase, se obremenjevali, si prilaščali nekaj splošno rečenega (kar melanholiki večinoma tudi počno), se vznemirjali ali si škodovali in naposled bili iz vsega skupaj deležni več slabega kot dobrega. Zato vam toplo svetujem, da besedilo zgolj prelistate.

(Robert Burton, The Anatomy of Melancholy,

Oxford, 1621, Uvod)

Prav očitno je bilo nekaj med Belbom in Lorenzo Pellegrini. Nisem vedel, kako močno je bilo in od kdaj je trajalo. Niti datoteke v Abulafiju mi niso pomagale obnoviti te zgodbe.

Datoteka o večerji z doktorjem Wagnerjem je na primer brez datuma. Belbo je poznal Wagnerja že pred mojim odhodom in bržkone je bil v stikih z njim tudi potem, ko sem začel sodelovati z Garamondom in se seznanil z njim tudi jaz. Večerja je potemtakem morala potekati pred tistim večerom, ki se ga spominjam, ali pa po njem. Če je bila pred njim, potem lahko razumem Belbovo zadrego, njegov dostojanstveni obup.

Doktorja Wagnerja – Avstrijca, ki je že leta opravljal svoj poklic v Parizu, zaradi česar so tisti, ki so se hoteli ponašati s prijateljstvom z njim, izgovarjali njegov priimek ‘Vagnèr’ – sta v Milano že kakšnih deset let redno vabili dve revolucionarni skupini, nastali neposredno po oseminšestdesetem. Obe sta se potegovali za njegovo naklonjenost in vsaka od njiju si je kajpada razlagala njegove teorije popolnoma drugače. Zakaj je ta slavni mož privolil, da ga sponzorirajo zunajparlamentarci, nisem nikoli dojel. Wagnerjeve teorije so bile brez kakršnegakoli političnega predznaka, in če bi hotel, bi ga vabile tudi univerze, klinike, akademije. Menim, da se je odzival na vabila teh dveh skupin, ker je bil v svojem bistvu epikurejec in je zahteval kraljevska povračila stroškov. Zasebni gostitelji so lahko zbrali več denarja od ustanov, in to je doktorju Wagnerju omogočalo potovanje v prvem razredu, razkošen hotel in še honorarje za konference in seminarje, izračunane po njegovem ceniku terapevta.

Zakaj sta obe skupini našli izvir ideološkega navdiha v Wagnerjevih teorijah, je bila že druga zgodba. Toda v tistih letih je bila Wagnerjeva psihoanaliza videti zadosti dekonstruktivna, na povprek, libidna, nekartezijanska, da je lahko dala teoretska izhodišča za revolucionarno dejavnost.

Pokazalo pa se je, da je bilo delavce težko prepričati o njegovih teorijah, in nemara sta bili prav zaradi tega obe skupini v nekem trenutku prisiljeni v izbiro med delavci in Wagnerjem in sta izbrali Wagnerja. V ta namen sta prišli do zamisli, da novi revolucionarni subjekt ni več proletariat, temveč prestopnik.

»Namesto da bi spravljali s prave poti proletarce, je bolje proletarizirati prestopnike, kar je tudi ceneje, če upoštevamo ceno doktorja Wagnerja,« mi je nekega dne rekel Belbo.

Revolucija wagnerjancev je bila namreč najdražja v zgodovini.

Založba Garamond je z denarnimi sredstvi nekega inštituta za psihologijo prevedla zbirko Wagnerjevih krajših, manj znanih esejev, ki so bili sicer zelo strokovni, a se jih je že težko dobilo in so bili zato zelo iskani med njegovimi privrženci. Wagner je prišel v Milano na predstavitev zbirke in ob tej priložnosti se je začel tkati odnos med njim in Belbom.

Ime datoteke: Doktor Wagner

Vražji doktor Wagner

Šestindvajseto nadaljevanje

Kdo, v tistem sivem jutru tistega

Med razpravo sem mu oporekal. Satanskega starca je to zagotovo razdražilo, a tega na zunaj ni pokazal. Nasprotno, odgovoril mi je, kakor da bi me rad zapeljal.

Podoben je bil Charlusu z Jupienom, čebeli in cvetlici. Bil je genij, ki ni prenašal, da ga kdo ne bi maral, in je moral nemudoma pridobiti na svojo stran vsakogar, ki se z njim ni strinjal, da bi ga oni spet vzljubil. In uspelo mu je, spet sem ga vzljubil.

Toda verjetno mi ni odpustil, saj mi je tistega večera, ko smo govorili o ločitvi, zadal smrtni udarec. Ne da bi to vedel, po vzgibu: ne da bi se tega zavedal, me je skušal pridobiti na svojo stran in nehote je sklenil, da me bo kaznoval. Na škodo deontologije me je psihoanaliziral zastonj. Podzavest grize tudi svoje čuvaje.

Zgodba o markizu Lantenaškemu v Hugojevem romanu Triindevetdeset. Ladja vandejcev pluje med nevihto po odprtem morju pred bretonskimi obalami in v nekem trenutku se top sname iz svojega ležišča in se začne med zibanjem in kolebanjem ladje brezglavo valiti od enega boka do drugega. Ker je taka gromozanska zverina, preti, da bo prebil levi in desni bok. Neki topničar (jojmene, prav tisti, zaradi malomarnosti katerega top ni bil pritrjen, kakor bi moral biti) se z neustrašnim pogumom in verigo v roki vrže skoraj pod zverino, ki je bila na tem, da ga zmečka, in jo ustavi, hitro zakuje, odpelje nazaj k njenemu koritu v hlev in s tem reši ladjo, posadko in misijo. Strašni Lantenac je z vzvišeno liturgijo dal postrojiti može na palubo, hvalil pogumnega, si snel visoko odlikovanje z vratu, mu ga podelil in ga objel, medtem pa so mornarji vpili v nebo svoj hura.

Nato je Lantenac z jeklenim glasom spomnil navzoče, da je odlikovani odgovoren za nezgodo, in izdal ukaz za njegovo ustrelitev.

Čudoviti Lantenac, kreposten, pravičen in nepodkupljiv! In natanko to je doktor Wagner storil z mano: izkazal mi je čast s svojim prijateljstvom in me s tem, da mi je podaril resnico, ubil

in me s tem, da mi je razkril, kaj v resnici hočem, ubil

in mi razkril, da se tega, kar hočem, bojim.

Zgodba, ki se začne v barčkih. Potreba po zaljubljanju.

Nekatere stvari lahko začutiš, da prihajajo. Ne zaljubiš se zato, ker se zaljubiš, zaljubiš se zato, ker imaš tedaj obupno potrebo po tem, da bi se zaljubil. V obdobjih, ko čutiš željo po tem, da bi se zaljubil, moraš biti previden, kod stopaš: kakor da bi popil čarobni napoj, in sicer enega tistih, po katerih se zaljubiš v prvo bitje, ki ga srečaš. To pa je lahko tudi kljunaš.

Zato ker sem začutil to potrebo prav takrat, ko sem malo pred tem nehal piti. Povezava med jetri in srcem. Nova ljubezen je dober razlog, da lahko spet začneš piti. Nekdo, s katerim lahko hodiš po barčkih, in se ob njem dobro počutiš.

Barček je nekaj bežnega, skrivnega. Omogoča ti dolgo, sladko celodnevno čakanje, vse dokler se ne greš skrit v polmrak usnjenih naslanjačev. Ob šestih zvečer ni še nikogar, običajni gostje pridejo zvečer obenem s pianistom. Izbrati je treba kak zakoten ameriški bar, ki je ob poznih popoldnevih prazen in pride natakar le, če ga trikrat pokličeš in ima že pripravljen naslednji martini.

Martini je bistven. Ne viski, martini. Tekočina je bela, dvigneš kozarec in jo vidiš za olivo. Razlika med opazovanjem ljubljene skozi martinijev koktajl, pri katerem je trikotna čaša premajhna, in opazovanjem skozi džin martini z ledom v širokem kozarcu je ta, da se v drugem primeru njen obraz razstavi v prosojnem kubizmu ledu, učinek pa se podvoji, če si oba prislonita svoj hladni kozarec k čelu in se približata drug drugemu, tako da sta oba kozarca med čeloma – tega s kozarcem za martini ne moreš storiti.

Bežna ura barčka. Nato ves trepetajoč čakaš na kak drug dan. Ni izsiljevanja občutka varnosti.

Kdor se zaljubi v barčkih, ne potrebuje ženske, ki bi bila samo njegova. Vedno lahko dobi to ali ono na posodo.

Njegova vloga. Puščal ji je veliko svobode, bil je zmeraj na poti. Njegova sumljiva liberalnost: lahko sem ti telefoniral tudi opolnoči, on je bil tam, ti pa ne, povedal mi je, da si zunaj, in ali – ker sem ravno poklical – morebiti po naključju ne vem, kje si. Edini trenutki ljubosumja. A tudi na ta način sem trgal Cecilio iz saksofonistovih rok. Ljubiti ali misliti, da ljubiš kot večni svečenik nekega starodavnega maščevanja.

S Sandro se je vse zapletlo: tistikrat je spoznala, da sem preveč zaposlen, da je življenje v dvoje postalo precej naporno. Bi morala iti narazen? Ja, potem pa pojdiva. Ne, počakaj, pogovoriva se. Ne, tako ne more več iti naprej. Skratka, težava je bila pri Sandri.

Ko visiš po barčkih, se ljubezenska drama ne zgodi z žensko, ki jo srečaš, temveč s tisto, ki jo zapustiš.

Nato je bila večerja z doktorjem Wagnerjem. Na konferenci je nekemu provokatorju pravkar povedal definicijo psihoanalize: »La psychanalyse? C’est qu’entre l’homme et la femme … chers amis … ça ne colle pas.«

Govorili smo o partnerskih odnosih, o ločitvi kot slepilu zakona. Ker sem bil zavzet s svojimi težavami, sem pri pogovoru vneto sodeloval. Dopustili smo, da nas je ponesla igra dialektike, in smo se razgovorili, doktor Wagner pa je molčal in čisto pozabil, da ima z nami orakelj. Bil je videti zamišljen

in kakor, da bi se potuhnil,

in bil je otožno ravnodušen

in bilo je, kakor da bi neprimerno posegel v pogovor, ko je rekel (skušam se natanko spomniti njegovih besed, a tako ali tako so se mi globoko vtisnile v spomin in ni možno, da jih ne bi ponovil pravilno): »V vsej svoji praksi nisem imel nikoli pacienta, ki bi mu nevrozo povzročila lastna ločitev. Vzrok za takšno stanje je bila vedno ločitev koga Drugega.«

Doktor Wagner je tudi, kadar je govoril, vedno izrekel Drugi z veliko začetnico. Kot pribito drži, da sem poskočil, kakor da bi me pičila kača

vikont je poskočil, kakor da bi ga pičila kača

hladen pot mu je orosil čelo

baron je strmel vanj skozi lenobne vijuge dima, ki se je vil z njegove tanke ruske cigarete

»Ali hočete reči,« sem ga vprašal, »da kriza ne nastopi zaradi ločitve od lastnega partnerja, temveč zaradi morebitne ali nemorebitne ločitve od neke druge osebe, ki je povzročila krizo v partnerskem odnosu, v katerem si?«

Wagner me je pogledal z osuplostjo laika, ki se prvič sreča z umsko prizadeto osebo. Vprašal me je, kaj sem hotel povedati.

Če povem po resnici, sem – karkoli sem že hotel povedati – to povedal slabo. Skušal sem biti bolj nazoren. Z mize sem vzel žlico in jo položil poleg vilic: »Jaz sem Žlica in sem poročen z njimi, Vilicami. Tu je še drug par: ona je Žlička in je poročena z Jedilnim nožem oziroma Mackijem Messerjem. Zdaj pa jaz, Žlica, mislim, da trpim zato, ker se moram ločiti od svojih Vilic, česar pa nočem; sicer ljubim Žličko, toda popolnoma mi ustreza, da je z Jedilnim nožem. Vi, doktor Wagner, pa mi pravite, da v resnici trpim zato, ker se Žlička ne bo ločila od Jedilnega noža. Je tako?«

Wagner je nekemu drugemu povabljencu rekel, da ni izjavil ničesar takega.

»Kako, da niste? Rekli ste, da nikoli niste srečali takega, ki bi mu nevrozo povzročila lastna ločitev, temveč vedno ločitev nekoga drugega.«

»Lahko, da sem to rekel, a se ne spominjam,« je zdolgočaseno rekel Wagner.

»In če ste to rekli, ali niste s tem mislili tega, kar sem jaz doumel, da ste?«

Wagner je za nekaj trenutkov obmolknil.

Medtem ko so gostje čakali, ne da bi sploh požirali, je pomignil, naj mu natočijo vino v kozarec, si pozorno ogledal tekočino proti svetlobi in naposled spregovoril.

»Če ste razumeli tako, ste zato, ker ste hoteli tako razumeti.«

Nato je pogledal drugam, rekel, da je soparno, si začel mrmrati neko lirično operno arijo, pri tem mahal z grisinom, kakor da bi dirigiral orkestru, zazehal, usmeril pozornost na smetanovo torto in po novem napadu mutizma zaprosil, naj ga odpeljejo nazaj v hotel.

Drugi so me pogledali, kakor da sem pokvaril simpozij, na katerem bi bile lahko izrečene dokončne besede modrosti.

V resnici sem slišal govoriti resnico.

Telefoniral sem ti. Bila si doma, in to z Drugim. Preživel sem noč brez spanca. Vse je bilo jasno: nisem mogel prenesti, da si z njim. Sandra pri tem ni bila pomembna.

Sledilo je šest dramatičnih mesecev, v katerih sem te neprestano nadlegoval, ti dihal za ovratnik, da bi skrhal tvojo partnersko zvezo, ti govoril, da te hočem vso zase, in te prepričeval, da tistega Drugega sovražiš. Začela si se prepirati z Drugim in Drugi je postajal zahteven, ljubosumen, ob večerih ni več hodil ven, ko je bil na potovanju, ti je telefonaril dvakrat na dan in tudi sredi noči. Nekega večera te je oklofutal. Prosila si me za denar, da bi lahko zbežala, in zbral sem na kup tisto nekaj malega denarja, kar sem ga imel na banki. Zapustila si zakonsko posteljo in šla s prijatelji v gore, ne da bi pustila naslov. Drugi me je ves obupan poklical po telefonu in me vprašal, ali vem, kje si. Nisem vedel in zdelo se je, da lažem, ker si mu rekla, da ga zapuščaš zaradi mene.

Ko si se vrnila, si vsa sijoča naznanila, da si mu napisala poslovilno pismo. V tistem trenutku sem se vprašal, kaj se bo zdaj zgodilo med mano in Sandro, a mi nisi pustila toliko časa, da bi me to lahko zaskrbelo. Povedala si mi, da si spoznala nekoga z brazgotino na obrazu in nadvse ciganskim stanovanjem. Šla boš živet k njemu.

»Me nimaš več rada?«

»Nasprotno, si edini moški mojega življenja, toda po vsem, kar se je zgodilo, potrebujem to izkušnjo, ne bodi otročji in me poskusi razumeti. Ne nazadnje sem svojega moža pustila zaradi tebe, pusti mi čas.«

»Čas? Prav zdaj mi praviš, da boš šla k drugemu.«

»Saj si intelektualec in še levičar. Ne obnašaj se kot kak mafijec. Kmalu se spet vidiva.«

Vse dolgujem doktorju Wagnerju.

37

Za vsakogar, ki razmišlja o štirih stvareh, bi bilo bolje, da se nikoli ne bi rodil: o tistem, kar je zgoraj, o tistem, kar je spodaj, o tistem, kar je bilo prej, in o tistem, kar bo.

(Talmud, Hagiga 2.1)

Na Garamond sem prišel prav tistega jutra, ko so nameščali Abulafija, medtem ko sta Belbo in Diotallevi razpredala o imenih Boga in je Gudrun sumničavo opazovala moške, ki so postavljali tisto novo motečo navzočnost med vse bolj prašne kupe rokopisov.

»Usedite se, Casaubon, tu so osnutki za našo zgodbo o kovinah.« Ostala sva sama in Belbo mi je pokazal kazala, skice poglavij, osnutke prelomov. Jaz naj bi prebral besedila in poiskal primerne ilustracije. Navedel sem nekaj milanskih knjižnic, ki so se mi zdele dobro založene.

»To ne bo dovolj,« je rekel Belbo. »Oditi boste morali še kam drugam. V münchenskem muzeju znanosti na primer imajo čudovito zbirko fotografij. V Parizu pa je Conservatoire des arts et métiers. Sam bi šel tja, če bi imel čas.«

»Je zanimiv?«

»Vznemirljiv. Je zmagoslavje stroja v neki gotski cerkvi …« Okleval je, malo preložil papirje na mizi, nato pa rekel, kakor da bi se bal, da pripisuje prevelik pomen svojemu odkritju: »Tam je Nihalo.«

»Kakšno nihalo?«

»Nihalo. Imenuje se Foucaultovo nihalo.«

Opisal mi ga je natanko tako, kot sem ga videl v soboto – in nemara sem ga v soboto videl tako, ker me je Belbo pripravil na takšno videnje. Takrat pa očitno nisem pokazal pretiranega navdušenja, saj me je Belbo pogledal kot nekoga, ki bi si ogledal Sikstinsko kapelo in vprašal, ali je to vse.

»Morda je to zaradi cerkvenega ozračja, toda zagotavljam vam, da tam izkusiš zelo močne občutke. Zamisel, da se vse giblje in da le tam zgoraj obstaja edina negibna točka v vesolju … Kdor ne veruje, lahko na ta način spet najde Boga, ne da bi se pri tem odrekel svoji nejeveri, saj je tam ničelni pol. Veste, za mojo generacijo, ki je bila za zajtrk, kosilo in večerjo deležna le razočaranja, je to lahko zelo tolažilno.«

»Moja generacija je bila deležna še večjih razočaranj.«

»Ne bodite domišljavi. Za vas je bilo vse skupaj le neko prehodno obdobje, prepevali ste Carmagnolo, nato pa ste se spet sestali v Vendéi. To je hitro minilo. Za nas pa je bilo drugače. Najprej fašizem, četudi smo ga v otroštvu doživeli kot kak pustolovski roman, toda nesmrtne usode našega naroda so bile za nas negibna točka. Nato negibna točka Odpora, še zlasti za takšne, kakršen sem bil jaz, ki smo jo gledali od zunaj in iz nje naredili obred rasti rastlin, vrnitev pomladi, enakonočje ali sončni obrat, ta dva vedno zamenjujem … Nato za nekatere Bog, za druge delavski razred, za mnoge pa oboje. Intelektualcu je bila misel na to, da obstaja lep, zdrav, močan delavec, ki je pripravljen preurediti svet, tolažilna. Nato pa ste lahko videli tudi vi sami, da delavec še vedno obstaja, razreda pa ni več. Nemara so ga ubili na Madžarskem. Potem je prišla vaša generacija. Za vas osebno je bilo vse skupaj, kar se je zgodilo, nekaj naravnega, nemara nekaj podobnega zabavi. Za tiste mojih let pa ni bilo, bilo je polaganje računov, očitanje, kesanje, regeneracija. Nam ni uspelo in vi ste prinesli navdušenje, pogum, samokritičnost. Za nas, ki smo bili takrat stari petintrideset ali štirideset let, je to bilo upanje, sicer ponižujoče, a kljub temu upanje. Morali smo spet postati taki, kot ste vi, za ceno tega, da smo morali začeti spet od začetka. Nismo več nosili kravat, metali smo stran trenčkote in si kupovali ponošene eskimske plašče, nekateri so dali v službah odpoved, da ne bi služili gospodarjem …«

Prižgal si je cigareto in se pretvarjal, da hlini tiho jezo, da bi pred mano upravičil, da ga je zaneslo.

»In popustili ste na vseh frontah. Mi, z našimi spokorniškimi romanji v Ardeatinske jame, si nismo več hoteli izmisliti kakšnega novega reklamnega sporočila za kokakolo, ker smo bili protifašisti. Zadovoljili smo se s prgiščem denarja na Garamondu, ker je knjiga vsaj namenjena ljudem. Vi pa zdaj buržujem, ki vam jih ni uspelo obesiti, da bi se jim maščevali, prodajate videokasete in glasila, jih poneumljate z zenom in vzdrževanjem motornih koles. Po nižji ceni ste nam vsilili tiste vaše izvode Maovih misli in z denarjem ste si kupili možnarje, da bi proslavili novo ustvarjalnost. Čisto brez sramu. Mi smo preživeli vse življenje v sramovanju. Prevarali ste nas, nič nedolžnega niste poosebljali, vse skupaj so bile le mladostniške muhe. Zaradi vas smo se počutili kot črvi, ker nismo bili toliko pogumni, da bi se iz oči v oči spopadli z bolivijsko žandarmerijo, nato pa ste streljali v hrbet nesrečnikom, ki so hodili mimo po ulicah. Pred desetimi leti smo morali lagati, da smo vas spravili iz ječe, vi pa ste lagali, da ste lahko poslali v ječo svoje prijatelje. Prav zato mi je všeč ta stroj: neumen je, ne veruje, ne sili me v verjetje, stori to, kar mu rečem, neumen sem jaz, neumen je on – ali pa ona. To je iskren odnos.«

»Jaz …«

»Vi ste nedolžni, Casaubon. Pobegnili ste, namesto da bi lučali kamenje, diplomirali ste, niste streljali. In vendar sem imel pred kakšnim letom občutek, da me tudi vi izsiljujete. A vedite, da v tem ni nič osebnega. To so generacijski ciklusi. In ko sem prejšnje leto videl Nihalo, sem dojel vse.«

»Kaj vse?«

»Skoraj vse. Poglejte, Casaubon, tudi Nihalo je lažni prerok. Gledate ga, verjamete, da je edina negibna točka v vesolju, toda če ga snamete s svoda Konservatorija in ga greste obesit v kakšen bordel, bo prav tako delovalo. So tudi druga nihala, eno je v New Yorku v palači Združenih narodov, drugo v San Franciscu v Muzeju znanosti, in kdo bi vedel, koliko je še drugih. Foucaultovo nihalo je negibno glede na Zemljo, ki se vrti pod njim, ne glede na to, kje je. Vsaka točka vesolja je negibna točka, dovolj je že, da nanjo obesimo Nihalo.«

»Bog je povsod?«

»V nekem pomenu ja. Zato me Nihalo vznemirja. Obljublja mi neskončnost, vendar mi prepušča odgovornost odločitve, kam ga postaviti. Tako ni dovolj častiti Nihalo tam, kjer je, temveč je treba znova sprejeti odločitev in poiskati najboljšo možno točko. Čeprav …«

»Čeprav?«

»Čeprav – saj me ne jemljete resno, mar ne, Casaubon? Ne, lahko sem miren, saj sva vendar iz takšnega testa, da ničesar ne jemljeva resno … Čeprav, sem rekel, obstaja občutek, da si v življenju pritrdil nihalo že marsikje, pa ni nikoli delovalo, tam v Konservatoriju pa deluje tako dobro … Kaj pa, če so v vesolju posebne točke? Tule, na stropu te sobe? Ne, tega nama nihče ne bi verjel. Potrebno je pravo ozračje. Ne vem, morda nenehno iščemo pravo točko, nemara je blizu, a je ne prepoznamo, in če bi jo hoteli prepoznati, bi morali v to verjeti … Skratka, pojdiva h gospodu Garamondu.«

»Da bova tam pritrdila Nihalo?«

»Ah, neumnost. Lotiva se raje česa resnega. Gospodar vas mora videti, da bi vas lahko plačeval, se vas dotakniti, vas ovohati in reči, da boste v redu. Pojdite in dovolite, da se vas gospodar dotakne, njegov dotik zdravi skrofulozo.«

38

Skrivni mojster, popolni mojster, osebni tajnik, upravnik in sodnik, upravnik zgradb, izvoljenec devetih, slavni izvoljenec petnajstih, vzvišeni izvoljeni vitez, veliki mojster arhitekt, vitez Salomonovega kraljevega oboka ali mojster devetega oboka, veliki Škot svetega oboka Jakoba VI., vitez vzhoda ali meča, princ Jeruzalema, vitez vzhoda in zahoda, princ vitez rožnega križa in vitez orla in pelikana, veliki svečenik ali vzvišeni Škot nebeškega Jeruzalema, častitljivi veliki mojster vseh lož ad vitam, pruski vitez in noahitski patriarh, vitez kraljeve sekire ali princ Libanona, predstojnik tabernaklja, princ tabernaklja, vitez bakrene kače, princ usmiljenja ali milosti ali trinitarni Škot, veliki poveljnik templja, vitez sonca ali vzvišeni posvečeni princ, veliki Škot svetega Andreja ali veliki mojster luči, veliki izvoljeni vitez kadoš ali slavni poveljujoči vitez belega in črnega orla, veliki inšpektor ali poveljujoči preiskovalec, vzvišeni princ kraljeve skrivnosti ali princ kraljevega oboka, vzvišeni veliki generalni inšpektor.

(Visoke stopnje prostozidarstva po starem

in sprejetem škotskem obredu)

Odšla sva po hodniku, nato po treh stopnicah in skozi vrata z motnimi stekli. Nenadoma sva se znašla v drugem vesolju. Če so bili prostori, ki sem jih videl dotlej, mračni, zaprašeni in razpokani, so bili tile podobni VIP salonu na kakšnem letališču. Pridušena glasba, modre stene, udobna sprejemnica z dragim pohištvom, stene, okrašene s fotografijami, na katerih so bili gospodje s poslanskimi obrazi, ki podeljujejo kipec krilate zmage gospodom s senatorskimi obrazi. Na neki mizici je nevsiljivo ležalo kot v zobozdravniški čakalnici nekaj dragih revij iz bleščečega se papirja z naslovi, kot so Literarna iskrivost, Pesniški atanòr, Vrtnica in trn, Enotrijski parnas, Prosti verz. Še nikoli prej jih nisem videl v prosti prodaji in pozneje sem tudi izvedel, zakaj: razpošiljali so jih zgolj strankam založbe Manuzio.

Sprva sem mislil, da sva vstopila v pisarne uprave založbe Garamond, toda kmalu sem izvedel, da sva v pisarnah neke druge založbe. V avli Garamonda je bila temna in zamegljena vitrina z zadnjimi knjižnimi izdajami, toda Garamondove knjige niso bile nič kaj privlačne na pogled, z listi, ki jih je bilo treba še zrezati, in pustimi sivkastimi platnicami – spominjale so na francoske univerzitetne izdaje s papirjem, ki je porumenel že v nekaj letih, tako da je bilo po njih mogoče sklepati, da avtorji, še posebno mladi, objavljajo že dalj časa. Tu je bila še ena vitrina, osvetljena od znotraj, v kateri so bile knjige založbe Manuzio. Nekatere so bile odprte na skladno postavljenih straneh: zelo elegantne bele lahkotne platnice, prevlečene s prozorno plastiko, in listi iz riževega papirja z lepim, razločnim tiskom.

Garamondove zbirke so imele resna in razmišljujoča imena, na primer Humanistične študije ali Philosophia. Manuzijeve zbirke pa so imele privlačna, tenkočutna in poetična imena: Neubrana cvetlica (poezija), Terra Incognita (pripovedna proza), Ura oleandra (v njej so bili naslovi vrste Dnevnik bolne deklice), Velikonočni otok (mislim, da najrazličnejša esejistika), Nova Atlantida (zadnje objavljeno delo je bilo Odrešeni Königsberg – Prolegomena k vsaki bodoči metafiziki, ki se bo pojavila kot dvojni transcendentalni sistem in znanost fenomenološkega noumena). Na vseh platnicah je bil znak založbe s pelikanom pod palmo in motom »Imam, kar sem dal«.

Belbo je bil nedoločen in jedrnat: gospod Garamond je bil lastnik dveh založb, in to je vse. V naslednjih dneh sem spoznal, da je bil prehod med Garamondom in Manuziem čisto zaseben in zaupen. Službeni vhod v založbo Manuzio je bil z Ulice Marchesa Gualdija, na kateri je zanemarjeni svet Ulice Sincera Renata odstopal mesto lepim in snažnim pročeljem, prostranim pločnikom, vežam z aluminijastimi dvigali. Nihče ne bi mogel niti posumiti, da je neko stanovanje v stari stavbi na Ulici Sincera Renata z le tremi stopnicami razlike v višini povezano z zgradbo na Ulici Marchesa Gualdija. Da je gospod Garamond dobil dovoljenje za kaj takega, je zagotovo moral delati salto mortale, in bržkone se je priporočil enemu od svojih avtorjev, nekemu uslužbencu stavbnega urada.

Nemudoma naju je sprejela gospa Grazia, prikupno matronska, z drago svileno ovratno ruto in v kostimu, ki je bil enake barve kot stene. S skrbnim nasmeškom naju je pospremila v sobano z globusom.

Sobana ni bila prostrana, vendar je obujala spomin na Mussolinijevo pisarno v palači Venezia z globusom sveta tik za vhodom in mahagonijevo pisalno mizo, za katero je sedel gospod Garamond tako daleč na koncu, da sem imel občutek, kot da bi ga gledal skozi narobe obrnjen daljnogled. Garamond nama je pomignil, naj se mu približava, in občutil sem strah. Pozneje, ob prihodu De Gubernatisa, mu je šel Garamond naproti, in to dejanje iz prisrčnosti mu je podelilo še več karizme, saj je obiskovalec videl najprej njega, kako se mu približuje čez dvorano, nato pa je šel skoznjo z gostiteljem pod roko, zaradi česar se je prostor skorajda magično dvakrat povečal.

Garamond nama je pokazal, naj se usedeva pred njegovo pisalno mizo. Bil je osoren, toda prisrčen. »Doktor Belbo mi je pravil same lepe stvari o vas, doktor Casaubon. Potrebujemo sposobne sodelavce. Seveda pa že veste, da ne bi šlo za redno zaposlitev, saj si je ne moremo privoščiti. Vendar pa boste primerno nagrajeni za svojo marljivost, predanost, če se lahko tako izrazim, saj je naše delo poslanstvo.«

Povedal mi je pavšalni znesek na podlagi domnevnih delovnih ur, ki se mi je takrat zdel sprejemljiv.

»Odlično, dragi Casaubon.« Naziva ni več omenjal, ker sem postal njegov uslužbenec. »Ta zgodba o kovinah mora postati čudovita oziroma še več, prečudovita. Poljudna, dostopna, toda znanstvena. Mora spodbuditi domišljijo bralca, vendar z znanstvenega vidika. Naj vam povem primer. Tule v prvih osnutkih sem prebral, da je obstajala tista krogla, kako se je že imenovala, iz Magdeburga, ki je bila sestavljena iz dveh polkrogel. Iz nje so s tlačilko spravili ves zrak, tako da je znotraj nje nastal pnevmatski vakuum. Na vsako polkroglo so privezali po eno konjsko vprego, ki sta začeli vleči vsaka na svojo stran, a se polkrogli kljub temu nista razmaknili. Dobro, to je znanstveni opis. Toda vi mi ga morate najti med vsemi drugimi manj slikovitimi. Ko pa ga boste enkrat našli, boste morali poiskati podobo, fresko, oljno platno, karkoli že. Iz tistega obdobja. In nato jo bomo dali čez celo stran, v barvah.«

»Vem za neko grafiko,« sem rekel.

»Vidite? Bravo. Čez celo stran, v barvah.«

»Če je to grafika, bo slika črno bela,« sem rekel.

»Res? Odlično, potem pa pač črno bela. Natančnost je čez vse. Toda podlaga bo zlata, saj mora narediti vtis na bralca, ob njej se mora počutiti, kakor da je tam na dan tistega poskusa. Jasno? Znanstvenost, realizem, strast. Možno je uporabiti znanost in kljub temu močno pritegniti bralca. Ali je sploh kaj bolj teatralnega, dramatičnega od madame Curie, ki se vrne zvečer domov in vidi v mraku neko fosforescentno svetlikanje, o moj bog, kaj neki bi to bilo … To je ogljikovodik, golconda, flogiston ali kako za vraga se je že imenovalo, in voilà, Marie Curie je odkrila radioaktivnost. Dramatizirajte, vendar z vsem spoštovanjem do resnice.«

»Kakšno povezavo pa ima radioaktivnost s kovinami?« sem vprašal.

»Ali radij ni kovina?«

»Mislim, da je.«

»No, torej? Z vidika kovin si lahko ogledamo celotno vesolje znanja. Belbo, kako smo se že odločili, da damo knjigi naslov?«

»Razmišljali smo o nečem resnem, na primer Kovine in stvarnost.«

»In resno tudi mora biti. Toda s tistim nekaj več, s tistim skoraj nič, ki pove vse, bomo videli … Tako: Splošna zgodovina kovin. So v njej tudi Kitajci?«

»Ja, so.«

»Torej v resnici splošna. Ne gre za oglaševalski trik, temveč resnico. Počakajte malo, ga že imam: Čudovita pustolovščina kovin.«

V tistem trenutku je gospa Grazia napovedala komturja De Gubernatisa. Gospod Garamond se je za trenutek obotavljal, me nezaupljivo pogledal, Belbo pa mu je pomignil, češ da bi mi zdaj že lahko zaupal. Garamond je velel, naj gost vstopi, in stopil mu je naproti. De Gubernatis je bil v dvovrstnem suknjiču, z majhno vrtnico, zataknjeno v gumbnico, nalivnim peresom v žepku, s prepognjenim časopisom v žepu suknjiča in z mapo pod pazduho.

»Dragi komtur, usedite se! Predragi prijatelj Ambrosiis mi je govoril o vas, o vašem življenju v službi države. In skrivna pesniška žilica, mar ne? Pokažite, pokažite tisti zaklad, ki ga držite v rokah … Predstavljam vam dva od svojih generalnih direktorjev.«

Posedel ga je pred pisalno mizo, zatrpano z rokopisi, in z rokami, ki so mu od neučakanosti kar drhtele, je pobožal ovitek dela: »Ne govorite, saj že vse vem. Prihajate iz Vipitena, velikega in plemenitega mesta. Življenje, preživeto v službi carine. Na skrivaj pa ste dan za dnevom, noč za nočjo pisali te strani, ki jih je buril demon poezije. Poezija … Izgorela je Sapfino mladost in hranila Goethejevo starost … Pharmakon – so pravili stari Grki –, strup in zdravilo. Kajpak jo moramo najprej prebrati, to vašo umetnino, jaz zahtevam vsaj tri mnenja, eno iz naše hiše in dve od zunanjih svetovalcev (ki sta žal anonimna, saj sta precej izpostavljeni osebi), založba Manuzio namreč ne izda knjige, če ni prepričana o njeni kakovosti, kakovost – to veste bolje od mene – pa je nekaj neotipljivega, zaznati jo je treba s šestim čutom, včasih so v kakšni knjigi pomanjkljivosti, mašila – tudi Svevo je pisal slabo, le komu to govorim –, toda po bogu, čutiti je idejo, ritem, moč. Vem, ne pravite mi, kakor hitro sem vrgel pogled na začetek teh vaših strani, sem nekaj začutil, toda nočem presoditi sam, in četudi so bila mnenja velikokrat – oh, kolikokrat – mlačna, sem trmasto vztrajal, saj ni moč obsoditi kakega pisca, ne da bi stopili tako rekoč v sintonijo z njim. Tako na primer lahko naključno odprem to vaše besedilo na katerikoli strani in se mi pogled ustavi na verzu: ‘kot jeseni, upadle trepalnice’ – že res, da ne vem, kakšen je preostanek pesmi, toda čutim navdih, ujamem sliko, včasih se z obravnavo kakšnega besedila začne tako, z ekstazo, zamaknjenostjo … Cela dit, dragi prijatelj, ah, zaboga, če bi se lahko počelo vse, kar bi se hotelo! Toda tudi založništvo je industrija, sicer najbolj plemenita med industrijami, a še vedno industrija. Ali nemara veste, koliko danes staneta tipografija in papir? Poglejte, le poglejte v jutranji časopis, kako visoko se je povzpela prime rate na Wall Streetu. Pravite, da to nima nič z vami? Pa ima. Ali veste, da nam obdavčujejo celo skladišče? Če ne prodam, mi obdavčijo remitendo. Plačam celo neuspeh, križev pot genija, ki ga Filistejci ne prepoznajo. Ta svileni papir – zelo izbran je –, in če mi dovolite, se iz tega, da ste natipkali besedilo na tako imeniten tanek papir, lahko razbere pesnika, malopridneži bi namreč uporabili papir vrste extra strong, da bi zaslepili oko in zmedli duha, toda to je poezija, napisana s srcem, ah, besede so kamni in preobračajo svet – takšen svilen papir me stane toliko kot papir za bankovce.«

Zazvonil je telefon. Pozneje sem izvedel, da je Garamond pritisnil na gumb pod pisalno mizo in gospa Grazia mu je prevezala lažen telefonski klic.

»Dragi maestro! Kako? Čudovito! Kakšna dobra novica, naj zvonijo zvonovi. Vsaka vaša nova knjiga je pravi dogodek. Seveda, založba Manuzio je ponosna, celo ganjena oziroma še več, prav srečna, da ste med njenimi pisci. Ste videli, kaj so napisali časopisi o vaši zadnji epski pesnitvi? Za Nobelovo nagrado. Žal pa ste pred svojimi časi. Le s težavo smo prodali tri tisoč izvodov …«

Komtur De Gubernatis je prebledel: tri tisoč izvodov je bilo zanj nedosegljivo.

»Prodaja ni pokrila vseh stroškov tiskanja. Kar oglejte si skozi steklena vrata, koliko ljudi imam zaposlenih v redakciji. Danes moram, če hočem, da se knjiga pokrije, prodati vsaj deset tisoč izvodov in na srečo se jih veliko proda še več, so pa seveda tudi pisatelji, kako naj se izrazim, z drugačnim poslanstvom, Balzac je bil velik in je prodajal knjige kot sveže žemlje, Proust je bil prav tako velik in je objavljal v samozaložbi. Končal je v šolskih antologijah, ne pa v kioskih na postajah, to se je zgodilo tudi Joyceu, ki je objavljal tako kot Proust v samozaložbi. Takšne knjige, kakršna je vaša, si lahko privoščim eno na vsaki dve ali tri leta. Dajte mi tri leta časa …« Sledil je dolg premor. Na Garamondovem obrazu se je pojavil izraz boleče zadrege.

»Kako? Na vaše stroške? Ne, ne, ne gre za višino zneska, tega se da obrzdati … Gre za to, da založba Manuzio ne uporablja … Seveda, le komu pravite, tudi Joyce in Proust … Seveda, razumem …«

Spet mučen premor. »Dobro, o tem se bova še pogovorila. Jaz sem bil do vas iskren, vi ste neučakani, podajva se torej v tisto, kar se imenuje joint venture in česar nas učijo Američani. Pridite jutri naokrog, pa bova vse skupaj preračunala … Moje spoštovanje in občudovanje.«

Garamond je bil videti, kakor da bi se prebudil iz sanj, z roko si je pomel oči, nato pa, kakor da bi se nenadoma zavedel navzočnosti gosta, rekel: »Oprostite mi. To je bil neki pisatelj, resnični pisatelj, morda eden velikih. In vendar prav zaradi tega … Včasih se v tem poklicu lahko počutiš ponižanega. Če ne bi šlo za poslanstvo ... Toda vrniva se k vam. Povedala sva si vse, pisal vam bom, recimo v roku enega meseca. Vaše besedilo bo ostalo tukaj in bo v dobrih rokah.«

Komtur De Gubernatis je odšel brez besed. Z eno nogo je stopil v kovnico slave.

39

Vitez planisfer, princ zodiaka, vzvišeni hermetični filozof, vzvišeni komtur zvezd, vzvišeni pontifik Izide, princ svetega hriba, filozof Samotrakije, Titan Kavkaza, otrok zlate lire, vitez pravega feniksa, vitez sfinge, vzvišeni modrec labirinta, brahmanski princ, skrivni čuvaj svetišča, arhitekt skrivnostnega stolpa, vzvišeni princ svetega zastora, razlagalec hieroglifov, orfejski učenjak, čuvaj treh ognjev, varuh neizgovorljivega imena, vzvišeni Ojdip velikih skrivnosti, ljubljeni pastir oaze misterijev, učenjak svetega ognja, vitez sijajnega trikotnika.

(Stopnje po starem in prvobitnem obredu Memfis-Mizraima)

Manuzio je bila založba za SZP-jevce.

SZP-jevci so bili v Manuzijevem žargonu – toda zakaj uporabljam preteklik? SZP-jevci so še vedno, tam gre vse po starem, kakor da se ne bi nič zgodilo. Jaz sem tisti, ki že vse potiska v neko nadvse oddaljeno preteklost, saj tisto, kar se je zgodilo prejšnji večer, pomeni nekakšno raztrganino v času, v cerkveni ladji Saint-Martin-des-Champs se je podrl red stoletij … ali pa je to nemara zato, ker sem se od prejšnjega večera nenadoma postaral za desetletja; morda iz bojazni, da me bodo Oni ujeli, pripovedujem, kakor da bi že sestavljal kroniko nekega razpadajočega imperija leže v balneumu z že prerezanimi žilami in čakal na utopitev v lastni krvi …

SZP-jevec je samozaložniški pisec in Manuzio je eno tistih podjetij, ki se v anglosaških deželah imenujejo vanity press. Zelo veliki prihodki, stroški poslovanja nični. Garamond, gospa Grazia, računovodja – tako imenovani administrativni direktor – v brlogu na koncu, in Luciano, pohabljeni špediter, v velikanskem skladišču v polkletnih prostorih.

»Nikoli nisem razumel, kako uspe Lucianu zapakirati knjige z eno samo roko,« mi je rekel Belbo, »mislim, da si pomaga z zobmi. Po drugi strani pa ne zapakira ne vem česa: špediterji običajnih založb razpošljejo knjige v knjigarne, Luciano pa pošilja zgolj knjige njihovim avtorjem. Manuzio se ne meni za bralce … ‘Pomembno je,’ pravi gospod Garamond, ‘da nam pisci ostanejo zvesti, saj je brez bralcev tako ali tako možno preživeti.’«

Belbo je občudoval gospoda Garamonda. V njem je videl tisto moč, ki je bila njemu odrečena.

Manuzijev sistem je bil zelo preprost. Nekaj oglasov v lokalnem dnevnem časopisju, v strokovnih revijah, območnih literarnih revijah, še posebno v tistih, ki preživijo le nekaj številk. Oglasni prostori srednje velikosti s fotografijo avtorja in z nekaj zgovornimi vrsticami: »Vzvišeni glas naše poezije« ali pa »Nov pripovedni dosežek pisca Floriane in sester«.

»V tem trenutku je mreža razpeta,« je pojasnil Belbo, »in SZP-jevci padajo vanjo v grozdih, če se v mrežo lahko pada v grozdih, toda ta neprimerna prispodoba je značilna za Manuzijeve pisce, in oprostite mi, ker mi je že prešla v navado.«

»Pa potem?«

»Vzemite primer De Gubernatisa. Čez en mesec, ko bo naš upokojenec že ves iz sebe od neučakanosti, ga bo gospod Garamond po telefonu povabil na večerjo z nekaj drugimi pisatelji. To bo srečanje v zelo ekskluzivni arabski restavraciji brez kakršnihkoli napisov spredaj: treba je le pozvoniti in pred kukalom povedati svoje ime. Notranjost je razkošna, luči pridušene, glasba eksotična. Garamond bo stisnil roko maîtru, se tikal z natakarji in pošiljal steklenice nazaj, ker mu ne bo všeč tisti letnik, ali pa rekel, ‘oprosti, dragi moj, toda to ni takšen kuskus, kot ga dobiš v Marakešu’. De Gubernatisa bo predstavil načelniku Temuintemu, ki ima sicer pod svojim nadzorom vse letališke službe, še zlasti pa je iznajditelj in apostol cosmoranta, jezika za svetovni mir, o katerem prav zdaj razpravljajo v Unescu, nato profesorja Tegaintega, mojstra pripovedništva, dobitnika literarne nagrade Petruzzellis della Gattina za leto 1980, pa tudi velikega znanstvenika z medicinskega področja. ‘Profesor, koliko let ste predavali? To so bili drugi časi, takrat je bil študij nekaj resnega. In naša odlična pesnica, prikupna Olinda Mezzofanti Sassabetti, avtorica Nedolžnih utripov, saj ste jih zagotovo prebrali.’«

Belbo mi je zaupal, da se je dolgo spraševal, zakaj so vsi SZP-jevci ženskega spola uporabljali dva priimka, recimo Lauretta Solimeni Calcanti, Dora Ardenzi Fiamma, Carolina Pastorelli Cefalù. Zakaj imajo pomembne pisateljice en sam priimek razen Ivy Compton-Burnett, nekatere pa ga sploh nimajo, na primer Colette, SZP-jevke pa se imenujejo na primer Odolinda Mezzofanti Sassabetti? Morda zato, ker pravi pisatelj piše iz ljubezni do svojega dela in mu ni mar, da ga ljudje poznajo zgolj po psevdonimu – kar poglejte si Nervala –, SZP-jevec pa si želi, da bi ga poznali sosedje, prebivalci njegove četrti in tiste, kjer je živel pred tem. Za moškega je dovolj en priimek, za žensko pa ne, saj jo nekateri poznajo še od takrat, ko je bila gospodična, nekateri pa kot gospo. Zato uporablja dva priimka.

»Skratka, večer, poln intelektualnih izkušenj. De Gubernatis bo imel občutek, da pije koktajl z LSD-jem. Poslušal bo čenče povabljencev, duhovito anekdoto o velikem pesniku, za katerega so vsi vedeli, da je impotenten in da tudi kot pesnik ni ne vem kaj, žareče od ganjenosti bo pogledoval na novo izdajo Enciklopedije znanih Italijanov, ki jo bo Garamond nenadoma potegnil na dan in jo pred načelnikom odprl na natanko določeni strani (‘Ste videli, dragi moj, tudi vi ste se pridružili panteonu, oh, pa še kako upravičeno!’).«

Belbo mi je pokazal tisto enciklopedijo. »Pred kako uro sem vas grajal, vendar nihče ni popoln. Enciklopedijo urejava izključno Diotallevi in jaz. Toda prisegam vam, da ne za povišanje plače. To urejanje je med najbolj zabavnimi na svetu in vsako leto je treba pripraviti novo, dopolnjeno izdajo. Sestavljena je bolj ali manj takole: eno geslo se nanaša na kakega slavnega pisatelja, drugo na kakega SZP-jevca, težava pa je zgolj ta, da je treba dobro umeriti abecedni vrstni red in ne tratiti prostora za slavne pisatelje. Poglejte na primer črko L.«

LAMPEDUSA, Giuseppe Tomasi di (1896–1957). Pisatelj s Sicilije. Dolgo je bil prezrt in s svojim romanom Leopard je dosegel šele posmrtno slavo.

LAMPUSTRI, Adeodato (1919–). Pisatelj, pedagog, borec (bronasto odlikovanje v Vzhodni Afriki), mislec, pripovednik in pesnik. Njegova podoba izstopa v italijanski književnosti dvajsetega stoletja. Lampustrijeva nadarjenost se je pokazala že leta 1959 s prvim delom navdihnjene trilogije Bratje Carmassi, surovo realistične in nadvse pesniško navdihnjene zgodbe o družini ribičev iz Lucanie. Temu delu, ki so ga leta 1960 nagradili s književno nagrado Petruzzelis della Gattina, sta v naslednjih letih sledila še romana Odpuščeni in Panter z očmi brez trepalnic, ki nemara še bolje od prejšnjega dela pokažeta mero epske čilosti, sijajne in skladne domišljije, liričnega navdiha tega edinstvenega umetnika. Lampustrija kot prizadevnega uslužbenca na ministrstvu čislajo v njegovem okolju kot nadvse pošteno osebnost, zglednega očeta in moža, izbranega govornika.

»De Gubernatis,« je pojasnil Belbo, »si bo zaželel, da bi prišel v enciklopedijo. Zmeraj je govoril, da je slava zelo slavnih oseb lažna, zarota ustrežljivih kritikov. Še zlasti pa bo dojel, da se je pridružil krogu pisateljev, ki so obenem direktorji javnih ustanov, bančni direktorji, aristokrati, sodniki. Nenadoma bo razširil krog svojih poznanstev, in če bo moral kdaj koga prositi za uslugo, bo vedel, na koga se mora obrniti. Gospod Garamond ima tisto moč, ki De Gubernatisa lahko izvleče iz province in ga ponese med zvezde. Proti koncu večerje mu bo Garamond rekel, naj se naslednje dopoldne oglasi pri njem.«

»In naslednje dopoldne bo kajpak prišel.«

»Na to lahko stavite. Prebedel bo vso noč in sanjal o veličini Adeodata Lampustrija.«

»In nato?«

»Nato mu bo Garamond dopoldne rekel: ‘Včeraj zvečer o tem nisem hotel govoriti, da ne bi ponižal drugih, toda vaše delo je veličastno, ne le, da so bila mnenja mojih sodelavcev odobravajoča oziroma še več, vzhičena, temveč sem tudi jaz sam vso noč prebiral to vašo mojstrovino. To je knjiga, vredna književne nagrade. Sijajna je, v resnici sijajna.’ Vrnil se bo k pisalni mizi, potrepljal z roko po rokopisu, ki bo že zmečkan in obrabljen od ljubeče pozornosti vsaj štirih bralcev – mečkanje rokopisov je dolžnost gospe Grazie –, in se bo zmedeno zazrl v SZP-jevca. ‘In kaj boste zdaj storili z njim? Le kaj boste zdaj storili z njim?’ bo vprašal De Gubernatis. Garamond mu bo rekel, da o vrednosti njegovega dela ni nikakršnega dvoma, vendar je jasno, da je pred svojim časom in da ga bodo zato lahko prodali le malo več kot dva tisoč izvodov, nikakor pa ne več kot dva tisoč petsto. Za De Gubernatisa bi bilo dva tisoč izvodov dovolj za vse znance, saj SZP-jevec ne razmišlja v planetarnih merilih oziroma njegov planet je sestavljen iz znanih obrazov, sošolcev, direktorjev bank, učiteljskih kolegov iz njegove srednje šole, polkovnikov v pokoju. Skratka, iz vseh oseb, za katere si SZP-jevec želi, da bi vstopile v njegov pesniški svet, tudi tistih, ki si tega ne želijo, na primer trgovec z delikatesami ali pa policijski načelnik … De Gubernatis bo, postavljen pred tveganje, da se bo Garamond umaknil, potem ko že vsi njegovi domači, vsi v njegovem kraju, v pisarni vedo, da je svoj rokopis ponudil velikemu založniku v Milanu, naredil nekaj hitrih izračunov. Lahko bi vzel svoje prihranke iz banke, zaprosil za posojilo na podlagi svoje pokojnine, vzel dolgoročno posojilo, prodal tistih nekaj državnih obveznic, saj je Pariz vreden vsega tega. Sramežljivo bo predlagal, da bo pokril del stroškov. Garamond bo videti zbegan: ‘Pri Manuziu to ni v navadi, a naj bo, prepričali ste me, saj sta se ne nazadnje tudi Proust in Joyce morala ukloniti pred kruto resničnostjo. Stroški so veliki in za zdaj bomo natisnili dva tisoč izvodov vaše knjige, pogodba pa bo sklenjena za največ deset tisoč izvodov. Računajte na to, da boste dobili dvesto izvodov zastonj in jih boste lahko razdelili, komur jih boste želeli, dvesto izvodov bo recenzijskih, saj hočemo knjigo spromovirati, kakor da bi bila Angelika Anne in Sergea Golona, tisoč šeststo pa jih bomo dali v prodajo. Do teh seveda, saj to lahko razumete, nimate nobenih pravic, toda če se bo knjiga dobro prodajala, bomo pripravili ponatis, pri katerem boste deležni dvanajstih odstotkov dobička od prodaje.’«

Pozneje sem videl standardno pogodbo, kakršno bi De Gubernatis, ki bi bil zdaj že na svojem pesniškem tripu, podpisal, ne da bi jo sploh prebral, medtem ko bi Garamondov računovodja glasno jadikoval, da je gospod Garamond spet podcenil višino stroškov. Deset strani klavzul v drobnem tisku, tuji prevodi, subsidiarne pravice, gledališke priredbe, priredbe za radijske igre, filme, ekranizacije, izdaje v Braillovi pisavi za slepe, odstop povzetka Reader’s Digestu, jamstva v primeru tožbe zaradi obrekovanja, pravica avtorja, da odobri uredniške spremembe, pristojnost milanskega sodišča v primeru spora … SZP- -jevec, izgubljen v sanjah o slavi, bi bil že izčrpan, ko bi prišel do pogubnih klavzul, v katerih je določeno, da je najvišja naklada deset tisoč izvodov, ne omenja pa se najnižje naklade, da je vsota, ki jo mora prispevati avtor, neodvisna od naklade, o višini katere obstaja le ustni dogovor, še zlasti pa to, da ima založnik čez eno leto pravico poslati v star papir neprodane izvode, razen če jih ne odkupi avtor po polovični ceni od tiste, ki je odtisnjena na ovitku. Podpis.

Reklamna kampanja bi bila razkošna. Desetstransko tiskovno sporočilo z biografijo in kritiškim esejem. Brez najmanjše skromnosti, saj bi ga v časopisnih uredništvih tako ali tako vrgli v koš. V resnici natisnjenih tisoč izvodov, od katerih bi jih bilo zvezanih le tristo petdeset. Dvesto bi jih dobil avtor, kakšnih petdeset bi jih poslali v drugorazredne in konzorcijske knjigarne, petdeset provincialnim revijam, kakšnih trideset za vsak primer časopisom, če bi delo omenili med prejetimi knjigami. Po en izvod bi bil podarjen bolnišnicam in zaporom – in lahko vam je jasno, zakaj prve ne zdravijo in drugi ne resocializirajo.

Poleti bi prišla književna nagrada Petruzzellis della Gattina, ki je Garamondova stvaritev. Skupni stroški: hrana in dve nočitvi za žirijo ter samotraška Nike iz pozlačenega brona. Telegrami s čestitkami od Manuzijevih piscev.

Naposled bi le nastopil trenutek resnice, in sicer kako leto in mesec dni pozneje. Garamond bi mu pisal: ‘Dragi prijatelj, kot sem predvideval, ste se pojavili petdeset let prezgodaj. Recenzij je – to ste lahko sami videli – na ducate, prišle so nagrade in dobre ocene kritikov, ça va sans dire. Toda prodanih je bilo le malo izvodov, javnost še ni pripravljena. Prisiljeni smo izprazniti skladišče po pogojih iz priložene pogodbe. Izvode vaše knjige bomo dali v star papir ali pa jih boste odkupili vi po polovični ceni z naslovnice, kar je tudi vaša pravica.’

De Gubernatisu se kar meša, sorodniki ga tolažijo: ‘Ljudje te ne razumejo, če bi bil njihov, če bi pripadal pravim krogom, če bi prave podkupil, bi zdaj pisali o knjigi tudi v časopisu Corriere della Sera, saj je vse skupaj ena sama mafija, ti moraš le vzdržati. Ostalo je le še pet avtorskih izvodov, pomembnih oseb, ki bi jih tvoje delo notranje obogatilo, je pa še veliko. Ne smeš dopustiti, da bi šlo tvoje delo v star papir in bi iz njega naredili toaletni papir. Poglejmo, koliko lahko spravimo na kup, saj bo to dobro porabljen denar, živi se le enkrat, recimo, da lahko odkupimo petsto izvodov, preostanek pa sic transit gloria mundi.’

Manuziu je ostalo petsto še nezvezanih izvodov; gospod Garamond teh petsto zveže in jih piscu pošlje po povzetju. Končni račun: pisec je radodarno pokril stroške natisa dva tisoč izvodov, Manuzio jih je natisnil tisoč in zvezal osemsto petdeset, od katerih jih je bilo petsto dvakrat plačanih. Kakšnih petdeset piscev na leto in Manuzio vedno konča leto v trdni aktivi.

In to brez slabe vesti, saj širi srečo.

40

Plašljivci mro po večkrat, predno umró.

(William Shakespeare, Julij Cezar, II, 2,

prevedel Oton Župančič)

Zmeraj sem se zavedal Belbovega nasprotja med njegovo predanostjo delu z uglednimi pisci založbe Garamond, njegovim prizadevanjem, da bi od njih dobil knjige, na katere bi bil lahko ponosen, in izkoriščanjem, s katerim ni samo skušal prevarati nesrečnih piscev založbe Manuzio, temveč je pošiljal na Ulico Marchesa Gualdija tudi vse tiste, o katerih je menil, da niso primerni za Garamond – tako kot je nameraval polkovnika Ardentija.

Med skupnim delom sem se pogosto vprašal, zakaj je sprejel tak položaj. Mislim, da ga ni zaradi denarja. Svoje delo je poznal dovolj dobro, da bi si lahko našel bolje plačano delovno mesto.

Dolgo časa sem mislil, da to počne zato, ker se tako lahko predaja preučevanju človeške neumnosti z idealne opazovalnice. Kar naprej je namreč ponavljal, da je očaran nad tem, kar je on imenoval neumnost – neulovljivo napačno sklepanje, zahrbtna vznesenost, skrita za brezhibnim utemeljevanjem. A tudi to je bila le krinka. Diotallevi je bil namreč tisti, ki se je pri svojem delu zabaval in nemara upal, da se bo nekoč v kakšni Manuzijevi knjigi pojavila kakšna še neznana kombinacija Tore. Tudi jaz sem bil tam iz zabave, iz čistega veselja, iz radovednosti, še najraje pa takrat, ko je Garamond začel s projektom Hermes.

Pri Belbu pa je šlo za nekaj drugega. To mi je postalo jasno šele potem, ko sem prebrskal njegove datoteke.

Ime datoteke: Maščevanje, strašno maščevanje

Kratko malo pride. Tudi če so ljudje v pisarni, me prime za ovratnik suknjiča, iztegne glavo in me poljubi. (Kako že gre tista pesem?) Anna, ki stopi na konice prstov na nogah, ko me poljubi. Poljubi me, kakor da bi igrala fliper.

Ve, da me to spravi v zadrego. Toda postavi me v središče pozornosti.

Nikoli ne laže.

»Ljubim te,« reče.

»Se vidiva v nedeljo?«

»Ne, konec tedna bom preživela s prijateljem.«

»Hočeš reči s prijateljico?«

»Ne, s prijateljem. Poznaš ga. Tisti je, ki je bil prejšnji teden z mano v baru. Obljubila sem mu. Saj nočeš, da bi prelomila obljubo?«

»Ne, nočem, toda ne prihajaj sem zgolj zato, da bi mi vzbuja-la … Prosim te, sprejeti moram nekega pisatelja.«

»Kakega genija, ki ga je treba izstreliti v orbito slave?«

»Nekega bedneža, ki ga je treba zgaziti.«

Nekega bedneža, ki ga je treba zgaziti.

Prišel sem pote k Piladeju. Ni te bilo. Dolgo sem te čakal, potem pa sem odšel sam, saj bi bila drugače galerija že zaprta. Tam mi je nekdo povedal, da ste že odšli v restavracijo. Pretvarjal sem se, da si ogledujem slike – tako ali tako sem slišal, da je umetnost mrtva že vse od Hölderlina dalje. Porabil sem dvajset minut, preden sem našel restavracijo, saj galeristi zmeraj zahajajo v tiste, ki postanejo modne šele naslednji mesec.

Bila si tam, med že znanimi obrazi, in poleg tebe je bil moški z brazgotino. Niti za trenutek nisi bila v zadregi. Pogledala si me zarotniško in obenem – kako ti uspe oboje hkrati? – izzivalno, kakor da bi hotela reči: pa kaj potem? Vrinjenec me je premeril, kakor da bi bil jaz vsiljivec. Drugi, z vsem seznanjeni, so bili v pričakovanju. Moral bi najti izgovor za prepir. Iz njega bi se dobro izvlekel, tudi če bi me on udaril. Vsi so vedeli, da si bila tam z njim zato, da bi me izzivala. Ne glede na to, ali bi jaz izzival ali ne, je bila moja vloga že določena. Moral sem uprizoriti predstavo.

Ker je že morala biti predstava, sem izbral veseloigro. Vljudno sem se pridružil pogovoru in upal, da bo kdo občudoval mojo sposobnost samoobvladanja.

Edini, ki me je občudoval, pa sem bil jaz sam.

Bojazljivec si, kadar se takega počutiš.

Zakrinkani maščevalec. Kot Clark Kent skrbim za mlade nerazumljene genije in kot Superman kaznujem po pravici nerazumljene stare genije. Sodelujem pri izkoriščanju tistih, ki nimajo mojega poguma in ki se niso znali omejiti na vlogo opazovalcev.

Je to možno? Preživeti življenje v kaznovanju tistih, ki nikoli ne bodo izvedeli, da so bili kaznovani? Si hotel postati Homer? Na, bednik, in še enkrat, na!

Sovražim vsakogar, ki bi mi rad podtaknil privid strasti.

41

Ko se spomnimo, da je skrita sefira daat na mestu, kjer brezno seka srednji steber, in da je na vrhu srednjega stebra pot puščice, pot, po kateri gre zavest, ko se jasnovidec povzpne na planote, in da je tudi tu kundalini, sprevidimo, da je v daat skrivnost tako porajanja kot obnavljanja, ključ do uresničevanja vsega preko ločevanja v pare nasprotij in njihove združitve v Tretjem.

(Dion Fortune, The mystical Qabalah,

Fraternity of the Inner Light, London, 1957, 7.19)

Kakorkoli že, moja skrb ni bil Manuzio, temveč čudovita pustolovščina kovin. Začel sem svoje raziskovalne pohode po milanskih knjižnicah. Najprej sem pregledal priročnike, iz njih sestavil kartoteko bibliografije in se od tam podajal k bolj ali manj starim virom, v katerih sem lahko našel primerne ilustracije. Nič ni slabšega, kot poglavje o potovanjih v vesolje ilustrirati s fotografijo najnovejše ameriške sonde. Gospod Garamond me je podučil, da je za to potreben vsaj kak Doréjev angel.

Zbral sem cel kup nenavadnih reprodukcij, toda to ni bilo dovolj. Pri pripravi ilustrirane knjige je treba zavreči vsaj deset slik, da prideš do kakšne dobre.

Dobil sem dovoljenje, da lahko odidem za štiri dni v Pariz, kar pa ni zadostovalo za ogled vseh arhivov. Odpotoval sem skupaj z Lio, prišel v četrtek, mesto na vlaku za vrnitev pa sem imel rezervirano za ponedeljek zvečer. Storil sem napako, ker sem se namenil v Konservatorij v ponedeljek, saj sem takrat izvedel, da je Konservatorij zaprt prav ob teh dneh. Bilo je seveda prepozno in v Milano sem se vrnil razočaran.

Belbo je bil zato nejevoljen, toda v Parizu sem našel veliko zanimivih stvari, ki smo jih odnesli pokazat gospodu Garamondu. Listal je po reprodukcijah, ki sem jih zbral in med katerimi je bilo veliko barvnih. Nato je pogledal račun in zažvižgal: »Dragi moj, naše delo je poslanstvo, trudimo se za kulturo, ça va sans dire, toda nismo Rdeči križ oziroma še več, nismo Unicef. Ali je bilo res treba nabaviti ves ta slikovni material? Hočem povedati tole: tukaj vidim nekega brkatega gospoda v spodnjicah in s takimi brki, da je podoben d’Artagnanu, obdan pa je z abrakadabri in kozorogi. Kdo za božjo voljo pa je? Mandrake?«

»To so začetki medicine. Vpliv zodiaka na različne dele telesa z ustreznimi zdravilnimi rastlinami. Z rudninami in kovinami vred. Nauk kozmičnih oznak. Iz tistih časov je, ko so bile meje med magijo in znanostjo še zabrisane.«

»Zanimivo. Toda kaj piše na tej naslovnici? Philosophia Moysaica. Kaj pa ima Mojzes z vsem tem, mar ni iz prezgodnjega časa?«

»To je razprava o unguentumu armariumu, o weapon salve oziroma o orožnem zdravilnem mazilu. Slavni zdravniki so kar celih petdeset let razpravljali o tem, ali lahko ta mast, če jo razmažeš po orožju, ki je povzročilo rano, to zaceli.«

»To je čista norost. In to je še vedno znanost?«

»Ne v takšnem pomenu, kot jo razumemo danes. Toda o tem so razpravljali, ker so bila le malo pred tem odkrita čudesa magnetov, in so se prepričali, da lahko obstaja delovanje na daljavo. Tako kakor je to trdila tudi magija. In tako so pomislili, da je eno delovanje na daljavo enako dobro kot vsako dru-go … Ali razumete, oni so se motili, toda Volta in Marconi se v poznejšem času nista. Kaj sta radio in elektrika drugega kot delovanje na daljavo?«

»Poglej, poglej, tale naš Casaubon pa sploh ni slab. Torej znanost in magija, ki hodita z roko v roki? Odlična zamisel. Kar lotimo se je: vrzite ven nekaj teh odvratnih dinamov in vstavite več Mandrakov. Pa še kakšno rotitev hudiča, na primer na zlati podlagi.«

»Ne bi hotel pretiravati. To je čudovita pustolovščina kovin. Čudaštva dobijo svoj pomen, le kadar so na pravih mestih.«

»Čudovita pustolovščina kovin mora biti še zlasti zgodba o njenih zablodah. Vstavite kakšno lepo čudaštvo, nato pa v opombah napišite, da je sicer zmotno, da pa vendarle je, in bralca to prevzame, ker lahko vidi, da tudi veliki možje lahko nespametno razmišljajo, tako kot on sam.«

Povedal sem jim nekaj nenavadnega, kar sem videl ob Seni, nedaleč od Quai St.-Michel. Vstopil sem v knjigarno, ki se je sodeč po svojih dveh simetričnih izložbenih oknih ponašala z lastno shizofrenijo. V enem so bile knjige o računalništvu in prihodnosti elektronike, v drugem pa zgolj dela o okultnih znanostih. Enako je bilo tudi znotraj knjigarne: Apple in kabala.

»Neverjetno,« je rekel Belbo.

»Saj je jasno,« je pripomnil Diotallevi. »Ti, Jacopo, bi moral biti zadnji, ki bi se nad tem čudil. Svet strojev skuša znova odkriti skrivnost stvaritve: črke in števila.«

Garamond ni rekel nič. Sklenil je roke, kakor da bi molil, in gledal v strop. Nato je plosknil z rokami: »Vse, kar ste danes povedali, potrjuje misel, ki me že nekaj dni … Toda vse ob svojem času, o tem moram še premisliti. Medtem kar nadaljujte svoje delo. Bravo, Casaubon, znova bomo pregledali vašo pogodbo, saj ste dragocen sodelavec. In v knjigo vnesite obilico kabale in računalnikov. Računalnike izdelujejo iz silicija, mar ne?«

»Toda silicij ni kovina, temveč nekovina.«

»Ali boste zdaj dlakocepili okrog predpon? In kaj je, rosa rosarum? Računalnike noter in kajpak kabalo!«

»Tudi ta ni kovina,« sem vztrajal.

Pospremil nas je k vratom. Na pragu mi je rekel: »Casaubon, založništvo je umetnost, ne pa znanost. Ne igramo se revolucionarjev, katerih čas je minil. Vstavite kabalo. Ah, da ne pozabim, vaše poročilo o stroških: dovolil sem si od njih odbiti strošek za spalnik. Pa ne zaradi skoposti, upam, da mi verjamete, temveč zato, ker je raziskavi v pomoč, kako bi se izrazil, špartanski duh. Drugače lahko izgubite vero vanjo.«

Znova nas je poklical k sebi čez nekaj dni. Belbu je povedal, da ima v pisarni gosta, ki nas je hotel spoznati.

Odšli smo tja. Garamond je kratkočasil debelega gospoda z obrazom tapirja, svetlimi brki pod velikim živalskim nosom in brez brade. Dobil sem občutek, da ga od nekod že poznam, nato pa sem se spomnil: bil je profesor Bramanti, ki sem ga poslušal v Riu, referendar ali nekaj takega tistega rožnokrižarskega reda.

»Profesor Bramanti meni,« je rekel Garamond, »da je za preudarnega založnika, ki zna presoditi kulturno ozračje sedanjega časa, napočil pravi trenutek, da začne izdajati zbirko o okultnih vedah.«

»Za … Manuzia,« je predlagal Belbo.

»Za koga drugega pa?« se je zvito nasmehnil gospod Garamond. »Profesor Bramanti, ki mi ga je med drugim priporočil moj dragi prijatelj, doktor De Amicis, pisec prekrasne knjige Kronike zodiaka, ki smo jo izdali letos, se pritožuje, da tista peščica zbirk, kar jih je na tem področju – in so skoraj vedno delo neresnih in neverodostojnih založnikov, ki so že znano površinski, nepošteni, nekorektni oziroma še več, nenatančni –, dela namreč krivico bogastvu oziroma globini tega področja preučevanja …«

»Po propadih utopij sodobnega sveta je dozorel čas za to prevrednotenje kulture že pozabljene preteklosti,« je rekel Bramanti.

»To, kar pravite, je sveta resnica, gospod profesor. Toda morate nam odpustiti našo – ne bi hotel reči nevednost – našo negotovost na tem področju: kaj imate v mislih, ko govorite o okultnih vedah? Spiritizem, astrologijo, črno magijo?«

Bramanti je obupano zamahnil z roko: »Za božjo voljo vendar! Vse to so zgolj prazne marnje, s katerimi zastrupljajo naivne. Jaz govorim o pravi znanosti, pa čeprav okultni. Ta seveda lahko zajema tudi astrologijo, če je to primerno, vendar ne tiste vrste, ki pove strojepiski, ali bo naslednjo nedeljo spoznala moškega svojih sanj. V mislih imam prej tisto – če navedem primer –, ki resno preučuje dekane.«

»Razumem. Znanstven pristop. Take stvari se ujemajo z našo usmeritvijo, to je kot pribito, toda ali ste lahko bolj izčrpni?«

Bramanti se je udobno namestil v naslanjaču in se razgledal po sobi, kakor da bi iskal astralne navdihe. »Z veseljem vam bom navedel nekaj primerov. Rekel bi, da bi bil idealni bralec takšne zbirke kak rožnokrižarski adept in zato izvedenec in magiam, in necromantiam, in astrologiam, in geomantiam, in pyromantiam, in hydromantiam, in chaomantiam, in medicinam adeptam, če citiram Azothovo knjigo, tisto, ki jo je – tako je povedano v Raptusu philosophorumu – neko skrivnostno dekle dalo Stavroforu. Toda adeptovo znanje sega tudi na druga področja, kot so fiziognoza, ki obravnava okultno fiziko, statiko, dinamiko in kinematiko, ezoterično astrologijo in biologijo, kozmognoza, ki prav tako preučuje astrologijo, vendar z astronomskega, kozmološkega, fiziološkega, ontološkega vidika, antropognoza, ki preučuje skladnostno anatomijo, prerokovalske vede, fiziologijo fluidov, psihokirurgijo, družbeno astrologijo in hermetizem zgodovine, nato so še kvalitativne matematike, torej – le koga učim – aritmologija oziroma umetnost števil … Potrebno pa bi bilo tudi predhodno znanje o kozmografiji nevidnega, magnetizmu, avrah, sanjah, fluidih, psihometriji in jasnovidstvu – in na splošno preučevanje drugih petih zunajtelesnih čutov –, da ne govorim o horoskopski astrologiji, ki se pri priči izrodi, kakor hitro k njej ne pristopimo karseda previdno – nato pa še o fiziognomiji, branju misli, raznih umetnostih prerokovanja (tarot karte, sanjske knjige …) vse do najvišjih stopenj, kot sta preroštvo in ekstaza. Potrebne bodo tudi dovoljšnje informacije o ravnanju s fluidi, o alkimiji, spagiriki, telepatiji, eksorcizmu, obredni in rotitveni magiji, osnovni teurgiji. Glede pravega in resničnega okultizma bi priporočal raziskave s področja izvorne kabale, brahmanizma, gimnozofije, memfiških hieroglifov …«

»Templjarske fenomenologije,« se je vtaknil Belbo.

Bramanti je kar zažarel: »Brez najmanjšega dvoma. Toda skoraj bi pozabil, najprej bi bilo treba omeniti nekromantijo in čarovništvo nebelih ras, onomantijo, preroške zanose, prostovoljno tavmaturgijo, sugestijo, jogo, hipnotizem, somnambulizem, kemijo živega srebra … Wronski je za mistična stremljenja svetoval upoštevanje tehnik obsedenih nun iz Louduna, krče svetega Medarda ali vidovico, skrivne napoje: egiptovsko vino, eliksir življenja in arzenikove raztopine. Za princip slabega bi rekel – vem, da s tem preidemo na najbolj kočljiv razdelek možne zbirke –, da bi morali bralca seznaniti z misteriji Belcebuba kot samouničevanjem in s Satanom kot s prestola odstavljenim vladarjem, Evrinomom, Molohom, inkubusi in sukubusi. Za princip dobrega pa z nebeškimi skrivnostmi svetega Mihaela, Gabrijela in Rafaela ter agatodemonov. Potem z misteriji Izide, Mitre, Morfeja, Samotrakije in Elevzine ter z naravnimi skrivnostmi moškega spola, falusa, lignuma vitae, clavisa scientioruma, Bafometa, beta, z naravnimi skrivnostmi ženskega spola, Cerero, Kteis, Patero, Kibelo, Astarto.«

Gospod Garamond se je nagnil naprej s priliznjenim nasmeškom: »Saj ne boste spregledali gnostikov …«

»Kajpak da ne, dasi kroži o tem veliko neresnega. Vsekakor pa je vsak zdrav okultizem gnoza.«

»Prav to sem imel v mislih,« je rekel Garamond.

»In vse to bi bilo dovolj za sestavo zbirke?« je nedolžno vprašal Belbo.

Bramanti je napihnil lica in se v hipu spremenil iz tapirja v hrčka. »Dovolj … za začetek, ne pa tudi za posvečence. Toda že s kakšnimi petdesetimi knjigami v zbirki bi lahko navdušili na tisoče bralcev, ki samo čakajo na verodostojno besedo … Z vložkom nekaj sto milijonov lir – prišel sem prav k vam osebno, doktor Garamond, ker vem, da ste se pripravljeni podati v najbolj velikodušne pustolovščine – in s skromnim odstotnim deležem zame kot glavnega urednika zbirke …«

Bramanti je povedal dovolj in Garamond je izgubil vsako zanimanje zanj. Na hitro ga je odslovil z velikimi obljubami: komite svetovalcev bo natančno preučil njegov predlog.

42

Toda vedite, da smo vsi soglasni ne glede na to, kaj izjavimo.

(Turba Philosophorum)

Ko je Bramanti odšel, je Belbo pripomnil, da bi si moral izvleči čep. Gospod Garamond tega izraza ni poznal in Belbo mu ga je poskusil pojasniti z nekaj spoštljivimi parafrazami, a brez uspeha.

»Kakorkoli že,« je rekel Garamond, »ne zapletajmo. Tisti gospod še pet besed ni spregovoril, pa sem že vedel, da ni naša stranka. On že ne, toda tisti, o katerih je govoril, torej pisci in bralci, pa so. Tale Bramanti mi je potrdil zamisli, ki so mi rojile po glavi prav v zadnjih dneh. Gospodje, oglejte si tole.« In s teatralično kretnjo je izvlekel iz predala tri knjige.

»To so tri knjige, ki so izšle v zadnjih letih in doživele precejšen uspeh. Prva je v angleščini in je sicer nisem prebral, toda njen avtor je zelo znan kritik. In kaj je napisal? Preberite podnaslov: gnostični roman. Zdaj pa poglejte tole: navidezno kriminalni roman, prava uspešnica. In o čem govori? O neki gnostični cerkvi iz okolice Torina. Ali vi veste, kdo so tile gnostiki …« Ustavil nas je z gibom roke: »Ni pomembno, dovolj je, da vem, da so nekaj demonskega … Vem, saj vem, da sem morda prehiter, toda nočem govoriti tako kot vi, temveč tako kot tisti Bramanti. V tem trenutku sem založnik, ne pa profesor primerjalne gnozeologije ali česa takega. Kaj sijajnega, obetavnega, mamljivega oziroma še več, nenavadnega sem zaznal v Bramantijevem govorjenju? Njegovo izjemno sposobnost povezovanja vsega z vsem. Že res, da ni omenil gnostikov, toda vi sami ste videli, da bi jih nekje med geomantijo, gerovitalom in živosrebrnim Radamesom lahko. In zakaj vztrajam pri tem? Ker imam tukaj neko drugo knjigo slavne novinarke. Govori o neverjetnih stvareh, ki se dogajajo v Torinu, zamislite si, v Torinu, mestu avtomobilov: uročevalke, črne maše, klicanje hudiča, in to vse za ljudi, ki za to plačujejo, ne pa za kakšne siromake z juga. Casaubon, Belbo mi je povedal, da ste bili v Braziliji in se tam udeležili satanskih obredov tistih divjakov … Že v redu, pozneje mi boste povedali, kdo so bili v resnici, toda to ne spremeni ničesar. Brazilija je tukaj, gospodje moji. Prejšnji dan sem šel osebno v tisto knjigarno, kako se že imenuje, ah, saj je vseeno, to je knjigarna, v kateri so pred šestimi ali sedmimi leti prodajali anarhistična besedila, knjige o revolucionarjih, tupamarih, teroristih oziroma še več, o marksistih … In torej? Kaj pa zdaj prodajajo v njej? Stvari, o katerih je govoril Bramanti. Res je, danes živimo v zmedi, in če se odpravite v kakšno katoliško knjigarno, v katerih so bili nekdaj zgolj katekizmi, lahko danes najdete v njej tudi prevrednotenje Lutra, no, vseeno pa ne bi našli knjige, v kateri bi pisalo, da je vera ena sama prevara. Nasprotno pa v knjigarnah, o katerih govorim, prodajajo tako pisce, ki verujejo, kot tiste, ki pravijo, da je vse skupaj le prevara, in je pomembno zgolj to, da je tema, kako se že reče …«

»Hermetična,« je vskočil Diotallevi.

»Ja, mislim, da je to pravi izraz. Videl sem vsaj deset knjig o Hermesu. In govoril vam bom prav o nečem takšnem: o projektu Hermes. Podajmo se v smer te veje človeškega znanja.«

»Zlate veje,« je rekel Belbo.

»Natanko tako,« se je strinjal Garamond, ne da bi dojel literarni pomen pripombe, »to je zlata jama. Spoznal sem, da tile prebavijo vse, da je le hermetično, kot ste se izrazili vi, saj navaja vse ravno nasprotno od tistega, kar so prebrali v šolskih knjigah. Poleg tega mislim, da je to tudi kulturna dolžnost: sicer po vokaciji nisem kak dobrotnik, toda v teh tako mračnih časih dati komu upanje, odškrniti vrata v nadnaravno … Pa vendar ima založba Garamond že od nekdaj znanstveno poslanstvo …«

Belbo se je zdrznil. »Zdelo se mi je, da ste mislili na založbo Manuzio.«

»Na obe. Poslušajte me. Brskal sem po tisti knjigarni, nato pa sem šel v drugo, zelo resno, kjer pa so vseeno imeli precej dobro založene police z okultnimi vedami. O teh temah obstajajo študije na univerzitetni ravni, tam pa so bile kar poleg knjig, ki so jih napisali takšni, kot je tisti Bramanti. Zdaj pa pomislimo: Bramanti univerzitetnih avtorjev nemara nikoli ni srečal, jih je pa bral, in bral jih je, kot da bi bili njemu enaki. To so ljudje, ki, karkoli jim že rečete, mislijo, da se to nanaša na njihove težave, tako kot v basni o mačku in dveh zakoncih, ki se pričkata o ločitvi, maček pa misli, da se prerekata o drobovini za njegov zajtrk. To ste lahko opazili tudi vi, Belbo, ko ste navrgli nekaj o templjarjih, on pa je to takoj zagrabil, okej, vključili bomo tudi templjarje, kabalo, loto in kavno usedlino. Vsejedci so. Vsejedci. Ste videli Bramantijev obraz: tak kot pri glodalcih. Pred očmi imam že neizmerno bralstvo, razdeljeno v dve veliki kategoriji, in za cele legije ga je. In primis so tisti, ki o tem pišejo, in Manuzio jih pričakuje z odprtimi rokami. Da bi jih pritegnili, bo dovolj že ena zbirka, o kateri se bo glas razširil in bi se lahko imenovala, no, pa premislimo …«

»Tabula smaragdina,« je predlagal Diotallevi.

»Kako? Ne, to je preveč zapleteno, meni na primer ničesar ne pove. Moralo bi biti kaj takega, kar bi spominjalo na nekaj drugega …«

»Razodeta Izida,« sem se spomnil.

»Razodeta Izida! Dobro zveni, bravo, Casaubon, spominja na Tutankamona, na skarabeja, piramide. Razodeta Izida z malce črnomagijskimi platnicami, vendar ne preveč. Lahko gremo naprej. Nato je druga kategorija, torej tisti, ki kupujejo. Že res, prijatelji moji, da mi boste rekli, da Manuzia ne zanimajo tisti, ki kupujejo. Pa bi res moralo biti vedno tako? Tokrat, gospodje moji, bomo prodajali Manuzijeve knjige, in to bo kvalitativni skok naprej! Naposled ostanejo še študije na znanstveni ravni in tu stopi na prizorišče Garamond. Poleg zgodovinskih študij in drugih univerzitetnih zbirk si bomo našli resnega svetovalca in začeli izdajati tri ali štiri knjige na leto v resni, strogi zbirki z enoznačnim in vendar slikovitim imenom …«

»Hermetica,« je rekel Diotallevi.

»Odlično! Klasično, dostojanstveno. Verjetno me boste vprašali, zakaj zapravljati denar pri Garamondu, če pa ga lahko služimo z Manuziem? Resna zbirka bo nekakšna vaba, privabila bo preudarne osebe s še drugimi predlogi, ki bodo pokazale na prave poti, in pritegnila bo tudi druge, torej razne Bramantije, ki jih bomo preusmerili k Manuziu. Ta projekt, projekt Hermes, se mi zdi popoln, je čista, dobičkonosna operacija, ki bo okrepila sodelovanje in pretok novih zamisli med obema hišama … Gospodje, na delo. Pojdite v knjigarne, sestavite bibliografije, zahtevajte kataloge, pozanimajte se, kaj počno v drugih državah … Kdo ve, koliko takih oseb z znanjem je že šlo skozi naše prostore, vi pa ste se jih znebili, ker nismo vedeli, kaj bi z njimi. In Casaubon, lepo prosim, dajte v zgodbo o kovinah nekaj alkimije. Zlato je kovina, tako vsaj upam. Pripombe prihranite za pozneje. Saj sami veste, da sem dovzeten za kritiko, predloge, oporekanja, kot je to v navadi med kulturnimi ljudmi. Projekt teče od tega trenutka dalje. Gospa Grazia, naj vstopi tisti gospod, ki čaka že dve uri, saj tako vendar ne moremo postopati z Avtorjem!« je rekel, ko nam je odprl vrata in skušal biti tako glasen, da bi se ga slišalo do sprejemnice.

43

Navadni ljudje, ki jih lahko srečamo na ulici … se na skrivaj posvečajo črni magiji, povezujejo se ali pa se skušajo povezovati z duhovi teme, da bi ustregli svoji težnji po častihlepnosti, sovraštvu, ljubezni, da bi storili – z eno besedo – zlo.

(Joris Karl Huysmans, Predgovor k Jules Bois,

Le satanisme et la magie, Flammarion, Pariz, 1895, str. VIII–IX)

Mislil sem, da je bil projekt Hermes šele na ravni pravkar skicirane zamisli. Toda nisem še poznal gospoda Garamonda. Ko sem se v naslednjih dneh veliko zadrževal po knjižnicah in iskal ilustracije o kovinah, so pri Manuziu že delali.

Dva meseca pozneje sem v Belbovi pisarni našel svežo, pravkar natisnjeno številko revije Enotrijski parnas. V njej je bil dolg članek z naslovom Preporod okultizma, v katerem je znani hermetik doktor Moebius – to je bil najnovejši psevdonim Belba, ki si je na ta način prislužil prve točke pri projektu Hermes – govoril o čudežnem preporodu okultnih znanosti v sodobnem svetu in naznanjal, da namerava založba Manuzio kreniti v to smer s svojo novo zbirko Razodeta Izida.

Medtem je gospod Garamond napisal vrsto pisem raznim revijam o hermetizmu, astrologiji, tarotu, ufologiji, se vanje podpisal z izmišljenim imenom in jih spraševal po novi zbirki, ki jo je napovedala založba Manuzio. Uredniki teh revij so mu zato telefonarili in ga spraševali po njej, on pa je ostajal skrivnosten, češ da trenutno še ne more razkriti prvih deset naslovov, ki so sicer v pripravi. Na ta način so bili okultistični krogi, ki so bili zagotovo že precej vznemirjeni zaradi nenehnih tamtamov, že seznanjeni s projektom Hermes.

»Spremenimo se v cvetlice,« nam je govoril gospod Garamond, ki nas je pravkar poklical v sobano z globusom, »in čebele bodo priletele.«

To pa še ni bilo vse. Garamond nam je hotel pokazati reklamni prospekt (dépliant, kakor mu je rekel on – toda tako se mu pač reče v milanskih založbah, kot se na primer reče tudi sitroen ali pa devedeset): bil je zelo preprost, na štirih straneh, vendar na bleščečem se papirju. Na prvi strani je bilo tisto, kar naj bi bilo osnutek platnic zbirke, in sicer nekakšen pečat v zlatem (imenuje se Salomonov pentagram, nam je razložil Garamond) na črni podlagi, na robu strani pa je bilo nekakšno okrasje, ki je spominjalo na med sabo prepleteno množico svastik (to je azijska svastika, je bil natančen Garamond, ki teče v smeri gibanja sonca, in ne tista nacistična, ki teče v smeri urinih kazalcev). Zgoraj, na mestu naslovov posameznih knjig iz zbirke, je bil napis: »Več je stvari na nebu in zemlji …« Na notranjih straneh so se poveličevale zasluge Manuzia v službi kulture, učinkoviti slogani pa so poudarjali zahteve sodobnega sveta po globljih in bolj sijajnih resnicah od tistih, ki jih lahko ponudi znanost: »Iz Egipta, iz Kaldeje, iz Tibeta, pozabljeno znanje – za duhovni preporod Zahoda.«

Belbo ga je vprašal, komu so namenjeni ti prospekti, in Garamond se je nasmehnil, kakor se nasmehne, bi rekel Belbo, le malopridna desna roka asamskega radže. »Iz Francije sem si naročil letopis vseh sedanjih skrivnih združenj na svetu in ne vprašajte me, kako lahko obstaja javni letopis skrivnih združenj. Pač obstaja in tule je: éditions Henry Veyrier, z naslovom, telefonsko številko, poštno številko. Torej, Belbo, preglejte ga in izločite tista, ki za nas niso pomembna, saj sem opazil, da so v njem tudi jezuiti, Opus dei, karbonarji in Rotary Club, ter poiščite vsa tista z okultnim pridihom, od katerih sem jih nekaj že podčrtal.«

Začel je listati po njem: »Poglejte: Absolutisti (ki verjamejo v metamorfozo), Aetherius Society of California (skrbi za telepatske stike z Marsom), Astara iz Lozane (prisega na absolutno skrivnost), Atlanteans iz Velike Britanije (iskanje izgubljene sreče), Builders of the Adytum iz Kalifornije (alkimija, kabala, astrologija), Cercle E. B. iz Perpignana (posvečeno Hator, boginji ljubezni in čuvajki Gore mrtvih), Cercle Eliphas Lévi iz Maula (ne vem, kdo je ta Lévi, bržkone je to tisti francoski antropolog ali kakorkoli mu je že bilo ime), Chevaliers de l’Alliance Templaire iz Toulousa, Collège des Druides des Gaules, Convent Spiritualiste de Jericho, Cosmic Church of Truth iz Floride, Eglise Traditionelle d’Ecône iz Švice, mormoni (o teh sem nekoč celo bral v neki kriminalki, a morebiti ne obstajajo več), Church of Mithra iz Londona in Bruslja, Church of Satan iz Los Angelesa, Eglise Luciférienne Unifée de France, Eglise Rosicrucienne Apostolique iz Bruslja, Enfants de la Ténébre ou Ordre Vert iz Slonokoščene obale (ne, morda teh ne bi, saj kdo ve, v kakšnem jeziku pišejo), Escuela Hermetista Occidental de Montevideo, National Institute of Kabbalah z Manhattna, Central Ohio Temple of Hermetic Science, Tetra-Gnosis iz Čikaga, Frères Anciens de la Rose-Croix iz Saint-Cyr-sur-Mer, Fraternité Internationale d’Isis iz Grenobla, Ancient Bavarian Illuminates iz San Francisca, Johanniter-Bruderschaft für die Auferstehung der Templer iz Kassla, The Sanctuary of the Gnosis iz Sherman Oaksa, Grail Foundation of America, Sociedade do Graal do Brasil, Hermetic Brotherhood of Luxor, Lectorium Rosicrucianum iz Nizozemske, Mouvement du Graal iz Strasbourga, Order of Anubis iz New Yorka, Temple of Black Pentacle iz Manchestra, Odinist Fellowship iz Floride, Red hlačne podveze (v tem je zagotovo celo angleška kraljica), Orden vom Vril (neonacistično prostozidarstvo, brez naslova), Militia Templi iz Montpelliera, Samostojni red Sončnega templja iz Monte Carla, Rožni križarji iz Harlema (ali razumete? Zdaj celo črnci!), Wicca (luciferska združba keltske observance, kličejo 72 duhov kabale) … skratka, ali naj sploh nadaljujem?«

»Pa vse te združbe tudi v resnici obstajajo?«

»Obstajajo vse te in še veliko drugih. Gospodje, na delo, sestavite dokončni seznam in potem jim bomo poslali naš prospekt. Tudi če so iz tujine. Med temi ljudmi novice hitro krožijo. Tako nam ostane samo še nekaj: morali bomo hoditi v ustrezne knjigarne in govoriti ne le s knjigarnarji, temveč tudi s kupci, in v pogovoru omeniti, da obstaja takšna in takšna zbirka.«

Diotallevi ga je opozoril, da se sami ne bi smeli tako izpostaviti in da bi bilo treba za tako delo najti propagandiste, ki ne bi vzbujali suma, Garamond pa nam je rekel, naj jih kar mi sami najdemo: »Da so le zastonj.«

»Res lepa zahteva,« je pripomnil Belbo, ko smo se vrnili v pisarno. Toda bogovi podzemlja so nas čuvali. Prav v tistem trenutku je namreč vstopila Lorenza Pellegrini, bolj sončna kot kadarkoli prej, Belbo je kar zažarel, njej pa so pozornost pritegnili prospekti.

Ko je izvedela za projekt sosednje založbe, se ji je razjasnil obraz: »Čudovito! Imam zelo simpatičnega prijatelja, bivšega urugvajskega tupamara, ki dela za revijo Picatrix in me kar naprej vodi na spiritistične seanse. Tam sem se spoprijateljila s čudovito ektoplazmo, ki že vsakič povpraša po meni, kakor hitro se materializira!«

Belbo je pogledal Lorenzo, kakor da bi jo hotel nekaj vprašati, nato pa si je premislil. Mislim, da se je že navadil poslušati Lorenzo o njenih najbolj skrb vzbujajočih znanstvih, a se je odločil, da se bo ukvarjal le s tistimi, ki bi lahko ogrožala njegovo ljubezensko zvezo (jo je ljubil?). V omembi Picatrixa je prej kot polkovnikovo prikazen videl tisto preveč simpatičnega Urugvajca. Toda Lorenza je že prešla na druge stvari in nam povedala, da hodi v tiste majhne knjigarne, v katerih prodajajo takšne knjige, kakršne bi na Garamondu radi izdajali v zbirki Razodeta Izida.

»Prava paša za oči so, veste,« je rekla. »V njih najdem zdravilna zelišča in navodila za izdelavo homunkula, prav tako kakor je Faust storil s trojansko Heleno, oh, Jacopo, narediva ga, tako močno si želim homunkula od tebe, nato pa ga bova imela kot kakšnega jazbečarja. Čisto preprosto je, v njih piše, da je treba zbrati v ampulo malo človeškega semena, upam, da ti to ne bi bilo težko, hej, nikar mi ne zardevaj, prismuknjenec. Nato ga zmešaš s hippomene, ki naj bi bila nekakšna tekočina, dobljena s … sekrac… sekirac… kako se že reče? …«

»Sekrecijo,« je rekel Belbo.

»Res? Skratka, tisto, kar izločajo breje kobile, in – če prav razumem – je najteže priti do tistega. Če bi bila jaz breja kobila, že ne bi marala, da mi pridejo jemat mojo hipomeno, še zlasti, če bi bili to neznanci, menda pa se jo da kupiti že zapakirano kot dišeče paličke. Nato vse skupaj zliješ v posodo, pustiš, da se kvasi štirideset dni, in počasi nastane figurica, majhen fetus, ki v naslednjih dveh mesecih zraste v zelo ljubkega homunkula. Ta stopi iz posode in ga imaš na voljo – mislim, da nikoli ne umrejo, in pomisli, Jacopo, da ti nosi celo rože na grob, ko te enkrat ni več!«

»In kaj si še videla v tistih knjigarnah?« je vprašal Belbo.

»Prekrasne ljudi, take, ki govorijo z angeli, ki izdelujejo zlato, potem poklicne čarodeje, ki imajo obraze kakor poklicni čarodeji …«

»Kakšne obraze pa imajo poklicni čarodeji?«

»Ponavadi imajo orlovski nos, obrvi kot kakšen Rus in preteče oči. Imajo dolge lase, kot so jih nekoč imeli slikarji, brado, ki ni gosta, temveč je le sem pa tja kak čop dlak od brade do lic, brki jim štrlijo naprej in v šopih segajo čez ustnice, kar pa je logično, saj imajo ubožci zelo ozke ustnice in štrleče zobe, ki so rahlo nametani drug čez drugega. S takimi zobmi se ne bi smeli smejati, a se, in to sladko, vendar pa te z očmi (saj sem rekla, da so preteče, mar ne?) nemirno prebadajo.«

»Facies hermetica,« je pripomnil Diotallevi.

»Res? Torej veste. Kadar v knjigarno kdo vstopi in povpraša po kakšni knjigi, na primer z molitvami proti zlim duhovom, knjigarnarju takoj svetujejo primerno knjigo, ki pa je seveda nima. Če pa se z njimi spoprijateljiš in jih vprašaš, ali je tista knjiga učinkovita, se ti znova razumevajoče nasmehnejo, kakor da bi govorili z otrokom, in te opozorijo, da je treba biti pri teh stvareh zelo previden. Nato ti povejo grozljive stvari, ki so jih hudiči storili njihovim prijateljem, zaradi česar se prestrašiš, oni pa te pomirijo, češ da gre dostikrat zgolj za histerijo. Skratka, nikoli ne izveš, ali v to verjamejo ali ne. Knjigarnarji mi pogosto podarijo dišeče paličke in nekoč sem od enega dobila majhno slonokoščeno ročico proti urokom.«

»Če se ti bo torej ponudila priložnost,« ji je rekel Belbo, »ko pohajkuješ po takih krajih, vprašaj tiste ljudi, ali kaj vedo o novi Manuzijevi zbirki, in jim pokaži ta prospekt.«

Lorenza je odšla z ducatom prospektov. Domnevam, da je bila v naslednjih tednih prizadevna tudi ona, vendar si nisem zamišljal, da bi vse skupaj lahko potekalo s tako naglico. V nekaj mesecih gospa Grazia že ni več vedela, kako bi se otresla diabolikov, kakor smo poimenovali SZP-jevce, ki jih je privlačilo okultno. In kot je zahtevala njihova narava, jih je bilo za celo legijo.

44

Prikliči sile mize zveze z uporabo najvišjega obreda pentagrama, z aktivnim in s pasivnim duhom, z Eheiehom in Aglo. Vrni se k oltarju in izgovori naslednjo invokacijo enohijskih duhov: Ol Sonuf Vaorsag Goho Iad Balt, Lonsh Calz Vonpho, Sobra Z-ol Ror I Ta Nazps, od Graa Ta Malprg … Ds Hol-q Qaa Nothoa Zimz, Od Commah Ta Nopbloh Zien …

(Israel Regardie, The Original Account of the Teachings, Rites and Ceremonies of the Hermetic Order of the Golden Dawn, Ritual for Invisibility, Llewellyn Publications, St. Paul, 1986, str. 423)

Imeli smo srečo, saj je bil naš prvi sestanek na najvišji ravni – vsaj v okviru namenov naše posvetitve.

Za to priložnost je bil naš trio, Belbo, Diotallevi in jaz, v polnem številu in ob prihodu gosta je le malo manjkalo, da nismo zavpili od presenečenja. Imel je namreč takšno facies hermetica, kot jo je opisala Lorenza Pellegrini, poleg tega pa je bil oblečen v črno.

Vstopil je, se previdno razgledal naokrog in se predstavil: »Profesor Camestres.« Na vprašanje »Profesor česa?« je nedoločno odmahnil z roko, kakor da bi pričakoval od nas več diskretnosti. »Oprostite mi,« je rekel, »toda ne vem, ali vas te stvari zanimajo s čisto poklicnega, trgovskega vidika, ali ste povezani s kakšno posvečensko skupino …«

Pomirili smo ga. »Nemara sem pretirano previden,« je rekel, »toda ne bi rad imel opravka s kom iz skupine OTO.« Spričo našega začudenja pa še: »Ordo Templi Orientis, skupinica zadnjih domnevnih privržencev Aleisterja Crowleyja … Vidim, da niste povezani z … Tako je še bolje, saj ne bo predsodkov z vaše strani.« Privolil je, da se usede. »Kajti poglejte, delo, ki bi vam ga rad zdajle predstavil, pogumno nasprotuje Crowleyju. Vsi, z mano vred, smo še vedno zvesti razodetjem iz Liber AL vel legis, ki jo je, kot nemara veste, leta 1904 narekovala Crowleyju v Kairu neka višja inteligenca z imenom Aiwaz. Privrženci OTA se še danes držijo tega besedila in njegovih štirih izdaj, od katerih je prva izšla devet mesecev pred izbruhom vojne na Balkanu, druga devet mesecev pred izbruhom prve svetovne vojne, tretja devet mesecev pred kitajsko-japonsko vojno, četrta devet mesecev pred pokoli španske državljanske vojne …«

Nisem si mogel kaj, da si ne bi prekrižal prstov. To je opazil in se otožno nasmehnil: »Lahko razumem vašo negotovost. Kaj se bo zgodilo čez devet mesecev, saj je tole, kar sem vam prinesel, že peta izdaja te knjige? Nič, o tem ste lahko prepričani, ker gre za dopolnjeni Liber legis. Imel sem namreč to srečo, da me ni obiskala le nekakšna preprosta višja inteligenca, temveč sam Al, najvišji princip oziroma Hoor-paar-Kraat, ki je dvojnik ali mistični dvojček Ra-Hoor-Khuita. Jaz moram poskrbeti zgolj za to – tudi proti zlim vplivom –, da bo moja knjiga izšla natanko ob zimskem sončnem obratu.«

»Menim, da bi se to dalo urediti,« je spodbudno rekel Belbo.

»To me zelo veseli. Knjiga bo povzročila vršanje v krogih posvečencev, saj je – to ste lahko dojeli – moj mistični vir resnejši in verodostojnejši od Crowleyjevega. Ni mi jasno, kako je Crowley lahko izvajal obrede Zveri, ne da bi se menil za liturgijo meča. Le s potegom meča iz nožnice je namreč lahko razumljivo, kaj je mahapralaja oziroma tretje oko kundalinija. Poleg tega v svoji aritmologiji, ki vsa temelji na številu Zveri, ni upošteval novih števil 93, 118, 444, 868 in 1001.«

»Kaj pa pomenijo?« je vprašal Diotallevi, ki je pri priči zastrigel z ušesi.

»Ah,« je rekel profesor Camestres, »že v prvi Liber legis je zapisano, da je vsako število neskončno in zato ni razlike med njimi!«

»Razumem,« je rekel Belbo. »Pa se vam ne zdi, da bi bilo vse to nekam preveč zapleteno za povprečnega bralca?«

Camestresa je skoraj vrglo s stola. »Toda to je absolutno nepogrešljivo! Vsakdo, kdor bi dojel te skrivnosti brez nujno potrebne pravilne priprave, bi strmoglavil v Brezno! Verjemite mi, da tvegam že s tem, ko jih bom dal prikrite v javnost. Gibljem se v krogih čaščenja Zveri, toda bolj radikalno od Crowleyja, kar preberite si moje strani o congressusu cum daemone, pravila za pripravo templja in telesno združitev s Škrlatno žensko in Zverjo, ki jo Ta jaha. Crowley se je ustavil pri tako imenovanem protinaravnem congressusu carnale, jaz pa skušam prestaviti obred onkraj zlega, kot ga dojemamo, segam po nedoumljivem, absolutni čistosti Goetie, skrajnem pragu Bas-Aumgna in Sa-Ba-Fta …«

Belbu ni preostalo drugega, kakor da potipa po Camestresovih finančnih zmožnostih. To je storil s precejšnjim ovinkarjenjem in naposled se je izkazalo, da tale, kot že prej Bramanti, ni imel nobenega namena, da bi bil samozaložnik. Zato ga je začel odklapljati in mu vljudno predlagal, da bi tipkopis obdržali za kak teden, ga pregledali, potem bi se pa že videlo. Toda v tistem trenutku si je Camestres prižel tipkopis k prsim in odločno izjavil, da z njim še nikoli niso tako nezaupljivo ravnali, ter odšel, pri tem pa dal vedeti, da pozna sredstva, kako nas pripraviti do obžalovanja, ker smo ga užalili.

Kljub temu pa smo že v kratkem dobili na voljo na ducate rokopisov zanesljivih SZP-jevcev. Morali smo opraviti tudi nekakšno minimalno selekcijo, saj smo te knjige hoteli tudi prodajati. Da bi vse rokopise prebrali, ni prišlo v poštev, zato smo pregledali kazala, jih malo prelistali, potem pa drug drugega obveščali o tem, kar smo odkrili.

45

In iz tega se porodi nenavadno vprašanje: Ali so stari Egipčani poznali elektriko?

(Peter Kolosimo, Terra senza tempo,

Sugar, Milano, 1964, str. 111)

»Našel sem besedilo o izginulih civilizacijah in skrivnostnih krajih,« je rekel Belbo. »Na začetku naj bi nekje pri Avstraliji obstajala celina Mu in od tam so se razvejali veliki migracijski tokovi. Eden je tekel proti otoku Avalon, drugi proti Kavkazu in proti izvirom Inda, poleg tega so še Kelti, pa utemeljitelji egipčanske civilizacije in naposled tisti Atlantide …«

»Nič novega: knjig tistih gospodov, ki pišejo o celini Mu, vama lahko natresem na mizo, kolikor hočeta,« sem rekel.

»Toda to besedilo bi se morda prodajalo. Poleg tega je v njem čudovito poglavje o grških selitvah na Jukatan, govori o nizkem reliefu nekega vojščaka v Chichén Itzi, ki je kot jajce jajcu podoben rimskemu legionarju.«

»Na vseh šlemih sveta so peresa ali pa konjske grive,« je rekel Diotallevi. »To še ni dokaz.«

»Morda zate, ne pa zanj. Ugotovil je, da kačo častijo vse civilizacije, in na podlagi tega sklepa, da so skupni izvori …«

»Le kdo ni častil kače?« ga je prekinil Diotallevi. »Razen seveda izvoljenega ljudstva.«

»Res je, častilo je teleta.«

»To je bil le trenutek slabosti. Jaz bi to besedilo zavrnil, četudi bi se prodajalo. Keltizem in arijanstvo, kali juga, zaton Zahoda in SS duhovnost. Nemara sem paranoičen, toda dozdeva se mi, da je avtor nacist.«

»Za Garamonda to ni nujno zadržek.«

»Že res, toda vse ima svojo mejo. Videl sem še eno knjigo, v kateri so palčki, vodne vile, salamandri, elfi, silfi in silfide, vile … Toda tudi tam se pojavijo izvori arijske civilizacije in baje so SS nastali iz sedmih palčkov.«

»Ne iz sedmih palčkov, iz Nibelungov.«

»Toda tu se govori o irskem malem ljudstvu in zlobne so vile, tile palčki so pa dobri, le malce nagajivi.«

»To knjigo daj na stran. In vi, Casaubon, kaj ste našli?«

»Le neko nenavadno besedilo o Krištofu Kolumbu, ki je pravzaprav grafološka analiza njegovega podpisa, v katerem avtor najde povezavo s piramidami. Kolumbov resnični namen je bila prenova jeruzalemskega Templja, saj je bil on sam veliki mojster templjarjev v izgnanstvu. Kakor je splošno znano, je bil portugalski Jud in zato strokovnjak za kabalo. Prav s talismanskimi rotitvami je pomiril neurja in ukrotil skorbut. Besedil o kabali si nisem ogledal, ker menim, da jih je prebral Diotallevi.«

»V vseh so hebrejske črke narobe napisane, fotokopirane so iz sanjskih bukev.«

»Nikar ne pozabita, da iščemo besedila za zbirko Razodeta Izida. Ne ukvarjamo se s filologijo. Morda so diabolikom všeč hebrejske črke, prerisane iz sanjskih bukev. Nisem prepričan o vseh prispevkih o prostozidarjih. Gospod Garamond mi je naročil, naj bom pri tem še posebno previden, saj se noče vmešavati v polemike med različnimi obredi. Vendar pa ne bi spregledal prispevka o prostozidarskem simbolizmu v jami v Lourdesu. Kot tudi ne tega drugega, zelo lepega, o pojavu nekega gentlemana, verjetno grofa Saint-Germaina, zaupnega prijatelja Franklina in Lafayetta, v trenutku snovanja zastave Združenih držav Amerike. Besedilo sicer dobro razloži pomen zvezd, razlaga o pomenu črt pa je popolnoma zmedena.«

»Grof Saint-Germain!« sem vzkliknil. »Glej no, glej!«

»Zakaj, ga mar poznate?«

»Če bi vama rekel, da ga, mi ne bi verjela. Pustimo zdaj to. Tukaj imam štiristo strani strahot, ki razkrivajo zmote sodobne znanosti: Atom – judovska laž; Einsteinova napaka in mistična skrivnost energije; Galilejevo slepilo in nesnovna narava Meseca in Sonca.«

»Če že govorimo o tem,« je rekel Diotallevi, »mi je bil še najbolj všeč pregled forteanskih ved.«

»Kaj pa so to?«

»Imenujejo se po Charlesu Hoyu Fortu, ki je zbral ogromno zbirko nenavadnih pojavov. Deževanje žab v Birmighamu, odtisi neke pravljične živali v Devonu, skrivnostne stopnice in odtisi pijavk na nekaterih gorskih hrbtih, nepravilnosti v precesiji enakonočij, napisi na meteoritih, črni sneg, krvavi dež, krilata bitja osem tisoč metrov visoko na palermskem nebu, svetleča se kolesa v morju, fosili gigantov, slap odmrlih listov v Franciji, padavine iz žive snovi na Sumatri in kajpak vsi odtisi na Machu Pichuju in drugih vrhovih Južne Amerike, ki izpričujejo pristanek mogočnih vesoljskih ladij v prazgodovini. Nismo sami v vesolju.«

»Ni slabo,« je rekel Belbo. »Vendar mene bolj zanima teh petsto strani o piramidah. Ali sta vedela, da je Keopsova piramida natanko na tridesetem vzporedniku, ki od vseh najdlje poteka po kopnem? Da so geometrijska razmerja Keopsove piramide enaka tistim pri Pedri Pintadi v Amazoniji? Da sta bili v Egiptu dve pernati kači, ena na Tutankamonovem prestolu, druga pa na piramidi v Sakari, kar nas vrača h Quetzalcoatlu?«

»Kaj pa ima Quetzalcoatl opraviti z Amazonijo, če pa pripada mehiškemu panteonu?« sem vprašal.

»No, nemara sem izpustil kakšno povezavo. Kako si po drugi strani razložiti, da so kipi na Velikonočnem otoku taki megaliti, kakršni so tisti keltski? Eno od polinezijskih božanstev se imenuje Ya, in to je očitno judovski Jod, tako kot je starodavni madžarski Io-v’, veliki in dobri bog? Neki starodaven mehiški rokopis prikazuje Zemljo kot kvadrat, obkrožen z morjem, sredi njega pa je piramida, ki nosi na svojem podnožju napis Aztlan, kar spominja na Atlasa ali Atlantido. Zakaj so piramide na obeh straneh Atlantika?«

»Zato ker je laže graditi piramide kot krogle. Zato ker veter ustvarja sipine v obliki piramide, ne pa Partenona.«

»Kako sovražim ta razsvetljenski duh,« je rekel Diotallevi.

»Naj nadaljujem. Rajev kult se v egipčanski veri ni pojavil pred novim kraljestvom in zato ima svoje izvore pri Keltih. Spomnita se svetega Miklavža in njegovih sani. V predzgodovinskem Egiptu so bile sani sončna ladja. Ker te sani ne bi mogle drseti po snegu v Egiptu, mora biti njihov izvor nordijski …«

Mimo tega nisem mogel: »Toda pred iznajdbo kolesa so uporabljali sani tudi na pesku.«

»Ne prekinjajte me. V knjigi piše, da je treba najprej ugotoviti analogije, potem pa še vzroke zanje. In tu piše, da so ne nazadnje vzroki znanstveni. Stari Egipčani so poznali elektriko, saj drugače ne bi mogli storiti vsega tistega, kar so. Neki nemški inženir, pristojen za bagdadsko kanalizacijo, je odkril še delujoče električne baterije, ki so izvirale iz obdobja Sasanidov. Pri izkopavanjih v Babiloniji so našli akumulatorje, ki so jih izdelali pred štiri tisoč leti. In naposled je bila skrinja zaveze (v kateri naj bi bili tabli z božjimi zapovedmi, Aronova palica in posoda z mano iz puščave) nekakšen električni trezor, sposoben proizvesti razelektrenja v velikosti petsto voltov.«

»To sem že videl v nekem filmu.«

»In kaj potem? Kje pa mislite, da scenaristi dobijo zamisli? Skrinja zaveze je iz akacijevega lesa in je znotraj in zunaj prevlečena z zlatom – po enakem principu so izdelani električni kondenzatorji: dva prevodnika, ki ju ločuje izolator. Obdajal jo je venec, ki je bil prav tako iz zlata. Postavljena je bila na neki suh kraj, kjer je magnetno polje dosegalo petsto do šesto voltov na kubični meter. Pravijo, da je Porsena z elektriko rešil svoje kraljestvo pred strašno živaljo, imenovano Volt.«

»Zato pa si je Alessandro Volta izbral tako eksotičen vzdevek. Prej je bil zgolj Szmrszlyn Krasnapolski.«

»Bodimo resni. Tudi zato, ker imam tule poleg rokopisov še šop pisem, iz katerih so razvidne povezave med Ivano Orleansko in Sibilinimi knjigami, med talmudsko demonko Lilit in veliko hermafroditsko materjo, med gensko kodo in marsovsko pisavo, med skrivno inteligenco rastlin, kozmičnim ponovnim rojstvom in psihoanalizo, Marxom in Nietzschejem z vidika nove angeologije, med zlatim rezom in starodavnim italijanskim mestecem Sassi di Matera v Basilicati, med Kantom in okultizmom, med elevzinskimi misteriji in džezom, med Cagliostrom in atomsko energijo, med homoseksualnostjo in gnozo, med golemom in razrednim bojem, naposled pa še pismo, ki najavlja delo v osmih knjigah o gralu in svetem Srcu.«

»Kaj pa hoče dokazati? Da je gral alegorija svetega Srca ali da je sveto Srce alegorija grala?«

»Razumem razliko in jo tudi spoštujem, vendar menim, da je zanj oboje v redu. Skratka, na tej stopnji ne vem več, kako naj ravnam. Morali bi povprašati gospoda Garamonda.«

In smo ga. Rekel nam je, naj načeloma ničesar ne zavržemo in naj prisluhnemo vsakemu.

»Toda poglejte,« sem mu rekel, »v večini teh besedil so teme, kakršne lahko najdemo v vseh kioskih na železniških postajah. Celo znani avtorji prepisujejo drug od drugega, eden v dokaz navaja trditev drugega, kot končni dokaz pa vsi navajajo neki Jamblihov stavek ali nekaj podobnega.«

»In kaj potem?« je rekel Garamond. »Bi vi želeli prodajati bralcem nekaj, o čemer nič ne vedo? Knjige iz zbirke Razodeta Izida morajo obravnavati enake teme, kot jih drugi s tega področja. Drug drugega potrjujejo, torej so resnični. Nikoli ne zaupajte izvirnosti.«

»V redu,« je rekel Belbo, »toda morali bi vedeti, kaj je res in kaj ni. Potrebovali bi svetovalca.«

»Kakšne vrste svetovalca?«

»Ne vem. Moral bi biti bolj preudaren od diabolikov, obenem pa poznati njihov svet. Poleg tega bi nas moral pravilno usmeriti pri zbirki Hermetica. Kak resen preučevalec renesančnega hermetizma …«

»Bravo,« je bil ciničen Diotallevi, »in ko mu boš dal prvič v roko gral in sveto Srce, bo odšel in zaloputnil vrata za sabo.«

»Ni nujno.«

»Jaz poznam pravo osebo,« sem se spomnil. »To je nekdo, ki je zares razgledan in jemlje te stvari dovolj resno, vendar z neko eleganco, rekel bi, da z malce ironije. Spoznal sem ga v Braziliji, toda zdaj bi moral biti v Milanu. Nekje bi še moral imeti njegovo telefonsko številko.«

»Navežite stike z njim,« je predlagal Garamond, »toda previdno, ker je vse odvisno od njegove cene. Poleg tega ga skušajte uporabiti še pri čudoviti pustolovščini kovin.«

Agliè je bil slišati vesel, ker sem ga poklical. Vprašal me je po novicah o prikupni Amparo, in ko sem mu dal plaho vedeti, da je ta zgodba že končana, se mi je opravičil in navrgel nekaj vljudnih pripomb o lahkotnosti, s katero si mlad človek lahko odpira nova poglavja v življenju. Omenil sem mu neki založniški projekt. Pokazal je zanimanje in mi rekel, da bi bil vesel, če bi se srečala. Dogovorila sva se za sestanek pri njem doma.

Od začetka projekta Hermes pa vse do tistega dne sem se lahkomiselno zabaval na račun mnogih. Zdaj pa so Oni na tem, da mi izdajo račun. Tudi jaz sem bil čebela in letel sem proti cvetlici, le da se tega še nisem zavedal.

46

Čez dan boš večkrat pristopil k žabi in izgovoril besede čaščenja. Prosil jo boš, naj stori čudeže, ki si jih želiš … Medtem boš izrezljal križ, na katerem jo boš žrtvoval.

(Iz nekega obreda Aleisterja Crowleyja)

Agliè je živel v bližini Trga Susa v mirni uličici, v gosposki hiši s konca stoletja, ki je bila zmerno secesijska. Odprl nam je starejši služabnik v črtastem suknjiču, ki nas je pospremil v majhno sprejemnico in nas prosil, naj tam počakamo na gospoda grofa.

»Torej je tudi grof,« je zašepetal Belbo.

»Ali vama nisem rekel? Od mrtvih vstali Saint-Germain je.«

»Ne more biti od mrtvih vstali, če pa ni nikoli umrl,« je razsodil Diotallevi. »Si prepričan, da ni morda Ahasver, tavajoči Jud?«

»Po mnenju nekaterih je bil grof Saint-Germain tudi Ahasver.«

»No, vidita!«

Tedaj je vstopil Agliè, ki je bil tako kot vedno brezhiben. Stisnil nam je roko in se opravičil: dolgočasen sestanek, ki je bil popolnoma nepredviden, ga je za kakih deset minut zadržal v delovni sobi. Služabniku je rekel, naj nam postreže s kavo, nam pa, naj se počutimo kot doma. Nato je odmaknil težko zaveso iz starega usnja in odšel. Ker ni bilo vrat, smo med pitjem kave slišali razburjene glasove iz sosednjega prostora. Najprej smo začeli glasno govoriti, da bi jih preglasili, vendar je Belbo pripomnil, da jih morda motimo. V nekem trenutku tišine pa smo zaslišali glas, stavek, ki nam je vzbudil radovednost. Diotallevi je vstal in stopil čez sobo, kakor da bi si rad ogledal grafiko iz sedemnajstega stoletja, ki je visela na steni prav poleg zavese. Na njej je bila gorska votlina, ki se ji je po sedmih stopnicah bližalo nekaj romarjev. Kmalu smo se vsi trije pretvarjali, da nas grafika zelo zanima.

Glas, ki smo ga slišali, je bil zagotovo Bramantijev, in pravkar je rekel: »Skratka, jaz ne pošiljam hudičev k nikomur na dom!«

Tistega dne smo opazili, da Bramanti ni imel zgolj tapirskega obraza, temveč tudi glas.

Drug glas je bil vreščeč, malodane histeričen, pripadal pa je neznancu z močnim francoskim naglasom. Tu in tam se je v njun pogovor vmešal žameten in pomirljiv Aglièjev glas.

»Dajta no, gospoda,« je rekel tedaj Agliè, »sklicevala sta se na mojo sodbo, kar mi je v čast, toda v tem primeru mi prisluhnita. Še zlasti mi dovolita povedati, da ste bili vi, dragi Pierre, milo rečeno neprevidni, ko ste napisali tisto pismo …«

»L’affaire je zelo preprosta, monsieur le Comte,« je odgovoril francoski glas, »tale gospod Bramongti je napisal članek in ga objavil v reviji, ki jo vsi cenimo, v njem pa je bil dokaj nesramno ironičen do nekaterih Lucifériens, ki bi radi hostije, ne da bi sploh verjeli v resnično présence, da bi iz njih pridobivali srebro et patatì et patatà. Bon, zdaj vsi vedo, da je edina priznana Eglise Luciférienne tista, pri kateri sem modestement Tauroboliste et Psicopompe, in dobro se ve, da se moja Cerkev ne ukvarja s Satanisme vulgaire in ne počne ratatouille s hostijami, ces choses du chanoine Docre à Saint-Sulpice! V pismu sem povedal, da mi nismo satanisti vieux jeux, adorateurs du Grand Tenancier du Mal, in da nam ni treba početi simmierie iz rimske Cerkve z vsemi tistimi kelihi za hostije in tistimi – comment dit-on? – mašnimi oblačili … Nous sommes plutôt Palladiens, saj to ve tout le monde, za nas je Lucifer princip du bien, in če je že kdo princip du mal, potem je to Adonai, ker je on ustvaril ta svet, Lucifer pa se mu je skušal upreti …«

»Že dobro,« je rekel Bramanti vznemirjeno, »saj sem že rekel, da sem bil morda preveč površinski, toda to vam ne daje pravice, da bi mi grozili z uroki!«

»Mais voyons! To, kar sem rekel, je bila zgolj métaphore! Prej ste vi tisti, ki ste mi v povračilo naredili envoûtement!«

»Dajte no, kot da imamo jaz in moji sobratje čas, da bi pošiljali peklenščke naokrog! Mi izvajamo dogmo in obred visoke magije in nismo nikakršni uročevalci!«

»Monsieur le Comte, apeliram na vous. Monsieur Bramongti je, kot je znano, v stikih z abbéjem Boutrouxom in dobro veste, kaj se govori o tem prètre: da si je dal na podplate tetovirati razpelo, tako da lahko stopa po notre Seigneurju oziroma po njegovem … Bon, sedem dni je tega, kar sem srečal tega domišljavega abbéja v Librairie du Sangreal – saj jo poznate –, on se mi je nasmehnil, in sicer zelo dvoumno, kot je v njegovi navadi, in mi rekel: ‘Bien, bien, v enem od naslednjih večerov se bova še slišala …’ Le kaj je hotel povedati z enim od naslednjih večerov? To, da so se dva večera pozneje začeli obiski. Ravno sem se odpravljal v posteljo, ko sem začutil, da so me v obraz udarili chocs fluides, saj veste, da so to émanations facilement reconnaisables.«

»Verjetno ste le s podplati svojih natikačev podrgnili po tapisomu.«

»Ah oui! Et alors, zakaj so leteli okrasni predmeti po zraku, zakaj mi je ena mojih destilacijskih naprav priletela v glavo, zakaj je moj Bafomet iz mavca, ki je bil spomin na mojega pauvre pèra, padel na tla, in zakaj so se na steni pojavile éritures en rouge, ordures que je n’ose pas dire? Vi sami dobro veste, da je še ne pred letom pokojni monsieur Gros obtožil tega Abbéja, da izdeluje cataplasmes avec matière fécale, pardonnez-moi, in Abbé ga je zato condamné à mort – in dva tedna pozneje je pauvre monsieur Gros umrl na skrivnosten manière. Da se tale Boutroux ukvarja s strupenimi snovmi, je ugotovila tudi jury d’honneur, ki so jo sklicali martinistes de Lyon …«

»Na podlagi klevet …« je rekel Bramanti.

»Ah dis donc! Proces o tovrstnih stvareh zmeraj temelji na indices …«

»Že res, toda to, da je bil monsieur Gros alkoholik s cirozo jeter v zadnjem stadiju, na sodišču ni bilo povedano.«

»Nikar ne bodite enfantin! Urok deluje vendar po naravni poti, in če ima nekdo cirozo jeter, se ga pač udari po obolelem organu – to je vendar poštevanka vsake magie noire …«

»Torej se imajo vsi tisti, ki umrejo od ciroze jeter, za to zahvaliti dobremu Boutrouxu! Saj me boste spravili še v smeh!«

»Alors mi pa razložite, kaj se je dogajalo v Lyonu v teh zadnjih dveh tednih … Oskrunjena kapela, hostija s tetragramatónom, tale vaš Boutroux v veliki rdeči robe z narobe obrnjenim križem in madame Olcott, njegova voyante personelle, da ne povem še česa več, ki se ji je pojavil trizob na čelu, in prazni kelihi, ki se sami napolnijo s krvjo, in abbé, ki crasciare v usta vernikov … C’est vrai ou non?«

»Vi ste brali preveč Huysmansa, dragi moj!« se je zasmejal Bramanti. »To je bil kulturni dogodek, obujanje spomina na preteklost, kot se to praznuje po šolah Wicca in v druidskih kolegijih!«

»Ouais, le Carnival de Venise …«

Zaslišali smo prerivanje, kot da bi se Bramanti hotel spraviti na svojega nasprotnika, Agliè pa ga s težavo zadržuje. »Vous voyez, vous voyez!« je zavpil Francoz v falzetu. »Toda pazite se, monsieur Bramongti, kar vprašajte svojega prijatelja Boutrouxa, kaj ga je doletelo! Vi še ne veste, toda on je v hôpital, oui, vprašajte ga, kdo mu je iznakazil obraz! Četudi ne izvajam tiste vaše goetiá-là, obvladam nekaj stvari tudi jaz, in ko sem dojel, da je moja hiša habité, sem zarisal na parquet le cercle de défense, in ker jaz tega ne verjamem, moi non, mais vos petits diables oui, sem odstranil scapulaire du Carmel in mu naredil contresigne, l’envoûtement retourné, ah oui! Alors je vaš abbé preživel mauvais moment!«

»Ali vidite? Ali vidite?« je zasopihal Bramanti. »On je tisti, ki dela uroke!«

»Gospoda, zdaj je pa dovolj,« je rekel Agliè vljudno, a odločno. »Poslušajta me. Vidva sama vesta, kako na spoznavni ravni cenim ta prevrednotenja starodavnih obredov in zame sta luciferska Cerkev ali pa red Satana enako spoštovanja vredna ne glede na njune demonološke razlike. Vesta tudi za moj skepticizem v zvezi s tem, toda ne nazadnje še vedno pripadamo istemu duhovnemu viteštvu in prosim vaju za vsaj malo solidarnosti. Poleg tega pa, gospoda, zapletati vladarja teme v osebne zamere! Če bi bilo to res, bi bilo otročje. Dajta no, to so pravljice za okultiste. Obnašata se kot navadna prostozidarja. Če smo iskreni, je Boutroux odpadnik, in morda bi mu morali vi, dragi Bramanti, predlagati, naj proda kakšnemu starinarju tiste svoje rekvizite, primerne za Boitovega Mefista …«

»Ah, ah, c’est bien dir ça,« se je hahljal Francoz, »c’est de la brocanterie …«

»Zdaj pa postavimo stvari na prava mesta. Bila je razprava o tem, čemu bomo rekli liturgični formalizmi, duhovi so se razvneli, vendar ne delajmo iz muhe slona. Pazite, dragi Pierre, ne izključujem popolnoma navzočnosti tujih entitet v vaši hiši, saj je to nekaj najbolj običajnega na svetu, toda z vsaj malo zdrave pameti bi si lahko vse skupaj razložili s poltergeistom …«

»Ja, tega ne bi izključil,« je rekel Bramanti, »zvezdna konjunkcija v tem obdobju …«

»Torej? Dajmo, sezita si v roke in se po bratsko objemita.«

Zaslišali smo, kako sta odmrmrala obojestransko opravičilo. »Vi sami veste,« je rekel Bramanti Aglièju, »da se je treba včasih vdati tudi folklori, da ugotoviš, kdo v resnici čaka na posvetitev, in celo tisti trgovci z Daljnega vzhoda, ki ne verjamejo v nič, imajo kak obred.«

»Bien entendu, le rituel, ah ça …«

»Toda nismo več v Crowleyjevih časih, vama je to jasno?« je rekel Agliè. »Zdaj pa vaju moram zapustiti, ker imam še druge goste.«

Hitro smo se vrnili na kavč in spodobni ter sproščeni čakali na Aglièja.

47

Naše vzvišeno prizadevanje je potemtakem bilo najti red v teh sedmih merah, ki bi bile ustrezne, zadostne, nedvoumne in bi vedno ohranjale čute budne in spomin jasen … Ta vzvišena in neprimerljiva razporeditev nima le namena, da bi ohranili nam zaupane stvari, besede in veščine …, temveč nam zagotavlja tudi resnično modrost …

(Giulio Camillo Delminio, L’Idea del Theatro,

Torrentino, Firence, 1550, Uvod)

Čez nekaj trenutkov se je Agliè vrnil. »Dragi prijatelji, oprostite mi. Prihajam s pogovora, ki je bil – milo rečeno – neprijeten. Tako kakor moj prijatelj Casaubon že ve, samega sebe prištevam k ljubiteljem zgodovine ver in zato nekateri, in to kar pogosto, prihitijo k meni po nasvet, nemara prej zaradi moje zdrave pameti kot zaradi moje učenosti. Prav nenavadno je, veste, kako se med adepti preučevanja modrosti včasih najdejo nenavadne osebe … Pri tem nimam v mislih zgolj običajnih iskalcev transcendentalnih uteh ali zasanjanih duš, temveč tudi osebe z globokim znanjem in veliko intelektualno pretanjenostjo, ki pa se kljub temu predajajo nočnim sanjarjenjem in izgubijo občutek za mejo med resnico izročila in skupkom čudaškega. Osebi, s katerima sem se pravkar pogovarjal, sta se pričkali zaradi otročjih domnev. Eh, to se dogaja – tako pravijo – tudi v najboljših družinah. Toda dovolite mi, da vas povabim v svojo majhno delovno sobo, kjer se bomo lahko udobneje pogovarjali.«

Odgrnil je usnjeno zaveso in nas povabil v drug prostor. Da je bila delovna soba majhna, ravno ne bi mogli reči, saj je bila prostorna in opremljena z izbranimi antikvarnimi policami, polnimi lepo zloženih knjig, ki so bile vse zagotovo častitljive starosti. To, kar nas je prevzelo bolj od knjig, je bilo nekaj vitrin s težko določljivimi predmeti. Podobni so bili kamnom in majhnim živalim, za katere nismo mogli ugotoviti, ali so nagačene, mumificirane ali pa zelo natančno izdelane. Videti je bilo, kakor da je vse potopljeno v razpršeni in pridušeni svetlobi, ki je prihajala skozi veliko biforo na koncu prostora z romboidnimi vitraji, ki so jo jantarno presevali. Toda ta svetloba se je zlivala s tisto velike svetilke, postavljene na mizo iz temnega mahagonija in prekrito z množico listov papirja. Bila je ena tistih svetilk, ki jih včasih najdemo na mizah v čitalnicah starih knjižnic in imajo zeleno kupolasto bučo, ki meče na odprto knjigo bel oval svetlobe, drugo pa pušča v opalescentnem polmraku. Ta igra dveh različnih, obeh nenaravnih svetlob, je poživljala in ne ugašala večbarvnost stropa.

To je bil obokan strop, za katerega se je zaradi optične prevare okrasja zdelo, da ga na štirih koncih podpirajo opečnato rdeči stebrički z majhnimi pozlačenimi kapiteli, toda zaradi trompe-l’oeil podob, ki so ga, razdeljenega na sedem odsekov, prekrivale, je bil podoben rebrastemu svodu in v vsej sobani je vel duh po mrliški vežici, ki pa je bila neotipljivo grešna, otožno čutna.

»To je moje malo gledališče,« je rekel Agliè, »v slogu tistih renesančnih fantazij, na katerih so prikazovali slikovne enciklopedije, cvetnike vesolja. Bolj kot domovanje je spominski stroj. V njem ni podobe, ki ne bi – če jo ustrezno spojite z drugimi – razkrivala in povzemala kake skrivnosti sveta. Poglejte tisto dolgo vrsto likov, ki jih je slikar naslikal podobne tistim v palači v Mantovi: prikazujejo šestintrideset dekanov, gospodarjev neba. Zaradi svoje navade ter zvestobe izročilu sem – odkar sem odkril to krasno rekonstrukcijo, ki je delo kdo ve koga – hotel, da bi tudi majhne najdbe v vitrinah, ki se ujemajo s podobami na stropu, povzemale temeljne elemente vesolja: zrak, vodo, zemljo in ogenj. To pa pojasni na primer navzočnost tega ljubkega močerada, ki je preparatorska umetnina dragega prijatelja, ali pa te pretanjene miniaturne, pa čeprav malo pozne reprodukcije Heronove eolipile. Če prižgeš ta alkoholni gorilec, ki rabi krogli za podnožje, začne zrak v njej s svojim segrevanjem izhajati skozi ta dva ob strani pritrjena dulca in povzroči njeno vrtenje. To je magična naprava, ki so jo uporabljali že egipčanski svečeniki v svojih svetiščih, kot vemo iz toliko slavnih besedil. Oni so jo uporabljali, da so z njo hlinili čudež, ki so ga množice častile, toda pravi čudež je v zlatem pravilu, ki ji uravnava skrivno in preprosto, eterično in elementarno mehaniko: zrak in ogenj. To je znanje, ki so ga imeli naši predhodniki in alkimisti in so ga izgubili snovalci ciklotronov. Takole se ozrem po svojem gledališču spomina, otroku mnogih, večjih gledališč, ki so očarala velike duhove preteklosti, in vem. Vem več od tako imenovanih modrecev. Vem, da kakor je spodaj, tako je zgoraj. In nič drugega mi ni treba vedeti.«

Ponudil nam je kubanske cigare nenavadne oblike, saj niso bile ravne, temveč ukrivljene, zvite, čeprav čvrste in debele. Občudujoče smo nekajkrat vzkliknili in Diotallevi je stopil k regalom.

»Oh,« je rekel Agliè, »to je, kakor lahko vidite, res majčkena knjižnica z ne več kot dvesto knjigami. Boljšo imam v svoji družinski hiši. Toda vse, če lahko skromno pripomnim, imajo določeno vrednost in so redkost. Kajpak niso razvrščene naključno, temveč je vrstni red tem, ki jih obravnavajo, usklajen z redom podob in predmetov.«

Diotallevi je sramežljivo iztegnil roko, kakor da bi se hotel dotakniti knjig. »Kar izvolite,« je rekel Agliè, »to je Oedypus Aegyptiacus Atanazija Kircherja. Saj ga poznate, bil je prvi, ki je po Horapolonu skušal razvozlati hieroglife. Bil je izjemna osebnost, želim si, da bi bilo tole moje gledališče podobno njegovemu muzeju čudes, o katerem danes domnevajo, da je izgubljen, ker tisti, ki ne zna iskati, ne najde … Bil je zelo prijeten sogovornik. Kako je bil ponosen tistega dne, ko je odkril, da ta hieroglif pomeni ‘blagoslove božanskega Ozirisa zagotovijo sveti obredi in veriga duhov …’ Nato pa se je pojavil tisti spletkar Champollion, zelo osovražen človek, kar verjemite mi, prav po otročje nečimrn, ki je vztrajal pri trditvi, da to znamenje pomeni zgolj ime nekega faraona. Kako iznajdljivi so tile sodobni znanstveniki pri poniževanju svetih simbolov. Ta knjiga pa ne nazadnje sploh ni tako redka: stane manj od mercedesa. Raje si oglejte tole: prva izdaja Khunrathovega Amphitheatrum sapientiae aeternae iz leta 1595. Pravijo, da sta na svetu le dve, ta pa je tretja. To pa je prva izdaja Burnetove knjige Telluris Theoria Sacra. Ilustracij v njej ne morem gledati ob večerih, ne da bi izkusil nekakšen občutek mistične klavstrofobije. Globine našega sveta … Nepričakovane so, mar ne? Vidim, da so doktorja Diotallevija pritegnile tiste hebrejske črke v Vigenèrovi knjigi Traicté des Chiffres iz leta 1586. Potem pa si oglejte tole: je prva izdaja Kabbale denudate Knorra Christiana von Rosenrotha. Vi zagotovo veste, da je knjigo tudi delno in slabo prevedel v angleščino in izdal na začetku dvajsetega stoletja tisti bednik McGregor Mathers … Nekaj zagotovo veste o tisti škandalozni skrivni združbi, ki je tako očarala britanske estete, o Golden Dawnu. Iz take tolpe ponarejevalcev okultnih besedil se ni moglo poroditi nič drugega kot neskončna vrsta izrodkov od Stelle Matutine do satanističnih cerkev Aleisterja Crowleyja, ki je rotil demone, da bi si pridobil naklonjenost nekaterih gentlemanov, vdanih vice anglaisu. Ko bi vi, moji predragi prijatelji, vedeli, s koliko milo rečeno dvomljivimi osebami se je treba srečati, ko se posvetiš tem preučevanjem. To boste videli sami, če boste začeli izdajati knjige s tega področja.«

Belbo je takoj zagrabil priložnost, da bi prešel k stvari. Aglièju je rekel, da si založba Garamond želi objaviti na leto nekaj knjig, ki bi bile – tako se je izrazil – ezoteričnega značaja.

»Ah, ezoteričnega,« se je nasmehnil Agliè in Belbo je zardel.

»Recimo … hermetičnega?«

»Ah, hermetičnega,« se je Agliè spet nasmehnil.

»No, dobro,« je rekel Belbo, »morda se ne izražam pravilno, toda zagotovo veste, o kakšni zvrsti govorim.«

»Ah,« se je še enkrat nasmehnil Agliè, »saj ni zvrsti. Znanje je. To, kar hočete objaviti, je nekakšen pregled še neoskrunjenega znanja. Morda bo to za vas zgolj uredniška odločitev, če pa se bom moral jaz ukvarjati s tem, bo to zame odkrivanje resnice, queste du Graal.«

Belbo je opozoril, da tako kot ribič vrže mrežo in z njo ulovi tudi prazne školjke in plastične vrečke, bi tudi na Garamond lahko prišlo veliko rokopisov dvomljive vrednosti, zato iščemo zahtevnega bralca, ki bi znal ločiti zrnje od plev, obenem pa bi nas opozoril na morebitna druga zanimiva dela, saj obstaja hčerinska založba, ki bi ji bilo všeč, če bi k njej preusmerili pisce nižje kakovosti … Določili bi seveda tudi primerno obliko povračila.

»Hvala bogu sem eden tistih, ki se jim reče dobro stoječi. Radoveden in celo malce preudaren premožnež. Zadostovalo mi bo, če bom med svojimi raziskavami odkril še kakšen izvod Khunrathove knjige, kakšnega drugega balzamiranega močerada ali pa rog narvala (ki bi se ga sicer sramoval imeti v svoji zbirki, čeprav ga celo dunajska zakladnica razstavlja kot rog samoroga), in z bežno ter všečno transakcijo bi zaslužil več, kot bi mi vi lahko dali v desetih letih svetovanja. Ogledal si bom vaše tipkopise v duhu spoštljivosti. Prepričan sem, da bom tudi v najbolj bednem besedilu našel kakšno zrno, če že ne resnice, potem pa vsaj nenavadne laži, in pogosto se skrajnosti dotikajo. Dolgočasil se bom le ob splošno znanih stvareh in za to se mi boste oddolžili. Na podlagi obilja dolgčasa, ki ga bom izkusil, se bom omejil na to, da vam bom na koncu leta poslal kratko sporočilo s simboličnim zneskom vašega povračila. Če ga boste presodili za pretiranega, mi boste poslali zaboj vrhunskih vin.«

Belbo je bil osupel. Bil se je navajen pogajati s tožečimi in sestradanimi svetovalci. Odprl je torbo, ki jo je prinesel s sabo, in iz nje potegnil zajeten tipkopis.

»Ne bi hotel, da bi si ustvarili preveč optimistično sliko. Oglejte si na primer tega, ki med prejetimi ne izstopa iz povprečja.«

Agliè je odprl tipkopis: »Skrivni jezik piramid … Pa si oglejmo kazalo … Piramidion … Smrt lorda Carnavona … Herodotovo pričevanje …« Zaprl ga je nazaj. »Ste ga vi gospodje prebrali?«

»Jaz sem ga na hitro v prejšnjih dneh,« je rekel Belbo.

Agliè mu je tipkopis vrnil. »Tako, zdaj pa mi povejte, ali je moj povzetek pravilen.« Usedel se je za pisalno mizo, si vtaknil roko v žep telovnika, iz njega povlekel škatlico za tablete, ki sem jo že videl v Braziliji, jo začel sukati med svojimi vitkimi in lepo oblikovanimi prsti, ki so pred kratkim božali njegove najljubše knjige, dvignil pogled proti okrasju na stropu in začel recitirati besedilo, za katero se mi je zdelo, da ga že dolgo pozna.

»Avtor te knjige nas zagotovo spomni, da je Piazzi Smyth leta 1864 odkril svete in ezoterične mere piramid. Dovolite mi, da navedem le cela števila, saj začne spomin pri moji starosti malce pešati … Edinstveno je to, da je njihova osnova kvadrat, katerega stranica meri 232 metrov. Na začetku je bila njihova višina 148 metrov. Če to prevedemo v svete egipčanske komolce, dobimo osnovo s stranico, dolgo 366 komolcev, kar je število dni v prestopnem letu. Če po Piazziju Smythu višino pomnožimo z 10 na deveto potenco, dobimo razdaljo med Zemljo in Soncem, torej 148 milijonov kilometrov. Za tiste čase je bil to dober približek, saj je danes izračunana razdalja 149 milijonov kilometrov in pol, pri čemer ni rečeno, da se sodobni znanstveniki ne motijo. Če delimo dolžino stranice osnove s širino enega od kamnov, dobimo 365. Obseg osnove je 931 metrov. Če ga delimo z dvakratnikom višine, dobimo 3,14, torej število š. Čudovito, mar ne?«

Belbo se je v zadregi zasmejal. »Nemogoče! Povejte mi, kako vam …«

»Jacopo, pusti doktorja Aglièja govoriti,« ga je nestrpno prekinil Diotallevi.

Agliè se mu je zahvalil z vljudnim nasmehom. Medtem ko je govoril, je s pogledom taval po stropu, pri tem pa se mi je zdelo, da to njegovo početje ni kar tjavendan ali jalovo. S pogledom je šel za neko sledjo, kakor da bi v podobah bral tisto, za kar se je pretvarjal, da navaja po spominu.

48

Prostornina Velike piramide od vrha do osnove je 161.000.000.000 egiptovskih kubičnih palcev. Koliko človeških duš je živelo na Zemlji od Adama do danes? Dober približek bi bil nekje med 153.000.000.000 in 171.000.000.000.

(Piazzi Smyth, Our Inheritance in the Great Pyramid,

Isbister, London, 1880, str. 583)

»Domnevam, da vaš pisec zatrjuje, da je višina Keopsove piramide enaka kvadratnemu korenu skupne površine vseh njenih ploskev. Kajpak so mere v čevljih, ki so še najbližji egiptovskemu in hebrejskemu komolcu, in ne v metrih, ki so abstraktna mera iz sodobnih časov. Razmerje med egiptovskim komolcem in čevljem je 1,728. Če ne vemo natančne višine, jo lahko izračunamo na podlagi piramidiona, ki je bil majhna piramida, postavljena na veliko, tako da je pomenil njen vrh. Bil je iz zlata ali kakšne druge kovine, ki se je na soncu bleščala. Zdaj pa vzemimo višino piramidiona, jo pomnožimo z višino celotne piramide, izid pomnožimo z deset na peto potenco in dobili smo obseg Zemlje na ekvatorju. To pa še ni vse. Če vzamemo obseg osnove in ga pomnožimo s štiriindvajset na tretjo potenco deljeno z dve, dobimo povprečni polmer Zemlje. Poleg tega, če površino osnove pomnožimo s 96 in z deset na osmo potenco, dobimo sto šestindevetdeset milijonov osemsto deset tisoč kvadratnih milj, kar je enako velikosti zemeljske površine. Je tako?«

Belbo je ponavadi rad izrazil svoje začudenje ali osuplost z izrazom iz filma Yankee Doodle Dandy z Jamesom Cagneyjem, ki si ga je zapomnil v kinu, ko si je ogledal njegovo izvirno različico: »I am flabbergasted!« In to je v tistem trenutku tudi rekel. Očitno je Agliè dobro poznal tudi pogovorno angleščino, saj mu ni uspelo prikriti svojega zadovoljstva, ne da bi se pri tem sramoval svoje nečimrnosti. »Dragi prijatelji,« je rekel, »ko kak gospod, čigar ime mi je neznano, zmaši skupaj kakšno kompilacijo o skrivnosti piramid, ne more povedati nič drugega, česar ne vedo že otroci. Jaz bi bil osupel, če bi povedal kaj novega.«

»Torej,« je Belbo okleval, »ta gospod govori kratko malo o že znanih resnicah.«

»Resnicah?« se je zasmejal Agliè in nam spet ponudil škatlo s svojimi rahitičnimi in odličnimi cigarami. »Quid est veritas, kakor je imel navado reči moj znanec izpred mnogo let. Delno gre za celo vrsto neumnosti. Za začetek: če delimo natančno površino osnove piramide z natanko dvojno višino in pri tem upoštevamo tudi decimalke, ne dobimo števila š, temveč 3,1417254. To je majhna, vendar pomembna razlika. Poleg tega je Flinders Petrie, ki je bil eden od učencev Smytha in je premeril tudi Stonehenge, dejal, da je nekega dne presenetil svojega učitelja med brušenjem granitne izbokline v kraljevski predsobi, da bi se mu računi izšli … Morda so to le čenče, toda Piazzi Smyth v resnici ni bil nekdo, ki bi vzbujal zaupanje, dovolj ga je bilo že videti, kako si zavezuje kravato. Kljub temu se med mnogimi neumnostmi najde tudi kakšna neizpodbitna resnica. Gospodje, bi z mano stopili k oknu?«

Teatralično je razprl oknici in nam namignil, naj pogledamo ven. Tam daleč na vogalu med uličico in drevoredi nam je pokazal majhen lesen kiosk, v katerem so bržkone prodajali lističe državne loterije.

»Gospodje,« je dejal, »vabim vas, da greste premerit tisti kiosk. Če boste to storili, boste videli, da je dolžina njegovega podesta 149 centimetrov, torej sto milijardinka razdalje med Zemljo in Soncem. Če višino njegove zadnje stranice, ki je 176 centimetrov, delimo s širino okna, ki je 56 centimetrov, dobimo 3,14. Višina sprednje stranice je 19 decimetrov, kar je enako številu let grškega lunarnega ciklusa. Vsota višin dveh sprednjih in dveh zadnjih vogalov je 190 x 2 + 176 x 2 = 732, kar je letnica zmage v bitki pri Poitiersu. Debelina podesta je 3,10 centimetra, globina okenskega okvirja pa 8,8 centimetra. Če celi števili zamenjamo z ustrezno črko abecede, dobimo C10H8, kar je kemijska formula za naftalin.«

»Fantastično,« sem rekel, »ste ga vi premerili?«

»Ne,« je odgovoril Agliè. »To je z nekim drugim kioskom storil neki Jean-Pierre Adam. Lahko si predstavljam, da so vsi kioski loterije približno enakih mer. S števili lahko počnemo vse. Kaj torej lahko storim, če imam sveto število 9 in hočem dobiti število 1314, torej letnico smrti Jakoba Molayjskega – letnico, drago vsakomur, ki tako kakor jaz priznava, da je privržen viteškemu templjarskemu izročilu? Pomnožim ga s številom 146, usodno letnico uničenja Kartagine. Kako sem prišel do tega izida? Število 1314 sem delil z dve, pa s tri in tako dalje, vse dokler nisem dobil ustrezne letnice. 1314 bi lahko delil tudi s številom 6,28, torej dvakratnikom 3,14, in bi dobil 209, to pa je leto, v katerem se je pergamski kralj Atal I. pridružil protimakedonski zvezi. Ste zadovoljni?«

»Torej vi ne verjamete v numerologijo kakršnekoli vrste?« ga je razočarano vprašal Diotallevi.

»Jaz? Zatrdno verjamem vanjo, verjamem, da je vesolje občudovanja vreden koncert numerične ubranosti in da sta branje števil ter njihova simbolična razlaga privilegirana pot spoznave. Toda če je svet, spodnji in zgornji, neki sistem soglasij, v katerem tout se tient, potem je popolnoma logično, da kiosk in piramida, ki sta oba delo človeka, s svojo zgradbo nezavedno povzemata ubranost vesolja. Tile tako imenovani piramidologi odkrivajo z neverjetno zapletenimi pripomočki čisto preprosto resnico, ki je veliko starejša in že znana. Logika raziskovanja in odkrivanja je tista, ki je perverzna, ker je logika znanosti. Logika modrosti nima potrebe po odkritjih, ker že ve. Zakaj je treba dokazovati tisto, kar ne bi moglo biti drugače? Če obstaja kaka skrivnost, je veliko globlja. Tile vaši avtorji ostajajo kratko malo na površini. Domnevam, da vam je tale napletel tudi vse neumnosti o tem, da so Egipčani poznali elektriko …«

»Ne bom vas več vprašal, kako vam je to uspelo uganiti.«

»Ali vidite? Zadovoljijo se z elektriko kot kak inženir Marconi. Manj otročja bi bila hipoteza o radioaktivnosti. To bi bila zanimiva domneva, saj bi v nasprotju s hipotezo o elektriki pojasnila razvpito Tutankamonovo prekletstvo. Kako je Egipčanom uspelo dvigovati težke kamnite bloke piramid? So jih dvigovali z električnimi sunki, so jih z jedrsko fisijo pripravili k letenju? Egipčani so odkrili način, kako izničiti silo gravitacije, in poznali so skrivnost levitacije. Druge oblike energije … Znano je, da so kaldejski svečeniki znali pognati svete naprave le z zvoki in da so karnaški in tebanski svečeniki lahko odpirali vrata kakega templja s svojim glasom – kar pomislite, le na kaj drugega se lahko nanaša legenda o Sezamu, odpri se?«

»Torej?« je vprašal Belbo.

»Tu sem vas čakal, prijatelj moj. Elektrika, radioaktivnost, jedrska energija, pravi posvečenec ve, da so to le prispodobe, krinke, vsakdanje laži, v najboljšem primeru usmiljenja vredni nadomestki neke starodavnejše, že pozabljene sile, ki jo posvečenec išče in jo bo nekoč tudi spoznal. Nemara bi morali govoriti,« za trenutek je okleval, »o telurskih tokovih.«

»O čem?« je vprašal, ne spomnim se več, kdo od nas treh.

Agliè je bil videti razočaran: »Ali vidite? Jaz pa sem že upal, da se je med vašimi kandidati pojavil kdo, ki bi mi lahko povedal kaj bolj zanimivega. Opazil sem, da je že pozno. Dobro, prijatelji moji, dogovor je sklenjen, vse drugo pa so bili zgolj ekskurzi starega učenjaka.«

Ko nam je segal v roko, je vstopil služabnik in mu nekaj zašepetal na uho. »Oh, moja draga prijateljica,« je rekel Agliè, »čisto sem pozabil. Naj počaka še kak trenutek … ne, ne v sprejemnici, v turškem salonu.«

Draga prijateljica je bila očitno domača v hiši, saj je bila že na pragu delovne sobe in je v polmraku ugašajočega dneva z odločnimi koraki krenila – ne da bi nas opazila – proti Aglièju, ga koketno pobožala po obrazu in mu rekla: »Simon, saj me ne misliš pustiti čakati v predsobi?« Bila je Lorenza Pellegrini.

Agliè se je rahlo odmaknil, ji poljubil roko, pokazal na nas in rekel: »Moja draga, moja ljubka Sophia, saj veste, da ste doma v vsaki hiši, ki jo razsvetlite s svojo navzočnostjo. Toda prav zdaj se poslavljam od teh gostov.«

Lorenza se je zavedela naše navzočnosti in nas veselo pozdravila – ne spominjam se, da bi jo kdaj videl presenečeno ali v zadregi. »Oh, kako lepo,« je rekla, »tudi vi poznate mojega prijatelja! Jacopo, kako si kaj?« (Tega pa v resnici ni vprašala, temveč je rekla kar tako.)

Opazil sem, kako je Belbo prebledel. Pozdravili smo jo in Agliè je rekel, da je vesel tega skupnega znanstva. »Menim, da je naša skupna prijateljica eno najbolj pristnih bitij, kar sem jih imel srečo spoznati. V njeni svežini se uteleša, dopustite mi to fantazijo starega modreca, na ta svet izgnana Sophia. Toda moja ljubka Sophia, ni mi vas uspelo pravočasno obvestiti, da je obljubljeni večer prestavljen za nekaj tednov. Zelo mi je žal.«

»Ah, saj ni pomembno,« je skomignila Lorenza, »bom pač počakala. Greste v bar?« nas je vprašala oziroma nam zapovedala. »Dobro, tu se bom zadržala kakšne pol urice. Rada bi, da mi Simon postreže z enim od svojih napitkov. Morali bi jih poskusiti tudi vi. Toda on pravi, da so le za izbrance. Prišla bom za vami.«

Agliè se je nasmehnil kot kak razumevajoč stric, jo povabil, naj se usede, in nas pospremil k vratom.

Spet smo se znašli na ulici in se z mojim avtom odpeljali proti Piladeju. Belbo je bil nem. Med potjo nismo spregovorili niti besedice. Toda ob točilnem pultu v baru je bilo treba prekiniti urok.

»Upam, da vaju nisem pripeljal v kremplje kakega norca,« sem rekel.

»Ne,« je rekel Belbo. »Možakar je pronicljiv in tankočuten. Le živi v nekem svetu, ki je drugačen od našega.« Nato pa je čemerno dodal: »Ali skoraj drugačen.«

49

Traditio Templi domneva per se resničnost izročila templjarskega viteštva, viteštva, ki je duhovno in posvečensko …

(Henry Corbin, Temple et contemplation,

Flammarion, Pariz, 1980, str. 373)

»Casaubon, menim, da sem spregledal tega vašega Aglièja,« je rekel Diotallevi, ki je Piladeju naročil, naj mu prinese lahko peneče se belo vino, medtem ko je naju z Belbom skrbelo za njegovo moralno zdravje. »Radovednost mu vzbujajo skrivne vede, nezaupljiv je do površnežev in diletantov, toda – to smo lahko danes nehote slišali – jih sicer prezira, a posluša, jih kritizira, vendar se počuti eno z njimi.«

»Danes je gospod, grof, nemara mejni grof Agliè ali karkoli že je, izgovoril ključne besede,« je rekel Belbo. »Duhovno viteštvo. Prezira jih, vendar se počuti povezanega z njimi zaradi skupne pripadnosti duhovnemu viteštvu. Mislim, da ga razumem.«

»V kakšnem smislu?« sva ga vprašala.

Belbo je bil že pri tretjem džin martiniju (viski zvečer, je trdil, ker pomiri in navaja k sanjarjenju, džin martini pozno popoldne, ker spodbuja in krepi. Začel nama je govoriti o svojem otroštvu v ***, tako kot je meni že enkrat.

»Bilo je med letoma 1943 in 1945, torej v obdobju prehoda iz fašizma v demokracijo, nato pa spet v diktaturo Salojske republike, vendar s partizansko vojno v hribih. Na začetku te zgodbe sem bil star enajst let in sem živel v hiši strica Carla. Živeli smo sicer v mestu, toda leta 1943 so bombardiranja postala zelo pogosta in moja mati se je odločila, da se moramo evakuirati, kot se je temu takrat reklo. V *** sta živela stric Carlo in teta Caterina. Stric Carlo je izhajal iz kmečke družine in je podedoval hišo v *** z zemljo, ki jo je dal na spolovino nekemu Adelinu Canepi. Spolovinar jo je obdeloval, žel pšenico, prideloval vino in dajal polovico dobička njenemu lastniku. Jasno, da je bil odnos med njima napet: spolovinar se je počutil izkoriščanega, prav tako pa tudi lastnik, ker je prejemal le polovico prihodkov, ki so jih dajala njegova polja. Lastniki so sovražili spolovinarje in ti so sovražili lastnike. Toda v primeru strica Carla sta se nekako prenašala. Stric Carlo se je leta 1914 prostovoljno prijavil k alpincem. S svojim klenim piemontskim značajem, saj sta ga bili ena sama dolžnost in domovina, je najprej postal poročnik, nato pa stotnik. Skratka, v neki bitki na Krasu se je znašel v bližini nespametnega vojaka, ki mu je po neumnosti eksplodirala bomba v rokah – le zakaj bi jih drugače imenovali ročne bombe? Mislili so ga že vreči v skupni grob, ko je neki bolničar opazil, da je še živ. Odnesli so ga v poljsko bolnišnico, mu odstranili eno oko, ki je že bingljalo zunaj očesne jamice, mu odrezali eno roko in po pripovedi tete Caterine so mu vstavili tudi kovinsko ploščico pod lasišče, ker je bil ob del lobanje. Skratka, to je bila po eni strani kirurška mojstrovina, po drugi pa je dalo heroja. Srebrno medaljo, viteški križ italijanske krone, po vojni pa zagotovljeno delovno mesto v javni upravi. Stric Carlo je postal direktor davčnega urada v ***, kjer je podedoval lastnino svoje družine, in šel živet v podedovano hišo skupaj z Adelinom Canepo in njegovo družino.«

Stric Carlo je bil kot direktor davčnega urada ugleden meščan in kot vojni invalid ter vitez italijanske krone ni mogel biti drugega kot naklonjen trenutni vladi, ki pa je bila takrat fašistična diktatura. Je bil stric Carlo fašist?

»Glede na mero, v kakršni je fašizem – tako so se izražali oseminšestdesetega – rehabilitiral vojne veterane in jih nagradil z odlikovanji in napredovanjem v službi, lahko rečemo, da je bil stric Carlo zmeren fašist. To pa je bilo dovolj, da ga je Adelino Canepa, ki je bil iz zelo očitnih razlogov antifašist, sovražil. Vsako leto je moral iti k njemu, da bi oddal svojo davčno napoved. V urad je prišel zarotniško in samozavestno, potem ko je skušal podkupiti teto Caterino z nekaj ducati jajc. Znašel pa se je pred stricem Carlom, ki ne le, da je bil kot heroj nepodkupljiv, temveč je tudi bolje od kogarkoli drugega vedel, koliko mu je Canepa ukradel med letom, in mu ni odpustil niti beliča. Adelino Canepa je zato presodil, da je žrtev diktature, in je začel širiti klevete na račun strica Carla. Eden je živel v prvem nadstropju, drugi v pritličju, srečevala sta se zjutraj in zvečer, a se nista več pozdravljala. Stike je vzdrževala teta Caterina, po našem prihodu pa moja mati – ki ji je Adelino Canepa izražal vse svoje sočutje in razumevanje, ker je bila nečakinja pošasti. Stric se je v svojem sivem dvovrstnem suknjiču, z mehkim klobukom na glavi in s še neprebranim časopisom Stampa vrnil domov vsak večer ob šestih. Hodil je vzravnano, po alpinsko, s sivim očesom, ki je zrlo v vršac, ki ga je treba osvojiti. Šel je mimo Adelina Canepe, ki se je ob taki uri hladil na klopi na vrtu, kakor da ga ne bi opazil. Nato se je srečal z gospo Canepa pri vratih v pritličju in si s pretirano vljudnostjo snel klobuk. In tako je bilo vsak večer, leto za letom.«

Ura je bila že osem, Lorenza še ni prišla, tako kakor je obljubila, Belbo pa je bil pri svojem petem džin martiniju.

»Prišlo je leto 1943. Nekega jutra je stric Carlo stopil k nam, me prebudil s krepkim poljubom in mi rekel: ‘Fant moj, bi rad izvedel najboljšo novico tega leta? Odstavili so Mussolinija!’ Nikoli mi ni uspelo dojeti, ali je stric Carlo zaradi tega trpel ali ne. Bil je nadvse pošten državljan in služabnik države. Če je trpel, o tem ni govoril in še naprej je vodil davčni urad za Badoglievo vlado. Nato je prišel osmi september, območje, kjer smo živeli, je prišlo pod socialno republiko in stric Carlo se je temu prilagodil. Pobiral je davke pač za socialno republiko. Adelino Canepa se je medtem hvalil s svojimi stiki s prvimi partizanskimi skupinami tam, v hribih, in grozil z maščevanji v opomin. Mi otroci še nismo vedeli, kdo so partizani. O njih so pripovedovali pravljice, toda nihče jih še ni videl. Govorilo se je o nekem poveljniku badogliancev, nekem Terziju (to je bil, kot je bilo takrat v navadi, kajpak vzdevek in veliko jih je pravilo, da si ga je sposodil od tistega Terzija iz stripov, prijatelja Dicka Fulmine), bivšem karabinjerskem stražmojstru, ki je v prvih spopadih proti fašistom in esesovcem izgubil eno nogo in je poveljeval vsem brigadam na hribih okrog ***. Tedaj pa je prišlo do vse obsodbe vrednega dejanja. Nekega dne so se partizani prikazali v vasi. Spustili so se s hribov in tekali sem ter tja po ulicah še brez jasno določenih uniform, z modrimi rutami, in spuščali rafale iz brzostrelk proti nebu, da bi opozorili nase. Novica se je hitro razširila, vsi so se zaprli v hiše, saj nihče ni vedel, kakšne baže so. Teta Caterina je bila sicer rahlo zaskrbljena, toda ne nazadnje so bili prijatelji Adelina Canepe ali pa je vsaj on pravil, da je njihov prijatelj, in zato ne bodo nič storili stricu, mar ne? Vendar so. Obvestili so nas, da je okrog enajste ure skupina partizanov z naperjenimi brzostrelkami vstopila v davčni urad, aretirala strica in ga odpeljala neznano kam. Teta Caterina se je vrgla na posteljo, iz ust ji je od joka začela curljati belkasta pena in je zacmihala, da bodo strica Carla ustrelili. Zadosti bi bil že udarec s puškinim kopitom in stric bi bil zaradi podkožne kovinske ploščice pri priči mrtev. Tetino kričanje je privabilo Adelina Canepo z ženo in otroki. Teta je kričala nanj, da je Judež, da je on ovadil strica partizanom, ker je pobiral davke za socialno republiko, Adelino Canepa je prisegal na vse, kar mu je bilo najsvetejšega, da to ni res, a je bilo videti, da se je čutil odgovornega, ker je preveč trobil naokrog. Teta ga je napodila. Adelino Canepa je zaihtel, apeliral na mojo mater, jo spomnil, kolikokrat ji je odstopil kakšnega zajca ali piščanca za smešno vsoto, toda moja mati se je obdala z dostojanstvenim molkom, teta Caterina pa je še naprej bljuvala belkasto peno. Jaz sem jokal. Naposled smo po dveh urah kalvarije zaslišali klice in zagledali smo strica Carla na kolesu, ki ga je vozil z eno samo roko in je bil videti, kot da se vrača s sprehoda. Takoj je opazil vrvež na vrtu in bil še toliko predrzen, da je vprašal, kaj se je zgodilo. Sovražil je drame tako kot vsi iz naših krajev. Šel je v prvo nadstropje, se približal mučeniški postelji tete Caterine, ki je še vedno brcala s svojimi suhimi nogami, in jo vprašal, zakaj je tako vznemirjena.«

»Kaj se je pa zgodilo?«

»Terzijevim partizanom je verjetno prišlo na uho Adelinovo opravljanje in so zato imeli strica Carla za enega od lokalnih predstavnikov režima. Aretirali so ga v poduk vsej vasi. Strica Carla so s tovornjakom odpeljali iz mesta in znašel se je pred Terzijem, okinčanim z vojaškimi odlikovanji, z brzostrelko v desnici, z levico, naslonjeno na berglo. In stric Carlo – v resnici ne verjamem, da je bilo to premišljeno, bilo je čisto samodejno ravnanje, navada, viteški obred – se je postavil v pozor, se predstavil: ‘Major alpincev Carlo Covasso, pohabljen in vojni invalid, srebrno odlikovanje.’ In Terzi se je tudi sam postavil v pozor in se predstavil: ‘Stražmojster Rebaudengo iz kraljevih karabinjerjev, komandant badoglianske brigade Bettino Ricasoli, bronasto odlikovanje.’ ‘Kje,’ je vprašal stric Carlo. In Terzi, ki je bil kar naenkrat podrejeni: ‘Pordoi, gospod major, kota 327.’ ‘Zaboga,’ je rekel stric Carlo, ‘jaz sem bil na koti 328, tretji regiment, Sasso di Stria!’ ‘Bitka ob solsticiju?’ ‘Ja, bitka ob solsticiju.’ ‘In topniško obstreljevanje na Cinque Dita?’ ‘Naj me zlodej, če si tega ne bi zapomnil!’ ‘In tisti juriš z bajoneti na predvečer svetega Crispina?’ ‘Naj ga hudič!’ Skratka, takšne in podobne stvari. Nato sta, eden brez roke, drugi brez noge, kot en mož stopila korak naprej in se objela. Terzi mu je rekel: ‘Poglejte, vitez, poglejte, gospod major, bili smo obveščeni, da pobirate davke za fašistično vlado, ki je pokorna okupatorju.’ ‘Poglejte, komandant,’ mu je odgovoril stric Carlo, ‘imam družino in dobivam plačo od osrednje vlade, ki je pač tista, ki je, ki pa si je jaz nisem izbral, kaj bi vi storili na mojem mestu?’ ‘Dragi major,’ mu je odgovoril Terzi, ‘na vašem mestu bi storil enako kot vi, a skušajte vsaj zavlačevati s svojimi opravili, vzemite si čas.’ ‘Bom videl, kaj lahko storim,’ je rekel stric Carlo, ‘nič nimam proti vam, tudi vi ste sinovi Italije in pogumni borci.’ Mislim, da sta se razumela, ker sta oba izgovarjala besedo Domovina z velikim D. Terzi je ukazal, da morajo majorju priskrbeti kolo, in stric Carlo je prikolesaril domov. Adelino Canepa je izginil za nekaj mesecev. Tako. Sicer ne vem, ali je duhovno viteštvo nekaj takega, zagotovo pa obstajajo vezi, ki so močnejše od vsakih delitev.«

50

Kajti jaz sem prva in zadnja. Sem čaščena in osovražena. Sem vlačuga in svetnica.

(Odlomek iz Nag Hammadi 6, 2)

Vstopila je Lorenza Pellegrini. Belbo je gledal v strop in si naročil zadnji martini. V zraku je bila napetost in nameraval sem vstati, vendar me je Lorenza zadržala. »Ne, vsi skupaj pojdite z mano. Drevi bo odprtje razstave Riccarda, ki uvaja nov slog! Velik umetnik je, ti, Jacopo, ga poznaš.«

Vedel sem, kdo je Riccardo. Stalno je hodil v Piladeja. Toda v tistem trenutku nisem razumel, zakaj se je Belbo tako nepremično zazrl v strop. Ker sem prebral datoteke, vem, da je Riccardo moški z brazgotino, Belbo pa ni imel poguma, da bi se spustil z njim v prepir.

Lorenza je vztrajala, galerija je bila nedaleč od Piladeja, pripravili so zaresno zabavo, pravzaprav celo slavje. Diotallevija je to pretreslo in je pri priči izjavil, da mora domov, jaz sem še omahoval, a nedvomno je Lorenza vabila tudi mene in tudi zaradi tega je Belbo trpel, ker je videl, kako se oddaljuje trenutek pogovora z njo na samem. Toda povabila nisem mogel zavrniti in odpravili smo se.

Tisti Riccardo mi ni bil nič kaj všeč. V zgodnjih šestdesetih letih je slikal zelo dolgočasne slike, nekakšne drobne preplete črne in sive, zelo geometrične, malce op-art, takšne, zaradi katerih ti je migetalo pred očmi. Imenovale so se Kompozicija 15, Paralaksa 17, Evklid X. Kakor hitro se je začelo oseminšestdeseto, je razstavljal v zasedenih hišah in je le malce spremenil svojo paleto barv. Zdaj so bili na njegovih slikah le močni kontrasti črne in bele, poteze s čopičem so bile daljše, naslovi pa prijetnejši za uho: Ce n’est qu’un debut, Molotov, Sto cvetov. Ko se je vrnil v Milano, sem ga videl razstavljati v klubu, v katerem so oboževali doktorja Wagnerja, izločil je črno in slikal le bele strukture, pri katerih so kontraste ustvarjali le reliefi in tekstura poroznega Fabrianovega papirja, tako da so slike – kot je razlagal – kazale različne profile glede na vpad svetlobe. Imenovale so se Hvalnica dvoumnosti, Pov/Prek, Ça, Berggasse in Nepriznavanje 15.

Kakor hitro smo vstopili v novo galerijo, sem dojel, da je Riccardova poetika doživela sila veliko evolucijo. Naslov razstave je bil Megale apophasis. Riccardo je prešel na figurativnost z živobarvno paleto barv. Igral se je s citati, in ker nisem verjel, da sploh zna slikati, sem pomislil, da je slikal s projiciranjem diapozitivov slavnih slik na platno – njegova izbira se je omejila na cenene slikarje s konca devetnajstega stoletja in simboliste z začetka dvajsetega. Po projicirani podobi je slikal s pointilistično tehniko in pri tem uporabljal neskončno majhne gradacije odtenkov barve ter točko za točko obdelal ves barvni spekter tako, da je zmeraj začel z zelo svetlim in plamenečim jedrom in končal z absolutno črnino – ali pa nasprotno glede na mistični ali kozmološki koncept, ki ga je hotel izraziti. Na njegovih slikah so bile gore, ki so izsevale žarke luči, raztopljene v prah sfer bledih barv, in lahko si slutil koncentrična nebesa s sledovi angelov s prozornimi krili, skratka, nekaj podobnega Doréjevemu raju. Slike so bile naslovljene Beatrix, Mystica Rosa, Dante Gabriele 33, Fedeli d’Amore, Atanòr, Homunculus 666 – od tu torej izhaja Lorenzina strast za homunkule, sem pomislil. Največja slika se je imenovala Sophia in je upodabljala nekakšen plaz črnih angelov, ki je pri dnu slike izginjal in se spreminjal v nekakšno belo bitje, ki so ga božale velike modrikaste roke, popolnoma enake roki, ki se dviguje proti nebu na Picassovi Guernici. Mešanica je bila dvomljiva in od blizu je bila izvedba videti groba, z razdalje dveh ali treh metrov pa je bil učinek zelo liričen.

»Sem realist starega kova,« mi je zašepetal Belbo, »razumem samo Mondriana. Kaj prikazuje slika, ki ni geometrična?«

»On je bil najprej geometrist,« sem rekel.

»Tisto ni bila geometrija, temveč kopalniške ploščice.«

Medtem je Lorenza pohitela objeti Riccarda, ki si je izmenjal pozdrav z Belbom. Bila je gneča, galerija je skušala biti podobna newyorškemu loftu, vsa v belem in z golimi cevmi centralne kurjave ali vodovoda na stropu. Kdo ve, koliko jih je stalo, da so jo tako retrodatirali. V kotu je glasbeni stolp glušil navzoče z vzhodnjaško glasbo, takšno na sitar, če se dobro spomnim, kjer ne prepoznaš melodije. Vsi so odsotno hodili mimo slik, da bi se lahko nagnetli ob mizah na koncu razstavnega prostora, in grabili po papirnatih kozarcih. Prišli smo pozno zvečer, ozračje je bilo zakajeno, sem pa tja je kakšno dekle skušalo zaplesati sredi dvorane, a so bili vsi še preveč zaposleni s kramljanjem in pokušanjem hrane iz zares bogato založenega bifeja. Usedel sem se na kavč, pred katerim je bila na tleh velika steklena posoda, še na pol polna sadne solate. Hotel sem si je že nekaj vzeti, ker še nisem večerjal, a zazdelo se mi je, da sem v skledi opazil odtis čevlja, ki je na sredi stisnil koščke sadja v homogeno kašo. To je bilo možno, saj so bila tla že polita z belim vinom in nekateri povabljenci so se že opotekali.

Belbu je uspelo priti do papirnatega kozarca in brezbrižno se je sprehajal, brez cilja, in kdaj pa kdaj je koga potrepljal po ramenu. Skušal je najti Lorenzo.

Vendar jih je le malo stalo na mestu. Množica je raje krožila, kakor opice, ki iščejo še neznano rožo. Jaz nisem iskal ničesar, a sem vseeno vstal in se začel premikati z ritmom množice. Nedaleč od sebe sem zagledal Lorenzo, ki je tavala naokrog in se pretvarjala, da je veselo prepoznala tega ali onega: visoko dvignjena glava, pogled hote kratkoviden, nepremična in privzdignjena ramena in prsi, brezskrben žirafji korak.

V nekem trenutku me je naravni tok potisnil v kot za mizo, ob kateri sta stala Lorenza in Belbo, obrnjena s hrbtom proti meni. Končno sta se srečala, nemara po naključju, in tudi onadva se nista mogla premakniti, ker so ju obkrožali drugi. Ne vem, ali sta se zavedala moje navzočnosti, a v tistem trušču nihče več ni slišal, kaj govorijo drugi. Zato sta mislila, da sta sama, jaz pa sem nehote poslušal njun pogovor.

»Torej,« je rekel Belbo, »kje si spoznala svojega Aglièja?«

»Mojega? Po tem, kar sem videla danes, je tudi tvoj. Ti lahko poznaš Simona, jaz pa ne. Odlično.«

»Zakaj mu praviš Simon? Zakaj on tebe imenuje Sophia?«

»Ah, to je le igrica! Spoznala sem ga pri prijateljih, v redu? In zdi se mi očarljiv. Poljubi mi roko, kakor da bi bila princesa. Lahko bi mi bil oče.«

»Pazi, da ne bo postal oče tvojega otroka.«

To me je spomnilo na pogovor med mano in Amparo v Bahii. Lorenza se ni motila. Agliè je vedel, kako se poljubi roko mladi dami, ki ne pozna te navade.

»Zakaj Simon in Sophia?« je vztrajal Belbo. »Mu je zares ime Simon?«

»To je čudovita zgodba. Ali si vedel, da je naše vesolje sad napake in da sem k temu tudi jaz malce pripomogla? Sophia je bila ženski del Boga, ker je bil Bog takrat bolj ženski kot moški, potem pa ste mu vi prilepili brado in ga poimenovali On. Bila sem njegova dobra polovica. Simon je rekel, da sem hotela ustvariti svet, ne da bi prosila za dovoljenje – jaz, Sophia, ki se imenuje tudi, počakaj malo, Ennoia. Mislim pa, da moja moška stran ni hotela ustvarjati – morebiti ni bila dovolj pogumna ali pa je bila impotentna –, in namesto da bi se združila z njo, sem hotela ustvariti svet sama. Temu se nisem mogla upreti, nemara sem imela preveč ljubezni, saj v resnici obožujem ta nori svet. Zato sem – tako mi je povedal Simon – duša tega sveta.«

»Kako prijazno! Ali pove to vsaki, ki jo sreča?«

»Ne, bedak, le meni, ker me razume bolje od tebe in me ne skuša prilagoditi svoji podobi. Razume, da je bolje, če živim po svoje. In prav to je storila Sophia: predala se je ustvarjanju sveta. Spopadla se je s prvobitno snovjo, ki je bila ogabna – verjetno ni uporabljala dezodoransov – in nehote ustvarila demi… kako se že reče?«

»Misliš demiurga?«

»Ja, tega. Vendar se ne spomnim natančno, ali ga je ustvarila Sophia ali je že obstajal in ga je ona le nahujskala: ‘Daj no, tepec, ustvari svet, da se bova potem lahko zabavala.’ Demiurg je moral biti pravi bednik, saj ni vedel, kako se ustvari svet, kakor se spodobi. Pravzaprav ga niti ne bi smel poskusiti ustvariti, ker je snov slaba, on pa se je sploh ne bi smel niti dotakniti. Kljub temu je to storil in Sophia je ostala ujeta znotraj. Postala je ujetnica sveta.«

Lorenza je bila zgovorna in je dosti pila. Medtem ko jih je že precej začelo počasi in nežno plesati sredi dvorane z zaprtimi očmi, je Riccardo vsakih nekaj minut prišel mimo nje in ji znova napolnil kozarec. Belbo ga je hotel ustaviti. Rekel mu je, da je Lorenza popila že preveč, on pa se je zasmejal in zmajal z glavo. Tudi Lorenza se je Belbu uprla in mu rekla, da prenese več pijače kot on, ker je mlajša.

»Dobro, že dobro,« je rekel Belbo, »Ne upoštevaj starega očeta. Raje poslušaj Simona. Kaj ti je še lepega povedal?«

»To, kar sem že rekla: da sem ujetnica sveta oziroma hudobnih angelov … v tej zgodbi so namreč angeli hudobni in so pomagali demiurgu narediti vso to zmešnjavo … kakorkoli že, hudobni angeli me ne spustijo, nočejo, da bi pobegnila, in mi povzročajo trpljenje. Sem in tja pa me kak moški le prepozna. Tako kot Simon. Pravi, da se mu je to že zgodilo pred tisoč leti – pozabila sem ti namreč povedati, da je Simon v resnici nesmrten, ne moreš si zamisliti, kaj vse je že videl …«

»Seveda, seveda. Zdaj pa ne pij več.«

»Psst… Simon me je nekoč našel, ko sem bila prostitutka v bordelu v Tiru, ime pa mi je bilo Helena …«

»Take ti tvezi? Ti pa si nad tem seveda navdušena. Dovolite, da vam poljubim roko, kurbica mojega zavoženega vesolja … Kakšen gentleman.«

»Če je ta Helena sploh bila vlačuga. Poleg tega so takrat z vlačugo mislili na svobodno, nevezano žensko, intelektualko, tako, ki ni hotela biti gospodinja. Tudi ti sam veš, da so bile prostitutke kurtizane, torej s svojimi saloni. Danes bi bile to tiste, ki se ukvarjajo z odnosi z javnostmi. Kar poskusi reči kurba eni od tiskovnih predstavnic, kakor da bi bila katera od cander, ki za kamionarje prižigajo kresove ob cestah!«

V tistem trenutku je Riccardo znova pristopil k njej in jo prijel za roko. »Pridi plesat,« ji je rekel.

Sredi dvorane sta se rahlo, nekoliko zasanjano gibala, kakor da bi tolkla po bobnu. Sem pa tja jo je Riccardo potegnil k sebi in ji posestniško položil roko okrog vratu, ona pa se je ravnala po njegovih korakih z zaprtimi očmi, razgretim obrazom, z glavo, pomaknjeno nazaj, z lasmi, ki so ji strmo padali prek ramen. Belbo si je prižigal cigarete drugo za drugo.

Čez nekaj časa je Lorenza prijela Riccarda okrog pasu in ga počasi vodila, vse dokler nista bila za korak daleč od Belba. Kar med plesom je vzela Belbu kozarec iz rok. Z levico je držala Riccarda, z desnico kozarec in pogledala Jacopa z malce vlažnim pogledom. Zdelo se je, kakor da bi jokala, a se je v resnici smehljala in rekla: »Vedi, da ni bilo edinkrat.«

»Edinkrat kaj?« jo je vprašal Belbo.

»Da je srečal Sophio. Veliko stoletij pozneje je bil Simon tudi Guillaume Postel.«

»Eden tistih, ki raznašajo pošto?«

»Bedak. Bil je renesančni učenjak, ki je bral judovsko …«

»Hebrejsko.«

»Le v čem je razlika. Bral jo je tako, kakor otroci berejo Rdečo kapico. Brez slovarjev. Torej, v neki beneški bolnišnici je srečal staro in nepismeno strežnico, svojo Joanno, pogledal jo je in rekel: dojel sem, ta je novo utelešenje Sophie, Ennoie, velike matere sveta, ki je prišla med nas, da bi odrešila ves svet, in ima žensko dušo. In tako je Postel vzel Joanno s sabo. Vsi so mu pravili, da je nor, on pa nič, oboževal jo je, hotel jo je osvoboditi iz ujetništva angelov, in ko je umrla, je celo uro zrl v sonce in precej dni ni ne jedel ne pil, izpolnjen z Joanno, ki je ni bilo več, pa vendar je bilo, kakor da je, ker je zmeraj tu, ker živi na tem svetu in se občasno pojavi, kako se že reče … inkarnira se. Ali ni to zgodba, ob kateri se lahko zjočeš?«

»Kar topim se v solzah. Ti godi, da si Sophia?«

»Saj sem Sophia tudi zate, dragi. Ali veš, da si nosil grozne kravate in imel polno prhljaja po ramenih, preden si me spoznal?«

Riccardo jo je spet objel okrog vratu. »Ali lahko sodelujem v tem vajinem pogovoru?« je rekel.

»Bodi priden in pleši. Si orodje moje sle.«

»Nič nimam proti.«

Belbo je nadaljeval, kakor da drugega ne bi bilo: »Torej si ti njegova prostitutka, njegova feministka, ki se ukvarja z odnosi z javnostmi, in on je tvoj Simon.«

»Ne imenujem se Simon,« je rekel Riccardo z že zapletajočim se jezikom.

»Ne govoriva o tebi,« mu je pojasnil Belbo. Že nekaj časa sem bil v zadregi zaradi njega. On, ki je ponavadi tako skrival lastna čustva, je imel ljubezenski prepirček pred pričo, celo pred svojim tekmecem. Iz njegovega zadnjega stavka pa sem razbral, da je s svojim razkrivanjem pred drugim – v trenutku, ko je bil tekmec nekdo drug – na edini možni način spet uveljavljal pravico do Lorenze.

Medtem je Lorenza z novim kozarcem, ki ji ga je nekdo natočil, odgovorila: »To je vendar le za šalo. Ljubim tebe.«

»Še dobro, da me ne sovražiš. Poslušaj, rad bi šel domov, začel me je boleti želodec. Še zmeraj sem ujetnik grobe snovi. Meni Simon ni ničesar obljubil. Boš šla z mano?«

»Ostaniva še malo. Tako lepo je. Se ne zabavaš? Poleg tega si še nisem ogledala slik. Si opazil, da je Riccardo naslikal mene na eni?«

»Še veliko drugega bi naredil s tabo.«

»Zdaj si pa vulgaren. Ne vtikaj se. Govorim z Jacopom. Za božjo voljo, Jacopo, ali misliš, da se greš lahko samo ti intelektualne igrice s svojimi prijatelji, jaz pa ne? Kdo se obnaša do mene, kakor da bi bila vlačuga iz Tira? Ti.«

»Saj sem vedel. Jaz, kdo pa drug. Jaz te potiskam v objem starejšim gospodom.«

»On me ni nikoli skušal objeti. Saj ni satir. Jezi te, da noče z mano v posteljo, temveč me upošteva kot intelektualnega partnerja.«

»Allumeuse.«

»Tega ti pa res ne bi bilo treba reči. Riccardo, pojdiva po kakšno pijačo.«

»Ne, počakaj,« je rekel Belbo. »Povej mi, ali ga jemlješ resno, rad bi namreč dojel, ali si nora ali ne. In nehaj piti. Povej mi, ali ga jemlješ resno, za božjo voljo!«

»Ampak dragi, to je vendar le igra med mano in njim. Poleg tega je najboljši del zgodbe ta, da se Sophia, ko spozna, kdo je, in se reši tiranije angelov, osvobodi greha …«

»Si nehala grešiti?«

»Rotim te, da še enkrat premisliš,« jo je prosil Riccardo in jo sramežljivo poljubil na čelo.

»Nasprotno,« je odgovorila Belbu, ne da bi se menila za slikarja, »ko si onkraj dobrega in zla, tisto ni več greh in lahko počneš vse, kar hočeš, da se osvobodiš mesa.«

Riccarda je odrinila od sebe in na ves glas zavpila: »Sem Sophia, in da bi se rešila pred angeli, moram zarešiti … zagrešti … za-gre-ši-ti vse grehe, tudi najbolj mikavne.«

Rahlo opotekajoče se je odšla v kot, kjer je sedelo v črno oblečeno dekle z močno naličenimi očmi in bledo poltjo. Povlekla jo je na sredo dvorane in se skupaj z njo začela zibati. S trebuhi sta se malodane dotikali, roke sta imeli spuščene ob bokih. »Ljubim lahko tudi tebe,« je rekla. In jo poljubila na usta.

Drugi, rahlo vzburjeni, so se zbrali v polkrog okrog njiju in nekdo je nekaj vzkliknil. Belbo se je usedel z nepredirnim izrazom in opazoval prizor kot kak impresarij na poskusnemu snemanju. Potil se je in pod levim očesom je imel tik, ki ga prej še nisem opazil. V nekem trenutku, ko je Lorenza plesala že vsaj pet minut z vse bolj vabljimi gibi, je izbruhnil: »Zdaj pa pridi sem!«

Lorenza se je ustavila, se razkoračila, iztegnila roke predse in zavpila: »Sem prostitutka in svetnica!«

»Navadna tepka si,« je rekel Belbo in vstal. Odšel je naravnost k njej, jo grobo zagrabil za zapestje in jo odvlekel proti vratom.

»Ustavi se,« je zavpila, »da si ne bi dovolil …« Nato je planila v jok in se mu vrgla okrog vratu. »Toda dragi, saj sem tvoja Sophia, saj se vendar nisi razjezil zaradi tega …«

Belbo ji je nežno položil roko čez ramena, jo poljubil na sence, ji popravil lase, nato pa se ozrl proti dvorani in rekel: »Oprostite ji, ni navajena toliko piti.«

Med navzočimi se je zaslišalo nekaj hehetov in mislim, da jih je slišal tudi Belbo. Opazil me je na pragu in storil nekaj, za kar mi nikoli ni bilo jasno, komu je bilo namenjeno. To je storil šepetaje, polglasno, ko so drugi že skoraj izgubili zanimanje zanju.

Lorenzo je še zmeraj držal okrog ramen, se napol obrnil proti dvorani in potihoma, kakor nekdo, ki pove nekaj nedvoumnega, izustil: »Kikiriki.«

51

Kadar ti torej kak velik kabalist hoče kaj povedati, nikar ne misli, da ti govori kaj puhlega, navadnega, vsakdanjega, temveč skrivnost, orakelj …

(Thomaso Garzoni, Il Theatro de vari e diversi cervelli mondani,

Zanfretti, Benetke, 1583, pogovor XXXVI)

Ilustracije, ki sem jih našel v Milanu in Parizu, niso zadostovale. Gospod Garamond mi je dovolil, da preživim nekaj dni v Deutsches Museumu v Münchnu.

Nekaj večerov sem preždel v barčkih Schwabinga ali pa v ogromnih kriptah, v katerih so starejši gospodje z brki in v irhastih hlačah igrali glasbo in so se zaljubljenci smehljali drug drugemu skozi gosti oblak pare, ki se je dvigovala s prašičjih klobas, nad litrskimi vrči piva – teh parčkov je bilo veliko tesno drug ob drugem –, popoldneve pa v brskanju po kartoteki reprodukcij. Od časa do časa sem šel iz arhiva in se sprehajal po muzeju, v katerem so rekonstruirali vse, kar so ljudje kdaj izumili. Pritisneš na gumb in oživijo diorame izkoriščanja nafte z delujočimi svedri, lahko vstopiš v resnično podmornico, poženeš planete v gibanje, igraš se, da pridobivaš kisline in sprožaš verižne reakcije – to je Konservatorij, ki pa ni toliko gotski, ves je usmerjen v prihodnost, napolnjen z obsedenimi šolskimi skupinami, ki jih učijo oboževati inženirje.

V Deutsches Museumu se lahko naučiš tudi vse o rudnikih: sestopiš po lestvi in vstopiš v pravi rudnik z rovi, dvigali za ljudi in za konje, ozkimi hodniki, po katerih se plazijo shujšani in izkoriščani otroci (upam, da so iz voska). Hodiš po mračnih in neskončnih hodnikih, če se ustaviš na robu vodnjakov brez dna, ti seže mraz prav do kosti in skoraj lahko zaznaš vonj po treskavcu. Merilo ena proti ena.

Taval sem po nekem stranskem rovu in že skoraj obupal, da bom še kdaj ugledal dnevno svetlobo, ko sem zagledal človeka, naslonjenega na rob brezna. Zazdel se mi je znan. Obraza nisem videl prvič, bil je zguban in bled, imel je bele lase in sovji pogled, toda občutek sem imel, kakor da sem ga nekje že videl v uniformi, ali pa da bi po dolgem času srečal duhovnika v civilni obleki ali kapucina brez brade. Tudi on me je gledal in kolebal. Po živahni izmenjavi prikritih pogledov, značilni za takšne okoliščine, je prevzel pobudo in me pozdravil v italijanščini. V hipu sem si ga lahko predstavljal v njegovih oblačilih: v dolgi rumenkasti halji bi bil gospod Salon. A. Salon, preparator. Njegov laboratorij je bil le nekaj vrat naprej od moje pisarne na hodniku opuščene tovarne, kjer sem se šel Marlowa na področju kulture. Včasih sva se srečala na stopnicah in si pokimala v pozdrav.

»Nenavadno,« je rekel in mi stisnil roko, »že dolgo sva soseda in spregovoriva šele v drobovju Zemlje tisoč milj stran.«

Izmenjala sva si nekaj vljudnostnih fraz. Imel sem občutek, da zelo dobro ve, kaj počnem, in to ni bilo zanemarljivo, saj tega še jaz nisem natančno vedel. »Kako to, da ste v tehničnem muzeju? Ali se v vaši založniški hiši ne ukvarjate z bolj duhovnimi zadevami?«

»Kako pa to veste?«

»Ah,« je nedoločno zamahnil z roko, »ljudje govorijo, k meni pride veliko strank …«

»Kakšni ljudje pa prihajajo k nagačevalcu, oprostite, preparatorju?«

»Zelo različni. Tudi vi boste tako kot vsi rekli, da to ni običajen poklic. Toda strank ne manjka in so vseh vrst. Muzeji, zasebni zbiralci.«

»Ne zgodi se mi pogosto, da bi videl nagačene živali po hišah,« sem rekel.

»Ne? Odvisno od hiš, kamor greste … Ali pa od kleti.«

»Nagačene živali imajo po kleteh?«

»Nekateri jih imajo. Niso vse jaslice na svetlobi sonca ali meseca. Ne zaupam takim strankam, toda veste, delo … Ne zaupam podzemnim prostorom.«

»Se zato sprehajate po podzemlju?«

»Preverjam. Podzemlju ne zaupam, toda rad bi ga dojel. Prav veliko možnosti za to ni. Katakombe v Rimu, boste rekli. Tam ni nobene skrivnosti, polne so turistov in pod nadzorom Cerkve. So še odtočni kanali v Parizu … Ste kdaj bili v njih? Lahko si jih ogledate ob ponedeljkih, sredah in zadnjo soboto v mesecu, vhod vanje pa je s Pont de l’Alma. Toda tudi to je turistična znamenitost. Kajpak so v Parizu tudi katakombe in podzemne jame. Da ne govorim o podzemni železnici. Ste kdaj bili na Rue Lafayette, številka 145?«

»Moram priznati, da ne.«

»Malce od rok je, med Gare de l’Est in Gare du Nord. Stavba je na prvi pogled čisto neopazna. Le če jo bolje pogledaš, lahko opaziš, da so vrata videti iz lesa, vendar so iz pobarvanega železa, in da so za okni že stoletja prazne sobe. V njih nikoli ni luči. Toda ljudje hodijo mimo in ne vedo.«

»Česa ne vedo?«

»Da je hiša lažna. Je zgolj pročelje, lupina brez strehe, brez notranjosti. Prazna. Je le ustje kamina. Namenjena je prezračevanju in odvajanju hlapov območne podzemne železnice. Ko to dojamete, dobite občutek, da ste pred vhodom v spodnji svet, in če bi lahko stopili za tiste zidove, bi imeli dostop v pariško podzemlje. Imel sem priložnost preživeti ure in ure pred tistimi vrati, ki zakrivajo vrata vseh vrat, odhodno postajo za potovanje v središče Zemlje. Zakaj mislite, da so jo zgradili?«

»Vi sami ste rekli, da zaradi prezračevanja podzemne železnice.«

»Dovolj bi bile že odprtine. Ne, prav pred tem podzemljem se mi je začel porajati sum. Me razumete?«

Ko je govoril o temì, je začel žareti. Vprašal sem ga, zakaj se mu je vzbudil sum.

»Zato ker vladarji sveta, če obstajajo, ne morejo biti drugje kot v podzemlju: to je resnica, ki jo vsi slutijo, le redki pa si jo upajo povedati. Nemara je bil edini, ki je to jasno povedal, Saint-Yves d’Alveydre. Ali ste že slišali zanj?«

Morda ga je kdaj omenjal kak diabolik, a se nisem mogel natančno spomniti.

»To je tisti, ki je govoril o Agartthi, podzemnem sedežu kralja sveta, skrivnem središču sinarhije,« mi je pojasnil Salon. »Ni ga bilo strah, bil je prepričan vase. Toda vsi, ki so za njim javno o tem spregovorili, so bili odstranjeni, ker so preveč vedeli.«

Začela sva hoditi po rovih in gospod Salon je med pogovorom z mano nervozno pogledoval po poti in škilil v vhode novih rovov, v odprtine novih jaškov, kakor da bi v polmraku iskal potrdilo za svoje sume.

»Ste se kdaj vprašali, zakaj so vse velike sodobne prestolnice v devetnajstem stoletju tako pohitele z gradnjo podzemne železnice?«

»Da bi rešile težave s prometom. Ali ne?«

»Ko še ni bilo avtomobilov in so naokrog vozile le kočije? Od moža vaše inteligence bi pričakoval dosti boljši odgovor!«

»Ga vi veste?«

»Morda,« je rekel gospod Salon odsotno, zatopljen v svoje misli. Vendar pa je bil tudi tak način dober za sklenitev pogovora. In res je pripomnil, da mora oditi. Ko mi je stisnil roko, pa je še za trenutek postal, kakor da bi se še nečesa spomnil: »Da ne pozabim, tisti polkovnik … Kako mu je bilo že ime? Pred leti je prišel na Garamond in vam govoril o zakladu templjarjev. Ste pozneje še slišali zanj?«

Osupnilo me je tako razkazovanje, da je seznanjen z nečim, kar sem imel za del svoje zasebnosti in je bilo že pokopano. O tem sem ga že hotel več povprašati, vendar sem se ga zbal. Zato sem mu le brezbrižno rekel: »Oh, to je stara zgodba, na katero sem že pozabil. A da ne pozabim: zakaj ste rekli ‘da ne pozabim’?«

»Sem rekel, da ne pozabim? Ah, ja, seveda, mislil sem, da je nekaj našel v nekem podzemlju …«

»Kako pa to veste?«

»Saj ne vem. Ne spomnim se, kdo mi je to povedal. Morda kakšna stranka. Toda v hipu me prevzame radovednost, ko je posredi kakšno podzemlje. Kaj hočete, slabosti starejših. Lahko noč.«

Odšel je, jaz pa sem ostal, da bi razmislil o pomenu tega srečanja.

52

Na nekaterih območjih Himalaje, med dvaindvajsetimi templji, ki ponazarjajo dvaindvajset Hermesovih arkan in dvaindvajset črk nekaterih svetih abeced, Agarttha ustvarja mistično ničlo, vse in nič, ki ju ni mogoče najti – vse za sinarhijo in nič za anarhijo … Ogromna šahovnica se razteza pod zemljo skozi malodane vse predele Zemlje.

(Saint-Yves d’Alveydre, Mission de l’Inde en Europe,

Calmann Lévy, Pariz, 1886, str. 54 in 65)

Ko sem se vrnil, sem o tem srečanju povedal Belbu in Diotalleviju in postavili smo nekaj domnev. Salon, opravljivi čudak, ki se je tako ali drugače kratkočasil s skrivnostmi, je zagotovo poznal Ardentija, in tu se vsa zgodba konča. Ali pa: Salon je vedel nekaj o Ardentijevem izginotju in je delal za tiste, ki so ga spravili s poti. Še ena domneva: Salon je bil policijski ovaduh …

Nato pa smo se srečevali z drugimi diaboliki in Salon se je pomešal med sebi podobne.

Nekaj dni pozneje je Agliè prišel v pisarno, da bi nam povedal svoje mnenje o nekaterih rokopisih, ki mu jih je poslal Belbo. Ocenil jih je natančno, resno, naklonjeno. Bil je bister, ni potreboval veliko časa, da je dojel dvojno igro Garamond – Manuzio, in resnice mu nismo več prikrivali. Zdelo se je, da to razume in odobrava. Kakšno besedilo je znal raztrgati z ostrimi pripombami, nato pa z uglajenim cinizmom dodati, da bi bilo dobro za Manuzia.

Vprašal sem ga, kaj mi lahko pove o Agartthi in Saint-Yvesu d’Alveydre.

»Saint-Yves d’Alveydre …« je rekel. »Brez dvoma čuden možak. Že vse od mladih let se je družil s privrženci Fabra d’Oliveta. Bil je zgolj uslužbenec na ministrstvu za notranje zadeve, toda ambiciozen … Seveda mu njegove poroke z Marie-Victoire nismo šteli v dobro …« Agliè se ni mogel upreti temu, da ne bi prešel na prvo osebo, kakor da bi obujal spomine.

»Kdo je bila Marie-Victoire? Obožujem čenče,« je rekel Belbo.

»Marie-Victoire de Risnitch je bila prava lepotica, ko je bila še zaupna prijateljica prve Napoleonove žene, cesarice Evgenije. Toda ko je spoznala Saint-Yvesa, je bila stara že več kot petdeset let, on pa je bil v svojih zgodnjih tridesetih. Kajpak je bil zanjo mésalliance. A ne le to: da bi mu priskrbela plemiški naziv, je kupila ne spomnim se katero že posestvo, ki je prej pripadalo nekim markizom d’Alveydre. In tako se je naš predrzni osebek okitil s tem nazivom, v Parizu pa so prepevali kuplete o žigolu. Ker je lahko živel od rente, se je prepustil svojim sanjarijam. Vtepel si je v glavo, da bo iznašel politično formulo, ki bi človeško družbo privedla do večje ubranosti. Sinarhija kot nasprotje anarhiji. Evropska družba, ki bi ji vladali trije svèti, predstavniki gospodarstva, sodstva in duhovne moči, torej Cerkve in znanosti. Razsvetljenska oligarhija, ki bi odpravila razredni boj. Slišali smo že za slabše družbene ureditve.«

»Kaj pa Agarttha?«

»Saint-Yves je trdil, da ga je nekega dne obiskal neki skrivnosten Afganistanec, Hadži Šarif, ki pa nikakor ni mogel biti Afganistanec, saj je bilo njegovo ime nedvomno albansko … in on mu je razkril skrivnost o sedežu kralja sveta – četudi Saint-Yves nikoli ni uporabil tega izraza, temveč so ga drugi za njim –, o Agartthi, kraju, ki ga ni moč najti.«

»Kje pa je vse to zapisano?«

»V njegovi knjigi Mission de l’Inde en Europe, delu, ki je vplivalo na velik del sodobne politične misli. V Agartthi so podzemna mesta in pod njimi, bliže središču, je pet tisoč panditov, ki upravljajo ta mesta – številka pet tisoč spominja kajpak na hermetične korenine vedskega jezika, kar pa že vi sami veste. In vsaka korenina je magični hierogram, povezan s kakšno od nebeških moči in sankcioniran s kakšno od peklenskih. Osrednjo kupolo Agartthe osvetljujejo z višine nekakšna ogledala, zaradi katerih prihaja s površja Zemlje zgolj enharmonična barvna lestvica svetlobe, katere spekter sončne svetlobe naših fizikalnih šolskih knjig pomeni le diatonično lestvico. Modreci Agartthe preučujejo vse svete jezike, da bi se dokopali do univerzalnega jezika, vattana. Ko naletijo na prevelike skrivnosti, začnejo levitirati in lahko bi si razbili glavo ob svodu kupole, če jih njihovi sobratje ne bi zadržali. Povzročajo strele, usmerjajo ciklične tokove interpolarnih in intertropikalnih fluidov, interferenčne odvode na različnih območjih zemeljske širine in dolžine. Izbirajo vrste in so ustvarili sicer majhne živali, toda z izjemnimi psihičnimi sposobnostmi, živali, ki imajo želvji oklep z rumenim križem na hrbtu in po eno oko in ena usta na vsaki okončini. Polipodne živali, ki se lahko premikajo v vse smeri. V Agarttho so se verjetno zatekli templjarji po njihovi razpustitvi in tam opravljajo stražarsko službo. Vas zanima še kaj?«

»Pa … je mislil resno?« sem ga vprašal.

»Menim, da je zgodbo vzel dobesedno. Sprva smo menili, da je prenapetež, nato pa smo ugotovili, da namiguje – morda vizionarsko – na nekakšen skrivni tok zgodovine. Mar ne pravijo, da je zgodovina krvava in nespametna uganka? To ne more biti res, obstajati mora kak načrt. Biti mora neki um. Zato ljudje, ki so bili vse prej kot duhovno revni, skozi stoletja bržkone niso razmišljali o vladarjih ali o kralju sveta kot o fizični osebi, temveč kot o neki funkciji, skupinski vlogi, o zaporedni, začasni utelesitvi neke stalne namere. Nečesa, s čimer so bili zagotovo v stiku izginuli veliki svečeniški in viteški redovi.«

»Pa vi verjamete v to?« ga je vprašal Belbo.

»Posamezniki, ki so bolj uravnovešeni od Saint-Yvesa, iščejo neznane predstojnike.«

»Pa jih tudi najdejo?«

Agliè se je blago nasmehnil, kakor da bi se sam pri sebi. »Kakšni neznani predstojniki bi pa bili, če bi se pustili prepoznati prvemu, ki bi prišel naokrog? Gospodje, delo nas čaka. Še en rokopis imam in glej naključje: prav razpravo o skrivnih združbah.«

»Je kaj vredna?« ga je vprašal Belbo.

»Kaj pa še. Toda za Manuzia bi bila v redu.«

53

Ker to skrivnostno združenje ne more odkrito upravljati zemeljskih usod, saj bi mu vlade nasprotovale, lahko deluje le prek skrivnih združb … Te skrivne združbe, ustanovljene postopoma glede na potrebe po njih, so razdeljene na različne in na videz nasprotujoče si skupine, ki vsakič razglašajo najbolj nasprotujoča si mnenja, da bi lahko ločeno in verodostojno upravljale vse verske, politične, ekonomske in razumniške stranke, pri tem pa so povezane – da bi lahko iz njega dobivale navodila – z neznanim središčem, v katerem je skrito mogočno gibalo, ki skuša tako neopazno vplivati na vse vladarje sveta.

(Josef Marie Hoëné-Wronski, citat iz Paul Sédir,

Histoire et doctrine des Rose-Croix, Rouen, 1932)

Nekega dne sem videl gospoda Salona pri vratih njegovega laboratorija. V somraku sem pričakoval, da bo zahukal kakor sova. Pozdravil me je kot starega prijatelja in me vprašal, kako sem se kaj počutil ‘tam doli’. Le nedoločno sem zamahnil z roko, se mu nasmehnil in odhitel naprej.

Spet sem začel razmišljati o Agartthi. Zamisli Saint-Yvesa, kot jih je povedal Agliè, so se lahko zdele zanimive kakšnemu diaboliku, niso pa bile skrb vzbujajoče. In vendar sem takrat v Münchnu ob Salonovih besedah na njegovem obrazu zaznal zaskrbljenost.

Zato sem se odločil, ko sem stopil iz stavbe, da bom skočil v knjižnico in tam poiskal knjigo Mission de l’Inde en Europe.

V dvorani s kartotekami in ob pultu za izdajo knjig je bila gneča kot ponavadi. S komolci sem se priboril do ustreznega predala, našel oznako, izpolnil kartico in jo podal knjižničarju. Z nekakšno privoščljivostjo, kot se to dostikrat dogaja po knjižnicah, mi je rekel, da je knjiga sposojena. Toda prav v tistem trenutku sem zaslišal glas za svojim hrbtom: »Pravzaprav je na voljo, pravkar sem jo vrnil.« Obrnil sem se. Bil je inšpektor De Angelis.

Prepoznal sem ga in on je prepoznal mene – prehitro, sem pomislil, saj sem ga videl v okoliščinah, ki so bile zame izjemne, on pa mene med rutinsko preiskavo. Poleg tega sem imel v času Ardentijevega izginotja redko bradico in malo daljše lase. Kako ostro oko!

Me ima pod nadzorom, že odkar sem se vrnil v Milano? Ali pa je imel zelo dober spomin za obraze. Policaji morajo razvijati dar opazovanja, si zapomniti obraze – in imena.

»Gospod Casaubon! Bereva enake knjige!«

Dal sem mu roko: »Zdaj sem že nekaj časa doktor Casaubon. Morda se bom prijavil na natečaj za sprejem v policijo, kot ste mi vi svetovali tistega jutra. Tako bom lahko prvi prišel do knjig.«

»Zadostuje že, da prideš prvi,« mi je rekel. »Toda zdaj je knjiga vrnjena in si jo lahko pozneje sposodite, zdaj pa mi dovolite, da vas povabim na kavo.«

Povabilo me je spravilo v zadrego, vendar se mu nisem mogel izogniti. Usedla sva se v bližnji bar. Vprašal me je, kako to, da me zanima Misija Indije, in bil sem v skušnjavi, da bi ga vprašal, zakaj se zanjo zanima on, toda sklenil sem, da si najprej zaščitim hrbet. Rekel sem mu, da v svojem prostem času še vedno preučujem templjarje. Ti so namreč po Wolframu von Eschenbachu zapustili Evropo in odšli v Indijo, po mnenju nekaterih v kraljestvo Agarttha. Zdaj je bil na vrsti on. »Raje mi povejte,« sem ga vprašal, »zakaj zanima tudi vas?«

»Oh, veste,« mi je odgovoril, »že odkar ste mi priporočili tisto knjigo o templjarjih, se posvečam tej temi. In vi sami veste bolje od mene, da je od templjarjev naslednji logični korak Agarttha.« Touché, zadetek v polno. Nato pa je rekel: »Le šalil sem se. Knjigo sem si sposodil iz drugih razlogov. Zato ker …« Kolebal je. »Skratka, kadar nisem v službi, hodim v knjižnice. Zato, da ne bi postal stroj, ali pa zato, da ne bi ostal navaden policajček, kar vi si izberite boljšo razlago. Toda povejte mi kaj o sebi.«

Pripravil sem cel nastop: povedal sem mu svoj sežeti življenjepis vse do čudovite pustolovščine kovin.

Vprašal me je: »Ali v tej založbi in v tisti poleg nje ne izdajate knjig o okultnih vedah?«

Kako je vedel za založbo Manuzio? So to informacije, ki jih je zbral takrat, ko je imel pred leti pod nadzorom Belba? Ali pa ga je še vedno zanimal Ardentijev primer?

»Z vsemi osebki, kakršen je polkovnik Ardenti, ki so hodili na Garamond in ki jih je ta založba skušala prevaliti na Manuzio,« sem rekel, »se je gospod Garamond odločil, da bo izkoriščal ta zlati rudnik. In menda se splača. Če iščete takšne osebke, kakršen je stari polkovnik Ardenti, jih lahko najdete na kupe.«

Rekel je: »Že res, toda Ardenti je izginil. Upam, da drugi niso.«

»Še ne in najraje bi rekel žal. Toda, inšpektor, potešite mojo radovednost. Predstavljam si, da v vašem poklicu ljudje izginjajo ali še kaj hujšega vsak dan. Ali vsakemu od njih namenite toliko časa?«

Pogledal me je, kakor da bi ga moje vprašanje zabavalo: »In zakaj mislite, da se še ukvarjam s primerom polkovnika Ardentija?«

Naj mu bo, igral je karte in pravkar je povišal vložek. Moral bom zbrati toliko poguma, da bom lahko videl njegove karte, on pa jih bo moral razkriti. Nisem imel česa izgubiti. »Dajte no, inšpektor,« sem mu rekel, »vi veste vse o Garamondu in Manuziu in ste tukaj zato, da bi našli kakšno knjigo o Agartthi …«

»Le zakaj? Torej vam je Ardenti govoril o Agartthi?«

Spet zadetek v polno. Ardenti nam je v resnici govoril tudi o Agartthi, kolikor se spominjam. Toda dobro sem se izvlekel: »Ne, toda govoril je nekaj o templjarjih, se spomnite?«

»Res je,« je rekel. Nato pa dodal: »Toda ne smete misliti, da mi obravnavamo primere, dokler jih ne razrešimo. To se dogaja le na televiziji. Biti policaj je isto kot biti zobozdravnik: pacient pride, malo mu povrtaš po zobeh, mu predpišeš recept, vrne se čez štirinajst dni, vmes pa se zvrsti sto drugih pacientov. Primer, kot je tale polkovnika Ardentija, lahko ostane v arhivu tudi deset let, nato pa se med reševanjem kakega drugega primera, ko dobiš izpoved nekoga tretjega, pojavi kak namig in tlesk! se ti kar naenkrat posveti. Tako vse skupaj znova malce premisliš … Vse dokler se ti spet kaj ne posveti ali pa se ti ne in konec maše.«

»Kaj pa ste pred kratkim novega odkrili vi, da se vam je nekaj posvetilo?«

»To je pa neobzirno vprašanje, se vam ne zdi? Toda verjemite mi, da ni nobenih skrivnosti. Polkovnik se je spet pojavil po naključju, ko smo iz čisto drugih razlogov nekoga nadzirali in ugotovili, da hodi v klub Picatrix. Ste že slišali zanj?«

»Ne, poznam revijo, kluba pa ne. Kaj se tam dogaja?«

»Oh, nič, prav nič, sami mirni, morda malce prenapeti ljudje. Toda spomnil sem se, da je tja zahajal tudi Ardenti – vsa policajeva sposobnost je v tem, da si zapomni imena ali obraze, pa četudi izpred desetih let. Tako sem se začel spraševati, kako je kaj na založbi Garamond. In to je vse.«

»In kaj ima klub Picatrix opraviti z vašim političnim oddelkom?«

»Morda mi taka neobzirna vprašanja postavljate zaradi svoje čiste vesti, toda videti ste sila radovedni.«

»Pa saj ste me vi povabili na kavo.«

»Res je in oba sva zunaj delovnega časa. Poglejte, z določenega vidika je na tem svetu vse povezano z vsem.« Res lep hermetičen filozofem, sem pomislil. Toda pri priči je dodal: »S tem ne trdim, da imajo oni kaj s politiko, toda veste … Nekoč smo iskali pripadnike Rdečih brigad po skvotih in tiste Črnih brigad po klubih za borilne veščine, danes pa bi bilo bržkone prav nasprotno. Živimo v čudnem svetu. Zagotavljam vam, da je bil moj poklic pred desetimi leti lažji. Danes tudi med ideologijami ni več prave vere. Včasih bi šel najraje v oddelek za boj proti mamilom. Kdor razpečuje heroin, vsaj v resnici razpečuje heroin, in tu ni nobenega dvoma. Tam so gola dejstva.«

Malo je pomolčal, morda iz negotovosti. Nato je vzel iz žepa beležnico, ki je bila podobna molitveniku. »Poslušajte, Casaubon, zaradi svojega dela se družite s čudnimi ljudmi in si v knjižnicah sposojate še bolj čudne knjige. Pomagajte mi. Kaj veste o sinarhiji?«

»Zdaj me spravljate pa v zares neprijeten položaj. Skoraj nič. Slišal sem govoriti o njej v povezavi s Saint-Yvesom, in to je vse.«

»In kaj se govori o njej?«

»Če se kaj, se brez moje vednosti. Če povem odkrito, se mi zdi podobna fašizmu.«

»In v resnici je veliko njenih tez prevzela Action Française. Če bi se vse skupaj ustavilo tam, bi bil na konju. Najdem skupino, ki govori o sinarhiji, in ji lahko pripišem neko politično barvo. Toda nekje sem prebral, da sta okrog leta 1929 Vivian Postel du Mas in Jeanne Canudo ustanovili skupino Polaris, ki se je navdihovala pri mitu o kralju sveta, nato pa sta predlagali sinarhični projekt: sociala proti kapitalističnemu profitu, odprava razrednega boja s pomočjo kooperativnih gibanj … Vse skupaj je podobno socializmu fabijanskega tipa, libertarnemu in komunitarnemu gibanju. In v resnici so tako Polaris kot irske fabijce obtožili, da so emisarji neke sinarhične zarote, ki jo vodijo Judje. Kdo pa jih je obtožil tega? Neka Revue internationale des sociétés secrètes, ki govori o judovsko-prostozidarsko-boljševistični zaroti. Veliko njenih sodelavcev je bilo povezanih s še bolj skrivno desničarsko integralistično organizacijo La Sapinière. In ti so pravili, da so vse revolucionarne politične organizacije le kulisa za vražjo zaroto, ki jo je skoval neki okultistični krožek. Zdaj mi boste rekli, naj bo, zmotili smo se, Saint-Yves konča tako, da daje navdih reformističnim skupinam, desnica jih vse skupaj pomeša in jih vidi kot demo-pluto-socialno-judovskega porekla. Tudi Mussolini je storil enako. Toda zakaj so jih obtožili, da jim vladajo okultistični krožki? Glede na tisto nekaj malega, kar vem – vzemite na primer klub Picatrix –, tile okultisti bore malo razmišljajo o delavskem gibanju.«

»Tako se zdi tudi meni, o Sokrat. Torej?«

»Hvala za Sokrata, toda zdaj pride najlepše. Več ko berem o tem, bolj sem zmeden. V štiridesetih letih dvajsetega stoletja so se pojavile različne skupine, ki so si pravile sinarhične in so govorile o nekem novem evropskem družbenem redu, ki bi ga vodila nadstrankarska vlada, sestavljena iz modrecev. In čemu so se približale te skupine? Okolju vichyjskih kolaboracionistov. Torej smo se, boste rekli, spet zmotili, sinarhija je desničarska. Toda postojte! Potem ko sem veliko prebral o tem, sem prišel do spoznanja, da se vsi strinjajo le v nečem: sinarhija obstaja in na skrivaj vlada svetu. Tukaj pa sledi toda …«

»Toda?«

»Toda 24. januarja 1937 je Dimitrija Navachina, prostozidarja in martinista (ne vem, kaj pomeni martinist, toda sliši se kot pripadnik ene tistih ločin), gospodarskega svetovalca Ljudske fronte, potem ko je bil direktor neke moskovske banke, ubila Organisation secrète d’action révolutionnaire et nationale, bolj znana kot La Cagoule, ki jo je finančno podpiral Mussolini. Takrat so pravili, da La Cagoule vodi neka skrivna sinarhija in da so Navachina ubili zato, ker se je dokopal do njihove skrivnosti. Neki dokument, ki je prišel iz krogov levice, je med nemško okupacijo razkril sinarhični pakt imperija, ki je bil odgovoren za francoski poraz, pakt, ki naj bi bil manifestacija romanskega fašizma portugalske vrste. Toda izkazalo se je, da sta pakt sestavili Vivian du Mas in Jeanne Canudo in da je vseboval zamisli, ki sta jih onidve objavili in že vsepovsod pro-pagirali. Torej nič skrivnostnega. Toda leta 1946 je te zamisli razkril kot skrivne oziroma nadvse skrivne neki Husson, ki je naznanil revolucionarni sinarhični pakt levice, kar je tudi zapisal v knjigi Synarchie, panorama de 25 années d’activité occulte, in se podpisal kot … počakajte, da najdem, aha, Geoffroy de Charnay.«

»Ta je pa lepa,« sem rekel, »Gotfrid Charnayjski je bil sobrat Jakoba Molayjskega, velikega mojstra templjarjev. Umrla sta skupaj na grmadi. Tu pa imamo nekega novotempljarja, ki napada sinarhijo z desnice. Toda sinarhija je nastala v Agartthi, ki je pribežališče templjarjev!«

»Ali vam nisem rekel? Vidite, dali ste mi eno sled več. Žal pa le povečuje zmedo. Torej, z desnice so naznanili sinarhični pakt imperija za socialističnega in skrivnega, četudi v resnici ni bil skriven, toda enak skrivni sinarhični pakt je naznanila tudi levica. In zdaj pridemo do nove razlage: sinarhija je jezuitska zarota za zrušenje Tretje republike. To tezo je zagovarjal Roger Mennevée, levičar. Da pa lahko mirno spim, sem iz vsega prebranega izvedel še to, da so leta 1943 v nekaterih vichyjskih vojaških krogih, sicer petainovskih, a protinemško naravnanih, krožili dokumenti, ki so dokazovali, da je bila sinarhija nacistična zarota: Hitler je bil rožni križar, na katerega so vplivali prostozidarji, ki so – to lahko vidite – prešli z judovsko-boljševiške zarote na imperialno nemško.«

»In tako je vse v najlepšem redu.«

»Če bi le to bilo vse. Pa ni, saj je tu že novo odkritje: sinarhija je zarota mednarodnih tehnokratov. To tezo je leta 1960 zagovarjal Pierre Faillant de Villemarest v knjigi Le 14e complot du 13 mai. Tehnokratsko sinarhična zarota hoče destabilizirati vlade, zato povzroča vojne, ščuva k državnim udarom in jih podpira, povzroča notranje razdore v političnih strankah s spodbujanjem boja med različnimi usmeritvami … Ali prepoznate te sinarhiste?«

»Moj bog, saj to je vendar IDM, imperialistična država multinacionalk, o kateri so pred kakim letom govorile Rdeče brigade!«

»Odgovor je pravilen. In kaj stori potemtakem inšpektor De Angelis, če kje sliši za sinarhijo? Vpraša za nasvet doktorja Casaubona, strokovnjaka za templjarje.«

»In jaz odgovorim, da obstaja skrivno združenje, ki je razvejano po vsem svetu in kuje zarote, da bi razširilo glas o obstoju neke vesoljne zarote.«

»Vi se šalite, toda jaz …«

»Ne šalim se. Pridite si prebrat rokopise, ki prihajajo na založbo Manuzio. Toda če želite bolj tuzemsko razlago, je vse skupaj podobno prigodi jecljavca, ki pravi, da ga na radiu niso sprejeli za napovedovalca, ker ni včlanjen v pravo stranko. Lastne hibe je vedno treba pripisati komu drugemu, diktature zmeraj najdejo zunanjega sovražnika, da lahko povežejo svoje privržence. Kot je nekdo rekel: za vsako zapleteno vprašanje obstaja preprosta rešitev, in ta je napačna.«

»Kaj pa, če na vlaku najdem bombo, zavito v letak, ki govori o sinarhiji? Ali bo dovolj reči, da je to preprosta rešitev za zapleteno vprašanje?«

»Zakaj? Ste našli bombe na vlakih, ki … Ne, oprostite mi. To pa zares ni moja stvar. Toda zakaj mi potem to govorite?«

»Ker sem upal, da vi veste kaj več od mene. Ker mi je morda v tolažbo, če vidim, da se tudi vi v vsem tem ne znajdete. Vi pravite, da morate brati na kupe knjig norcev, in to imate za izgubo časa. Jaz pa ne, zame so besedila vaših norcev – pravim vaših, od vas, normalnih ljudi – pomembna besedila. Jaz morda iz besedila kakega norca izvem, kako razmišlja nekdo, ki podstavi bombo na vlak. Ali pa se nemara bojite, da bi postali policijski ovaduh?«

»Ne, častna beseda. Pravzaprav je iskanje zamisli v katalognih seznamih moje delo. Če bom dobil pravo informacijo, se bom spomnil na vas.«

Med vstajanjem je postavil še zadnje vprašanje: »Ali med svojimi rokopisi … niste nikoli našli kakšnega namiga na Tres?«

»Kaj pa je to?«

»Ne vem. Mogoče kakšna združba ali kaj podobnega, ne vem niti, ali v resnici obstaja. Slišal sem govoriti o njej in spomnil sem se nanjo v povezavi z vašimi norci. Pozdravite svojega prijatelja Belba v mojem imenu. Povejte mu, da ne vohljam za vami. Dejstvo je, da opravljam umazano delo, in moja nesreča je v tem, da v njem uživam.«

Ko sem se vračal domov, sem se spraševal, kdo od naju je v igri zmagal. On mi je povedal celo vrsto stvari, jaz pa njemu nič. Če bi hotel biti nezaupljiv, bi lahko pomislil, da je kaj izvlekel iz mene, ne da bi se jaz tega zavedal. Toda če si preveč nezaupljiv, padeš v psihozo sinarhične zarote.

Ko sem o srečanju povedal Lii, mi je rekla: »Po mojem je bil iskren. V resnici se je hotel nekomu zaupati. Ali misliš, da je na policijski postaji kdo, ki bi ga zanimalo, ali je bila Jeanne Canudo levičarka ali desničarka? Hotel je le dojeti, ali je on tisti, ki ne dojame, ali pa je vsa zgodba v resnici preveč zapletena. In ti mu nisi znal povedati edinega pravega odgovora.«

»Edinega pravega odgovora?«

»Seveda. Da ni kaj razumeti. Da je sinarhija Bog.«

»Bog?«

»Ja. Človeštvo ne prenese misli, da je bil svet ustvarjen po naključju, po pomoti, zgolj zato, ker je nekaj zablodelih atomov trčilo skupaj na spolzki avtocesti. Zato si je treba izmisliti vesoljno zaroto, Boga, angele ali hudiče. Sinarhija opravlja isto nalogo v ožjem obsegu.«

»Bi mu zato moral razložiti, da ljudje podstavljajo bombe na vlake, ker iščejo Boga?«

»Morda.«

54

Vladar temine je imeniten gospod.

(William Shakespeare, Kralj Lear, III, iv, 140, prevedel Matej Bor)

Bila je jesen. Nekega jutra sem se odpravil na Ulico Marchesa Gualdija, ker sem moral gospoda Garamonda zaprositi za avtorizacijo naročila barvnih fotografij iz tujine. Opazil sem Aglièja v pisarni gospe Grazie, sklonjenega nad kartoteko avtorjev založbe Manuzio. Nisem ga zmotil, ker sem že zamujal na sestanek.

Ko sva se z Garamondom o vsem pogovorila, sem ga vprašal, kaj počne Agliè v tajništvu.

»Pravi genij je,« mi je rekel Garamond. »Tako je bistroumen, tako učen. Prejšnji večer sem ga peljal na večerjo z nekaterimi našimi pisci in pomagal mi je narediti neverjetno dober vtis. Kakšna izbranost v izražanju, kakšen slog! Gentleman stare šole, velik gospod, kakršnih ni več. Kakšna erudicija, kakšna kultura, in reči moram še več, kakšna razgledanost! Pripovedoval je zelo zabavne anekdote o osebnostih izpred stoletja in prisegam, da je govoril tako, kakor da bi jih osebno poznal. In veste, kakšno zamisel mi je dal, ko sva se vračala domov? Že na prvi pogled je ocenil moje goste in jih pozna že bolje od mene. Svetoval mi je, naj ne čakamo, da bi se avtorji za Razodeto Izido sami prikazali na založbi. Nesmiselno je brati rokopise in pri tem ne vedeti, ali so njihovi avtorji pripravljeni kaj prispevati k stroškom izdaje. Namesto tega imamo na voljo svoje vire: kartoteko vseh avtorjev založbe Manuzio zadnjih dvajsetih let! Ali razumete? Lahko pišemo tem starim in slavnim piscem ali pa vsaj tistim, ki so pokupili tudi svoje neprodane knjige, in jim rečemo, dragi gospod, ali veste, da smo začeli izdajati nadvse duhovno zbirko modrosti in duhovnega izročila? Ali se avtor vašega formata ne bi podal na to terro incognito in tako dalje in tako dalje? Genij, vam pravim. Občutek imam, da si želi, da bi se mu vsi skupaj pridružili v nedeljo zvečer. Rad bi nas peljal na neki grad, v neko trdnjavo oziroma še več, v neko čudovito vilo v okolici Torina. Tam naj bi se zgodile izjemne stvari, nekakšen obred, slavje, čarovniški sabat, v katerem bo nekdo izdeloval zlato ali živo srebro ali nekaj podobnega. To je svet, ki še čaka, da ga odkrijemo, dragi Casaubon, čeprav veste, da najgloblje spoštujem znanost, ki ste ji tako predani, in sem v resnici nadvse, res nadvse zadovoljen z vašim delom na založbi – in vem za tisti mali finančni popravek, ki ste mi ga omenili, nisem pozabil nanj in ob primernem času bova govorila o njem. Agliè mi je rekel, da bo tam tudi tista gospa, tista lepa gospa – morda ne prav lepotica, vendar z značajem, nekaj je v njenem pogledu –, tista Belbova prijateljica, kako ji je že ime …«

»Lorenza Pellegrini.«

»Ja, mislim, da ta. Mar ni nekaj med njo in našim Belbom?«

»Mislim, da sta dobra prijatelja.«

»Ah! Tako odgovori gentleman. Bravo, Casaubon. Tega nisem vprašal iz gole radovednosti, počutim se namreč kot oče vseh vas in … glissons, à la guerre comme à la guerre … Zbogom, dragi moj.«

Res smo imeli zmenek z Aglièjem v hribih blizu Torina, kar mi je potrdil Belbo. Dvojni zmenek. Prvi del večera bo slavje v gradu zelo premožnega rožnega križarja, nato pa nas bo Agliè odpeljal kak kilometer stran, kjer bo, kajpak opolnoči, druidski obred, o katerem pa je bil zelo skrivnosten.

»Pomislil pa sem tudi,« je dodal Belbo, »da moramo dokončati čudovito pustolovščino kovin, tukaj na založbi pa nas vse prevečkrat zmotijo. Zakaj se ne odpravimo že v soboto in preživimo dveh dni v moji stari hiši v ***? Na prelepem kraju je, boste videli, že hribi so vredni tega truda. Diotallevi bo prišel in nemara tudi Lorenza. Kajpak lahko pridete, s komerkoli želite.«

Lie ni poznal, vendar je vedel, da imam prijateljico. Rekel sem mu, da bom prišel sam. Pred dvema dnevoma sva se z Lio spričkala. Nič resnega ni bilo in vse bi se spet uredilo v nekaj dnevih, toda čutil sem potrebo, da se za dva dni umaknem iz Milana.

Tako smo prišli v ***, Garamondov trio in Lorenza Pellegrini. Ob odhodu je prišlo do trenutka napetosti. Lorenza je prišla na dogovorjeno mesto, toda v trenutku, ko bi morala vstopiti v avto, je rekla: »Morda bi kar ostala v Milanu, da boste vi trije lahko v miru delali. Pridružila se vam bom pozneje s Simonom.«

Belbo je roke, ki jih je imel na volanu, stisnil v pesti, gledal je naravnost predse in tiho rekel: »Vstopi.« Lorenza je vstopila in s sovoznikovega sedeža vso pot držala roko na Belbovem vratu, on pa je vozil v tišini.

*** je bil še vedno trg, ki ga je Belbo poznal med vojno. Le nekaj novih hiš, nam je rekel, kmetijstvo v zatonu, ker so se mladi preselili v mesta. Pokazal nam je nekaj hribov, kjer so bili zdaj pašniki, nekdaj pa so bili vsi rumeni od posejane pšenice. Kraj se je pokazal nenadoma, takoj za ovinkom ob vznožju hribčka, na katerem je bila Belbova hiša. Hribček je bil nizek in za njim se je prikazala montferratska širjava, pokrita z rahlo bleščečo se meglico. Med vzponom nam je Belbo pokazal skorajda neporasli hribček nasproti in na njem kapelo z boroma ob straneh. »Bricco,« je rekel. Nato pa dodal: »Nič ne de, če vam ime ničesar ne pove. Tja smo šli v Emavs ob velikonočnih ponedeljkih. Z avtom prideš zdaj tja v petih minutah, takrat pa smo hodili peš in bilo je pravo romanje.«

55

Gledališče imenujem kraj, na katerem so vsa dejanja besed in misli ter posebnosti kakega pogovora in vsebin prikazani kot v javnem gledališču, kjer uprizarjajo tragedije in komedije.

(Robert Fludd, Utrisque Cosmi Historia,

Tomi Secundi Tractatus Primi Sectio Secunda,

Oppenheim (?), 1620 (?), str. 55)

Prišli smo k vili. No, ne ravno vili – bila je velika kmečka hiša z velikimi vinskimi kletmi v pritličju, v katerih je Adelino Canepa – prepirljivi spolovinar, prav tisti, ki je ovadil strica Carla partizanom – prideloval vino iz vinogradov v posesti Covassovih. Videlo se je, da je že dolgo časa nenaseljena.

V majhni kolonski hiši poleg je še živela starka, nam je povedal Belbo, Adelinova teta – vsi drugi so že pred časom pomrli, stric in teta, Canepovi, ostala je le še ta stoletnica, ki je skrbela za vrtiček in imela nekaj kokoši in enega prašiča. Zemlja je šla za plačilo davka na dediščino, dolgove in kdo bi se še spomnil, za kaj. Belbo je šel potrkat na vrata kolonske hiše, starka se je prikazala na dverih, porabila nekaj časa, da je prepoznala obiskovalca, nato pa ga na dolgo in široko pozdravljala. Vabila nas je v hišo, toda Belbo jo je ustavil, potem ko jo je objel in pomiril.

Kakor hitro smo vstopili v Belbovo hišo, je Lorenza večkrat radostno vzkliknila med raziskovanjem notranjosti in odkrivanjem stopnic, hodnikov, temačnih sob s starim pohištvom. Belbo je bil kot ponavadi zadržan in je le pripomnil, da ima vsakdo takšno štalico, kakršno si zasluži, kljub temu pa je bil vidno ganjen. Sem je prišel kdaj pa kdaj, nam je rekel, oziroma bolj poredko.

»Vendar je to dober kraj za delo, poleti je hiša hladna, debele stene jo pozimi ščitijo pred mrazom in peči so vsepovsod. Ko sem bil begunski otrok, smo seveda živeli le v tistih dveh zadnjih sobah tam na koncu glavnega hodnika. Zdaj sem se polastil krila svojega strica in tete. Delam tu, v delovni sobi strica Carla.« V njej je bila ena tistih secrétaire pisalnih miz z malo prostora za odlaganje papirja, veliko pa za vidne in skrivne predalčke. »Nanjo ne bi mogel postaviti Abulafija,« je rekel. »Toda tisto malokrat, ko pridem sem, rad pišem na roko, kot sem to počel nekdaj.« Pokazal nam je veličastno omaro: »Ko bom umrl, si zapomnite, da je tu notri vsa moja mladostniška literarna zapuščina, pesmi, ki sem jih pisal pri sedemnajstih, osnutki za sago v šestih zvezkih, ki sem jo pisal pri osemnajstih …, in tako naprej in tako naprej …«

»Pokaži, pokaži!« je Lorenza zavpila, ploskala pri tem z rokami, nato pa se z mačjimi gibi začela bližati omari.

»Ustavi se,« ji je rekel Belbo. »Saj ni kaj videti. Še jaz sam je več ne odpiram. Tako ali tako bom po svoji smrti prišel nazaj in vse skupaj sežgal.«

»To je zagotovo hiša duhov, vsaj upam, da je tako,« je rekla Lorenza.

»Zdaj je. V časih strica Carla ni bila, v njej je bilo veliko veselja. Bila je kmečka. Zdaj prihajam sem prav zato, ker je idilična. V njej je lepo delati ob večerih, ko psi lajajo v dolini.«

Pokazal nam je sobe, v katerih naj bi spali: Diotallevijevo, Lorenzino, mojo. Lorenza si je ogledala svojo sobo, potipala staro posteljo z velikim belim prekrivalom, poduhala rjuhe, rekla, da ima občutek, da je v kakšni babičini pravljici, ker dišijo po sivki, Belbo je pripomnil, da to ni res, da imajo le vonj po vlagi, Lorenza mu je odvrnila, da to ni pomembno, nato pa se je naslonila na steno, rahlo pomaknila boke naprej, kakor da bi morala premagati fliper, in vprašala: »Bom tu sama spala?«

Belbo je pogledal drugam, pa spet nas, pa spet drugam, nato pa je krenil proti hodniku in rekel: »O tem se bova pogovorila pozneje. Kakorkoli že, tu imaš zavetje samo zase.« Z Diotallevijem sva se umaknila in slišala Lorenzo, ki ga je vprašala, ali se je sramuje. On je pripomnil, da bi ga ona sama vprašala, kje vendar misli, da bo spala, če ji ne bi dal sobe. »Naredil sem prvo potezo, tako da nimaš izbire,« ji je dejal. »Ti prebrisanec!« je rekla ona. »Potem bom pa spala v svoji kamrici.« »Že dobro, že dobro,« je razdraženo rekel Belbo, »toda ta dva sta prišla sem delat, pojdimo na teraso.«

Tako smo se spravili k delu na veliki terasi, nad katero se je pela senčnica, preskrbljeni z osvežilnimi pijačami in veliko količino kave. Alkohol prepovedan do večera.

S terase se je videl Bricco in pod hribčkom Bricca velika stroga stavba z dvoriščem in igriščem za nogomet, ki je bilo vse posejano s postavami pisanih barv, zdelo se mi je, da otrok. Belbo je prvič pomignil tja dol: »To je salezijanski oratorij. Tam me je don Tico naučil igrati. V pihalnem orkestru.«

Spomnil sem se trobente, ki se ji je Belbo po sanjah odrekel. Vprašal sem ga: »Na trobento ali na klarinet?«

Za trenutek se je zmedel: »Kako ste pa … Ah, saj res, povedal sem vam o sanjah in trobenti. Ne, don Tico me je naučil igrati na trobento, v pihalnem orkestru pa sem igral na tubo.«

»Kakšna pa je tuba?«

»Ah, to so zgodbe iz otroštva. Spravimo se raje k delu.«

Ko smo delali, pa sem ga videl pogosto pogledovati proti oratoriju. Dobil sem občutek, da je govoril o drugih stvareh, da bi ga lahko opazoval. Občasno je prekinil naš pogovor: »Tu doli je bilo eno najbolj srditih puškarjenj ob koncu vojne. Tu v *** je prišlo do nekakega tihega dogovora med fašisti in partizani. Dve leti zapored so se na začetku pomladi partizani spustili s hribov in zavzeli vas, pri tem pa so jih fašisti pustili pri miru. Oni niso bili iz teh krajev, partizani pa so bili sami domači fantje. V primeru spopada so vedeli, kako se premikati med vrstami koruze, gozdiči, plotovi. Fašisti so se utrdili v mestu in so od tam odhajali zgolj na hajke, pozimi je bilo partizanom teže ostati v nižinah, saj se nikjer ni bilo mogoče skriti, v snegu so te lahko opazili že od daleč in s strojnico so te lahko zadeli že z razdalje enega kilometra. Potemtakem so se partizani povzpeli na najvišje hribe, saj so edini poznali prelaze, globeli, zavetja, fašisti pa so nadzirali ravnino. Tisto pomlad pa smo bili tik pred osvoboditvijo. Tu so bili še vedno fašisti, vendar se bržkone niso upali vrniti v mesto, ker so zaslutili, da bo do odločilnega napada prišlo tam, kar se je potem okrog 25. aprila v resnici tudi zgodilo. Mislim, da je prišlo do dogovorov med fašisti in partizani, ki so čakali in si niso želeli odkritih spopadov, saj so bili prepričani, da se bo moralo kmalu nekaj zgoditi. Ponoči je radio London oddajal vse bolj spodbudne novice, vedno več je bilo posebnih sporočil za Franchijevo brigado, ki je bila ena najbolje organiziranih enot badoglianskih partizanov: ‘Jutri bo spet deževalo’, ‘Stric Pietro je prinesel kruh’, in podobno, nemara si jih slišal tudi ti, Diotallevi … Skratka, bržkone je prišlo do nesporazuma, saj so se partizani spustili, ko se fašisti še niso premaknili. Dejstvo je, da je moja sestra nekega dne tule s terase prišla v hišo in povedala, da sta tam zunaj dva, ki se igrata z brzostrelko. Nad tem se nismo začudili, saj so bili eni in drugi samo fantje, ki so preganjali dolgčas z igranjem z orožjem. Nekoč pa sta dva za šalo v resnici ustrelila in krogla je priletela v deblo drevesa v drevoredu, na katero se je moja sestra naslanjala. Ona tega sploh ni opazila, sosedje pa so, in takrat smo jo podučili, da mora oditi proč, kadar vidi dva, ki se igrata z brzostrelko. ‘Spet se igrata,’ je rekla, ko je prišla v hišo, da bi nam pokazala, da uboga. V tistem trenutku pa smo zaslišali prvi rafal. Temu sta sledila drugi in tretji, nato pa jih je bilo še veliko in slišali smo ostre strele iz karabink, ratatata brzostrelk, nekaj bolj oglušujočih pokov, morda od ročnih bomb, naposled pa še strojnico. Dojeli smo, da to ni več igra. Vendar se nismo imeli časa o tem pogovoriti, saj se nismo mogli slišati med sabo. Pok, bum, bum, ratatata. Jaz, moja sestra in mama smo počenili pod umivalnik, nato pa je po vseh štirih prišel do nas stric Carlo po hodniku in nam rekel, da smo na naši strani hiše preveč izpostavljeni, zato naj se raje premaknemo k njima. Premaknili smo se v drugo krilo, tam pa je teta Caterina jokala, ker je babica ostala nekje zunaj …«

»Je bilo to takrat, ko je vaša babica obležala z obrazom na tleh na nekem polju v navzkrižnem ognju?« sem vprašal.

»Kako pa to veste?«

»Povedali ste mi leta 1973, tisti dan po demonstracijah.«

»Moj bog, kakšen spomin! Pri vas mora človek paziti, kaj reče … Ja. Toda zunaj je bil tudi moj oče. Kot smo izvedeli pozneje, je bil nekje v vasi in se je skril v vežo, od koder se ni mogel niti ganiti zaradi vsega tistega streljanja z enega konca ulice na drugega, poleg tega pa je s stolpa občinske stavbe oddelek črnosrajčnikov čistil trg s strojnico. V tisti veži je bil tudi bivši fašistični župan mesta, ki je v nekem trenutku dejal, da se mu bo uspelo prebiti domov, da mora le steči okrog vogala. Počakal je na trenutek tišine, planil iz veže, prispel do vogala, tam pa ga je s hrbta pokosila strojnica na občinski stavbi. Čustveni odziv mojega očeta, ki je že prestal prvo svetovno vojno, je bil naslednji: bolje je ostati v veži.«

»Ta kraj je poln prijetnih spominov,« je pripomnil Diotallevi.

»Ne boš verjel,« je rekel Belbo, »a v resnici so prijetni. In so edina resnična stvar, ki se je spominjam.«

Druga dva nista dojela, kaj je rekel, jaz pa sem zaslutil in zdaj vem. Belbo se je še posebno v tistih mesecih, ko je plul po lažnosti diabolikov, in po letih zavijanja svojega razočaranja v romaneskne laži, spominjal dnevov v ***, kot da pripadajo svetu, v katerem je krogla krogla, ali se skloniš ali jo dobiš, in obe strani sta se kazali druga drugi v svoji barvi, rdeči ali črni ali pa nedvoumno kakijevi in sivozeleni – morda pa se mu je takrat vsaj tako zdelo. Truplo je bilo truplo je bilo truplo je bilo truplo. Ne pa tako kot polkovnik Ardenti s svojim skrivnostnim izginotjem. Razmišljal sem o tem, da bi mu morda moral povedati za sinarhijo, ki se je v tistih letih že plazila naokrog. Mar ni bilo sinarhično srečanje med stricem Carlom in Terzijem, saj je oba, četudi sta bila na nasprotnih si straneh, navdihoval isti viteški ideal? A le zakaj bi Belbu odvzel njegov Combray? Spomini so bili prijetni, ker so mu govorili o edini resnici, ki jo je poznal, saj ga je dvom začel razjedati šele pozneje. Čeprav je – tako mi je dal vedeti – celo v tistih dneh resnice ostal opazovalec. V spominu je ohranil čas, v katerem je gledal rojevanje spominov drugih, zgodovine in mnogih zgodb, ki jih on ne bo napisal.

Ali pa je bil tisto trenutek slave in odločitve tudi zanj? Saj je rekel: »In potem sem tistega dne opravil herojsko dejanje svojega življenja.«

»Moj John Wayne,« je rekla Lorenza. »Povej mi.«

»Oh, saj ni bilo nič. Potem ko sem se priplazil k stricu in teti, sem trmasto stal pokonci na hodniku. Okno je bilo na koncu, bili smo v prvem nadstropju, ‘nihče me ne more zadeti,’ sem rekel. Počutil sem se kakor stotnik, ki stoji vzravnano sredi bojišča, medtem ko mu krogle žvižgajo mimo ušes. Potem pa se je stric Carlo razjezil, me grobo povlekel v sobo, jaz sem skorajda zajokal, ker je bilo zabave konec, in v tistem trenutku smo zaslišali tri strele, žvenketanje stekla in nekakšno odbijanje, kakor da bi se kdo na hodniku igral s teniško žogico. Krogla je priletela skozi okno, udarila ob vodovodno cev, se od nje odbila in se zarila v tla prav na mestu, kjer sem prej stal. Če bi bil še tam, bi me zadela in me naredila šepavega. Morda.«

»Moj bog, šepavega te že ne bi marala,« je rekla Lorenza.

»Nemara bi bil danes zaradi tega srečnejši,« je rekel Belbo. Tudi v tistem primeru se namreč ni odločil sam. Pustil se je stricu odvleči v sobo.

Čez kakšno uro se je znova odtrgal od dela. »Nato je v nekem trenutku prišel gor Adelino Canepa. Rekel nam je, da bomo varnejši v kleti. Povedal sem vam že, da on in stric že leta nista govorila. Toda v teh tragičnih trenutkih je Adelino spet postal človeško bitje in stric mu je celo ponudil roko. Tako smo eno uro preživeli med sodi in v vonju neštetih trgatev, ki je rahlo lezel v glavo, zunaj pa so odmevali streli. Nato so rafali pojenjali, poki so bili vse bolj pridušeni. Dojeli smo, da se nekdo umika, nismo pa vedeli, kdo. To smo izvedeli, ko smo skozi lino nad našimi glavami, ki je gledala na poljsko pot, zaslišali besede v narečju: ‘Monssu, i’è d’la repubblica bele si?’«

»Kaj pa to pomeni?« je vprašala Lorenza.

»Približno nekaj takega: ‘Gospod, bi bili tako prijazni in mi povedali, ali so kje v bližini privrženci Italijanske socialne republike.’ Takrat je bila republika grda beseda. Bil je partizan, ki je spraševal kakega mimoidočega ali koga na oknu, in to je pomenilo, da je cesta spet odprta in da so fašisti odšli. Začelo se je mračiti. Čez nekaj časa sta se vrnila tudi oče in babica in nam povedala vsak svojo dogodivščino. Mama in teta sta pripravili večerjo, medtem ko sta stric in Adelino Canepa ceremonialno spet nehala govoriti drug z drugim. Ves preostali del večera smo poslušali oddaljene rafale iz smeri hribov. Partizani so zasledovali begunce. Zmagali smo.«

Lorenza ga je poljubila na lase, Belbo pa je omalovažujoče pihnil skozi nos. Vedel je, da je zmagal s pomočjo partizanske brigade. V resnici pa je gledal zgolj film. Toda za trenutek, ko je tvegal odbito kroglo, je vstopil v film. A le za drobcen hip, med tekom, kakor v Heellzapoppinu, ko se filmski koluti pomešajo in Indijanec prijaha na konju na sredo slavnostnega plesa ter vpraša, kam so odšli, nekdo mu reče: »Tja, v tisto smer,« in on odgalopira v drugo zgodbo.

56

Začel je igrati na svojo bleščečo trobento tako glasno, da je odmevalo po vsej gori.

(Johann Valentin Andreae,

Die Chymische Hochzeit Christiani Rosencreutz,

Zetzner, Strasbourg, 1616, 1, str. 4)

Prišli smo do poglavja o čudežnostih hidravličnih cevi in na grafiki Heronove Spiritalie iz šestnajstega stoletja je bil nekakšen oltar, na katerem je avtomat s pomočjo zapletene naprave na paro igral na trobento.

Belba sem povrnil k spominom: »Kaj je že bilo s tistim donom Tichom Brahejem, ali kako mu je že bilo ime, ki vas je naučil igrati na trobento?«

»Don Tico. Nikoli nisem izvedel, ali je bil to njegov vzdevek ali priimek. Pozneje se nikoli več nisem vrnil v oratorij. Prvič sem tja prišel po naključju: maša, katekizem, veliko igric, in če si zmagal, si dobil podobico blaženega Domenica Savia, tistega najstnika v pomečkanih hlačah iz grobega platna, ki se na kipih vedno drži talarja svetega Giovannija Bosca z očmi, zazrtimi v nebo, da ne bi slišal svojih prijateljev, ki si pripovedujejo opolzke šale. Izvedel sem, da je don Tico sestavil glasbeno skupino, v kateri so bili dečki med desetim in štirinajstim letom starosti. Mlajši so igrali na klarinete, pikole, sopransaksofone, starejši pa so prenašali naokrog baritone in velike bobne. Bili so v uniformah, sestavljenih iz kaki suknjiča in modrih hlač, ter s kapami s ščitniki. To so bile moje sanje in že sem se jim hotel pridružiti. Don Tico je rekel, da bi v orkestru potreboval še en bombardon.«

Vzvišeno nas je premeril in odrecitiral: »Bombardon, ki se mu pravzaprav reče tuba v Es, je najbolj neumno glasbilo v vsej pihalni godbi. Dela le umpa-umpa-umpa-umpap, ko se koračnica začenja, in po parapapa-pa-pa-pa-paa preide v pa-pa-pa-pa-pa … Toda lahko se ga je naučiti, spada v družino trobil tako kot trobenta in tudi njegova ventilna tehnika ni drugačna kot pri tej. Trobenta zahteva več sape in vešč nastavek z ustnicami – saj veste: tisto nekakšno krožno zadebelino, ki jo oblikujejo ustnice tako kot pri Armstrongu. Pri dobrem nastavku prihraniš sapo in zvok je jasen in čist, ne da bi se slišal rahel šum pihanja – pri tem pa si ne smeš napihovati lic, to se dogaja le v filmih, risankah in na karikaturah.«

»Kaj pa trobenta?«

»Na trobento sem se učil igrati sam v tistih poletnih popoldnevih, ko v oratoriju ni bilo nikogar in sem se skril v parter med stole majhnega gledališča … Toda vzroki za učenje igranja na trobento so bili ljubezenski. Ali vidite tisto hiško tam spodaj, kak kilometer od oratorija? V njej je živela Cecilia, hčerka velike dobrotnice salezijancev. Zato je bila Cecilia vsakič, ko je pihalna godba nastopala ob zapovedanih praznikih po procesiji, na dvorišču oratorija, še največkrat pa v gledališču pred predstavami ljubiteljskega dramskega društva, v prvi vrsti na častnem mestu poleg župnika stolnice. Ob takih priložnostih je godba naprej zaigrala koračnico Dober začetek, ki se je začela s trobentami, s trobentami v B, zlatimi in srebrnimi, temeljito zloščenimi za takšne priložnosti. Trobentači so vstali in zaigrali solo. Nato so se usedli in godba na pihala je začela igrati. Le če bi igral na trobento, bi me Cecilia lahko opazila.«

»Le tako?« se je Lorenza raznežila.

»Ja. Najprej, jaz sem bil star trinajst let, ona pa trinajst in pol in dekle pri teh letih je že ženska, fant pa smrkavec. Poleg tega je imela rada tenor saksofonista, nekega Papija, ki se mi je zdel odvraten in je bil na pol plešast, ona pa je imela oči le zanj. Opolzko je blejal, saj je saksofon, ki ni tisti Ornetta Colemana in igra v godbi na pihala – in ga tam igra obupni Papi –, (vsaj tako se mi je zdelo takrat) kozje in prostaško glasbilo, saj ima zvok, podoben glasu – kako bi se izrazil – manekenke, ki se je predala pitju in kurbanju …«

»Kakšnega pa imajo manekenke, ki se kurbajo? Kaj ti veš o tem?«

»Skratka, Cecilia sploh ni vedela, da obstajam. Kajpak sem si, medtem ko sem ob večerih pešačil vkreber po mleko na neko pristavo na hribu, izmišljal čudovite zgodbe, v katerih so jo ugrabili črnosrajčniki in jaz sem jo reševal, okrog moje glave pa so frčale krogle in odzvanjale tak, tak, tak med padanjem na strnišča. Zaupal sem ji to, česar ona ni mogla vedeti, da sem namreč pod krinko vodil odpor na vsem območju Montferrata. Ona mi je priznala, da je to zmeraj upala, in v tistem trenutku me je postalo sram, ker sem začutil, kako mi nekakšna vročina polje po žilah – prisežem vam, da se mi ni navlažil niti prepucij, bilo je nekaj drugega, veliko strašnejšega in veličastnejšega – ko sem se vrnil domov, sem šel k spovedi … Mislim, da so greh, ljubezen in slava naslednje: ti se spustiš po zvezanih rjuhah z okna gestapovskega zapora, ona se ti vrže okrog vratu in obvisi v zraku ter ti šepeta, da je zmeraj sanjala o tebi. Vse drugo je zgolj seks, parjenje, nadaljevanje naše sramotne vrste. Skratka, če bi postal trobentač, me Cecilia ne bi več mogla prezreti, stal bi, ves bleščeč, bedni saksofonist pa bi sedel. Trobenta je bojevita, angelska, apokaliptična, zmagoslavna, igra za napad, saksofon pa žene na ples predmestne huligane z lasmi, mastnimi od briljantine, tesno objete s prepotenimi dekleti. In učil sem se trobente kot kak norec, vse dokler nisem prišel pred dona Tica in mu rekel: ‘Poslušajte me,’ in bil sem kot Oscar Levant na Broadwayu na prvi vaji z Genom Kellyjem. Don Tico je rekel: ‘Ti si trobentač, toda …’«

»Kako napeto,« je pripomnila Lorenza, »pripoveduj naprej, ne puščaj nas v negotovosti.«

»Toda moral sem najti nekoga, ki bi me nadomestil na tubi. ‘Znajdi se,’ mi je rekel don Tico. In sem se znašel. Morate pa vedeti, o, otroci moji, da sta takrat živela v *** dva bednika, moja sošolca v razredu, čeprav sta bila dve leti starejša, kar veliko pove o njunem odnosu do učenja. Ta dva grdobca sta se imenovala Annibale Cantalamessa in Pio Bo. Ena: zgodovinsko dejstvo.«

»Kaj, kaj?« je vprašala Lorenza.

Pojasnil sem kot kak soudeleženec: »Kadar Emilio Salgari v svojih pustolovskih romanih omeni kako resnično dejstvo (ali pa on misli, da je resnično) – na primer to, da je Sedeči bik po bitki pri Little Big Hornu pojedel srce generala Custerja –, potem na dnu strani napiše naslednjo opombo: 1. Zgodovinsko dejstvo.«

»Tako. In zgodovinsko dejstvo je bilo, da sta se imenovala Annibale Cantalamessa in Pio Bo, kar pa še ni bilo najhuje. Bila sta lenuha, zmikavta stripov v kiosku, kradla sta tulce nabojev tistim, ki so jih imeli za celo zbirko, in odlagala sendvič s salamo na tvojo knjigo o dogodivščinah na morju in kopnem, ki si jo dobil za božič in si jima jo pravkar posodil. Cantalamessa je samemu sebi pravil komunist, Bo pa fašist in oba sta se bila pripravljena prodati sovražniku za navadno fračo. Pripovedovala sta začinjene zgodbe z zelo približnim poznavanjem anatomije in tekmovala med sabo, kdo od njiju se je prejšnji večer dlje samozadovoljeval. Bila sta osebka, pripravljena na vse, zakaj torej ne tudi na igranje tube? Tako sem se odločil, da ju bom navdušil zanj. Poveličeval sem uniformo glasbenikov, ju vodil na javne prireditve, jima dajal slutiti ljubezenske uspehe z Marijinimi hčerkami … Ujela sta se na limanice. Dneve sem preživel v majhnem gledališču z dolgo palico v roki, kot sem videl na ilustracijah v misijonarskih brošurah, ju našeškal po prstih, ko sta zgrešila noto. ‘Tuba ima le tri tipke, ki jih pritiskamo s kazalcem, sredincem in prstancem, vse drugo je odvisno od pravilnega nastavka z ustnicami,’ sem ju poučil. Ne bom vas več utrujal, moji mali poslušalci: prišel je dan, ko sem lahko donu Ticu predstavil dva pihalca na tubo, za katera sicer ne trdim, da sta bila odlična, toda na prvi vaji, na katero sem ju pripravljal dolge popoldneve brez počitka, sprejemljiva. Don Tico se je dal prepričati, oblekel ju je v uniformo in me premestil na trobento. In v roku enega tedna, za praznik Marije Pomočnice, ko se je začela gledališka sezona z igro Mali Parižan, sem pred spuščenim zastorom in v navzočnosti oblastnikov stal in igral uvod v Dober začetek.«

»Kako čudovito,« je rekla Lorenza z obrazom, pretirano obarvanim z nežnim ljubosumjem. »In Cecilia?«

»Ni je bilo. Nemara je bila bolna. Kaj jaz vem, skratka, ni je bilo.«

Dvignil je pogled in z njim zaokrožil po svojih poslušalcih, saj se je v tistem trenutku počutil kot bard – ali pa komedijant. Preračunal je premor. »Čez dva dni me je don Tico dal poklicati in mi razložil, da sta Annibale Cantalamessa in Pio Bo pokvarila večer. Nista držala takta, med premori sta se zabavala z duhovičenjem in spuščanjem dovtipov, nista začenjala v pravem trenutku. ‘Tuba,’ mi je rekel don Tico, ‘je okostje pihalne godbe, njena ritmična zavest, njena duša. Godba je kot čreda, glasbila so ovce, dirigent je pastir, toda tuba je zvesti pes, ki renči in drži ovce skupaj. Dirigent je še posebno pozoren na tubo, in če mu ta sledi, potem gredo ovce za njim. Moj Jacopo, od tebe moram zahtevati veliko žrtev, toda vrniti se moraš na tubo k tistima dvema. Ti imaš občutek za ritem, ti ju boš zame držal v njem. Prisežem ti, da te bom spet premestil na trobento, kakor hitro bosta postala samostojna.’ Donu Ticu sem dolgoval vse. Privolil sem. Ob naslednjem prazniku so trobentači znova vstali in odtrobili začetek Dobrega začetka pred Cecilio, ki je bila znova v prvi vrsti. Jaz sem bil v senci, pač tuba med tubami. Tista dva bednika pa nista nikoli postala samostojna. Jaz se nisem več vrnil na trobento. Vojna se je končala, vrnil sem se v mesto, opustil pihala in nikoli nisem izvedel niti Cecilijinega priimka.«

»Ubogi fant,« se je Lorenza raznežila in ga od zadaj objela. »Toda ostajam ti jaz.«

»Mislil sem, da so ti všeč saksofonisti,« je rekel Belbo. Nato je malce zasukal glavo in ji poljubil roko. Spet se je zresnil in rekel: »Spravimo se spet k delu. Napisati moramo zgodbo o prihodnosti, ne pa kronike o izgubljenem času.«

Zvečer se je na veliko proslavljala odprava protialkoholnega zakona. Jacopo je bržkone pozabil na svoja otožna razpoloženja in se je meril z Diotallevijem v izumljanju absurdnih strojev, vendar sta se vsakič spomnila, da so že bili izumljeni. Po dnevu, polnem raznih dogodkov, smo se opolnoči vsi odločili, da bi kazalo preizkusiti, kako se spi v hribih.

Spravil sem se v posteljo v stari sobi, z bolj vlažnimi rjuhami, kot so bile popoldne. Jacopo je vztrajal pri tem, da bi si pred spanjem dali v posteljo grejačo, tisto ovalno ogrodje, ki drži rjuhe privzdignjene in na katero se postavi žerjavnico z žerjavico – to je storil bržkone zato, da bi mi lahko okusili vsa ugodja kmečkega življenja. Toda kadar je vlaga prikrita, jo grejača potegne ven in občutiš lahko čudovito blago toploto, vendar se ti rjuhe zdijo premočene. Tu ni kaj. Vključil sem enega tistih abat-jourov z resami, na katerem muhe enodnevnice utripajo s krili pred svojo smrtjo, kakor bi se izrazil pesnik. In skušal sem se uspavati z branjem časopisa.

Toda še uro ali dve sem slišal korake na hodniku, odpiranje in zapiranje vrat in nazadnje so se neka vrata s treskom zaprla. Lorenza Pellegrini je postavljala Belbove živce na preizkušnjo.

Skoraj sem se že pogreznil v spanec, ko sem zaslišal praskanje po svojih vratih. Ni bilo mogoče razločiti, ali to počne kakšna žival (v hiši nisem prej videl ne mačk ne psov), in dobil sem občutek, da je to morda vabilo, prošnja, vaba. Nemara je to počela Lorenza, saj je vedela, da jo Belbo opazuje. Ali pa tudi ne. Vse dotlej sem imel Lorenzo malodane za Belbovo lastnino – vsaj kar zadeva mene – in poleg tega sem, odkar sem bil z Lio, postal neobčutljiv za čare drugih žensk. Hudomušni pogledi, pogosto zarotniški, ki mi jih je Lorenza včasih pošiljala v pisarni ali v baru, ko se je posmehovala iz Belba, kakor da bi iskala zaveznika ali pričo, so bili del – tako sem vsaj domneval – njene družabne igre – poleg tega je imela Lorenza navado gledati vsakogar, kakor da hoče izzvati njegove ljubezenske sposobnosti – toda na neki nenavaden način, kakor da bi hotela reči »želim si te, toda le zato, da bi ti pokazala, kako strah te je« … Tisto noč, ko sem slišal tisto praskanje, podrsavanje nohtov po laku vrat, sem izkusil drugačen občutek: spoznal sem, da si želim Lorenzo.

Glavo sem vtaknil pod blazino in mislil na Lio. Želim si otroka z Lio, sem si rekel. In kakor hitro bo znal (ali znala) pihati, ga (jo) bom naučil igrati na trobento.

57

Na vsakem tretjem drevesu je na obeh straneh visela svetilka, in prekrasna devica, tudi ta oblečena v modro, jo je prižgala s čudovito baklo. Pomudil sem se dlje, kot je bilo potrebno, da bi občudoval ta nepopisno lepi prizor.

(Johann Valentin Andreae,

Die Chymische Hochzeit Christiani Rosencreutz,

Zetzner, Strasbourg, 1616, 2, str. 21)

Proti poldnevu se nam je Lorenza pridružila na terasi in vsa nasmejana naznanila, da je izvedela za čudovit vlak, ki gre skozi *** ob pol enih in da bo le z enim prestopanjem lahko prišla v Milano že popoldne. Vprašala nas je, ali bi jo lahko pospremili na postajo.

Belbo je še naprej listal po zapiskih in rekel: »Mislil sem, da Agliè pričakuje tudi tebe. Pravzaprav se mi je zdelo, da je pripravil to odpravo zgolj zaradi tebe.«

»Toliko slabše zanj,« je rekla Lorenza. »Kdo me bo pospremil?«

Belbo je vstal in rekel: »Takoj se vrnem. Nato bomo tukaj lahko še kakšni dve uri. Lorenza, ali si imela kakšno torbo?«

Ne vem, ali sta si še kaj povedala med potjo na postajo. Belbo se je vrnil v kakšnih dvajsetih minutah in nadaljeval delo, ne da bi dogodek sploh še omenjal.

Ob dveh smo našli prijetno restavracijo na tržnici in izbira jedi in vin je Belbu omogočila obujanje še drugih dogodkov iz njegovega otroštva. Toda govoril je, kakor da bi citiral odlomke iz življenjepisa koga drugega. Izgubil je tisto veselje do pripovedovanja prejšnjega dne. Sredi popoldneva smo se odpravili na srečanje z Aglièjem in Garamondom.

Belbo je vozil proti jugovzhodu, medtem ko se je pokrajina polagoma, kilometer za kilometrom, spreminjala. Hribi *** so bili tudi v pozni jeseni nežni in blagi, zdaj ko smo se oddaljevali od njih, pa se je obzorje vse bolj širilo, čeprav so za vsakim ovinkom vrhovi, na katerih so bile sem pa tja vasice, postajali višji. Med njimi so se namreč odpirala neskončna obzorja – onkraj okopov, je pripomnil Diotallevi, ko je skušal razsodno ubesediti naša nova odkritja. Tako so se med vzpenjanjem v tretji prestavi z vsake serpentine kazale prostrane širjave z valovitimi in zveznimi obrisi, ki so se na robu visoke planote že izgubljali v malodane zimskih meglicah. Planota je imela podobo, kakor da bi jo sestavljale sipine, in se je raztezala na polovici gore. Bilo je, kot da bi roka nespretnega demiurga potlačila vrhove, ki so se mu zdeli odveč, in jih spremenila v kutinovo mezgo, ki se je širila vse do morja ali pa – kdo ve – do pobočij bolj ostrih in odločnih gorskih verig.

Prišli smo v vas, kjer smo se v baru na osrednjem trgu sestali z Aglièjem in Garamondom. Če Aglièju ni bilo pogodu, da Lorenze ni z nami, tega ni pokazal. »Naša izjemna prijateljica v navzočnosti drugih noče sodelovati pri skrivnostih, ki jo zadevajo. To je edinstvena skromnost, ki jo cenim,« je pripomnil. In to je bilo vse.

Odpeljali smo se naprej, Garamondov mercedes spredaj in Belbov renault za njim, čez hribe in doline, vse dokler nismo v pojemajoči sončni svetlobi prišli do kraja, s katerega se je videla nenavadna rumena zgradba na vrhu hriba, nekakšen grad iz osemnajstega stoletja, okrog katerega so se kljub letnemu času širile bujne terase s cvetjem in z drevesi.

Ko smo prišli do vznožja hriba, smo se znašli na odprtem prostoru, kjer je bilo parkiranih že precej avtomobilov. »Tu se bomo ustavili,« je rekel Agliè, »in nadaljevali peš.«

Somrak se je že spreminjal v noč. Pot je bila razsvetljena s celo množico bakel, ki so gorele po pobočju.

Sicer je nenavadno, toda vsega, kar se je zgodilo od tistega trenutka pa do pozne noči, se spominjam jasno in megleno obenem. Prejšnji večer v periskopu sem te spomine obudil in opazil nekakšno podobnost med obema dogodkoma. Glej, sem si rekel, zdaj si tu, v nenaravni okoliščini, omamljen od nezaznavne zatohlosti starega lesa, in zamišljaš si, da si v grobnici ali v trebuhu ladje, obenem pa se dogaja transformacija. Če bi pomolil glavo iz kabine, bi videl, kako predmeti, ki so se ti danes zdeli negibni, trepečejo kot elevzinske sence med parami uročenosti. In tak je bil tudi tisti večer na gradu: luči in druga presenečenja na poti do gradu, besede, ki sem jih slišal, pozneje pa prav gotovo kadila, zaradi vsega tega sem mislil, da sanjam, vendar ne tako kot v običajnih sanjah, temveč tako kot takrat, ko smo tik pred tem, da se prebudimo, in sanjamo, da sanjamo.

Ne bi se smel spominjati ničesar, spominjam pa se vsega, kakor da tega ne bi jaz sam doživel, temveč da mi je nekdo drug to povedal.

Ne vem, ali je to, česar se spominjam tako jasno in megleno, nekaj, kar se je v resnici zgodilo, ali nekaj, kar sem želel, da bi se, toda zagotovo se je Načrt prav tistega večera izoblikoval v naših mislih kot pripravljenost, da bi podelili obliko tisti izkušnji brez oblike, tako da bi spremenili v navidezno resničnost izmišljijo, za katero so si drugi želeli, da bi bila resnična.

»Pot je sama na sebi obred,« nam je dejal Agliè med vzpenjanjem proti gradu. »To so viseči vrtovi in sicer taki – ali skoraj taki – kot tisti, ki jih je Salomon de Caus zasnoval za heidelberške vrtove – hočem reči za palatinskega volilnega kneza Friderika V. v velikem rožnokrižarskem stoletju. Svetloba je šibka, toda taka tudi mora biti, ker je bolje slutiti kot videti: naš gostitelj se ni natančno držal projekta Salomona de Causa, temveč ga je skrčil na manjši prostor. Heidelberški vrtovi so posnemali makrokozmos, tisti, ki jih je tukaj uredil, pa je posnemal zgolj mikrokozmos. Oglejte si tisto jamo tamle, zgrajeno à rocaille … Vrtu je v okras, o tem ni dvoma, toda de Caus je imel v mislih tisti simbol iz Atalante Fugiens Michaela Maierja, na katerem je korala kamen modrosti. De Caus je vedel, da je z obliko vrtov moč vplivati na zvezde, ker obstajajo vzorci, katerih konfiguracija posnema ubranost vesolja ...«

»To je čudežno,« je rekel Garamond. »Toda kako lahko vrt vpliva na zvezde?«

»Obstajajo znamenja, ki se privlačijo, ki gledajo drugo drugega, se objemajo in silijo v ljubezen. In nimajo – ne smejo imeti – natančno določene oblike. Vsakdo v skladu z nareki svojega zanosa ali vzgibom svojega duha preskuša neke sile, kot se je to zgodilo s hieroglifi Egipčanov. Odnos med nami in božanskimi bitji ne more potekati drugače kot s pomočjo pečatov, likov, pisav in drugih obredov. Iz istega razloga božanstva govorijo z nami v sanjah in s pomočjo oraklov. In takšni so tudi ti vrtovi. Vsak vidik te terase natančno prikazuje kakšno skrivnost alkimistične umetnosti, vendar pa je žal nismo več sposobni razbrati, kakor je ni niti naš gostitelj. Izjemna predanost skrivnemu – v tem mi boste pritrdili – odlikuje tega moža, ki je zapravil svoje večletne prihranke za to, da je dal zasaditi ideograme, katerih pomena več ne ve.«

Vzpenjali smo se in vrtovi so s terase na teraso spreminjali svojo podobo. Nekateri so bili podobni labirintom, drugi likom simbolov, toda vzorec spodnjih teras si lahko videl le z zgornjih, ko si z višine zagledal obliko krone in veliko drugih simetrij, ki jih prej, ko si šel skoznje, nisi mogel videti in jih vsekakor ne bi znal razvozlati. Ko si hodil po terasah med živimi mejami, si lahko na vsaki opazil nekaj podob, toda če si teraso videl s tiste nad njo, si videl kaj novega, kar je imelo lahko tudi nasproten pomen – in tako je vsaka stopnica tistega stopnišča govorila v dveh jezikih hkrati.

Med zložnim vzpenjanjem smo videli tudi majhne objekte. Vodnjak falusne oblike pod nekakšnim lokom ali majhnim obokom, z Neptunom, ki je teptal delfina, vrata s stebri, malce podobnimi asirskim, in lok nejasne oblike, kakor da bi bili trikotniki in večkotniki postavljeni na druge večkotnike, na vsakem vrhu pa je stal kipec kakšne živali: losa, opice, leva …

»In vse to ima svoj pomen?« je vprašal Garamond.

»Nedvomno! Treba je le prebrati Picinellijev Mundus Symbolicus, ki ga je Andrea Alciato predvidel s svojim edinstvenim preroškim darom v knjigi Emblematum liber. Ves vrt je berljiv kot knjiga ali kot čarovnija, kar pa je eno in isto. Lahko bi, če bi to znali, z nizkim glasom izgovorili besede, ki jih šepeta vrt, in bili bi sposobni upravljati eno izmed neštetih sil, ki učinkujejo v sublunarnem svetu. Vrt je naprava za vladanje nad vesoljem.«

Pokazal nam je jamo. Cel kup alg in okostij morskih živali, za katera nisem vedel, ali so naravna ali narejena iz mavca, kamna … Lahko smo razločili najado, vodno nimfo, objeto z bikom z luskastim repom kakšne velike biblijske ribe, postavljenim v potoček, izvirajoč iz školjke, ki jo je držal Triton kot amforo.

»Želim si, da bi dojeli globok pomen tega, kar je nemara videti zgolj banalna hidravlična šala. De Caus je dobro vedel, da voda iz posode ne izteče – če jo prej napolnimo z vodo in jo zgoraj zatesnimo –, tudi če ji prevrtamo dno. Če pa naredimo še kakšno luknjo zgoraj, začne voda spodaj odtekati oziroma se izlivati.«

»Mar ni to očitno?« sem vprašal. »V drugem primeru pride od zgoraj zrak in pritisne vodo navzdol.«

»To je značilna znanstvena razlaga, v kateri se zamenjuje vzrok z učinkom ali pa narobe. Ne bi se smeli vprašati, zakaj voda izteče v drugem primeru, morali bi se vprašati, zakaj v prvem primeru noče izteči.«

»No, zakaj?« je zanimalo Garamonda.

»Zato ker bi v posodi nastajala praznina, če bi iztekala, naravo pa je groza pred praznino. Nequaquam vacui je bilo rožnokrižarsko načelo, ki ga je sodobna znanost pozabila.«

»Neverjetno,« je rekel Garamond. »Casaubon, priporočam vam, da v naši čudoviti pustolovščini kovin te stvari poudarite. In ne recite mi, da voda ni kovina. Uporabite domišljijo.«

»Oprostite mi,« je rekel Belbo Aglièju, »toda vaša trditev je post hoc ergo ante hoc. Nekaj, kar se zgodi pozneje, povzroča nekaj, kar se je zgodilo prej.«

»Ne smete razmišljati premočrtno. Voda v teh vodnjakih ne počne tega. Narava tega ne počne, ne meni se za čas. Čas je iznajdba Zahoda.«

Med vzpenjanjem smo srečevali še druge goste. Ko je Belbo opazil nekatere od njih, je s komolcem sunil Diotallevija, ki je tiho pripomnil: »No, saj, facies hermetica.«

Med romarji s facies hermetica je bil – sicer malce ob strani s strogo vljudnim nasmeškom na ustnicah – tudi gospod Salon. Nasmehnil sem se mu, nasmehnil se mi je.

»Ali poznate Salona?« me je vprašal Agliè.

»Ali vi poznate Salona?« sem ga vprašal. »Jaz ga seveda poznam, saj delava v isti stavbi. Kaj menite o njem?«

»Poznam ga le bežno. Nekateri zaupanja vredni prijatelji so mi rekli, da je policijski ovaduh.«

Zato je torej Salon vedel za založbo Garamond in za Ardentija. Kakšna je bila pravzaprav povezava med Salonom in inšpektorjem De Angelisom? Toda omejil sem se na vprašanje Aglièju: »In kaj počne policijski ovaduh na takšni slovesnosti?«

»Policijski ovaduhi,« je rekel Agliè, »gredo vsepovsod. Zanje je vsaka izkušnja dobra za izmišljanje ovaduških poročil. Za policijo postaneš toliko dragocenejši, kolikor več stvari veš ali pa daješ občutek, da jih, pri tem pa ni pomembno, ali so stvari resnične. Pomembno je – to si zapomnite – posedovati skrivnost.«

»Toda zakaj je bil Salon povabljen sem?« sem ga vprašal.

»Prijatelj moj,« mi je odgovoril Agliè, »verjetno zato, ker naš gostitelj spoštuje tisto zlato pravilo modrega razmišljanja, po katerem je lahko vsaka zmota neprepoznana prinašalka resnice. Resnični ezoterizem se ne boji protislovij.«

»Vi mi pravite, da so ta naposled vsa usklajena med sabo.«

»Quod ubique, quod ab omnibus et quod semper. Posvetitev je odkritje philosophie perennis.«

Med takim filozofiranjem smo prišli do vrha teras in se sredi prostranega vrta napotili po stezi, ki je vodila do vhoda v vilo ali morebiti gradiča. V svetlobi bakle, ki je bila večja od drugih in pritrjena na steber, smo zagledali dekle v modri obleki, posuti z zlatimi zvezdami. V rokah je imelo trobento, na kakršno v operah igrajo klicarji, na hrbtu pa, kakor na kakšnem misteriju, kjer angeli razkazujejo perje iz svilenega papirja, veliki beli krili, okrašeni z mandljastimi liki s piko na sredini, tako da bi jih z malo dobro volje lahko imeli za oči.

Tam je bil tudi profesor Camestres, eden prvih diabolikov, ki so nas obiskali na Garamondu, in nasprotnik reda Ordo Templi Orientis. Le s težavo smo ga prepoznali, ker se je zakrinkal na zelo poseben način, Agliè pa ga je označil za priložnosti primernega: oblečen je bil v belo laneno togo, na bokih prevezano z rdečim trakom, ki je bil prekrižan na prsih in hrbtu, na glavi pa je imel nenavaden klobuk po modi iz sedemnajstega stoletja, v katerega si je zataknil štiri rdeče vrtnice. Pokleknil je pred dekle s trobento in ji nekaj rekel.

»Res je,« je zamrmral Garamond, »več stvari je na nebu in zemlji …«

Odšli smo skozi portal, okrašen s podobami iz zgodovine, ki me je spomnil na genovsko pokopališče Staglieno. Zgoraj, nad zapleteno novoklasično alegorijo, so bile vklesane besede CONDOLEO ET CONGRATULOR.

V notranjosti je bilo precej živahnih gostov. Gnetli so se okrog bifeja v ogromni sprejemnici, od koder sta vodili dve stopnišči v zgornja nadstropja. Opazil sem še druge znane obraze, med njimi Bramantija in – kakšno presenečenje – komturja De Gubernatisa, SZP-jevca, ki ga je Garamond že izkoristil, toda nemara še ne seznanil s strašno možnostjo, da bo dal vse izvode njegove mojstrovine v star papir, saj je pristopil k mojemu šefu in mu izrazil spoštovanje in hvaležnost. Aglièju pa je spoštovanje izkazal droben možic z žarečim pogledom prenapeteža. Po nezamenljivem francoskem naglasu smo prepoznali Pierra, ki smo ga skozi zaveso Aglièjeve delovne sobice slišali, kako je obtožil Bramantija čarovništva.

Pomaknil sem se do bifeja. Tam so bile karafe z obarvanimi pijačami, ki pa mi jih ni uspelo prepoznati. Natočil sem si rumeno pijačo, po okusu podobno vinu – ni bila slaba, imela je okus po stari rozoliji, zagotovo pa je bila alkoholna. Morda so ji kaj dodali: začelo se mi je vrteti v glavi. Okrog mene so se gnetle facies hermeticae skupaj s strogimi obrazi upokojenih prefektov, lovil sem delčke pogovorov …

»Na prvi stopnji ti mora uspeti v komunikaciji z drugimi umi, nato projicirati v druga bitja misli in podobe, polniti prostore z emocionalnimi občutji, si pridobiti moč nad živalskim svetom. Na tretji stopnji pa projiciraš svojega dvojnika na katerokoli točko v prostoru: to je bilokacija, tako kot to počno jogiji, moraš se pojaviti v več različnih oblikah hkrati. Nato preideš v nadčutno poznavanje rastlinskih esenc, naposled se skušaš raztopiti, da tvoje telo zavzame telursko sestavo, da se raztopiš na enem mestu in se znova pojaviš na drugem – in to v celoti, ves, ne zgolj kot dvojnik. Zadnja stopnja pa je podaljšanje fizičnega življenja …«

»Ali ne nesmrtnost …«

»Ne takoj.«

»Kje si pa ti?«

»Potrebna je koncentracija. Ne tajim, da je naporno. Poleg tega, veš, nimam več dvajset let …«

Spet sem našel svojo skupino. Ta čas so vstopali v sobo z belimi stenami in zaobljenimi koti. Četudi se mi je tistega večera v mislih prikazala podoba oltarja, ki sem ga videl v Riu na tendi de umbanda, sta bila na njenem koncu, tako kot v kakšnem muzeju Grévin, voščena kipa skorajda naravne velikosti, v obleki iz lesketajoče se tkanine, podobni najslabšim gledališkim kostumom. Prvi je upodabljal damo na prestolu v bleščeče beli obleki, posuti z bleščicami. Nad njo so visela, obešena na niti, bitja nedoločnih oblik, za katera se mi je zdelo, da so iz enakih stisnjenih lanenih vlaken, kot so bambole Lenci. V enem kotu se je iz hi-fi naprave slišal oddaljen zvok trobent, ki pa je zelo dobro zvenel, nemara je bila tista Gabrielijeva skladba, in v celoti vzeto je bil zvočni učinek boljši od vidnega. Na desni je bil drug kip ženske, oblečene v živo rdeč žamet z belim pasom, na glavi je imela lovorjev venec, v roki pa je držala pozlačeno tehtnico. Agliè nam je pojasnjeval različne simbolne pomene, toda lagal bi, če bi rekel, da sem mu pozorno prisluhnil. Zanimalo me je razpoloženje mnogih povabljencev, ki so se spoštljivo in ganjeno sprehajali od podobe do podobe.

»Nič drugačni niso od tistih, ki gredo v samostan gledat črno Devico Marijo v izvezeni obleki, pokriti s srebrnimi srčki,« sem rekel Belbu. »Mar mislijo, da je tisto Kristusova mati iz mesa in krvi? Ne, toda ne mislijo tudi nasprotno. Razveseljuje jih podobnost, prizor zaznavajo kot vizijo, vizijo pa kot resničnost.«

»Ja,« je rekel Belbo, »toda težava ni v tem, ali so tile boljši ali slabši od tistih, ki hodijo v samostan. Sprašujem se namreč, kdo smo mi. Za nas je namreč Hamlet bolj resničen od našega vratarja. Ali jih imam pravico presojati, jaz, ki hodim naokrog in iščem madame Bovary, da bi ji naredil sceno?«

Diotallevi je zmajal z glavo in mi tiho rekel, da ne bi smeli reproducirati podob svetega in da so vse te zgolj epifanije zlatega bika. Kljub temu pa se je zabaval.

58

Zato je alkimija nedolžna hotnica, ki ima veliko ljubimcev, toda vse razočara in nikogar ne spusti v svoj objem. Neumne spreminja v nore, bogate v revne, filozofe v bedake in zapeljane v sila zgovorne prevarante …

(Johannes Trithemius, Annalium Hirsaugensium Tomi II,

Sankt Gallen, 1690, 141)

Nenadoma je dvorano zajel mrak in stene so se razsvetlile. Opazil sem, da so bile do treh četrtin pokrite s polkrožnim zaslonom, na katerega so začeli projicirati slike. Kakor hitro so se pojavile, sem spoznal, da del stropa in tal odseva in da odsevajo tudi nekateri predmeti, nad katerimi sem se prej začudil zaradi grobe izdelave: bleščice, tehtnica, ščit, nekaj bakrenih kelihov. Znašli smo se potopljeni v podvodni svet, v katerem so se podobe množile, vrstile, se prepletale s sencami navzočih, tla so odsevala strop, strop tla, oba pa podobe, projicirane na stene. Skupaj z glasbo so se po dvorani širili nežni vonji, sprva indijska kadila, nato pa druga, bolj nedoločna in občasno neprijetna.

Najprej se je polmrak spremenil v popolno temo, nato pa smo se med zvokom židkega brbotanja in vrenja lave znašli v kraterju, zavitem v dim. V njem je židka in temna snov vrela na površje ob utripajočem soju rumenih in modrikastih plamenov.

Mastna in lepka voda je hlapela v višine in spet padala na dno kakor rosa ali dež in naokrog se je širil vonj po zatohli zemlji, zadah po plesni. Vdihoval sem vonj po grobovih, Tartarju, teminah, okrog mene se je cedila strupena gnojnica, ki je tekla med otočki gnoja, blata, ogljenega prahu, mulja, menstrualne krvi, dima, svinca, govna, naslag, pene, nafte, črnega, bolj črnega od črnega, ki je zdaj postajalo svetlejše, da smo lahko videli dva plazilca – enega modrikastega, drugega rdečkastega –, prepletena v objem, ki sta drug drugemu grizla rep in skupaj tvorila eno samo krožno podobo.

Imel sem občutek, kot da bi se prekomerno opil, nisem več videl svojih prijateljev, ki so izginili v polmraku, nisem prepoznaval podob, ki so drsele mimo mene in sem jih zaznaval kot zabrisane, prelivajoče se obrise … Takrat sem začutil, da me je nekdo prijel za roko. Vem, da to ni res, vendar se tedaj nisem upal ozreti in si priznati, da so me čuti izdali. Toda zaznaval sem Lorenzin parfum in šele tedaj sem dojel, kako si je želim. Zagotovo je bila Lorenza. Bila je tam, da bi nadaljevala pogovor, sestavljen iz podrsavanja, praskanja nohtov po vratih, ki ga je prejšnji večer pustila nedokončanega. Žveplo in živo srebro sta se spojila v vlažno toplino, zaradi katere sem začel narahlo, brez kakršnekoli silovitosti drhteti v dimljah.

Pričakoval sem Rebisa, androgenega dečka, sol modrosti, kronanje belega dela.

Zdelo se mi je, da vem vse. Nemara se mi je vračalo v misli to, kar sem prebral v zadnjih mesecih, morda je Lorenza prenašala svoje védenje name z dotikom svoje dlani, ki je bila rahlo potna.

Zalotil sem se v mrmranju obskurnih imen, imen, za katera sem vedel, da so jih zagotovo alkimisti dali belemu, toda s katerimi sem – nemara – boječe klical Lorenzo – tega ne vem, morda sem jih zgolj samemu sebi ponavljal kot kakšno spravno litanijo: aes album, agnus immaculatus, aibathest, alborach, aqua benedicta, mercurium purificatum, auripigmentum, azoch, baurach, cambar, caspa, cerusa, cera, chaia, comerisson, electrum, euphrat, eva, fada, favonius, fundamentum artis, lapis givinis, adamas, zephyr, zibach, ziva, velum, Narcissus, lilium candidus, Hermaphroditos, hae, hypostasis, hyle, lac virginalis, lapis unicum, luna plena, mater, oleum vivum, legumen, ovum, phlegma, punctum, radix, sal naturalis, terra foliata, tevos, tincar, vapor, stella vespera, ventus, virago, vitrum pharaonis, urina puerilis, accipiter, placenta, menstruum, servus fugitivus, manus sinistra, sperma metallorum, spiritus, stannum, sucus, sulfur unctuosum …

V smoli, ki je bila zdaj sivkasta, se je zarisovalo obzorje skal in posušenih dreves, onkraj njega pa je zahajalo črno sonce. Nato je posvetila malodane zaslepljujoča svetloba in prikazale so se bleščeče podobe, ki so odsevale od vsepovsod in ustvarjale učinek kalejdoskopa. Zdaj so bile vonjave liturgične, cerkvene, začutil sem glavobol, nekakšen občutek teže na čelu, slutil sem razkošno dvorano, prekrito s pozlačenimi tapiserijami, nemara poročno pojedino z razkošno opravljenim ženinom in v belo oblečeno nevesto, nato starega kralja in kraljico na prestolu, poleg njiju vojščaka in še nekega drugega temnopoltega kralja. Pred kraljem je bil majhen oltar, na katerem je bila knjiga, pokrita s črnim žametom, in prižgana sveča v slonokoščenem svečniku. Poleg svečnika sta bila vrtljiv globus in majhna ura, na kateri je bil kristalen vodometek, iz katerega je tekla tekočina barve krvi. Nad njim je bilo nekaj podobnega lobanji, iz očesnih duplin se je plazila bela kača …

Lorenza mi je dihala besede na uho. Toda nisem slišal njenega glasu.

Kača se je zvijala v ritmu otožne in počasne glasbe. Stara monarha sta bila zdaj oblečena v črno obleko in pred njima je bilo šest pokritih krst. Slišalo se je nekaj globokih zvokov iz nizke tube in pojavil se je s črno kapuco pokrit moški. Sprva je bila izvedba dostojanstvena, kakor da bi se vse dogajalo upočasnjeno, kar je kralj sprejemal z bolečo radostjo in je ponižno sklonil glavo. Nato je tisti s kapuco zavihtel sekiro, nekakšno rezilo, sledil je hiter nihaj nihala, zamah rezila se je pomnožil na vsaki odsevni površini in v vsaki površini z vsako površino, in tako je bilo na tisoče glav, ki so se kotalile, in od tistega trenutka dalje so si podobe sledile, ne da bi mogel slediti zgodbi. Mislim, da so bili počasi vsi, s temnopoltim kraljem vred, obglavljeni in položeni v krste, nato pa se je vsa dvorana spremenila v morsko ali jezersko obalo in videli smo pristati šest razsvetljenih ladij, na katere so odnesli krste. Ladje so odplule po vodnem zrcalu in izginile v noč, in vse se je dogajalo, medtem ko so kadila postajala otipljiva v obliki gostih par. Za trenutek sem se zbal, da sem med obsojenci, in vse okrog sebe sem slišal mrmranje »poroka, poroka …«

Izgubil sem stik z Lorenzo in šele takrat sem se obrnil, da bi jo poiskal med sencami.

Zdaj je bila dvorana kot kripta ali pa kot razkošna grobnica, osvetljena z izjemno velikim rubinom.

Iz vseh kotov so se pojavile ženske v deviških oblekah. Zbrale so se okrog dvonadstropnega kotla, nekakšnega gradiča s kamnitim podnožjem peči podobnega portika in s stranskima stolpoma, iz katerih sta štrleli destilacijski napravi, ki sta se končali v jajcu podobni buči, in še tretjim, osrednjim stolpom, ki se je sklenil v obliki vodometa.

V podnožju gradiča je bilo videti trupla obglavljencev. Ena od žensk je nosila skrinjico, iz katere je potegnila okrogel predmet in ga položila na podnožje pod obok osrednjega stolpa in vodomet na njegovem vrhu je nemudoma začel brizgati. Še pravočasno sem prepoznal predmet, bila je glava Mavra, ki je zdaj gorela kot panj in je botrovala vrenju vode v vodometu. Hlapi, pihi pare, brbotanje …

Lorenza mi je tokrat položila roko na tilnik in me božala, tako kakor je na skrivaj Jacopa v avtu.

Ženska je prinesla zlato kroglo, odprla pipo v peči podnožja, podnjo postavila kroglo in vanjo je začela kapljati rdeča in gosta tekočina. Nato se je krogla odprla, v njej pa je bilo namesto rdeče tekočine veliko in lepo jajce, belo kakor sneg. Ženske so ga prijele in postavile na tla, na kup rumenega peska, odprlo se je in pokazal se je še brezobličen in okrvavljen ptič. Toda nahranjen s krvjo obglavljencev je pred našimi očmi začel rasti, postal je lep in bleščal se je.

Zdaj so obglavili ptiča in ga spremenili v pepel na majhnem oltarju. Nekateri so mesili pepel v nekakšno zmes, jo zlivali v kalupa, ki so ju dajali peč v peč, in pihali v ogenj s cevmi. Naposled so kalupa odprli in pokazali sta se bledi in ljubki, malodane prosojni postavi, fantek in deklica, visoka nič več kot štiri pedi, mehka in mesena kakor živa bitja, toda s še zmeraj steklenimi, kamnitimi očmi. Postavili so ju na blazini in neki starec jima je kanil v usta kaplje krvi …

Prišle so še druge ženske, ki so nosile zlate trobente, okrašene z zelenimi venci, in eno so ponudile starcu. Prislonil jo je k ustnicam obeh bitij, ki sta še vedno lebdeli med rastlinsko letargijo in sladkimi živalskimi sanjami, ter jima začel vpihovati dušo v telo … Dvorana se je napolnila s svetlobo, svetloba je oslabela v polmrak, nato v temačnost, ki so jo prekinjali oranžni bliski, nato pa se je prikazal sila močan sij zore med jasnimi in visokimi zvoki trobent in vse je postalo neznosno bleščanje rubina. V tistem trenutku sem spet izgubil stik z Lorenzo in dojel, da je ne bom več našel.

Vse se je spremenilo v ognjeno rdečo barvo, ki je počasi ugašala v indigo in vijoličasto in zaslon je ugasnil. Bolečina v čelu je postala neznosna.

»Mysterium magnum,« je dejal Agliè, tokrat na ves glas in mirno, ob meni. »Rojstvo novega človeka skozi smrt in trpljenje. Dobra predstava, moram reči, četudi je alegorični okus morda vplival na natančnost prikaza posameznih stopenj. To, kar ste videli, je bila kajpada samo ponazoritev, toda govorila je o Enem. Naš gostitelj trdi, da je to Eno proizvedel. Pridite, pojdimo si ogledat doseženi čudež.«

59

Če se že rojevajo takšne pošasti, moramo verjeti, da so delo narave, čeprav so videti drugačne od človeka.

(Paracelsus, De Homunculis,

v Operum Volumen Secundum,

De Tournes, Ženeva, 1658, str. 475)

Peljal nas je ven na vrt in v hipu sem se počutil bolje. Nisem si upal vprašati druge, ali se je Lorenza morebiti vrnila. Verjetno sem sanjal. Toda kmalu smo vstopili v rastlinjak in znova me je omamila dušeča vročina. Med rastlinami, ki so bile večinoma tropske, je bilo šest steklenih buč v obliki hruške – ali solze – neprepustno zaprtih s pečatom in napolnjenih s sinje modro tekočino. V vsaki posodi je lebdelo bitje, veliko kakih dvajset centimetrov: prepoznali smo sivolasega kralja, kraljico, Mavra, vojščaka in dvoje mladih, okronanih z lovorjevim vencem, eden je bil moder, drugi pa rožnat … Plavali so z ljubkimi in skladnimi gibi, kakor da bi bili v svojem elementu.

Težko je bilo ugotoviti, ali so to plastične ali voščene lutke ali pa živa bitja, tudi zato, ker zaradi rahlo motne tekočine ni bilo mogoče razbrati, ali je rahlo dihanje, ki jim je dajalo videz živosti, optična prevara ali resničnost.

»Videti je, da rastejo iz dneva v dan,« je rekel Agliè. »Posode vsako jutro zakopljejo v kup svežega in še toplega konjskega gnoja, da zagotovi toploto, ki je potrebna za rast. Pri Paracelsusu najdete napotke, da je homunkule treba gojiti pri temperaturi konjskega trebuha. Naš gostitelj trdi, da tile homunkuli govorijo z njim, da mu izdajajo skrivnosti, prerokujejo, nekateri so mu povedali prave mere Salomonovega templja, drugi, kako izganjati demone … Odkrito povedano jih jaz sam še nikoli nisem slišal govoriti.«

Imeli so zelo gibčne obraze. Kralj je gledal kraljico z milim in razneženim pogledom.

»Naš gostitelj mi je povedal, da je nekega jutra zalotil modrega mladca, ki je kdo ve kako pobegnil iz svojega zapora, ko je hotel odpečatiti posodo svoje družice … Toda bil je zunaj svojega elementa, težko je dihal in rešili so ga v zadnjem trenutku tako, da so ga spet dali v njegovo tekočino.«

»Grozno,« je rekel Diotallevi. »Jaz si ne bi hotel naložiti takšne odgovornosti. Vedno moraš nositi s sabo te posode, in kamorkoli greš, moraš najti tam tisti gnoj. Kaj pa storiš poleti, ko greš na počitnice? Jih pustiš vratarju?«

»Morda pa,« je končal Agliè, »so zgolj ludioni, Kartezijevi vražiči. Ali pa automi.«

»Hudiča!« je dejal Garamond. »Vi, doktor Agliè, mi razkrivate novo vesolje. Vsi skupaj moramo postati bolj ponižni, dragi prijatelji. Več je stvari na nebu in zemlji … Toda naposled, à la guerre comme à la guerre …«

Garamond je bil kratko malo kot od strele zadet. Diotallevi je bil vseskozi radovedno ciničen, Belbo pa ni kazal nobenih občutkov.

Hotel sem se rešiti vsakega dvoma in rekel: »Kakšna škoda, da ni tudi Lorenze. Ob vsem tem bi se dobro zabavala.«

»Ah, saj,« mi je odsotno odgovoril.

Lorenze ni bilo tam. In jaz sem bil kot Amparo v Riu. Počutil sem se slabo. Počutil sem se opeharjenega. Niso mi ponudili agogõja.

Pustil sem skupino v rastlinjaku, se vrnil v stavbo, se prebil skozi množico do bifeja, si natočil nekaj osvežilnega in se pri tem bal, da je notri kak čarobni napoj. Iskal sem kopalnico, da bi si zmočil sence in vrat. Našel sem jo in začutil sem olajšanje. Kakor hitro pa sem stopil iz nje, so mi radovednost vzbudile polžaste stopnice in nisem se mogel upreti misli na novo pustolovščino. Nemara sem – čeprav sem mislil, da sem si že opomogel – še vedno iskal Lorenzo.

60

Ubogi bedak! Mar si tako naiven, da verjameš, da te bomo odkrito učili največjih in najpomembnejših skrivnosti? Zagotavljam ti, da se vsakdo, kdor si skuša razložiti navaden in literaren pomen besed, ki jih zapisujejo hermetični filozofi, ujame v meandre labirinta, iz katerega ne more zbežati, saj nima Ariadnine niti, ki bi ga vodila k izhodu.

(Artefij, Skrivna knjiga)

Po stopničkah sem prišel v podzemno, slabo osvetljeno dvorano. Na njenih stenah se je ponavljal motiv v obliki školjke, kakor je bil tisti na vodnjakih v parkih. V enem kotu sem opazil odmevniku trobente podobno odprtino in že od daleč sem zaslišal glasove, ki so prihajali iz nje. Šel sem proti njej in postajali so bolj jasni, vse dokler nisem ujel stavkov, tako razločnih in jasnih, kakor da bi jih nekdo rekel poleg mene. Dionizijevo uho!

Uho je bilo očitno povezano z eno od zgornjih dvoran in je lovilo pogovore med tistimi, ki so bili v bližini njegove odprtine.

»Gospa, povedal vam bom nekaj, česar nisem še nikomur. Utrujen sem … Delal sem s cinobrom, z živim srebrom, sublimiral sem špirite, fermente, soli železa, jekla in njune žlindre, pa še zmeraj nisem našel kamna modrosti. Pripravil sem tudi ločivke, jedke vode, žgoče vode, toda zaman. Uporabil sem jajčne lupine, žveplo, vitriol, arzenik, salmiak, pepeliko, grenke soli, morsko sol, kameno sol, sol vinske kisline, soliter, sodo, zeleni volk, galun, toda verjemite mi, da jim ni zaupati. Izogibajte se nepopolnim rdečim kovinam, sicer boste prevarani, kot sem bil jaz. Vse sem poskusil: kri, lase, Saturnovo dušo, markazite, aes ustum, Marsov žafran, železove ostružke in žlindro, svinčevo glajenko, antimon, a vse zaman. Trudil sem se izločiti olje in vodo iz srebra, kalciniral sem srebro tako s solnim pripravkom kot brez njega in tudi z žganjem, pridobil pa sem zgolj jedka olja. Uporabil sem mleko, vino, sirilo, spermo zvezd, ki padejo na zemljo, krvavi mlečnik, posteljico zarodkov, mešal sem živo srebro s kovinami in jih tako spreminjal v kristale, brskal sem celo po pepelu … In naposled …«

»In naposled …«

»Gospa, nič na tem svetu ne zahteva več previdnosti od resnice. Povedati resnico je kot puščanje lastne srčne krvi …«

»Dovolj bo, dovolj, vi mi laskate …«

»Le vam si upam izpovedati svojo resnico. Od nikoder nisem in iz nobenega časa. Onkraj časa in prostora živim svoj večni obstoj. Tam so bitja, ki nimajo več angelov varuhov: jaz sem eno od njih …«

»Toda zakaj ste me pripeljali sem?«

Drug glas: »Moj dragi Balsamo! Se igramo z mitom o nesmrtnosti?«

»Bedak! Nesmrtnost ni mit. Je dejstvo.«

Hotel sem že oditi, ker me je to česnanje dolgočasilo, ko sem zaslišal Salona. Govoril je tiho, napeto, kakor da bi držal koga za roko. Prepoznal sem tudi Pierrov glas.

»Daj no,« je rekel Salon, »ne reci mi, da si tudi ti tukaj zaradi te alkimistične neumnosti. In ne reci, da si se prišel v te vrtove nadihat svežega zraka. Ali veš, da je po Heidelbergu de Caus dobil povabilo francoskega kralja, da bi nadziral čiščenje Pariza?«

»Les façades?«

»On ni bil Malraux. Domnevam, da je šlo za odtočne kanale. Nenavadno, mar ne? Ta gospod je načrtoval simbolične pomarančne in jabolčne nasade za cesarje, v resnici pa ga je zanimalo pariško podzemlje. V tistih časih v Parizu še ni bilo pravega kanalizacijskega omrežja. Bila je le mešanica nadzemnih kanalov in podzemnih cevovodov, o katerih se je le malo vedelo. Rimljani so od republike dalje vedeli vse o svoji Cloaci massimi, tisoč petsto let pozneje v Parizu pa njegovi meščani niso vedeli nič o tem, kaj se dogaja pod njihovimi nogami. De Caus je sprejel kraljevo povabilo, ker je hotel izvedeti več. Kaj je hotel izvedeti? Po de Causu je Colbert poslal zapornike čistit podzemne kanale – to je bila pretveza in spomni se, da je bil to tudi čas moža z železno masko –, ti pa so zaveslali po človeškem blatu, sledili toku vse do Sene in zbežali na čolnu, ne da bi si kdo upal ustaviti te strah vzbujajoče kreature, ki so neznosno smrdele in bile prekrite s celimi roji muh … Tedaj je Colbert postavil žandarje pred izhode iz kanalizacije v reko in zaporniki, ki so bili tako prisiljeni ostati v podzemnih kanalih, so pomrli. V treh stoletjih je pariškim mestnim inženirjem uspelo kartografirati komaj tri kilometre odtočnih kanalov. V osemnajstem stoletju pa so jih premerili osemindvajset, in to prav pred revolucijo. Vam to nič ne pove?«

»Ah, vi veste za to …«

»Novi ljudje so prihajali na oblast in oni so vedeli nekaj, česar njihovi predhodniki niso. Napoleon je poslal skupine mož dol v temo, med človeške iztrebke prestolnice. Kdor je zbral dovolj poguma za delo tam spodaj, je našel marsikaj: prstane, zlato, ogrlice, dragulje in bog ve, kaj še vse, kar je od kdo ve kod padlo v tiste rove. Nekateri z dobrimi želodci so pogoltnili tisto, kar so našli, prišli spet na površje, vzeli odvajalno sredstvo in obogateli. Ugotovili so tudi, da je veliko hiš imelo podzemni rov, ki je vodil naravnost v odtočni kanal.«

»Ça alors …«

»V obdobju, ko so ljudje praznili nočne posode kar skozi okna? In zakaj iz tistega časa izvirajo odtočni kanali s pločniki ob straneh in v stene vzidanimi železnimi obroči, da so se ljudje lahko česa oprijemali? Ti prehodi se ujemajo s tistimi tapis francs, kjer so se zbirali razbojniki – pègre so jim pravili takrat –, in če je prišla policija, so se lahko razbežali in prišli na površje kje drugje.«

»C’est du roman-feuilleton …«

»Res? Koga bi radi zaščitili? Pod Napoleonom III. je baron Haussmann z zakonom prisilil lastnike vseh hiš v Parizu, da morajo izkopati samostojne greznice in podzemne rove, ki naj vodijo do mestne kanalizacije … Rove, visoke dva metra in trideset centimetrov ter široke meter in trideset. Ali razumete? Vsako hišo v Parizu so morali s podzemnim prehodom povezati z mestno kanalizacijo. Pa veste, kakšna je današnja dolžina odtočnih kanalov v Parizu? Dva tisoč kilometrov, in to na različnih ravneh. In vse to se je začelo s tistim, ki je v Heidelbergu zasnoval palatinske vrtove …«

»In?«

»Vidim, da nočete govoriti o tem. Veste nekaj, česar mi nočete zaupati.«

»Prosim vas, pustite me pri miru, pozno je že, čakajo me na nekem sestanku.« Zaslišal sem korake.

Nisem razumel, na kaj je meril Salon. Stisnjen med zid à rocaille in odprtino ušesa sem pogledal naokrog in začutil, da sem v resnici pod zemljo, da sem tudi jaz končno enkrat pod zemljo, in zazdelo se mi je, da ustje prisluškovalne cevi ni nič drugega kot začetek spusta v mračne rove, ki vodijo proti zemeljskemu središču in v katerih Nibelungov kar gomazi. Zazeblo me je. Hotel sem že oditi, ko sem zaslišal še en glas: »Pridi! Začeli bomo. V skrivni sobi. Pokliči še druge.«

61

To zlato runo varuje triglavi zmaj, njegova prva glava prihaja iz vod, druga iz zemlje in tretja iz zraka. Te tri glave morajo pripadati enemu samemu in nadvse močnemu zmaju, ki bo požrl vse druge zmaje.

(Jean d’Espagnet, Arcanum Hermeticae Philosophiae Opus, 1623, str. 138)

Spet sem našel svojo skupino in povedal Aglièju, da sem slišal nekoga šepetati o nekem sestanku.

»Ah,« je rekel Agliè, »kakšna radovednost! Toda razumem vas. Če se podaš v hermetične skrivnosti, bi rad o njih vse izvedel. No, kolikor jaz vem, naj bi nocoj posvetili novega člana Starega in sprejetega reda rožnega križa.«

»Bi si to lahko ogledali?« je vprašal Garamond.

»Ne, ne smete si. Ne, ne morete si. Ne, ne bi si mogli. Ne, ne bi si smeli. Toda storili bomo, kakor so tisti iz grškega mita, ki so videli, česar ne bi smeli, in se spoprijeli s srdom bogov. Dovolil vam bom pokukati.« Odpeljal nas je po ozkih stopnicah na temačen hodnik, odmaknil zaveso in skozi zaprto okno smo lahko pogledali v dvorano pod nami, ki so jo razsvetljevale tleče žerjavnice. Stene so bile prekrite z damastom, izvezenim s cvetovi lilije, na koncu dvorane pa je bil prestol, prekrit s pozlačenim baldahinom. Ob straneh prestola sta bila na trinožnika postavljena sonce in mesec, sicer bolj grobo izrezana iz kartona ali iz plastike, vendar prekrita s staniolom ali kovinskimi listi, ki so bili seveda zlati in srebrni in niso bili brez posebnega učinka, saj so obe nebesni telesi oživljali plameni iz žerjavnice. Nad baldahinom je s stropa visela velikanska zvezda, ki se je bleščala od dragih kamnov ali koščkov stekla, pritrjenih nanjo. Strop je bil prekrit z modrim damastom, posutim z velikimi srebrnimi zvezdami.

Pred prestolom je bila dolga, s palmami okrašena miza, na katero je bil položen meč, med mizo in prestolom pa je stal nagačen lev s široko razprtimi čeljustmi. Nekdo je očitno postavil rdečo lučko v njegovo glavo, saj so se mu oči žareče svetile, in zdelo se je, kakor da bi iz žrela bruhal plamene. Pomislil sem, da je bilo to nedvomno delo gospoda Salona, in naposled mi je postalo jasno, katere čudne stranke je imel v mislih tistega dne v rudniku v Münchnu.

Za mizo je sedel profesor Bramanti, ozaljšan s škrlatno tuniko in z zeleno izvezenim okrasjem, z belo kuto z zlatimi resami, s svetlečim se križem na prsih in pokrivalom, malce podobnim škofovski mitri in okrašenim z belimi in rdečimi peresi. Pred njim je stalo približno dvajset oseb v dostojanstveni drži in bile so prav tako oblečene v škrlatne tunike, vendar brez okrasja. Vse so imele na prsih nekaj pozlačenega, kar se mi je zdelo od nekod znano. Spomnil sem se nekega renesančnega portreta, velikega habsburškega nosu, čudnega jagnjeta z bingljajočimi nogami, ki je viselo okrog života. Ozaljšali so se z niti ne tako slabo imitacijo zlatega runa.

Bramanti je govoril z dvignjenimi rokami, kakor da bi izgovarjal litanijo, in navzoči so mu tu in tam odgovarjali. Nato je dvignil meč in vsi drugi so iz svojih tunik izvlekli stilete ali pisemske nože in jih dvignili v zrak. V tistem trenutku pa je Agliè spustil zastor. Videli smo že preveč.

Odtihotapili smo se stran (s koraki Pink Panterja, kakor je to opisal Diotallevi, ki je bil izvrstno poučen o vseh sprevrženostih sodobnega sveta) in rahlo zasopli prišli v park.

Garamond je bil ves začuden: »So … prostozidarji?«

»Ah,« je rekel Agliè, »kaj pa izraz prostozidarstvo sploh pomeni? So pripadniki nekega viteškega reda, ki se sklicuje na rožne križarje in posredno na templjarje.«

»Pa to nima nič skupnega s prostozidarstvom?« je še enkrat vprašal Garamond.

»Zgolj to, da je Bramantijev obred tudi nekakšen konjiček provincialnih politikantov in izobražencev. Toda tako je bilo že od samih začetkov: prostozidarstvo je bilo bleda špekulacija s templjarsko legendo. In tole tukaj je karikatura karikature, ki pa jo tile gospodje jemljejo smrtno resno. Jojmene! Na svetu kar mrgoli takšnih rožnih križarjev in templjarjev, kakršne ste videli ta večer. Od njih v resnici ne morete pričakovati kakšnega razodetja, četudi bi med njimi morda lahko našli tudi kakšnega zaupanja vrednega posvečenca.«

»Toda ne nazadnje se vi družite z njimi,« mu je navrgel Belbo, vendar brez ironije ali sumničenja, kakor da bi se vprašanje nanašalo na njega osebno. »Komu od teh pa verjamete … oprostite, ste verjeli?«

»Nikomur, seveda. Se vam zdim nemara lahkoveren? Opazujem jih s hladnostjo, z razumevanjem, zanimanjem, s kakršnim bi lahko na primer teolog opazoval množico v Neaplju, ki čaka na čudež svetega Gennara. Tiste množice izpričujejo neko vero, globoko potrebo in teolog se potika med temi prepotenimi in slinastimi ljudmi v upanju, da bo med njimi našel kakega spregledanega svetnika, prinašalca vzvišene resnice, sposobnega nekega dne na novo pojasniti skrivnost presvete Trojice. Toda presveta Trojica je nekaj drugega kot sveti Gennaro.«

Bil je neulovljiv. Nisem vedel, kako naj si razlagam njegovo vedenje, ta njegov hermetični skepticizem, liturgični cinizem, to vzvišeno brezverje, ki ga je vodilo k priznavanju dostojanstvenosti vsakega praznoverja, ki ga je preziral.

»Čisto preprosto je,« je pojasnjeval Belbu. »Če so templjarji – tisti pravi – pustili za sabo skrivnost in zasnovali trajnost izročila, se je treba podati v njihovo iskanje, in sicer v kroge, v katerih bi se najlaže skrili in v katerih si morda prav oni izmišljajo obrede in mite, da se lahko neopaženi gibljejo kakor ribe v vodi. Kaj stori policija, kadar išče kakšnega slavnega pobeglega zapornika, genija zla? Brska po podzemlju, poizveduje po zloglasnih lokalih, v katerih se ponavadi zadržujejo mali lopovi, ki si nikoli ne bi mogli zamisliti veličastnih zločinov iskanega. Kaj stori vodja teroristov, če hoče novačiti nove privržence, se sestajati z njimi, jih prepoznati? Zadržuje se po tistih zbirališčih psevdoprevratnikov, kjer jih je veliko, ki nikoli ne bodo takšni zaradi značajske hibe in ki odkrito oponašajo domnevno vedenje svojih idolov. Kje iščeš izgubljeno luč: v požarih ali v tistem podrastju, kjer po izbruhu požara plameni gorijo pod suhimi vejami, usedlinami, na pol sežganim listjem? In le kje bi se lahko bolje skril pravi templjar kot v množici svojih karikatur?«

62

K druidskim po definiciji prištevamo združbe, ki se opredeljujejo za take zaradi svojega naziva ali ciljev in izvajajo obrede posvetitve, katerih navdih je druidizem.

(Michel Raoult, Les druides. Les sociétés initiatiques

celtes contemporaines, Rocher, Pariz, 1983, str. 18)

Bližala se je polnoč in glede na Aglièjev program nas je čakalo drugo presenečenje tistega večera. Zapustili smo palatinske vrtove in se z avtomobili odpeljali naprej čez hribe.

Po skoraj uri vožnje nam je Agliè rekel, naj parkiramo oba avta na robu goščave, skozi katero bomo morali iti peš, če bomo hoteli priti na jaso, saj do nje ni ne poti ne stezic.

Šli smo navkreber po blagem pobočju in se spotikali po podrasti, ki sicer ni bila vlažna, toda čevlji so nam drseli na trohnečem listju in spolzkih koreninah. Agliè je občasno prižgal baterijsko svetilko, da bi razločil prehodne poti, in jo potem pri priči spet ugasnil, ker – tako je rekel – ni treba opozarjati svečenikov na naš prihod. Diotallevi je hotel v nekem trenutku nekaj pripomniti, a se ne spomnim dobro, kaj, morda nekaj v zvezi z Rdečo kapico, toda Agliè ga je s povišanim glasom poprosil, naj se vzdrži.

Ko smo prišli že skoraj do konca goščave, smo zaslišali oddaljene glasove. Naposled smo se znašli na robu jase, razsvetljene z medlo, prelivajočo se svetlobo nemara bakel ali še bolje svetilk, ki so nihale skoraj ob tleh s slabotno in srebrnkasto bleščavo, kakor da bi kakšna plinasta snov gorela s kemično hladnostjo v milnih mehurčkih, ki so lebdeli nad travo. Agliè nam je rekel, naj se na tistem mestu, ki je bilo še v zavetju grmovja, ustavimo in počakamo, da nas ne bi opazili.

»Kmalu bodo prišle svečenice. Pravzaprav druidke. Klicale bodo veliko kozmično devico Mikil – sveti Mihael je njena ljudska krščanska priredba in ni naključje, da je angel in potemtakem androgin, zaradi česar je lahko zavzel mesto ženskega božanstva …«

»Od kod prihajajo?« je potiho vprašal Diotallevi.

»Iz različnih krajev, iz Normandije, Norveške, Irske … To bo zelo poseben dogodek, in ta kraj je primeren za tak obred.«

»Zakaj pa?« je vprašal Garamond.

»Zato ker so nekateri kraji bolj magični od drugih.«

»Kdo pa so one … mislim v resničnem življenju?« je še enkrat vprašal Garamond.

»Pač ženske. Strojepiske, zavarovalniške agentke, pesnice. Ženske, ki bi jih lahko srečali jutri, ne da bi jih prepoznali.«

Zdaj smo že lahko videli majhno gručo, ki se je pripravljala, da bo stopila na sredo jase. Dojel sem, da so hladne luči, ki sem jih videl, majhne svetilke, ki so jih svečenice držale v rokah, in da so se zdele le malo nad travo zato, ker je bila jasa na vrhu hriba. Od daleč sem v temi opazil druidke, kako se vzpenjajo iz doline in prihajajo na rob jase, na skrajni rob planote. Oblečene so bile v bele tunike, ki so valovile v rahlem vetru. Postavile so se v krog, na sredo katerega so stopile tri svečenice.

»To so tri hallouines iz Lisieuxa, Clonmacnoisa in Pina Torineseja,« je rekel Agliè. Belbo je vprašal, zakaj prav tiste tri, Agliè pa je skomignil z rameni: »Tišina, zdaj pa počakajmo. Ne morem v treh stavkih pojasniti obredja in hierarhije nordijske magije. Zadovoljite se s tem, kar vam povem. Če ne povem kaj več, je to zato, ker ne vem … ali pa ne smem povedati. Spoštovati moram zaobljube k molku …«

Sredi jase sem opazil kup kamenja, ki je rahlo spominjal na dolmen. Bržkone so si to jaso izbrali prav zavoljo te kamnite gomile. Ena od svečenic se je povzpela nanjo in zatrobila v trobento. Glasbilo nas je še bolj kot tisto pred nekaj urami spominjalo na fanfaro iz zmagoslavne koračnice iz Aide. Toda iz njega je prihajal pridušen in zamolkel zvok, kot bi prihajal od nekod zelo daleč. Belbo se je dotaknil moje roke: »To je ramsinga, trobilo Thugsov pri svetem banjanu …«

Moj odgovor je bil nerahločuten, saj se nisem zavedel, da se je šalil prav zato, da bi preprečil druge analogije, s tem pa sem mu potisnil nož še globlje v rano: »Nedvomno bi bilo manj prepričljivo s tubo.«

Belbo je prikimal. »Tu so prav zato, ker nočejo tube,« je rekel. Sprašujem se, ali ni prav tistega večera začutil povezavo med svojimi sanjami in vsem, kar se mu je dogajalo v tistih mesecih.

Agliè ni poslušal najinega pogovora, slišal pa je najino šepetanje. »Tu ne gre za avizo ali klic,« je rekel, »temveč za nekakšen ultrazvok, namenjen vzpostavitvi stika s podzemnimi valovi. Ali vidite, zdaj se druidke v krogu držijo za roke. Ustvarjajo nekakšen živ akumulator za zbiranje in zgoščanje telurskih vibracij. Zdaj bi se moral pokazati oblak …«

»Kakšen oblak?« sem zašepetal.

»Izročilo ga imenuje zeleni oblak. Počakajte …«

Seveda nisem pričakoval nobenega oblaka, toda čisto nepričakovano se je z zemlje dvignila rahla meglica – rekel bi ji megla, če bi bila enakomerno gosta in strnjena. Bila pa je gmota iz kosmov, ki se je zgoščevala na enem mestu, že naslednji trenutek pa jo je veter premaknil in se je sunkovito dvignila kot pramen sladkorne pene, se lebde v zraku premaknila in se spet zgostila kje drugje na jasi. Učinek je bil izjemen, saj so se včasih videla drevesa na koncu jase, včasih se je vse raztopilo v belkasto paro, včasih pa so se kosmi vrtinčili sredi jase, nam zastirali pogled na dogajanje in puščali jasne robove jase ter nebo, na katerem je še naprej svetil mesec. Oblak kosmov se je premikal nenadno, nepričakovano, kakor da bi se ravnal po vzgibih kake muhaste sape.

Najprej sem pomislil na kemijsko zvijačo, nato pa sem bolje premislil: bili smo na približno šeststo metrih nadmorske višine in ta megla so lahko bili resnični oblaki. Jih je obred predvidel, priklical? Morebiti ne, toda svečenice so zagotovo računale na to, da se na taki višini ob ugodnih pogojih lahko izoblikujejo nad tlemi blodeči megleni sloji.

Težko je bilo odvrniti pogled od čarobnosti prizora tudi zato, ker so se obleke svečenic zlivale z belino dimov. Njihove postave so izstopale iz tiste mlečne meglenosti in se vračale vanjo, kakor da bi bile iz nje narejene.

V nekem trenutku je oblak prekril ves travnik, in nekaj kosmov, ki so se cefrali v nebo, je malodane zakrilo mesec, vendar ne toliko, da bi pomodrili jaso, ki je ob robovih ostala jasna. Takrat smo videli, kako je ena od druidk stopila iz oblaka in kriče stekla proti gozdu s predse iztegnjenimi rokami. Najprej smo pomislili, da nas je odkrila in da izreka uroke, toda ko je bila od nas oddaljena le še nekaj metrov, je spremenila smer in začela teči okrog meglice, izginila na levi strani beline in se čez nekaj trenutkov pojavila na njeni desni, se nam spet zelo približala in lahko sem razločil njen obraz. Bila je sibila z velikim, dantejevskim nosom nad ustnicami, ozkimi kot ragada, ki so se razpirale kot podmorska roža, brez zob, razen dveh sekalcev in enega krivega podočnika. Imela je žive oči, preteče, prodorne. Slišal sem ali pa se mi je zdelo, da slišim, ali pa si zdaj domišljam, da se spomnim, da sem slišal – toda nemara so se s tem spominom pomešali drugi – skupaj z vrsto besed, o katerih zdaj menim, da so bile galske, nekaj rotitev v nekakšni latinščini, nekaj takega kot »o pegnia (ah, e oh!, intus) et eee uluma!!!«, in v hipu se je meglica skoraj popolnoma razkadila, jasa je postala razločna in nanjo je pridrvelo krdelo prašičev s čokatimi vratovi, okrog katerih so imeli ogrlico iz še nezrelih jabolk. Druidka, ki je igrala na fanfaro in je še vedno stala na dolmenu, je začela mahati z nožem.

»Odidimo,« je ostro zapovedal Agliè. »Konec je.«

V tistem trenutku sem videl oblak nad nami in vsepovsod okrog nas, tako da skoraj nisem več razločil svojih prijateljev.

»Kako konec?« je ugovarjal Garamond. »Videti je, da se bo najboljše šele pričelo!«

»Konec je tistega, kar vi še lahko vidite. Več od tega ne smete. Spoštujmo obred in odidimo.«

Šel je nazaj v gozd in nemudoma ga je vase posrkala meglica, ki nas je obdajala. Trepetaje smo šli za njim, drseli po trohnečem listju, zasopli in brez reda kot kakšna vojska na begu. Spet smo se zbrali na cesti. V Milano bi lahko prišli v manj kot dveh urah. Preden je šel Agliè v Garamondov avto, se je poslovil od nas: »Oprostite mi, če sem prekinil predstavo. Hotel sem, da bi nekaj spoznali, da bi videli ljudi, ki živijo med nami in za katere pravzaprav tudi vi že delate. Toda nismo smeli ostati dlje. Ko sem bil obveščen o tem dogodku, sem moral obljubiti, da ne bom motil obreda. Naša navzočnost bi slabo vplivala na potek njegovih nadaljnjih stopenj.«

»Toda kaj je s prašiči? Kaj se bo zgodilo zdaj?« je vprašal Belbo.

»Tisto, kar sem vam lahko povedal, sem vam.«

63

»Na kaj te spominja ta riba?«

»Na druge ribe.«

»In na kaj te spominjajo druge ribe?«

»Na druge ribe.«

(Joseph Heller, Catch 22, Simon&Schuster,

New York, 1961, XXVII)

Iz Piemonta sem se vrnil s precejšnjimi očitki vesti. Toda ko sem spet videl Lio, sem pozabil na vsa bežna poželenja.

Kljub temu pa mi je izlet pustil druge sledi in zdaj me skrbi, da me takrat to ni skrbelo. V dokončni red, poglavje za poglavjem sem nizal ilustracije za čudovito pustolovščino kovin, toda spet se – kot takrat v Riu – nisem mogel izogniti demonu podobnosti. V čem je razlika med to Réaumurjevo valjasto pečjo iz leta 1750, to valilnico in tem atanòrjem iz sedemnajstega stoletja, materinskim trebuhom, mračno maternico za porajanje kdo ve kakšnih skrivnostnih kovin? Bilo je, kakor da bi Deutsches Museum postavili v piemontski dvorec, v katerem sem bil en teden prej.

Vedno teže sem ločeval svet magije od tega, čemur danes pravimo svet dejstev. Osebnosti, o katerih sem se v šoli učil, da so bili prinašalci luči matematike in fizike, sem srečeval sredi mraka praznoverja in ugotovil, da so delali z eno nogo v kabali, z drugo pa v laboratoriju. Sem nemara znova prebiral vso zgodovino skozi oči naših diabolikov? Potem pa so mi prišla v roke zanesljiva besedila o tem, da so fiziki, ki so komajda prišli z univerz, v obdobju pozitivizma odhajali na medijske seanse in v astrološke krožke, in da je Newton prišel do zakonov splošne gravitacije, ker je verjel, da obstajajo okultne sile, in to me je spomnilo na njegova preučevanja rožnokrižarske kozmologije.

Svojo nejevero sem spremenil v znanstveno dolžnost, toda tedaj nisem več mogel zaupati niti učiteljem, ki so me naučili postati nejeveren.

Tak si kot Amparo, sem si rekel, ne verjameš v to, temveč se kar znajdeš v tem. Samega sebe sem zalotil med razmišljanjem o tem, da je velika piramida pravzaprav v resnici visoka eno milijardinko razdalje med Zemljo in Soncem ali pa da v resnici obstajajo analogije med keltsko mitologijo in tisto ameriških Indijancev. Vse, kar me je obdajalo – hiše, izveske nad trgovinami, oblake na nebu in grafike v knjižnici –, sem začel izpraševati, da bi mi povedali ne svojo površinsko, temveč kako drugo, globljo zgodbo, ki so jo zagotovo prikrivali, a so jo naposled tudi razodevali zaradi svojih skrivnostnih podobnosti in na podlagi teh.

Rešila me je Lia, vsaj začasno.

Povedal sem ji vse (ali skoraj vse) o našem izletu v Piemont in večer za večerom sem se vračal domov z novimi nenavadnimi spoznanji, ki sem jih dodajal v svojo kartoteko navzkrižnih referenc. »Jej,« je bil njen komentar, »ker si suh kot trlica.« Nekega večera pa se je usedla poleg pisalne mize, si odmaknila lase z obraza, da mi je lahko gledala naravnost v oči, in si položila roke v naročje, kakor to stori kakšna gospodinja. Še nikoli prej se ni usedla s tako razkrečenimi nogami in krilom, napetim od enega kolena do drugega. Drža se mi je zdela neprivlačna, toda potem sem si pozorno ogledal njen obraz in zdel se mi je svetlejši, obarvan z rahlo rdečico. Spoštljivo – takrat še nisem vedel, zakaj – sem ji prisluhnil.

»Pam,« mi je rekla, »ni mi všeč, kako se spopadaš s tistimi, ki prihajajo na Manuzio. Najprej si zbiral podatke tako, kot se zbira školjke, zdaj pa je videti, kakor da bi obkroževal številke na lotu.«

»Ah, to je le zato, ker me bolj zabavajo.«

»Ne zabavaš se, temveč se razvnemaš, kar je drugače. Bodi previden, zaradi njih lahko še zboliš.«

»No, ne pretiravajmo. V najslabšem primeru so bolni oni. Saj ne znoriš, če si bolničar v norišnici.«

»To bomo še videli.«

»Saj veš, da sem vedno dvomil o analogijah. Toda zdaj sem se znašel na slavju analogij, na Coney Islandu, na moskovskem prvem maju, v svetem letu analogij, in opažam, da so nekatere boljše od drugih. Sprašujem se, ali po naključju ne obstaja kak resničen razlog za to.«

»Pam,« mi je rekla Lia, »videla sem tvoje kartoteke, zato ker jih jaz sama urejujem. Karkoli so že tvoji diaboliki odkrili, je že tu notri, dobro poglej,« in potrepljala se je po trebuhu, bokih, stegnih in čelu. Ko je takole sedela z razkrečenimi nogami in napetim krilom nasproti mene, je bila podobna krepki, bujni dojilji – in to ona, ki je bila tako drobna in vitka –, ker ji je umirjena modrost dajala matriarhalno veljavo.

»Pam, ni arhetipov, temveč je telo. Znotraj trebuha je lepo, ker tam raste otrok, tja noter ves vesel zleze tvoj ptiček in tja zdrkne dobra in okusna hrana, zato so lepi in pomembni votlina, globel, podzemni rov, podzemlje in celo labirint, ki je narejen kot naše dobro in sveto drobovje, in kadar mora kdo iznajti kaj pomembnega, pride to od tam, ker si tudi ti prišel od tam tistega dne, ko si se rodil, in plodnost je vedno v kakšni luknji, kjer najprej nekaj zgnije, potem pa glej možica, dateljevca, baobab. Toda visoko je bolje kot nizko, ker ti pride kri v glavo, če stojiš na njej, ker ti noge smrdijo bolj od las, ker je bolje splezati na drevo in obirati sadje kot končati pod zemljo in biti hrana za črve, ker se le redko raniš, če zadeneš ob kaj na višini (biti bi moral prav na podstrešju), in ponavadi se poškoduješ, če skačeš navzdol, zato je visoko angelsko, nizko pa vražje. Ker pa je res tudi tisto, kar sem ti prej povedala o svojem trebuhu, je resnično oboje: v nekem pogledu je lepo nizko in znotraj, v nekem drugem pa visoko in zunaj in s tem nimata duh Merkurja in univerzalno protislovje ničesar opraviti. Ogenj daje toploto in zaradi mraza dobiš pljučnico, še zlasti če si modrec izpred štirih tisočev let, torej ima ogenj skrivnostne lastnosti tudi zato, ker speče piščanca. Toda mraz ohrani tega istega piščanca, in ogenj, če se ga dotakneš, ti povzroči tako velik mehur na koži. Če potemtakem misliš na nekaj, kar se ohrani tisočletja dolgo, na primer na znanje, si moraš predstavljati, da je to na kakšni gori, v višavah (in videl sem, da je dobro), toda v votlini (kar je tudi dobro) in v večnem mrazu tibetanskega snega (kar je zelo dobro). In če bi rad izvedel, zakaj modrost prihaja z Vzhoda in ne iz švicarskih Alp, ti lahko povem, da zato, ker je telo tvojih prednikov zjutraj, ko se je še pred zoro prebudilo, gledalo na vzhod v upanju, da bo opazilo sonce in ne dežja, ti smrkavec prekleti.«

»Ja, mama.«

»Kajpak, otrok moj. Sonce je dobro, ker prija telesu in ker ima dovolj zdravo pamet, da se pokaže vsako jutro, zato je dobro vse tisto, kar se vrne, ne pa tisto, kar mine in gre, in kdor je to videl, je pač videl, drugi pa ... Najlažji način, kako se vrniti tja, od koder smo krenili, pa da nam pri tem ni treba dvakrat hoditi po isti poti, je hoja v krogu. In ker je edina žival, ki se zvije v krog, kača, je toliko kultov in mitov o kači, ker je težko ponazoriti vzhajanje in zahajanje sonca tako, da bi zvili nilskega konja. Povrhu se boš, če boš hotel izvesti obred za priklic sonca, gibal v krogu, saj bi se oddaljil od svojega doma, če bi šel naravnost, in obred bi moral zato biti zelo kratek. Po drugi strani je krog najudobnejša struktura za obred, in to vedo tudi tisti, ki požirajo ogenj na trgih, kajti v krogu vsi vidijo enako tistega na sredini, če pa bi se celo pleme postavilo v ravno črto kot kakšna četa vojakov, potem tisti, ki bi bili bolj daleč, ne bi videli, zato so krog in krožno gibanje in krožno vračanje temeljni pri vsakem kultu in obredu.«

»Ja, mama.«

»Kajpak, otrok moj. Zdaj pa preidiva na magične številke, ki so tako všeč tem tvojim piscem. Eden si ti, ki nisi dva, eden je tvoj ptiček tam in ena je moja ptička tu in eden je nos in srce in potemtakem lahko vidiš, koliko pomembnih stvari je ena. Dve sta očesi, ušesi, nosnici, moji dojki in tvoji jajci, nogi, roki in ritnici. Tri je najbolj magično od vseh, saj ga naše telo ne pozna, nič takega nimamo, kar bi bilo trojno, zato mora biti nadvse skrivnostno število, ki smo ga pripisali bogu ne glede na to, kje smo živeli. Toda če pomisliš, imam jaz eno sámo oné in ti imaš enega samega onéta – bodi tiho in se ne šali –, in če dava skupaj ta dva onéta, pride ven neki nov oné in postanemo trije. Mar moraš biti univerzitetni profesor, če hočeš dognati, da imajo vsa ljudstva trojiške strukture, trojico in podobne reči? Toda verskih sistemov niso sestavljali skupaj z računalniki, to so bili sami dostojni ljudje, ki so seksali, tako kot je prav in se spodobi, in vse trojiške strukture niso skrivnost, so pripoved o tem, kar počneš ti in kar so počeli oni. Toda dve roki in dve nogi dajo skupaj štiri, zato je tudi štiri lepo število, še zlasti če pomisliš, da imajo živali štiri tace in po štirih hodijo majhni otroci, kar je vedela že Sfinga. O petici ni vredno izgubljati besed: je pet prstov na roki in z obema rokama skupaj dobiš tisto drugo sveto število, ki je deset, in ne nazadnje je deset celo božjih zapovedi, saj bi si moral duhovnik, ko jih našteva na prste in bi prišel do zadnjih dveh, če bi jih bilo dvanajst, sposoditi roko cerkovnika. Zdaj pa vzemi telo in preštej vse tisto, kar štrli iz njega – z rokami, nogami, glavo in penisom jih je šest, toda pri ženski jih je z dojkama sedem, zato tvoji pisci šestice nikoli niso vzeli resno razen kot dva krat tri, saj deluje le za moške, ki nimajo nobene sedmice, in kadar so oni glavni, jo še najraje vidijo v vlogi svetega števila, pri tem pa pozabljajo, da moje dojke tudi štrlijo naprej, a kaj hočemo. Osem – moj bog, nimamo osmice … ne, počakaj, če rok in nog ne vzamemo za eno, temveč za dve, zaradi komolca in kolen, potem imamo osem velikih dolgih kosti, ki so zunaj telesa, in če vzameš teh osem in jim dodaš trup, dobiš devet, in če dodaš še glavo, imaš deset. In tako se lahko nenehno vrtiš okrog telesa in iz njega izvlečeš vsa možna števila. Pomisli na odprtine.«

»Na odprtine?«

»Ja, koliko odprtin ima tvoje telo?«

»No,« sem štel, »oči, nosnice, ušesa, usta in zadnjica dajo skupaj osem.«

»Ali vidiš? To je še en razlog, zakaj je osem lepo število. Toda jaz jih imam devet! Z deveto botrujem temu, da prideš na svet, in prav zato je devetka bolj božanska od osmice! Ali hočeš razlago drugih ponavljajočih se likov? Hočeš pojasnilo anatomije tvojih menhirjev, o katerih tvoji pisci nenehno govorijo? Podnevi smo na nogah in ležimo ponoči – tudi tvoj oné, ne, ne povej mi, kaj počne ponoči, toda dejstvo je, da dela vzravnan, počiva pa zleknjen. Zato je pokončni položaj življenje in je odnos s soncem, pa tudi obeliski se dvigujejo proti nebu kot drevesa, medtem ko sta vodoravni položaj in noč spanec in zato smrt, in vsi častijo menhirje, piramide, stebre, nihče pa balkonov in ograj. Ali si že kdaj slišal za kak arhaičen kult svete ograje? Ali vidiš? To je tudi zato, ker ti tega tvoje telo ne dopušča: če častiš kak pokončen kamen, ga vidite vsi, tudi če vas je veliko, če pa častiš nekaj vodoravnega, to vidijo le tisti v prvi vrsti, drugi pa se rinejo naprej in se derejo ‘jaz, še jaz,’ in to ne bi bil prav lep prizor za magičen obred …«

»Toda reke …«

»Rek se ne časti zato, ker so vodoravne, temveč zato, ker je v njih voda, in verjetno nočeš, da bi ti razlagala odnos med vodo in telesom … No, skratka, narejeni smo tako, s tem telesom, in to vsi, zato imamo enake simbole milijone kilometrov narazen in vse si je neizogibno podobno, potemtakem lahko dojameš, da osebe s soljo v glavi pomislijo na trebuh matere, ki izdeluje otroka, če vidijo peč alkimista, zaprto in znotraj toplo, in zgolj tvoji diaboliki vidijo Devico Marijo, ki bo spočela otroka, in pomislijo, da je to aluzija na peč alkimista. Tako je minilo na tisoče let v iskanju sporočila, in vse je že bilo tam, treba bi se bilo le pogledati v ogledalo.«

»Ti mi vedno poveš resnico. Ti si moj Jaz, ki je moj jaz, kakor ga vidiš Ti. Rad bi našel vse skrivne arhetipe telesa.« Tistega večera sva uvedla izraz »iskati arhetipe« za opis najinih trenutkov nežnosti.

Ko sem se že pogrezal v sen, se je Lia dotaknila mojega ramena. »Skoraj sem ti pozabila povedati,« je rekla. »Noseča sem.«

Moral bi jo poslušati. Govorila je z modrostjo nekoga, ki ve, kje nastaja življenje. Ko smo se podali v podzemlje Agartthe, v piramido Razodete Izide, smo vstopili v gevuro, v sefiro groze, v trenutek, ko se bes razlije po svetu. Ali se nisem prepustil, pa čeprav le za trenutek, misli na Sophio? Moše Cordovero pravi, da je ženskost na levi in da vsa stremi h gevuri … razen če moški te težnje ne uporabi za ozaljšanje svoje neveste in je s tem, da jo razneži, ne usmeri proti desni, proti dobremu. Z drugimi besedami, vsako hrepenenje mora ostati znotraj lastnih meja. Drugače gevura postane strogost, mračnost, vesolje demonov.

Hrepenenje je treba ukrotiti. Tako sem storil v Riu na tendi de umbanda, igral sem na agogõ, bil sem na predstavi kot del orkestra in se izognil transu. Tako sem storil tudi z Lio, hrepenenje sem omejil na izraz spoštovanja do neveste in bil sem nagrajen v globini svojih ledij, moje seme je bilo blagoslovljeno.

Toda nisem znal vztrajati. Bil sem na tem, da me zapelje lepota sefire tiferet.

6

TIFERET

64

Sanjati, da živite v kakem drugem in neznanem mestu, pomeni bližnjo smrt. Mrtvi namreč živijo drugje. Kje, se ne ve.

(Gerolamo Cardano, Somniorum Synesiorum,

Basel, 1562, 1, 58)

Če je gevura sefira zla in strahu, je tiferet sefira lepote in ubranosti. Diotallevi je rekel: je luč razumevanja, drevo življenja, zadovoljstvo, ima škrlatno rdeč videz. Je soglasje med pravilom in svobodo.

Tisto leto je bilo za nas leto zadovoljstva, zabavnega preobračanja velikih besedil o vesolju, v katerem smo praznovali svatbo izročila z elektronskim strojem. Ustvarjali smo in v tem smo uživali. To je bilo leto, v katerem smo si izmislili Načrt.

Vsaj zame je bilo to zagotovo srečno leto. Lijina nosečnost je vedro potekala, med Garamondom in mojo agencijo sem zaživel brez gmotnih težav, obdržal sem pisarno v stari tovarniški zgradbi v predmestju, prenovila pa sva Lijino stanovanje.

Čudovita pustolovščina kovin je bila že v rokah tiskarjev in korektorjev. V tistem trenutku se je gospodu Garamondu utrnila genialna zamisel: »Ilustrirana zgodovina magijskih in hermetičnih ved. Z gradivom, ki prihaja od diabolikov, z izkušnjami, ki ste si jih pridobili, z nasveti tistega neverjetnega Aglièja boste v slabem letu lahko naredili knjigo velikega formata s štiristo ilustriranimi stranmi, z barvnimi slikami, ki bodo jemale sapo. Pri tem boste lahko spet uporabili del ikonografskega gradiva pustolovščine kovin.«

»Že res,« sem ugovarjal, »toda tema je drugačna. Kaj naj na primer počnem s fotografijo ciklotrona?«

»Kaj naj bi počeli z njo? Uporabite domišljijo, Casaubon, domišljijo! Kaj se zgodi v tistih atomskih napravah, v tistih megatronskih pozitronih ali kako se že imenujejo? Snov se zdrobi, vanje položiš ementalca in iz njih pridejo kvarki, črne luknje, scentrifugiran uran ali kaj podobnega! Magija postane meso, Hermes in Alhermes – skratka, vi ste tisti, ki mi morate dati odgovor. Tukaj na levi Paracelsusova grafika, abrakadabra s svojimi destilacijskimi napravami, na zlati podlagi, in na desni kvazar, mešalec težke vode, gravitacijsko-galaktična antimaterija, skratka, ali moram res jaz vse narediti? Pravi čarovnik ni tisti, ki ničesar ne razume in krpuca s strahom v očeh, temveč znanstvenik, ki iz snovi izmami njene okultne skrivnosti. Odkrivajte čudežnost okrog nas, namignite, da na Mont Palomarju vedo več, kot nam povedo …«

Da bi me opogumil, mi je zvišal plačo, in to skoraj opazno. Tako sem začel spoznavati miniature v knjigi Liber Solis Salomona Trismosina, v Liber Mutus Psevdo-Lulla. Polnil sem mape s pentagrami, kabalističnimi drevesi življenja, dekani, talismani. Klatil sem se po najbolj zaprašenih prostorih knjižnic, kupoval na ducate knjig pri tistih knjigarnarjih, ki so nekdaj prodajali kulturno revolucijo.

Med diaboliki sem se gibal s sproščenostjo psihiatra, ki se naveže na svoje paciente in se mu zdijo brise, ki vejejo iz stoletnega parka njegove zasebne klinike, zdravilne. Kmalu potem začne pisati besedila o deliriju, nato pa delirična besedila. Ne zaveda se, da so ga njegovi bolniki zapeljali: verjame, da je postal umetnik. Tako se je porodila zamisel o Načrtu.

Diotallevi je bil v igri, ker je bilo zanj vse skupaj nekakšna molitev. Glede Jacopa Belba sem verjel, da se zabava tako, kot sem se jaz. Šele zdaj vem, da v tem ni našel pravega užitka. Sodeloval je kot nekdo, ki si pri tem grize nohte.

Oziroma to igro je sprejel, da bi našel vsaj enega od lažnih naslovov ali oder brez predodrja, o katerem je pisal v datoteki z naslovom Sanje. Nadomestne teologije za angela, ki naj ne bi nikoli prišel.

Ime datoteke: Sanje

Ne spomnim se, ali sem sanjal sanje v sanjah, ali so si vse sledile v eni noči ali pa so se kratko malo izmenjevale noč za nočjo.

Iščem žensko, ki jo poznam in s katero sem imel tako intenzivno razmerje, da ne morem razumeti, zakaj sem ga končal – to je bila moja krivda, ker nisem ohranjal stikov z njo. Zdi se mi neverjetno, da sem dopustil, da je preteklo toliko časa, ne da bi se videla. Zagotovo iščem njo oziroma njih, saj ta ženska ni ena sama, več jih je in vse sem enako izgubil: zaradi svoje ravnodušnosti – polašča se me negotovost in ena bi mi bila dovolj, saj sem z njihovim odhodom veliko izgubil. Ponavadi je ne najdem, nimam je več, ne morem se odločiti, da bi odprl beležnico tam, kjer je zapisana telefonska številka, pa tudi če jo odprem, sem, kot da bi bil daljnoviden, in mi ne uspe prebrati imen.

Vem, kje je ona, oziroma ne vem, v katerem kraju je, vem pa, kakšen tisti kraj je, saj se razločno spominjam stopnic, veže, stopniščnega presledka. Ne tekam po mestu, da bi našel ta kraj, polašča se me nekakšna tesnoba, zavrtost, še naprej skušam dojeti, zakaj sem dopustil ali si želel, da bi se razmerje končalo – pa čeprav tako, da nisem prišel na zadnji zmenek. Prepričan sem, da ona pričakuje moj klic. Če bi le vedel njeno ime, dobro vem, kdo je, le njenih potez si ne morem priklicati v spomin.

Včasih v napol budnem stanju, ki sledi sanjam, takšne sanje zavračam. Skušaj se spomniti, si rečem, saj poznaš in imaš v spominu vse, in z vsem si razčistil ali pa ni bilo kaj razčiščevati, ker se še začelo ni. Nobenega takega kraja ni, da ne bi vedel, kje je. Ničesar ni.

Ostane občutek, da sem nekaj pozabil, da sem v svoji vnemi nekaj založil, tako kakor pozabiš denarnico ali pa listek s pomembnim podatkom v majhnem žepu hlač ali v starem suknjiču in se šele v nekem trenutku zaveš, da je bilo to najpomembnejše, odločilno, edinstveno.

O mestu imam bolj jasno sliko. Pariz je, na levem bregu Sene sem, vem, da bom, če bom prečkal reko, prišel na trg, ki bi moral biti Place des Vosges … ne, bolj odprt, saj se na koncu trga dviguje nekakšna Madeleine. Ko grem čezenj in za tempelj, pridem na ulico (na vogalu je antikvariat s knjigami), ki zavije v loku proti desni med vrsto ozkih uličic, in zagotovo sem v barcelonskem Barriu Gotico. Od tam se da priti na precej široko, zelo razsvetljeno ulico, na njej – tega se spomnim z eidetično natančnostjo – pa je na desni strani, na koncu neke slepe uličice, Gledališče.

Ne vem natančno, kaj se dogaja na tistem kraju zabave, zagotovo nekaj malce veselega in žgečkljivega, kot kak striptiz (ne upam si vprašati, ali je to res), vendar vem o tem dovolj, da se hočem ves vznemirjen vrniti tja noter. Toda zaman: proti Chatham Roadu se ulice pomešajo.

Zbudim se s priokusom tega neuspelega zmenka. Ne uspe se mi sprijazniti s tem, da ne vem, kaj sem izgubil.

Včasih sem v veliki podeželski hiši. Prostorna je, toda vem, da obstaja še drugo krilo, in ne vem več, kako naj pridem do njega, kakor da bi bili prehodi vanj zazidani. V tem drugem krilu si sobe sledijo druga drugi, nekoč sem jih že videl in ni mogoče, da bi jih v drugih sanjah. V njih je staro pohištvo in zbledele grafike, mizice, na katerih so majhna gledališča, igračke iz devetnajstega stoletja, narejene iz poslikanega kartona, divani z velikimi izvezenimi pregrinjali in polne police knjig ter vseh letnikov Ilustrirane revije o potovanjih in pustolovščinah po kopnem in morju – ni res, da so razpadli zaradi nenehnega prebiranja in jih je mati dala smetarju. Sprašujem se, kdo je pomešal hodnike in stopnice, saj bi si tam rad zgradil svoj buen retiro, v tistem vonju po dragoceni šari.

Zakaj ne morem tako kot vsi drugi sanjati o maturitetnih izpitih?

65

… okvir … je bil velik dvajset kvadratnih čevljev in postavljen na sredo sobe. Površina je bila sestavljena iz veliko, kockam podobnih koščkov lesa, vendar nekaterih večjih od drugih. Med sabo so bili zvezani s tankimi nitmi. Na vsaki stranici teh koščkov lesa je bil prilepljen košček papirja in na teh koščkih so bile zapisane vse besede njihovega jezika v vseh spregatvah, časih in sklonih, vendar brez najmanjšega reda … Na učiteljev ukaz je vsak učenec prijel za eno od štiridesetih železnih ročic, pritrjenih ob robove okvirja, in ko jo je naglo zavrtel, se je vrstni red besed popolnoma spremenil. Nato je ukazal šestintridesetim učencem, naj potihoma preberejo vrstice, tako kakor so se pojavljale na okvirju, in vsakič, ko so našli tri ali štiri besede skupaj, ki bi bile lahko del stavka, so jih narekovali štirim drugim učencem …

(Jonathan Swift, Gulliver’s Travels, III, 5)

Menim, da se je Belbo z razmišljanjem o sanjah spet enkrat vrnil k misli na izgubljeno priložnost in na svojo zaobljubo k odrekanju, ker ni znal zagrabiti pravega trenutka – če je ta sploh kdaj bil. Načrt se je začel uresničevati, ker se je Belbo sprijaznil s tem, da si ustvarja namišljene trenutke.

Prosil sem ga za ne vem katero besedilo že in začel je brskati po mizi med kupom rokopisov, nevarno postavljenih drug na drugega ne glede na njihovo težo ali velikost. Našel ga je in ga skušal izvleči iz kupa, pri tem pa so mu drugi rokopisi popadali na tla. Mape so se odprle in listi papirja so se iz svojih krhkih ležišč razsuli vsenaokrog.

»Ali ne bi raje najprej odmaknili zgornje polovice kupa?« sem ga vprašal. Toda to je bila le izguba časa, saj je vedno tako počel.

In tako kakor vedno mi je odgovoril: »Saj jih bo Gudrun pobrala zvečer. Ona mora imeti življenjsko nalogo, drugače lahko izgubi lastno identiteto.«

Toda takrat sem bil osebno zavzet s tem, da bi rešil rokopise, ker sem bil že del založbe: »Saj jih Gudrun ni zmožna znova sestaviti in bo vstavila napačne liste v napačne mape.«

»Če bi vas slišal Diotallevi, bi se razveselil. Tako bi nastale drugačne knjige, eklektične, naključne. Popolnoma v skladu z logiko diabolikov.«

»Toda mi smo v položaju kabalistov. Tisočletja, preživeta v iskanju prave kombinacije, vi pa ste z Gudrun kratko malo nadomestili opico, ki v neskončnost tipka po pisalnem stroju. Razlika je zgolj v trajanju. Z vidika evolucije nismo dosegli ničesar. Ali ne obstaja kak program, da bi to delo opravljal Abulafija?«

V tem trenutku je vstopil Diotallevi.

»Seveda obstaja,« je rekel Belbo, »in teoretično dovoljuje vpis dva tisoč podatkov. Treba je le zbrati toliko volje, da jih vpišeš. Recimo, da so to verzi možnih pesmi. Program vas vpraša, koliko verzov naj bo dolga pesem, in vi se odločite za deset, dvajset, sto. Nato program iz notranje ure računalnika izvleče sekundne številke in jih naključno razporedi, iz njih z drugimi besedami dobi formulo za vedno nove kombinacije. Tako lahko iz desetih verzov ustvarimo na tisoče in tisoče naključnih pesmi. Včeraj sem vstavil verze, kot so šumijo lipe cvetoče; imam veke težke; če si tega ščitovka želi; življenje, glej, ti podarjam, in podobne. Tule je nekaj izidov.«

Štejem noči, sistrum zveni …

Smrt, tvoja zmaga …

Smrt, tvoja zmaga …

Če si tega ščitovka želi …

Iz srca zore (o, srce)

ti, albatros grozeči

(če si tega ščitovka želi …)

Smrt, tvoja zmaga.

Šumijo lipe cvetoče,

štejem noči, sistrum zveni,

vodeb že srepo vame strmi.

Šumijo lipe cvetoče.

»V tej pesmi so ponavljanja, ki se jim nisem mogel izogniti, sicer bi bil program preveč zapleten. Toda tudi ta imajo lahko pesniški učinek.«

»Zanimivo,« je rekel Diotallevi. »Ta tvoj stroj mi je že bolj všeč. Če bi potemtakem vstavil vanj celo Toro in mu potem velel – kako se že reče? –, naj jo randomizira, bi izvêdel pravo temuro in bi verze iz Knjige drugače zložil?«

»Seveda, toda vse je vprašanje časa. Skozi bi se prekopal v nekaj stoletjih.«

»Toda,« sem rekel, »če bi vanj vstavil nekaj ducatov ključnih trditev iz del diabolikov, na primer da so templjarji zbežali na Škotsko ali pa da je Corpus Hermeticum prišel v Firence leta 1460, in navrgel še nekaj veznih členov, kot so očitno je, da ali pa to dokazuje, da, bi nemara lahko prišli do zaporedja kakšnih razodetij. Nato bi zapolnili praznine ali pa označili ponavljanja za prerokbe, namige in svarila. Tako bi si v najslabšem primeru izmislili še nikoli objavljeno poglavje iz zgodovine magije.«

»To je genialno!« se je navdušil Belbo. »Kar takoj začnimo!«

»Ne, sedem je že. Jutri.«

»Jaz bom začel kar takoj. Pomagajta mi le za trenutek. Naključno poberita s tal kakšnih dvajset listov in prvi stavek, ki vama bo na vsakem padel v oči, bo podatek.«

Sklonil sem se, pobral liste s tal in prebral: »Jožef iz Arimateje nese gral v Francijo.«

»Odlično … Sem že vpisal. Nadaljuj.«

»Gotfrid Bouillonski je po templjarskem izročilu zasnoval v Jeruzalemu Veliki sionski priorat. Debussy je bil rožni križar.«

»Oprostita,« je rekel Diotallevi, »toda dobro bi bilo vstaviti tudi nekaj nevtralnih podatkov, na primer da koale živijo v Avstraliji ali pa da je Denis Papin iznašel lonec na pritisk.«

»Mini je zaročenka Mikija Miške,« sem predlagal.

»Ne pretiravajmo.«

»Nasprotno, kar pretiravajmo. Če začnemo dopuščati možnost, da obstaja v vesolju en sam samcat podatek, ki ne razkriva nečesa drugega, smo že zunaj hermetične misli.«

»Res je. Mini je že notri. Če mi dovolita, bom vstavil še ključno trditev: templjarji so pri vsem zraven.«

»To je samo po sebi umevno,« se je strinjal Diotallevi.

Tako smo nadaljevali še nekaj časa, potem pa je bilo v resnici že pozno, toda Belbo je rekel, naj naju ne skrbi, češ da bo že sam nadaljeval. Gudrun nam je prišla povedat, da bo zaklenila, Belbo ji je povedal, da bo še delal, in jo prosil, naj pobere liste papirja s tal. Gudrun je izdavila nekaj glasov, ki bi lahko pripadali tako latinščini sine flexione kot tudi čeremiščini ter so v obeh izražali ogorčenje in nadlego, to pa je bilo znamenje vsesplošne sorodnosti med vsemi jeziki, potomci, ki so se razvejali iz enega samega Adamovega rodu. Liste je naključno zložila bolje od vsakega računalnika.

Naslednje jutro je Belbo kar žarel. »Deluje,« se je smejal. »Deluje in daje nepričakovane rezultate.« Pomolil nama je računalniški izpis.

Templjarji so v vse vpleteni

To, kar sledi, ni resnično

Jezus je bil križan pod Poncijem Pilatom

Modrec Hormus je v Egiptu zasnoval rožne križarje

V Provansi so kabalisti

Kdo se je oženil na poroki v Kani?

Mini je zaročenka Mikija Miške

Iz tega sledi, da

Če

Druidi so častili črne Device

Torej

Simon Čarodej je Sophio prepoznal v neki vlačugi iz Tira

Kdo se je oženil na poroki v Kani?

Merovingi so se razglasili za kralje po božji pravici

Templjarji so v vse vpleteni

»Malce nejasno je,« se je namrgodil Diotallevi.

»Zato ker ne vidiš povezav. In ne daješ dovolj pozornosti tistemu vprašanju, ki se pojavi dvakrat: kdo se je oženil na poroki v Kani? Ponavljanja so magični ključi. Vse skupaj sem seveda dopolnil, toda dopolnjevanje resnice je tako ali tako pravica posvečenca. In to je moja razlaga: Jezus ni bil križan, zato so templjarji zavračali križ. Legenda o Jožefu iz Arimateje skriva v sebi globljo resnico: ne gral, temveč Jezus se je izkrcal v Franciji med kabalisti iz Provanse. Jezus je metafora kralja sveta, resničnega utemeljitelja rožnih križarjev. In s kom se Jezus izkrca? S svojo ženo. Zakaj v evangelijih ni zapisano, kdo se je oženil na poroki v Kani? Zato ker je to bila Jezusova poroka, poroka, o kateri se ni smelo govoriti, ker se je oženil z vsem znano grešnico Marijo Magdaleno. In prav zato vsi razsvetljenci od Simona Čarodeja do Postela iščejo odtlej načelo večne ženskosti v javnih hišah. Zato je bil Jezus utemeljitelj francoskega kraljevskega rodu.«

66

Če je naša domneva pravilna, potem so bili Sveti gral … rod in potomci Jezusa, Sang real, katerega čuvarji so bili templjarji … Obenem je moral biti Sveti gral tudi dobesedno posoda, v kateri je bila zbrana in hranjena Jezusova kri. Z drugimi besedami, moral je biti Magdalenina maternica.

(Michael Baigent, Richard Leigh, Henry Lincoln,

The Holy Blood and the Holy Grail, Cape,

London, 1982, XVI)

»Hm,« je rekel Diotallevi, »nihče te ne bo jemal resno.«

»Nasprotno, prodali bi nekaj sto tisoč izvodov,« sem mu čemerno odgovoril. »Zgodba v resnici obstaja, tudi zapisana je že bila le malo drugačna. In sicer v knjigi o skrivnosti grala in o skrivnostih Rennes-le-Châteauja. Namesto da bereta samo rokopise, bi morala brati tudi tisto, kar izide pri drugih založbah.«

»Sveti serafini!« je vzkliknil Diotallevi. »Saj sem rekel. Ta stroj pove le tisto, kar tako ali tako že vsi vedo.« In je razočaran odšel.

»Saj je uporaben!« je nataknjeno pripomnil Belbo. »Sem se spomnil nečesa, česar so se že drugi? Pa kaj potem? Temu se reče literarna poligeneza. Gospod Garamond bi rekel, da je to dokaz, da govorim resnico. Tisti gospodje so verjetno o tem razmišljali leta, jaz pa sem vse skupaj rešil v enem večeru.«

»Jaz sem na vaši strani, ta igra je vredna truda. Toda menim, da je pravilo takšno, da je treba vstaviti veliko podatkov, ki jih ne dobimo od diabolikov. Težava ni v tem, kako najti skrivne povezave med Debussyjem in templjarji. To počno vsi. Težava je v tem, kako najti skrivne povezave med, recimo, kabalo in avtomobilskimi svečkami.«

Govoril sem kar tjavendan, toda s tem sem dal Belbu zamisel. Povedal mi jo je čez nekaj dni.

»Prav imate. Katerikoli podatek postane pomemben, če je povezan z drugim. Povezava spremeni pogled. Napelje k razmišljanju, da vsak pojav na svetu, vsak glas, vsaka zapisana ali izgovorjena beseda ne pomeni tistega, kar se zdi, temveč nam govori o neki skrivnosti. Merilo je preprosto: dvomiti, vedno dvomiti. Med vrsticami je mogoče brati tudi prometni znak za prepovedano smer.«

»Seveda. Katarski moralizem. Groza pred spočenjanjem. Smer je prepovedana, ker je demiurgovo slepilo. Po tej poti se ne najde prave poti.«

»Včeraj zvečer mi je prišel v roke priročnik za vozniški izpit B kategorije. Morda je bilo to zaradi polmraka ali zaradi tistega, kar ste mi povedali, toda pomislil sem, da tista knjižica govori o nečem drugem. Kaj pa, če avtomobil obstaja zgolj kot prispodoba stvaritve? Pri tem pa se ni treba omejiti le na zunanjost ali na slepilo armaturne plošče, temveč je treba znati videti tisto, kar vidi le Tvorec, tisto, kar je pod tem. To, kar je pod, je enako tistemu, kar je nad. To je kabalistično drevo življenja.«

»Česa ne poveste!«

»Tega ne pravim jaz. Samo po sebi govori. Tako je motorna gred drevo, saj se ne po naključju v mnogih jezikih imenuje motorno drevo (arbre moteur, albero motore …). Dobro, zdaj pa preštejte druge dele: motor je kakor glava, dve sprednji kolesi, sklopka, menjalnik, zgloba, diferencial in zadnji kolesi. Deset delov, kot jih ima kabalistično drevo življenja.«

»Toda njihovi položaji se ne ujemajo s tistimi sefir.«

»Kdo vam je to rekel? Diotallevi nama je vendar razložil, da pri nekaterih različicah tiferet ni bila šesta, temveč osma sefira, in da je bila pod necahom in hodom. Moje drevo je vendar drevo Belbotha, torej iz drugega izročila.«

»Fiat.«

»Toda slediva raje dialektiki drevesa. Na vrhu je motor, omnia movens, o katerem reciva, da je vir ustvarjalnosti. Motor prenaša svojo ustvarjalno energijo na najvišji kolesi – na kolo dojemanja in na kolo modrosti.«

»Res je, če ima avto sprednji pogon …«

»Dobro pri drevesu Belbotha je to, da dopušča metafizične alternative. Tako dobimo podobo duhovnega vesolja s sprednjim pogonom, kjer motor spredaj neposredno sporoča svoja hotenja najvišjima kolesoma, pri materialistični različici pa dobimo podobo degradiranega vesolja, v katerem gibanje povzroča motor zadaj s prenosom na najnižji kolesi: z dna kozmične emanacije se osvobodijo nizke sile snovi.«

»Kaj pa pri motorju in pogonu zadaj?«

»To je pa satansko. Sočasnost najvišjega in najnižjega. Bog se identificira z gibanjem grobe snovi zadaj. Bog kot večno frustrirano hrepenenje po božanskosti. Odvisen mora biti od razbitja posod.«

»Ne od razbitja izpušnega lonca?«

»To se pojavlja v nagnusnih vesoljih, v katerih se strupena sapa Arhontov razširja po kozmičnem etru. Toda ne oddaljujva se od teme. Za motorjem in dvema kolesoma pride sklopka, sefira lepote, ki vzpostavlja ali prekinja tok ljubezni, ki povezuje preostalo drevo z nebeško energijo. En disk, ena mandala, ki boža drugo mandalo. Nato sledi skrinja spremembe – ali menjave, kakor pravijo pozitivisti, ki je načelo slabega, ker človeški volji dopušča, da upočasnjuje ali pospešuje nenehen proces izžarevanja. Zato avtomatski menjalnik stane več, saj tu samo drevo odloča v skladu z vrhovnim ravnovesjem. Nato pride zglob, ki je – glej naključje – dobil ime po Cardanu, renesančnem magu, potem pa stožčasti par – bodite pozorni na nasprotje s četverostjo valjev v motorju –, v katerem je stožčasti diferencial (kether minor), ki prenaša gibanje na zemeljska kolesa. In tu postane očitna funkcija sefire diference ali diferenciala. Ta z veličastnim občutkom za lepoto razdeljuje kozmične sile na kolesi slave in zmage, ti pa v nesplavljenem vesolju (s sprednjim pogonom) sledita gibanju, ki ga narekujeta najvišji kolesi.«

»Vaše tolmačenje je koherentno. Kaj pa srce motorja, sedež Enega, krona?«

»Dovolj je, da gledate z očmi posvečenca. Najvišji motor živi od izmenjave vsesavanja in izpuha. To je zapleteno božansko dihanje, pri katerem sta bili izvorno dve enoti, imenovani valja (očitno je to geometrični arhetip), ki sta potem ustvarila še tretjega, in naposled se občudujejo in se iz vzajemne ljubezni gibljejo v slavi četvernosti. V tem dihanju v prvem valju (nihče od njih ni prvi po hierarhiji, temveč po občudovanja vrednem spreminjanju položaja in medsebojnega odnosa), se bat – v več jezikih imenovan pisten, pistone po Pistis Sophii – spusti z zgornjega položaja na spodnji, medtem pa se valj napolni s čisto energijo. Pri tem poenostavljam, saj tu nastopijo angelske hierarhije ali posredniki razpodelitve, ki – tako piše v mojem priročniku – ‘omogočajo odpiranje in zapiranje ventilov, ki povezujejo notranjost valjev z vodi sesanja mešanice’ … Notranji sedež motorja lahko komunicira s preostalim vesoljem samo prek tega posredništva in v tem se po mojem mnenju kaže – nočem pa učiti krive vere – izvorna omejitev Enega, ki je, če hoče ustvarjati, po svoje odvisen od velikih ekscentrov. Dobro bi se bilo bolj poglobiti v besedilo. Ko se valj napolni z energijo, pa se bat vsekakor spet dvigne v zgornji položaj in ustvari največjo kompresijo, cimcum. In glej, v tistem trenutku pride do slave velikega poka, eksplozije in razširjanja. Iskra preskoči, mešanica zažari in vzplameni, in to je – tako piše v priročniku – edini delovni takt cikla. Gorje pa, če se v mešanico vtihotapijo školjke, kelipot, kapljice vode ali kokakole. Tedaj ni razširjanja ali pa se zgodi zgolj v splavilnih trzljajih …«

»Mar Shell ne pomeni nekaj takega kot kelipot? Torej tej naftni družbi ne gre zaupati! Odslej naprej le še mleko Device.«

»Bova preverila. Lahko da je to spletka Sedmih sester, nižjih principov, ki hočejo nadzirati potek stvaritve … Kakorkoli že, po razširjanju se, glej, zgodi veliki božanski izdih ali izpuh, ki mu v najstarejših besedilih pravijo izpraznitev. Bat se spet dvigne v zgornji položaj in izvrže brezoblično, že zgorjeno snov. Le če se zgodi to čiščenje, se začne nov cikel, ki je – če dobro premislim – tudi novoplatonski mehanizem eksoda in paroda, občudovanja vredna dialektika poti navzgor in poti navzdol.«

»Quantum mortalia pectora caecae noctis habent! In otroci snovi niso tega nikoli opazili!«

»Zato učitelji gnoze pravijo, da ne gre zaupati hilikom, temveč zgolj pnevmatikom.«

»Čudovito! Za jutri bom pripravil mistično razlago telefonskega imenika …«

»Ta naš Casaubon je vedno ambiciozen. Vendar pa je v tem primeru treba rešiti neznansko težavo enega in mnogega. Bolje je napredovati počasi. Najprej si oglejte princip delovanja pralnega stroja.«

»Ta je zgovoren že sam po sebi. Alkimistična transformacija iz dela v črno v delo, bolj belo od belega.«

67

Da Rosa, nada digamos agora …

(Sampayo Bruno, Os cavaleiros do Amor,

Guimarães, Lizbona, 1960, str. 155)

Ko te prevzame dvom, ne spregledaš nobene sledi. Po »drevesu motorja« sem iskal razodetna znamenja v vsakem predmetu, ki mi je prišel v roke.

Ohranil sem stike s svojimi brazilskimi prijatelji in v tistih dneh je bil v Coimbri simpozij o luzitanski kulturi. Prijatelji iz Ria so bolj iz želje, da bi me spet videli, kot iz spoštovanja do moje usposobljenosti dosegli, da sem bil povabljen nanj. Lia ni šla z mano, bila je v sedmem mesecu, in čeprav se ji je nosečnost komajda kaj poznala na drobni postavi in jo spremenila v flamsko Devico Marijo, se je raje odločila, da bo ostala doma.

Preživel sem tri radostne večere s starimi prijatelji, in ko smo se z avtobusom vračali v Lizbono, smo začeli razpravljati o tem, ali naj se ustavimo v Fatimi ali v Tomarju. Tomar je grad, v katerega so se umaknili portugalski templjarji, potem ko jih je dobrotljivost kralja in papeža rešila pred procesom in propadom tako, da jih je spremenila v Kristusove viteze. Nisem hotel zamuditi priložnosti, da bi si ogledal templjarski grad in na srečo tudi preostala druščina ni bila preveč navdušena nad postankom v Fatimi.

Če bi si zamislil templjarski grad, bi bil tak, kot je v Tomarju. Nanj vodi utrjena cesta vzdolž zunanjih utrdb s strelnimi linami v obliki križa, in tam lahko pri priči občutiš ozračje križarskih vojn. Kristusovi vitezi so uspevali tam stoletja dolgo: po izročilu sta bila tako Henrik Pomorščak kakor Krištof Kolumb njihova pripadnika in v resnici so se posvetili osvajanju morij – in s tem Portugalski prinesli bogastvo. Njihov tamkajšnji dolgi in srečni obstoj je pripomogel k temu, da so grad v različnih stoletjih večkrat obnovili in povečali, tako da so njegovemu srednjeveškemu delu dozidali renesančna in baročna krila. Bil sem ganjen, ko sem vstopil v cerkev templjarjev z osmerokotno rotundo, ki povzema tisto Svetega groba. Radovednost so mi pritegnili templjarski križi, ker so imeli glede na svojo lego različne oblike: s to težavo sem se spopadal že, ko sem za diplomsko nalogo pregledoval nejasno ikonografijo o tej temi. Medtem ko je križ malteških vitezov ostal bolj ali manj enak, pa so na templjarskega vplivala različna obdobja ali pa krajevna tradicija. Prav zato raziskovalci templjarjev menijo, da so vitezom na sledi, kjerkoli najdejo kak križ.

Naš vodič nas je nato odpeljal do manuelinskega okna, janele par excellence, filigrana, kolaža iz morskih in podmorskih najdb, alg, školjk, sider, debelih sidrnih vrvi in verig v slavo dogodivščinam vitezov na oceanih. Toda na obeh straneh okna so bile vklesane insignije reda hlačne podveze na kot s pasom stisnjenih dveh stebrih, ki sta okno uokvirjala. Kaj je počel simbol angleškega reda v tem utrjenem portugalskem samostanu? Vodič nam tega ni znal povedati, kmalu pa nam je na drugi strani, mislim da na severovzhodni, pokazal insignije reda zlatega runa. Nisem se mogel izogniti misli na subtilno igro povezav, ki je povezovala red hlačne podveze s tistim zlatega runa, tega z Argonavti, Argonavte z gralom, gral s templjarji. Spomnil sem se na Ardentijevo pripoved in na nekatere strani iz rokopisov diabolikov … Ko nas je vodič odpeljal v stransko sobo, ki je imela strop zaprt z nekaj sklepniki v obliki majhnih rozet, me je spreletel srh, saj sem na nekaterih videl izklesan bradat in rahlo kozlovski obraz. Bafomet …

Spustili smo se v kripto. Po sedmih stopnicah so tla iz golega kamna vodila v absido, kjer bi lahko stal oltar ali prestol velikega mojstra. Toda do tam si prišel pod svodom s sedmimi sklepniki v obliki vrtnice, enim večjim od drugega, in zadnji, največji, je bil nad vodnjakom. Križ in vrtnica v templjarskem samostanu in v dvorani, ki je bila zagotovo zgrajena pred rožnokrižarskimi manifesti … Postavil sem nekaj vprašanj vodiču, ta pa se je nasmehnil: »Ko bi vi vedeli, koliko preučevalcev okultnih ved pride sem na romanje … Pravijo, da naj bi bila to dvorana za posvetitve …«

Kar na slepo sem vstopil v še neobnovljeno sobo, opremljeno z nekaj prašnega pohištva, in tlemi, zatrpanimi s kartonastimi škatlami. Naključno sem pobrskal po njih in v rokah se mi je znašlo nekaj ostankov knjig, napisanih v hebrejščini, domnevno iz sedemnajstega stoletja. Kaj so počeli Judje v Tomarju? Vodič mi je povedal, da so imeli vitezi dobre odnose z lokalno judovsko skupnostjo. Rekel mi je, naj pogledam skozi okno, in mi pokazal vrt v francoskem slogu, urejen kot majhen eleganten labirint. To je delo, mi je pojasnil, nekega judovskega arhitekta iz osemnajstega stoletja, Samuela Schwartza.

Drugo srečanje v Jeruzalemu … In prvo na gradu. Ali ni bilo tako sporočilo iz Provinsa? Moj bog, donjon Ordonationa, ki ga je našel Ingolf, ni bil le malo verjetni Montsalvat iz viteških romanov, hiperborejski Avalon. Če bi morali določiti prvi kraj srečanja, katerega bi si izbrali templjarji iz Provinsa, bolj navajeni upravljanja komend kot pa branja romanov o vitezih okrogle mize? Tomar vendar, grad Kristusovih vitezov, mesto, kjer so preživeli reda imeli popolno svobodo z nespremenjenimi svoboščinami in na katerem so bili v stikih z zastopniki druge skupine!

Iz Tomarja in Portugalske sem odpotoval ves razvnet. Končno sem začel upoštevati sporočilo, ki nam ga je pokazal Ardenti. Templjarji, ki so si zasnovali skrivni red, so izdelali načrt, ki naj bi trajal šeststo let in se končal v dvajsetem stoletju. Templjarji so bili resni ljudje. Če so torej govorili o nekem gradu, so govorili o resničnem gradu. Načrt se je začel v Tomarju. Kako bi se idealno odvijal? Kakšno bi bilo zaporedje drugih petih srečanj? Kje bi se zgodila? Na krajih, na katerih bi templjarji lahko računali na prijateljstva, zaščito, soudeležbo. Polkovnik je govoril o Stonehengeu, Avalonu, o Agartthi … Neumnost. Poročilo je treba na novo preučiti.

Seveda pa ni stvar v tem, sem se spomnil na poti domov, da bi morali razvozlati skrivnost templjarjev, temveč da bi jo ustvarili.

Belbo ni bil videti nič kaj navdušen nad tem, da bi se spet poglabljali v dokument, ki ga je pri nas pustil polkovnik, in ga je našel šele po zlovoljnem brskanju po spodnjem predalu. Toda, sem pomislil, vsaj obdržal ga je. Skupaj sva spet prebrala sporočilo iz Provinsa. Po toliko letih.

Začenjalo se je s stavkom, ki je bil kodiran po Tritemiju: Les XXXVI inuisibles separez en six bandes. Potem pa:

a la … Saint Jean

36 p charrete de fein

6 … entiers avec saiel

p … les blancs mantiax

r … s … chevaliers de Pruins pour la … j . nc .

6 foiz 6 en 6 places

chascune foiz 20 a … 120 a …

iceste est l’ordonation

al donjon li premiers

it li secunz joste iceus qui … pans

it al refuge

it a Nostre Dame de l’altre part de l’iau

it a l’ostel des popelicans

it a la pierre

3 foiz 6 avant la feste … la Grant Pute.

»V noči svetega Janeza leta 1344, šestintrideset let po vozu sena, šest zapečatenih sporočil za viteze z belimi ogrinjali, krivoprisežni vitezi iz Provinsa, za maščevanje. Šest krat šest na šest mest, vsakič dvajset let za skupno sto dvajset let, takle je Načrt. Prvi na grad, nato drugi k tistim, ki so jedli kruh, nato v zavetišče, nato k Naši Gospe onkraj reke, nato k hiši popelikantov, nato pa na skalo. No, vidite, sporočilo iz leta 1344 pravi, da morajo prvi oditi na grad. In v resnici so se templjarji namestili v Tomarju leta 1357. Zdaj se moramo vprašati, kam so morali oditi tisti iz druge skupine. Kar dajmo se: predstavljajte si, da ste templjarji na begu. Kam boste odšli sestavit drugo skupino?«

»Naj pomislim … Če je res, da so tisti z vozom zbežali na Škotsko … Toda zakaj bi morali oditi ravno na Škotsko jest kruh?«

Postal sem nepremagljiv v asociativnem veriženju. Moral sem le nekje začeti. Škotska, Škotsko višavje, druidski obredi, noč svetega Janeza, poletni sončni obrat, ognji svetega Janeza, zlata veja … Pri priči se pokaže sled, pa čeprav zabrisana. O ognjih svetega Janeza sem bral v knjigi sira Jamesa Georgea Frazerja Zlata veja.

Telefoniral sem Lii: »Bi mi naredila uslugo? Vzemi Zlato vejo in poglej, kaj piše v njej o ognjih svetega Janeza.«

Lia je bila odlična za take stvari. Nemudoma je našla pravo poglavje. »Kaj bi rad vedel? To je zelo star obred, ki so ga izvajali v skoraj vseh evropskih deželah. V njem se slavi trenutek, ko je sonce na najvišji točki svoje poti, svetega Janeza pa so dodali, da so obred pokristjanili …«

»Ali na Škotskem jedo kruh?«

»Da vidim … Zdi se mi, da ne … Aha, kruha ne jedo v noči svetega Janeza, temveč ga v noči prvega maja, imenovani noč ognjev Beltana, ki je bila slavje druidskega izvora, še posebno na Škotskem višavju …«

»No, poglej, pa sva ga našla! In zakaj so jedli kruh?«

»Umesili so pogačo iz moke in ovsa in jo spekli na žerjavici … Nato je sledil obred, ki spominja na starodavna žrtvovanja ljudi … Te pogače so se imenovale bannock cakes …«

»Kako? Črkuj mi!« To je storila in zahvalil sem se ji, češ da je moja Beatrice, moja Morgan le Fay in z drugimi ljubečimi besedami. Poskusil sem se spomniti svoje diplomske naloge. Skrivno jedro se je po legendi zateklo na Škotsko h kralju Robertu Bruceu in templjarji so mu pomagali do zmage v bitki pri Bannock Burnu. Kralj jim je v zahvalo zasnoval nov red vitezov svetega Andreja Škotskega.

S police sem vzel velik angleški slovar in poiskal: bannok v srednjeveški angleščini (bannuc v stari saksonščini, bannach v galščini) je nekakšen mlinec, spečen na kamniti plošči ali na žaru in narejen iz ječmena, ovsa ali kakšnega drugega žita. Burn je hudournik. Moral sem zgolj prevesti, kot bi to storili francoski templjarji, ki so prenesli novice iz Škotske svojim rojakom v Provinsu, in dobil sem nekaj takega kot hudournik pogače, hlebca ali kruha. Tisti, ki so jedli kruh, in tisti, ki so zmagali pri hudourniku kruha, so torej škotsko jedro, ki se je takrat bržkone že razširilo čez vse britansko otočje. Bilo je logično: od Portugalske do Anglije, to je bila najkrajša pot, vsekakor pa čisto nekaj drugega od Ardentijevega potovanja s Severnega pola v Palestino.

68

Naj bodo tvoja oblačila bleščeče bela … Če je noč, prižgi veliko luči, toliko, da se bo vse razsvetlilo … Tedaj začni premeščati nekaj ali veliko črk, premeščaj jih in jih sestavljaj toliko časa, da začutiš toplino pri srcu. Bodi pozoren na gibanje črk in na to, kar lahko ustvariš z njihovim premeščanjem. Ko boš začutil, da je tvoje srce toplo, in videl, da s prestavljanjem črk dojemaš stvari, ki jih ne bi mogel spoznati sam ali z izročilom, ko boš pripravljen sprejemati dotekanje božanske moči, ki bo pronicala vate, tedaj uporabi vso moč svoje misli za to, da so v tvojem srcu Ime in Njegovi arhangeli, kakor da bi bili človeška bitja, ki stojijo poleg tebe.

(Abraham Abulafija, Hajej olam ha-ba)

»To je smiselno,« je rekel Belbo. »In kaj bi bil v tem primeru refugium?«

»Šest skupin se je namestilo na šest mest, a le eno so poimenovali zatočišče. Čudno. To pomeni, da lahko templjarji kje drugje, na primer na Portugalskem in v Angliji, živijo nemoteno, čeprav pod drugim imenom, na tem se pa skrivajo. Rekel bi, da je zatočišče kraj, na katerega so se zatekli pariški templjarji, potem ko so odšli iz Templja. Ker se mi zdi tudi razumno, da jih je pot vodila iz Francije v Anglijo, zakaj potemtakem ne bi pomislili, da so si templjarji našli zavetje kar v Parizu na kakšnem skritem in zaščitenem kraju? Bili so dobri politiki in so računali, da se bo stanje v kakšnih dvesto letih spremenilo in da bodo lahko spet javno delovali – ali skoraj javno.«

»V redu, naj bo Pariz. Kaj pa naj storimo s četrtim krajem?«

»Polkovnik je menil, da je bil to Chartres, toda če smo določili Pariz za tretji kraj, ne moremo postaviti Chartresa na mesto četrtega, saj mora načrt zajemati vsa evropska središča. Premeščanje je najverjetneje potekalo v obliki sinusoide iz Portugalske v Anglijo pa spet na jug v Francijo, zaradi česar se moramo zdaj premakniti na sever Nemčije. Onkraj reke ali vode, torej onkraj Rena, je na nemški zemlji mesto – in ne cerkev – Naše Gospe. V bližini Danziga je mesto Device Marije, ki se imenuje Marienburg.«

»Zakaj pa bi se sestali v Marienburgu?«

»Ker je bil prestolnica tevtonskih vitezov! Odnosi med templjarji in tevtonci se niso poslabšali, kot so se med templjarji in ivanovci, ki so kot jastrebi čakali na razpustitev Templja, da bi se polastili njegovega imetja. Tevtonce so v Palestini zasnovali nemški cesarji kot protiutež templjarjem, toda kmalu so jih poklicali na sever, da bi ustavili prodiranje pruskih barbarov. To so storili tako dobro, da so v dveh stoletjih postali država, ki se je raztezala čez vsa baltiška območja. Gibali so se med Poljsko, Litvanijo in Livonijo. Ustanovili so Königsberg, poraz so doživeli enkrat samkrat, in sicer v bitki z Aleksandrom Nevskim v Estoniji, in približno v tistem času, ko so zaprli templjarje v Parizu, so si za prestolnico svojega kraljestva izbrali Marienburg. Če je obstajal načrt duhovnega viteštva za osvojitev sveta, potem so si templjarji in tevtonci razdelili vplivna območja.«

»Veste kaj?« je rekel Belbo. »Jaz sem za. Zdaj pa peta skupina. Kje so tile popelikanti?«

»Ne vem,« sem rekel.

»Razočarali ste me, Casaubon. Mogoče bomo morali vprašati Abulafija.«

»Ne pride v poštev,« sem mu nataknjeno odvrnil. »Abulafija nam mora pokazati na še neznane povezave, popelikanti pa so podatek in ne povezava, podatki pa so posel Sama Spada. Dajte mi nekaj dni časa.«

»Dam vam dva tedna,« je rekel Belbo. »Če mi v dveh tednih ne boste priskrbeli popelikantov, mi priskrbite pa steklenico dvanajst let starega ballantinesa.«

To je bilo predrago za moj žep. Čez teden dni sem svojima pogoltnima prijateljema raje priskrbel popelikante.

»Vse je jasno. Prosim, bodita pozorna, saj moramo iti nazaj v četrto stoletje po našem štetju na območje Bizanca, ko so se po Sredozemlju že razširila različna manihejska gibanja. Začeli bomo z arhontiki, ki jih je v Armeniji ustanovil Peter iz Kafarbaruhe – priznati morata, da je to prav sijajno ime. Bili so protijudovski in hudiča so poistovetili s Sabaotom, judovskim Bogom, ki živi na sedmem nebu. Za dosego Velike matere luči na osmem nebu se je treba odreči Sabaotu in krstu. Mi sledita?«

»Odrekava se jima.«

»Toda arhontiki so še vedno dobri fantje. V petem stoletju so se pojavili mesalianci, ki so med drugim v Trakiji preživeli vse do enajstega stoletja. Niso bili dualisti, temveč monarhianci. Vendar pa so se petljali s peklenskimi silami in v resnici so v nekaterih besedilih omenjeni kot borboriti, kar izhaja iz borboros, blato, zaradi nadvse nespodobnih stvari, ki so jih počeli.«

»Kaj pa so počeli takega?«

»Ah, nekaj povsem običajnega. Moški in ženske so dvigovali v nebo – zbrano na dlani – svojo lastno sramoto, torej spermo ali menstrualno kri, jo potem pili in pri tem pravili, da je Kristusovo telo. Če so po naključju oplodili svoje ženske, so jim v pravem trenutku vtaknili roko v vagino, jim iztrgali embrij, ga zmečkali v možnarju, zmešali z medom in s poprom in ga pojedli.«

»Kako nagnusno,« je rekel Diotallevi, »med in poper!«

»To so bili torej mesalianci, ki jih nekateri imenujejo stratioti in fibioniti, drugi barbeliti, sestavljeni iz naasencev in femionitov. Toda za druge cerkvene očete so bili barbeliti zapozneli gnostiki, in potemtakem dualisti. Častili so Veliko mater Barbelo in njihovi posvečenci so borborite imenovali hilike, torej otroke snovi, drugačne od psihikov, ki so bili že nekaj boljšega, in od pnevmatikov, ki so bili že pravi izbranci, Rotary Club vsega tega skupaj. Vendar pa so bili stratioti nemara zgolj hiliki mitraistov.«

»Ali ni vse skupaj nekam zapleteno?« je vprašal Belbo.

»Seveda. Vse te ločine niso zapustile za sabo ničesar napisanega. Vse, kar vemo o njih, izhaja iz obrekovanj njihovih sovražnikov. Pa to ni pomembno. Hotel sem vama samo prikazati, kakšen babilon verskih ločin je bilo v tistem času vzhodno Sredozemlje, in razložiti, od kod so prišli pavlikijanci. Bili so pristaši nekega Pavla, ki so se mu pridružili iz Albanije izgnani ikonoklasti. Število pavlikijancev je od osmega stoletja dalje hitro naraščalo in iz ločine so postali skupnost, iz skupnosti bojevniška tolpa, iz tolpe pa politična sila in bizantinske cesarje je to začelo skrbeti. Zato so proti njim pošiljali cesarske armade. Razširili so se vse do meja z arabskim svetom, prodrli do Evfrata, vdirali na bizantinsko ozemlje vse do Črnega morja. Pomalem so vsepovsod zasnovali kolonije in tam jih je bilo najti še v sedemnajstem stoletju, ko so jih spreobrnili jezuiti, na Balkanu in vzhodneje pa še zmeraj obstaja nekaj skupnosti. V kaj so torej verjeli pavlikijanci? V Boga, troedinega, s to razliko, da si je demiurg vtepel v glavo, da bo ustvaril svet z izidi, kakršne vsi vidimo. Zavrnejo Staro zavezo, zavračajo zakramente, prezirajo križ in ne častijo Device, saj naj bi se Kristus utelesil neposredno v nebesih in šel skozi Marijo kot skozi kakšno cev. Bogomili, ki so se delno navdihovali tudi pri njih, so pozneje trdili, da je Kristus vstopil v Marijo skozi eno uho in izstopil skozi drugo, ne da bi ona to opazila. Pavlikijance so nekateri tudi obtožili, da častijo sonce in hudiča ter da mešajo kri otrok v svoj kruh in evharistično vino.«

»Tako kot vsi.«

»To so bili časi, ko je morala biti za krivoverca udeležba pri maši trpljenje. Lahko bi postal tudi musliman. Kakorkoli že, takšni so pač bili. O njih pa vam pripovedujem zato, ker so jih v Italiji in Provansi, ko so se tam razširili, imenovali popelicani, publicani, populicani, ki gallice etiam dicuntur ab aliquis popelicant, da bi rekli, da so kot pavlikijanci!«

»Pa jih imamo!«

»Res je. Pavlikijanci so v devetem stoletju še zmeraj povzročali težave bizantinskim cesarjem, vse dokler cesar Vasilij ni prisegel, da bo, če bo dobil v roke njihovega voditelja Hrizohejra, ki je vdrl v cerkev svetega Janeza Bogoslovca v Efezu in napojil svoje konje v kropilnici …«

»Vedno enaka razvada,« je pripomnil Belbo.

»… izstrelil tri puščice v njegovo glavo. Naproti mu pošlje cesarsko armado, ki ga zajame, odsekajo mu glavo, jo pošljejo cesarju, ta jo postavi na mizo – ali na trumeau ali na stebriček iz porfirja – in zak, zak, zak izstreli tri puščice vanjo, domnevam, da dve v oči in eno v usta.«

»Prijazni ljudje,« je rekel Diotallevi.

»Saj tega niso počeli iz zlobe,« mu je odvrnil Belbo. »To so bila vprašanja vere, vera pa je bistvo upanja. Kar nadaljujte, Casaubon. Naš Diotallevi pač ne razume teoloških fines, ker je umazan bogomorilec.«

»Da končam: križarji se srečajo s pavlikijanci. Nanje so naleteli v bližini Antiohije med prvim križarskim pohodom, v katerem so se borili v vrstah Arabcev, in pri obleganju Konstantinopla, ko je pavlikijanska skupnost iz Filipopla skušala dodeliti mesto bolgarskemu carju Joanicu, da bi nagajali Francozom, o čemer nam poroča Gotfrid Villehardouinski. Tako imamo povezavo s templjarji in tako je naša uganka rešena. Legenda pravi, da so se templjarji zgledovali po katarcih, toda bilo je ravno narobe: katarci so se navdihovali pri templjarjih. Med križarskimi vojnami so naleteli na pavlikijanske skupnosti in z njimi vzpostavili skrivnostne stike, tako kot so jih z muslimanskimi mistiki in krivoverci. Po drugi strani pa bi bilo dovolj iti po poti Ordonationa. Ni mogel iti drugje kot čez Balkan.«

»Zakaj pa ne?«

»Ker mi je popolnoma jasno, da je bilo šesto srečanje v Jeruzalemu. V sporočilu piše, naj gredo na skalo. In kje je kamen, ki ga danes častijo muslimani in si moramo zato dandanes sezuti čevlje, če si ga hočemo ogledati? Prav sredi Omarjeve mošeje v Jeruzalemu, kjer je bil nekdaj Tempelj templjarjev. Ne vem, kdo bi moral čakati v Jeruzalemu, morda kakšno jedro preživelih in preoblečenih templjarjev ali pa kabalisti, povezani s Portugalci, toda najbolj logična pot iz Nemčije v Jeruzalem zagotovo vodi preko Balkana, in tam jih je čakalo peto jedro, tisto pavlikijancev. Ali vidita, kako postane načrt na ta način jasen in smiseln?«

»Moram vam priznati, da me prepriča,« je pokimal Belbo. »Toda kje na Balkanu so jih čakali popelikanti?«

»Po mojem mnenju so bili naravni nasledniki pavlikijancev bolgarski bogomili, toda templjarji iz Provinsa še niso mogli vedeti, da bodo Bolgarijo nekaj let pozneje zavzeli Turki in da bo ostala pod njihovo oblastjo pet stoletij.«

»Potemtakem lahko domnevamo, da je bilo izvajanje Načrta prekinjeno pri prehodu z Nemcev na Bolgare. Kdaj naj bi se to zgodilo?«

»Leta 1824,« je rekel Diotallevi.

»Oprostite mi, toda zakaj prav takrat?«

Diotallevi je hitro narisal tole razpredelnico:

»Prvi veliki mojstri vsake skupine so leta 1344 prevzeli dolžnost na šestih, vnaprej določenih krajih. V stodvajsetih letih si je v vsaki skupini sledilo šest velikih mojstrov in leta 1464 se je šesti mojster iz Tomarja sestal s šestim mojstrom angleške skupine. Leta 1584 se je dvanajsti angleški mojster sestal z dvanajstim francoskim. Veriga si je sledila v tem ritmu, in če se niso sestali s pavlikijanci, se je to zgodilo leta 1824.«

»Recimo, da se niso,« sem rekel. »Vendar pa ne morem razumeti, zakaj tako preudarni možje niso mogli razvozlati končnega sporočila, ko so ga imeli v rokah že štiri šestine. Nemara zato, ker niso prišli v stik z naslednjim jedrom, če se niso sestali z Bolgari.«

»Casaubon,« se je oglasil Belbo, »ali v resnici mislite, da so bili načrtovalci iz Provinsa tepci? Če so hoteli, da razodetje ostane skrito šeststo let, so uvedli temu primerne varnostne ukrepe. Vsak mojster vsakega jedra je vedel, kje se bo srečal z mojstrom naslednjega jedra, ne pa tudi, kje so drugi mojstri, in nihče od teh drugih mojstrov ni vedel, kje so mojstri prejšnjih jeder. Samo da Nemcem ni uspelo navezati stika z Bolgari, pa že niso vedeli, kje naj najdejo jeruzalemce, tile pa niso vedeli, kje naj najdejo kogarkoli od drugih. Kar pa zadeva obnovo sporočila iz delov, je ta odvisna od tega, kako so bili ti razdeljeni. Zagotovo niso bili v logičnem zaporedju, in če je manjkal en sam del, je bilo sporočilo nerazumljivo, in kdor je imel ta manjkajoči del, ni vedel, kaj bi z njim.«

»Samo pomislita,« je rekel Diotallevi, »če do srečanja ni prišlo, potem je Evropa danes prizorišče skrivnega baleta skupin, ki iščejo druga drugo in se ne najdejo in v katerih vsakdo ve, da manjka čisto malo, pa bi lahko postal vladar sveta. Casaubon, kako je že ime tistemu nagačevalcu, o katerem ste nama pripovedovali? Morda zarota v resnici obstaja in ni zgodovina nič drugega kot izid te bitke za ponovno sestavo izgubljenega sporočila. Mi jih ne vidimo, tile, nevidni, pa delujejo vsepovsod okrog nas.«

Belbu in meni se je očitno utrnila enaka zamisel, začeli smo jo razpredati in kmalu smo našli pravo povezavo. Poleg tega smo tudi izvedeli, da sta se najmanj dva izraza – omenjanje šestintridesetih nevidnih, razdeljenih v šest skupin, in stodvajsetletni rok – pojavila tudi pri burnem razpravljanju o rožnih križarjih v sedemnajstem stoletju.

»Ne nazadnje so bili Nemci,« sem rekel. »Prebral si bom rožnokrižarske manifeste.«

»Toda izjavili ste, da so bili manifesti lažni,« je pripomnil Belbo.

»Pa kaj potem? Tudi mi sestavljamo nekaj lažnega.«

»Res je,« se je strinjal. »Na to sem čisto pozabil.«

69

Elles deviennent le Diable: débiles, timorées, vaillantes à des heures exceptionnelles, sanglantes sans cesse, lacrymantes, caressantes, avec des bras qui ignorent les lois … Fi! Fi! Elles ne valent rien, elles sont faites d’un côté, d’un os courbe, d’une dissimulation rentrée … Elles baisent le serpent …

(Joules Bois, Le satanisme et la magie,

Chailley, Pariz, 1895, str. 12)

Na to je vse bolj pozabljal, zdaj to vem. Iz tistega časa zagotovo izhaja ta kratka in zmedena datoteka.

Ime datoteke: Ennoia

Nenadoma si prišla k meni na dom. S sabo si imela tisto travo. Nisem je hotel, ker ne privolim v to, da bi kakršnakoli rastlinska snov vplivala na delovanje mojih možganov (lažem, saj kadim tobak in pijem destilate iz pšenice). Kakorkoli že, tistih nekajkrat, ko me je kdo na začetku šestdesetih prisilil v sodelovanje pri kroženju džojnta, narejenega iz tistega sluzastega cigaretnega papirčka, prepojenega s slino, pri čemer se je zadnji krog izvajal s pinceto, me je sililo na smeh.

Toda včeraj si mi ga ponudila ti in pomislil sem, da se nemara tako ti sama ponudiš, zato sem ga zaupljivo kadil. Plesala sva tesno objeta, kakor se to že leta ne počne, in med – kakšna sramota – igranjem Četrte Mahlerjeve. Občutek sem imel, kot da mi med rokami lebdi starodavno bitje z ljubkim in nagubanim obrazom stare koze, kača, ki se dviguje iz globine mojih ledij, in nadvse sem te imel rad kot kakšno prastaro in univerzalno teto. Verjetno sem se še naprej premikal tesno ob tvojem telesu, toda občutil sem tudi, da si na tem, da poletiš, da se spreminjaš v zlato, odpiraš zaprta vrata, premikaš predmete po zraku. Prodiral sem v tvojo temno notranjščino, Megale apophasis. Ujetnica angelov.

Ali nisi nemara ti tista, ki sem jo iskal? Morda sem tu zato, da bi te vedno čakal. Sem te vsakič izgubil, ker te nisem prepoznal? Sem te vsakič izgubil, ker sem te prepoznal, a si nisem drznil? Sem te vsakič izgubil, ker sem – ko sem te prepoznal – vedel, da te moram izgubiti?

Toda kam si odšla včeraj zvečer? Danes zjutraj sem se prebudil z glavobolom.

70

Čeprav mi mlajši doslej nismo vedeli, kdaj je naš preljubi oče R. C. umrl …, pa smo si dobro zapomnili skrivnost, ki jo je A., naslednik D.-ja in zadnji iz druge nasledstvene linije – ki je živel med nami –, s prikritim namigovanjem na stodvajsetletno obdobje zaupal nam iz tretje nasledstvene linije.

(Fama Fraternitatis, v Allgemeine und general Reformation,

Wessel, Kassel, 1614)

Pohitel sem v celoti prebrati manifesta rožnih križarjev, Famo in Confessio. Prelistal pa sem tudi Alkimistično poroko Christiana Rosencreutza Johanna Valentina Andreaeja, saj je bil ta domnevni avtor manifestov.

Manifesta sta se pojavila v Nemčiji med letoma 1614 in 1615, torej kakšnih trideset let po srečanju med francoskimi in angleškimi templjarji leta 1584 in skoraj sto let prej, preden naj bi se Francozi sestali z Nemci.

Manifesta nisem bral z namenom, da bi verjel njunemu sporočilu, temveč med vrsticami, kot da govorita o čem drugem. Vedel sem, da moram zato preskakovati odstavke in nekatere stavke upoštevati bolj od drugih. Toda to je bilo natanko tisto, kar so nas učili diaboliki in njihovi učitelji. Če se giblješ v prefinjenem ritmu razodetja, ne sledi trdovratnim in topoumnim logičnim zaporedjem in njihovemu enoličnemu sosledju. Po drugi strani pa sta bila manifesta, če si ju bral dobesedno, gora nesmislov, ugank, protislovij.

Potemtakem nista mogla vsebovati tistega sporočila, ki se je zdelo očitno, in zato nista bila ne poziv h globoki duhovni reformi in tudi ne zgodba o ubogem Christianu Rosencreutzu, temveč kodirani sporočili. Brati si ju moral tako, da si nanju položil list papirja z odprtinami, da je prekrival samo nekatera mesta. Tako kot kodirano sporočilo iz Provinsa, pri katerem so bile pomembne le začetne črke. Ker nisem imel takega lista, sem si moral predstavljati, da ga imam, zato pa sem moral brati skrajno previdno.

Da manifesta govorita o Načrtu iz Provinsa, ni bilo dvoma. V grob C. R.-ja (prispodoba Grange-aux-Dîmesa, v noči 23. junija 1344!) so skrili zaklad, ki naj bi ga našli njihovi nasledniki, zaklad »skrit … za sto dvajset let«. Da zaklad ni bil denar, je bilo več kot jasno. Manifesta nista zgolj polemizirala z naivnim pohlepom alkimistov, temveč sta jasno navajala, da naj bi se zgodil velik zgodovinski preobrat. Če bralec tega ne bi dojel, je drugi manifest ponovil, da ne moremo mimo ponudbe glede miranda sextae aetatis (čudežev šestega in zadnjega srečanja!), in povzel: »Če bi bilo le pogodu Bogu, da bi nam prinesel luč svojega šestega Candelabruma … če bi le lahko brali vse iz ene same knjige in z branjem dojeli to, kar je bilo, in se tega spomnili … Kako lepo bi bilo, če bi lahko s pesmijo (sporočilo, prebrano na glas!) spreminjali kamne (lapis exillis!) v bisere in dragulje …« V manifestih se je govorilo še o skrivnih arkanah in o vladi, ki naj bi jo znova postavili v Evropi, in o »velikem delu«, ki ga bo treba opraviti …

Nadalje je bilo navedeno, da je C. R. odšel v Španijo (ali na Portugalsko?) in da je tamkajšnjim učenjakom pokazal, »od kod črpati prave indicia prihodnjih stoletij«, vendar zaman. Zakaj zaman? Ali zato, ker je nemška templjarska skupina na začetku sedemnajstega stoletja dala v javnost zelo čuvano skrivnost, ki jo je bilo treba objaviti spričo zastoja v procesu predaje sporočila?

Manifesta sta nedvomno skušala obnoviti stopnje Načrta, ki so bile takšne, kot jih je sestavil Diotallevi. Prvi brat, čigar smrt – oziroma to, da je prispel do »konca« – je omenjena, je brat I. O., ki je umrl v Angliji. Tako je nekdo zmagoslavno prišel na prvi sestanek. In omenjena je druga linija nasledstva in tretja. Do tod naj bi bilo vse v najlepšem redu: druga linija, torej angleška, se je srečala s tretjo, francosko, leta 1584, in tisti, ki so pisali v začetku sedemnajstega stoletja, so lahko poročali zgolj o tem, kar se je zgodilo s prvimi tremi skupinami. V Alkimistični poroki, ki jo je Andreae napisal še v svojih mladih letih, torej pred manifestoma (četudi bi se pojavila že leta 1614), so omenjeni trije veličastni templji, trije kraji, ki so morali biti že znani.

Med branjem pa sem opazil, da sta bila manifesta sicer napisana v enakem slogu, vendar pa se je v vmesnem času moralo zgoditi nekaj skrb vzbujajočega.

Zakaj je na primer v njiju tolikšen poudarek na tem, da je napočil trenutek, čeprav je sovražnik uporabil vse svoje zvijače, da do primernih okoliščin zanj ne bi prišlo? Kakšnih okoliščin? Rečeno je, da je bil končni cilj C. R.-ja Jeruzalem, a da mu tja ni uspelo priti. Zakaj? Arabci so deležni hvale, ker so si izmenjavali sporočila, medtem ko v Nemčiji učenjaki niso znali pomagati drug drugemu. Omenjata »večjo skupino, ki bi rada ves pašnik zase« in ne le nekoga, ki je skušal zaustaviti izvajanje Načrta za dosego svojih ciljev, temveč tudi to, da je v resnici prišlo do zastoja.

Fama je povedala, da si je na začetku nekdo izmislil magično pisavo (seveda, sporočilo iz Provinsa), da pa je božja ura odbila vsako minuto, »medtem ko naši ni uspelo odbiti niti ur«. Koga ni bilo pri bitju božje ure, koga ni bilo na pravo mesto v pravem trenutku? Pri tem je omenjala izvorno skupino bratov, ki bi lahko razkrili neko skrivno filozofijo, vendar so se odločili, da se bodo razkropili po svetu.

Manifesta sta izdajala stisko, negotovost, zbeganost. Bratje iz prve linije nasledstva so si izbrali »dostojnega naslednika«, toda »odločili so se, da bo ostalo skrivno … mesto njihovega pokopa, in še danes ne vemo, kje so pokopani«.

Na kaj so v resnici namigovali? Česa v resnici niso vedeli? Za kateri »grob« niso vedeli, kje je? Postajalo mi je jasno, da so manifesta napisali zato, ker se je izgubila neka informacija, in so z njima pozivali vse tiste, ki bi kaj vedeli o njej, naj se zglasijo.

Sklepni del Fame je bil nedvoumen: »Še enkrat prosimo vse učenjake Evrope … naj dobrohotno upoštevajo našo ponudbo … naj nam sporočijo svoja razmišljanja … Četudi trenutno še nismo razkrili svojih imen … se bo namreč lahko vsakdo, kdor nam bo zaupal svoje ime, osebno pogovoril z nami, ali pa – če bi obstajal kak zadržek – pisno.«

Natanko to, kar je nameraval storiti tudi polkovnik z objavo svoje zgodbe: nekoga je hotel prisiliti, da bi spregovoril.

Prišlo je do preskoka, prekinitve, presledka, nepovezanosti. V grobu C. R.-ja ni pisalo le post 120 annos patebo, da bi spominjalo na sosledje sestajanja, temveč tudi Nequaquam vacuum, torej ne »praznina ne obstaja«, temveč »praznina ne bi smela obstajati«. Potemtakem je nastala praznina, ki jo je bilo treba zapolniti!

Še enkrat sem se vprašal: zakaj so bile te besede zapisane v Nemčiji, kjer bi četrta skupina lahko v najslabšem primeru s sveto potrpežljivostjo kratko malo počakala na svoj trenutek? Nemci se leta 1614 niso mogli pritoževati nad neuspelim sestankom v Marienburgu, saj je bil ta predviden šele za leto 1704!

Možen je bil en sam sklep: Nemci so se pritoževali, ker ni bilo predhodnega sestanka!

To je bil ključ! Nemci iz četrte linije so obžalovali, ker se Angleži iz druge linije niso sestali s Francozi iz tretje linije! Seveda! V besedilu so bile malodane otroško prozorne alegorije: grob C. R.-ja so odprli in v njem našli podpise bratov iz prvega in drugega kroga, ne pa tudi iz tretjega! Portugalci in Angleži so torej bili tam, toda kje so bili Francozi?

Skratka, rožnokrižarska manifesta sta navajala – če si ju znal brati – k misli, da se Angleži niso sestali s Francozi. Glede na naše ugotovitve so Angleži nemara edini vedeli, kje so Francozi, Francozi pa, kje so Nemci. Tako bi se Francozi, celo če bi leta 1704 našli Nemce, prikazali brez dveh tretjin tistega, kar naj bi jim predali.

Rožni križarji so kljub tveganju, ki so se ga zavedali, stopili na dan, saj bi le tako lahko rešili Načrt.

71

Zanesljivo ne vemo niti tega, ali so bratje iz druge nasledstvene linije posedovali enako znanje kot tisti iz prve, kot tudi ne, ali jim je bilo dovoljeno spoznati vse skrivnosti.

(Fama Fraternitatis, v Allgemeine und general Reformation,

Wessel, Kassel, 1614)

To sem samozavestno povedal Belbu in Diotalleviju in strinjala sta se, da je bil skrivni pomen manifestov jasen lahko celo okultistom.

»Zdaj je vse jasno,« je rekel Diotallevi. »Trmasto smo vztrajali pri tem, da se je izvajanje načrta ustavilo pri prenosu od Nemcev na pavlikijance, v resnici pa se je leta 1584 pri prehodu iz Anglije v Francijo.«

»Toda zakaj?« je vprašal Belbo. Ali imamo kak dober razlog, zakaj se Angležem leta 1584 ni uspelo sestati s Francozi? Angleži so vedeli, kje je zatočišče, pravzaprav so edini to vedeli.«

Hotel je izvedeti resnico in je vklopil Abulafija. Za preizkus je vprašal za povezavo zgolj med dvema podatkoma. Izid pa je bil takle:

Mini je zaročenka Mikija Miške

Trideset dni imajo november, april, junij in september

»Kako bi si to lahko razložili?« je vprašal Belbo. »Mini ima zmenek z Mikijem Miško, toda po pomoti se z njim dogovori za enaintrideseti september in Miki Miška …«

»Ustavita se!« sem vskočil. »Mini bi lahko naredila napako le, če bi se dogovorila za zmenek 5. oktobra leta 1582!«

»Zakaj pa?«

»Gregorijanska reforma koledarja! Saj je jasno. Leta 1582 je stopila v veljavo gregorijanska reforma, ki je popravila julijanski koledar in za izravnavo odpravila deset dni v oktobru, od petega do štirinajstega!«

»Toda srečanje v Franciji je bilo dogovorjeno za leto 1584, na predvečer praznika svetega Janeza 23. junija,« je pripomnil Belbo.

»To je res. Toda če se še prav spominjam, reforma ni povsod pri priči stopila v veljavo.« Pogledal sem na večni koledar, ki smo ga imeli na polici. »Poglejta, reformo so razglasili leta 1582 in črtali dneve med petim in štirinajstim oktobrom, toda to je storil zgolj papež. Francija je sprejela reformo naslednje leto in odpravila dneve med desetim in devetnajstim decembrom. V Nemčiji je prišlo do razkola in katoliška območja so jo sprejela leta 1584, tako kot jo je tudi Bohemija, protestantska območja pa so jo leta 1775, ali razumeta, skoraj dvesto let pozneje, da ne govorim o Bolgariji – to je podatek, ki si ga je dobro zapomniti –, ki jo je sprejela šele leta 1917! Zdaj pa si oglejmo Anglijo … Gregorijansko reformo je sprejela šele leta 1752! Kajpak, iz sovraštva do papeških so se tudi anglikanci upirali kar dve stoletji. Zdaj pa dobro prisluhnita temu: Francija je proti koncu leta 1583 odpravila deset dni in do junija naslednjega leta so se na nov koledar že vsi navadili. Toda ko je bil v Franciji 23. junij 1584, je bil v Angliji šele 13. junij in vprašajta se, ali je dober Anglež, čeravno templjar, in še zlasti v tistih časih, ko so se novice počasi širile, to upošteval. Saj še danes vozijo po levi in za decimalni merski sistem se niso menili cela stoletja … Zato so Angleži prišli k refugiumu na svoj 23. junij, ki pa je bil za Francoze že 3. julij. Zdaj pa si zamislita, da srečanje ni potekalo ob zvokih fanfar, temveč je bil skrivni sestanek na dogovorjenem vogalu ob dogovorjeni uri. Francozi so prišli tja 23. junija, čakali en dan, dva dni, pa tri in sedem dni in nato odšli, ker so domnevali, da se je nekaj zgodilo. Nemara so obupali prav na predvečer 2. julija. Angleži so prišli 3. julija, na dogovorjenem mestu pa ni bilo nikogar. Morda so tudi oni čakali osem dni, toda Francozov ni bilo na spregled. Velika mojstra sta se zgrešila.«

»Odlično,« je bil navdušen Belbo. »Natanko to se je zgodilo. Toda zakaj so se zganili nemški rožni križarji in ne angleški?«

Prosil sem ju za en dan časa za razmislek, pobrskal po svoji kartoteki in se vrnil v pisarno ves žareč od ponosa. Našel sem sled, čeprav na videz neznatno, toda tako pač dela Sam Spade: nič ni nepomembnega za njegovo sokolje oko. Johnu Deeju, čarovniku in kabalistu, astrologu angleške kraljice, so okrog leta 1584 naročili, naj preuči reformo julijanskega koledarja!

»Angleži so se sestali s Portugalci leta 1464. Po tem letu je britansko otočje zajela kabalistična mrzlica. Delali so na tem, kar so izvedeli, in se pripravljali na naslednje srečanje. John Dee je bil idejni vodja preporoda magije in hermetike. Imel je zasebno knjižnico s štiri tisoč knjigami, ki je bila videti, kot da bi jo sestavili templjarji iz Provinsa. Njegovo knjigo Monas Ierogliphica je bržkone neposredno navdihnila Tabula smaragdina, sveto pismo alkimistov. In kaj je počel John Dee po letu 1584? Bral je Tritemijevo Steganographio! In to v rokopisu, ker so jo prvič natisnili šele v začetku sedemnajstega stoletja. Veliki mojster angleškega jedra, ki mu je srečanje spodletelo, je hotel izvedeti, kaj se je zgodilo, kje je prišlo do napake. In ker je bil tudi dober astronom, se je udaril po čelu in si rekel, le kakšen tepec sem bil. Spravil se je k preučevanju gregorijanske reforme in si za to izprosil apanažo od kraljice Elizabete, da bi ugotovil, kako naj popravi napako. Toda spoznal je, da je že prepozno. Sicer ni vedel, s kom naj se poveže v Franciji, imel pa je znanstva na srednjeevropskem območju. Praga Rudolfa II. je bila alkimistični laboratorij in prav v tistih letih je Dee odšel tja in se srečal s Khunarthom, piscem tistega Amphitheatruma sapientiae aeternae, katerega alegorične ilustracije so pozneje navdihnile tako Andreaeja kot rožnokrižarske manifeste. Kakšne stike je navezal Dee? Ne vem. Strt od očitka vesti, da je storil nepopravljivo napako, je umrl leta 1608. A kar brez skrbi: v Londonu je namreč delovala že druga osebnost, ki je bila po splošnem prepričanju rožni križar in je o rožnih križarjih pisala v svoji knjigi Nova Atlantida. Mislim kajpak na Francisa Bacona.«

»Pa je Bacon v resnici govoril o njih?« je vprašal Belbo.

»Ne neposredno, toda po njegovi smrti je John Heydon Novo Atlantido napisal na novo pod naslovom The Holy Land in vanjo umestil tudi rožne križarje. Toda za nas to ni pomembno. Bacon iz obzira o njih ni odkrito govoril, videti pa je, kakor da bi.«

»Kdor o tem dvomi, pa naj ga kuga pobere.«

»Natanko tako. In prav na Baconovo priganjanje so si prizadevali še bolj utrditi stike med angleškimi in nemškimi krogi. Leta 1613 se je Elizabeta, hčerka angleškega kralja Jakoba I., poročila s Friderikom V., palatinskim volilnim knezom Rena. Praga po smrti Rudolfa II. ni bila več primerno mesto, to je postal Heidelberg. Poroka med volilnim knezom in princeso je bila zmagoslavje templjarskih alegorij. Med londonskim poročnim slavjem, ki ga je režiral Bacon osebno, je bila prikazana alegorija mističnega viteštva, med katero so se vitezi pojavili na vrhu nekega hribčka. Bacon je bil nedvomno že tedaj Deejev naslednik in veliki mojster angleškega templjarskega jedra …«

»… in ker je zagotovo tudi avtor Shakespearovih dram, bomo morali znova prebrati vsega Shakespeara, ki zagotovo ni govoril o drugem kot o Načrtu,« je rekel Belbo. »Noč svetega Janeza, sen kresne noči.«

»23. junij je prvi dan poletja in ne kresna noč.«

»Ah, pesniška svoboda. Sprašujem se, kako da nihče ni nikoli opazil teh namigov, teh dokazov. Vse je vendar tako skoraj neznosno očitno.«

»Zavedla nas je racionalistična misel,« je pripomnil Diotallevi, »in to sem tudi zmeraj trdil.«

»Pusti Casaubonu nadaljevati, saj je izvrstno opravil svoje delo.«

»Ni več kaj dosti dodati. Po londonskem slavju so se začela slavja v Heidelbergu, kjer je Salomon de Caus za volilnega kneza zgradil viseče vrtove, katerih bled poskus oživitve smo videli tistega večera v Piemontu, saj se spomnita, ali ne? Med temi slavji je alegoričen voz slavil ženina kot Jazona, in na dveh jamborjih ladje, upodobljene na vozu, sta bila simbola reda zlatega runa in hlačne podveze. Upam, da nista pozabila, da sta ta simbola tudi na stebrih v Tomarju … Vse se ujema. Čez eno leto sta se pojavila rožnokrižarska manifesta, znamenje, ki so ga angleški templjarji, ko so si zagotovili pomoč nekaterih svojih nemških prijateljev, razširili po vsej Evropi, da bi spet skupaj spletli niti Načrta.«

»Toda kaj natanko so iskali?«

72

Nos inuisibles pretendus sont (à ce que l’on dit) au nombre de 36, separez en sex bandes.

(Effroyables pactions faictes entre le diable

& les pretendus Inuisibles, Pariz, 1623, str. 6)

»Nemara so imeli dvojni namen: po eni strani poslati znamenje Francozom, po drugi pa znova skupaj povezati nemško jedro, ki ga je verjetno razkosala luteranska reforma. Toda prav v Nemčiji sta manifesta dvignila največ prahu. Od objave do približno leta 1621 so bili njuni pisci deležni prevelikega odziva …«

Citiral sem jima nekatere od neštetih pamfletov na to temo, ki sem jih bral za razvedrilo tisto noč v Salvadorju z Amparo. »Verjetno jih je bilo med vsemi tistimi pisci nekaj, ki so kaj vedeli, toda izgubili so se v obilici prenapetežev, zanesenjakov, ki so manifesta brali dobesedno, nemara provokatorjev, ki so skušali preprečiti operacijo, raznih nebodijihtreba … Angleži so skušali poseči v burno razpravo, jo usmeriti. Ni naključje, da je neki drug angleški templjar, Robert Fludd, v enem letu napisal tri knjige, da bi z njimi predlagal pravilno razlago manifestov … Toda odzivov se ni dalo več nadzirati, začela se je tridesetletna vojna, volilnega kneza so premagali Španci, po kneževini Pfalz in mestu Heidelberg so plenili, Bohemija je bila v plamenih … Angleži so se zato odločili, da bodo poskusili s Francijo, in prav zato so se rožni križarji leta 1623 pojavili s svojima manifestoma v Parizu in ponudili Francozom bolj ali manj isto, kot so prej Nemcem. Kaj pa lahko preberemo na enem od pamfletov proti rožnim križarjem v Parizu, napisanem od nekoga, ki jim ni zaupal ali pa je hotel ustvariti zmedo? Da so častilci hudiča, o tem ni dvoma, toda ker se tudi z obrekovanjem ne da izbrisati resnice, je namigoval, da so se skupaj znova zbrali v pariški četrti Marais.«

»Ja, in?«

»Ali ne poznata Pariza? Marais je četrt Templja in – kakšno naključje! – četrt judovskega geta! Za nameček je bila v pamfletih zapisana trditev, da so rožni križarji v stikih z neko ločino iberskih kabalistov, z alumbradi! Nemara so pamfleti proti rožnim križarjem z napadi na šestintrideset nevidnih skušali spodbuditi njihovo identifikacijo … Richelieujev knjižničar Gabriel Naudé je napisal Instructions à la France sur la vérité de l’histoire des Frères de la Rose-Croix. Kakšna navodila? Ali je bil glasnik templjarjev tretjega jedra ali zgolj pustolovec, ki se je vpletel v tujo igro? Po eni strani bi tudi on rad prikazal rožne križarje kot ničvredne častilce hudiča, po drugi pa je trdil, da obstajajo še trije rožnokrižarski kolegiji, in to naj bi bilo tudi res, saj so bili po tretjem jedru v resnici še trije. Podal je skorajda pravljične domneve (eden izmed kolegijev je v Indiji na plavajočih otokih), obenem pa namignil, da je eden od njih v podzemlju Pariza.«

»Pa po vašem mnenju vse to pojasni tridesetletno vojno?« je vprašal Belbo.

»Nedvomno,« sem rekel, »Richelieu dobiva zaupne informacije od Naudéja in se hoče vplesti v to zgodbo, a naredi vse narobe, saj posreduje vojaško in s tem še poslabša zadeve. Vendar pa ne bi spregledal dveh drugih dejstev. Leta 1619 se je po šestinštiridesetih letih molka v Tomarju sestal generalni kapitelj Kristusovih vitezov. To je storil že leta 1573, torej le nekaj let pred letom 1584, verjetno zato, da bi skupaj z Angleži pripravil potovanje v Pariz, po zmešnjavi z manifestoma pa se je znova sestal, da bi se odločil, ali naj se pridruži operaciji Angležev ali poskusi kaj drugega.«

»Seveda,« je rekel Belbo, »ljudje so se v tem času že izgubili v labirintu, nekateri so šli po tej poti, drugi po oni, nekateri so širili govorice, ni se več vedelo, ali so odgovori, ki so jih slišali, glas koga drugega ali zgolj odmev lastnega … Vsi so stopali z negotovimi koraki. In kaj so medtem počeli pavlikijanci in jeruzalemci?«

»Da bi le to vedeli,« je rekel Diotallevi. »Ne bi pa zanemaril tega, da se je ravno v tistem času začela širiti lurijevska kabala in so govorili o razbitju posod … Takrat je bila vse glasnejša domneva, da je Tora nepopolno sporočilo. V nekem hasidskem zapisu iz Poljske piše: če pa bi prišlo do kakega drugega dogodka, bi se porodile druge kombinacije črk. Kljub temu je jasno, da kabalistom ni bilo pogodu, da so Nemci hoteli prehiteti čas. Pravo zaporedje in red Tore je ostal prikrit in ga pozna edinole Sveti, naj bo blagoslovljen … Ne silita pa me, da bi govoril neumnosti. Če bi bila tudi sveta kabala vpletena v Načrt …«

»Če Načrt je, mora zajemati vse. Ali je vsesplošen ali pa ne razloži ničesar,« je rekel Belbo. »Toda Casaubon je namigoval na nekaj drugega.«

»Ja. Pravzaprav na več stvari. John Dee je, še preden je leta 1584 propadlo srečanje, začel preučevati kartografijo in spodbujati pomorska raziskovanja. In to v druščini s kom? S Pedrom Nuñezom, kozmografom portugalskega kralja … Dee je imel svoje prste zraven pri raziskovalnih potovanjih, ki so skušala odkriti severovzhodni prehod do Kataja, vložil je denar v ekspedicijo Martina Frobisherja, ki se je odpravil proti severnemu polu in se od tam vrnil z Eskimom, ki so ga vsi imeli za Mongola, spodbujal je Francisa Draka in ga naposled le prepričal, da je šel na potovanje okrog sveta, hotel je, da bi raziskovalci pluli proti vzhodu, ker je vzhod izvor vseh okultnih znanj, in pri odhodu ne vem več katere ekspedicije je rotil angele.«

»Kaj pa naj bi to pomenilo?«

»Sámo odkrivanje novih krajev ga verjetno ni kaj prida zanimalo, tem bolj pa so ga kartografske ponazoritve, zato je sodeloval z Mercatorjem in Ortelijem, znamenitima kartografoma. Iz delčkov sporočila, ki jih je imel v rokah, je bržkone dojel, da bi moralo celotno sporočilo pripeljati do nekega zemljevida, in je zato on sam skušal priti do njega. Pravzaprav me mika, da bi rekel še več – kakor se izrazi gospod Garamond. Ali je možno, da je tako velik učenjak v resnici spregledal razliko med koledarjema? Kaj pa, če je to storil namenoma? Občutek imam, da je Dee sam hotel rekonstruirati sporočilo in s tem preskočiti druga jedra. Deeju se je bržkone porodila zamisel, da je sporočilo mogoče obnoviti z magičnimi ali znanstvenimi sredstvi, ne da bi morali čakati na uresničenje Načrta. Skratka, sindrom nepotrpežljivosti. Prav v tistem času se je porajala podoba meščanskega osvajalca, s tem pa so se začela rušiti načela solidarnosti, na kateri je temeljilo duhovno viteštvo. Če je bila to Deejeva zamisel, potem nam ni treba izgubljati besed, da je tako razmišljal tudi Bacon. Odtlej bi se Angleži radi z vsemi skrivnostmi nove znanosti dokopali do skrivnosti.«

»Kaj pa Nemci?«

»Bolje bo, če Nemcem pustimo hoditi po poti izročila. Tako namreč lahko pojasnimo vsaj dve stoletji zgodovine filozofije, torej anglosaksonskega empirizma proti romantičnemu idealizmu …«

»Postopoma obnavljamo svetovno zgodovino,« je rekel Diotallevi. »Na novo pišemo Knjigo, in to mi je všeč, karseda všeč.«

73

Še en nenavaden primer tajnopisa je leta 1917 javnosti predstavil eden najboljših Baconovih življenjepiscev, doktor Alfred von Weber-Ebenhoff z Dunaja. Sisteme, ki so bili že preizkušeni na Shakespearovih delih, je začel uporabljati na Cervantesovih delih … Med raziskavo je prišel do pretresljivega dokaza: na prvem angleškem prevodu Don Kihota, ki ga je opravil Shelton, so bili popravki, ki jih je lastnoročno pripisal Bacon. Na podlagi tega je prišel do sklepa, da je angleška različica izvirno besedilo romana in da je Cervantes objavil zgolj njegov španski prevod.

(Jacques Duchaussoy, Bacon, Shakespeare ou Saint-Germain?,

La Colombe, Pariz, 1962, str. 122)

Da se bo Jacopo Belbo v naslednjih dneh vrgel v požiranje zgodovinskih del o obdobju rožnih križarjev, se mi je zdelo samo po sebi umevno. Ko pa je potem govoril o svojih odkritjih, nama je od svojih izmišljij povedal le gola dejstva, na podlagi katerih pa sva prišla do dragocenih napotkov. Zdaj vem, da je takrat v Abulafija zapisal veliko bolj zapleteno zgodbo, v kateri se je divja igra citatov prepletala z njegovimi osebnimi miti. Ob možnosti, da lahko sestavlja odlomke iz zgodb drugih, je spet našel spodbudo za pisanje lastne v pripovedni obliki. Tega nama nikoli ni povedal. Zato mi ostaja dvom, ali je z malce poguma preskušal svoje zmožnosti ubesedenja neke fikcije ali pa se je tako kot kak diabolik enačil z vseobsegajočo zgodovino, ki jo je preobračal.

Ime datoteke: Nenavadni kabinet doktorja Deeja

Za dolgo časa sem pozabil, da sem Talbot, in to vsaj od takrat, ko sem se odločil, da se bom preimenoval v Kelleyja. V resnici sem le ponaredil neke listine, kar tako ali tako vsi počno. Kraljičini možje so neusmiljeni. Da prekrijem to, kar je ostalo od mojih ubogih odrezanih ušes, sem prisiljen nositi tole črno čepico, in vsi šušljajo, da sem čarovnik. Naj jim bo. Doktorju Deeju se s takšno slavo dobro godi.

Odšel sem k njemu na obisk v Mortlake in ga zalotil med preučevanjem nekega zemljevida. Bil je nedoločen, ta vražji starec. Njegove zvijačne oči so se zlobno lesketale, s koščeno roko si je gladil kozjo bradico.

»To je rokopis Rogerja Bacona,« je rekel. »Posodil mi ga je cesar Rudolf II. Ali poznate Prago? Svetujem vam, da si jo ogledate. Tam bi lahko kaj odkrili, kar bi vam spremenilo življenje. Tabula locorum rerum et thesaurorum absconditorum Menabani …«

Na skrivaj sem pogledal del transkripcije, ki jo je profesor skušal napisati v skrivni pisavi. Toda pri priči je skril rokopis pod kup drugih porumenelih listov. Kako lepo je živeti v času in okolju, v katerem je vsak list papirja, tudi če je pravkar prišel iz delavnice izdelovalca papirja, porumenel.

Doktorju Deeju sem pokazal nekaj svojih literarnih poskusov, še predvsem pesmi o Dark Lady – bleščeči podobi mojega otroštva, ki je potemnela, ker jo je vsrkala senca časa, in mi je bila odvzeta – ter zasnovo tragedije, zgodbe o Jimu Konoplji, ki se v spremstvu sira Walterja Raleigha vrne v Anglijo in izve, da je njegovega očeta umoril krvoskrunski brat. Blen.

»Kelley, vi ste nadarjeni,« mi je rekel Dee. »In potrebujete denar. Vem za mladeniča, zunajzakonskega sina osebe, na katero si vi ne bi drznili niti pomisliti, in bi ga rad dvignil v slavo in čast. Bolj malo daru ima in vi boste njegova skrivna duša. Pišite, Kelley, in živite v senci njegove slave, zgolj midva bova vedela, da je vaša.«

In tako že leta pišem gledališka dela, ki so kraljici in vsej Angliji znana pod imenom tega bledega mladeniča. If I have seen further it is by standing on ye shoulders of a Dwarfe. Bil sem star trideset let in nikomur ne bi dovolil reči, da so to najlepša leta.

»William,« sem mu rekel, »pusti si rasti lase preko ušes. Pristajalo bi ti.« Imel sem načrt (da bi se postavil na njegovo mesto?).

Ali lahko živiš v sovraštvu do Tresikopja, ki je v resnici ti sam? That sweet thief which sourly robs from me. »Pomiri se, Kelley,« mi je rekel Dee, »rasti v senci je privilegij tistega, ki se pripravlja na osvojitev sveta. Keepe a Lowe Profyle. William bo ena naših krink.« In seznanil me je – toda, ah, le delno – z vesoljno zaroto. S skrivnostjo templjarjev!

»Kakšen je pa vložek?« sem ga vprašal.

»Ye Globe.«

Dolgo sem hodil zgodaj spat, toda nekega večera sem opolnoči brskal po Deejevi skrinji, našel neke čarovniške izreke in klical angele, tako kot počne to on v nočeh polnega meseca. Dee me je našel ležečega vznak sredi kroga Makrokozmosa, kakor da bi bil prebičan. Na mojem čelu, Salomonov pentagram. Zdaj si moram čepico potiskati še bolj na oči.

»Ne veš še, kako se to počne,« mi je rekel Dee. »Pazi se, ali pa ti bom dal odrezati še nos. I will show you fear in a handful of dust …«

Dvignil je koščeno roko in izgovoril strašno besedo: »Garamond!« Začutil sem, da ves žarim od notranjega ognja. Zbežal sem v noč.

Minilo je leto, preden mi je Dee odpustil in mi posvetil svojo Četrto knjigo misterijev, »post reconciliationem kellianam«.

Tisto poletje se me je polaščal neoprijemljiv bes. Dee me je poklical v Mortlake. Tam smo se zbrali William, Spenser, neki mlad aristokrat z begajočim pogledom, Francis Bacon in jaz. He had a delicate, lively, hazel Eie. Doctor Dee told me it was like the Eie of a Viper. Dee nas je seznanil z delom vesoljne zarote. S srečanjem s francoskim krilom templjarjev v Parizu, na katerem bi sestavili dva dela enega zemljevida. Tja naj bi se odpravila Dee in Spenser, spremljal pa naj bi ju Pedro Nuñez. Baconu in meni je zaupal nekaj listin pod prisego, da jih bova odprla, le če se ne bodo vrnili.

Vrnili so se in drug drugega besno zmerjali. »Pa saj to ni možno,« je rekel Dee, »Načrt je matematično natančen, v njem je astralna popolnost moje Monas Ieroglyphice. Morali bi se srečati z njimi, saj je bila vendar noč svetega Janeza.«

Ne maram, da bi me kdo podcenjeval. In sem ga vprašal: »Naša noč svetega Janeza ali njihova?«

Dee se je z roko udaril po čelu in začel strašansko preklinjati. »Oh,« je rekel, »from what power hast thou this powerful might?« Bledi William, strahopetni prepisovalec, si je zapisal ta stavek. Dee je vročično pogledal v koledarje in v efemeride. »Prekleto! Zakleto! Le kako sem bil lahko takšen bedak!« Žalil je Nuñeza in Spenserja: »Mar moram v resnici na vse sam misliti? Kakšen kozmograf pa si,« je ves zaripel kričal na Nuñeza. Potem pa zavpil: »Amansiel Zorobabel!« in bilo je, kakor da bi se v Nuñeza zaletel neviden oven, ves bled se je opotekel nazaj za nekaj korakov in omahnil brez zavesti na tla. »Idiot,« mu je rekel Dee.

Spenser je bil bled kot stena. S težavo je izgovoril: »Lahko bi vrgli vabo. Prav zdaj končujem neko pesnitev, alegorijo o vilinski kraljici, kamor me je mikalo umestiti tudi rožnokrižarskega viteza … Naj jo napišem do konca. Pravi templjari se bodo namreč v njej prepoznali, doumeli bodo, da mi vemo, in navezali stike z nami …«

»Ah, saj te poznam,« ga je prekinil Dee. »Preden jo boš napisal in bo prišla med ljudi, bo minil en lustrum ali več. Vendar zamisel o vabi ni slaba.«

»Doktor, zakaj se ne pomenite z njimi s posredovanjem svojih angelov?« sem ga vprašal.

»Idiot,« je vnovič dejal, tokrat meni. »Mar nisi bral Tritemija? Angeli naslovljenca posredujejo le, da bi pojasnili sporočilo, če ga ta prejme. Moji angeli niso sli na konjih. Francozi so izgubljeni. Vendar imam načrt. Vem, kako lahko najdem nekatere iz nemškega jedra. V Prago bo treba.«

Zaslišali smo šelest, težka zavesa iz damasta se je začela odmikati, najprej smo zagledali krhko, prosojno roko, nato pa se je pojavila Ona, plemenita devica. »Vaše veličanstvo,« smo rekli in pokleknili. »Dee,« je rekla Ona, »vse vem. Nikar ne mislite, da so moji predniki rešili viteze zato, da bi jim potem prepustili prevlado nad svetom. Zahtevam, ali razumete, zahtevam, da je na koncu skrivnost izključna pravica krone.«

»Vaše veličanstvo, za vsako ceno se hočem dokopati do skrivnosti, in to bi rad storil za krono. Rad bi spet našel tiste, v katerih lasti je, če je to najkrajša pot. Ko pa bi mi jo slepo zaupali, mi jih ne bi bilo težko odstraniti ali z bodalom ali z arzenikom.«

Na obrazu kraljice device se je zarisal peklenski nasmeh. »V redu, moj dobri Dee,« je rekla. »Ne zahtevam veliko, zgolj popolno oblast. In vi, če vam bo uspelo, boste deležni reda hlačne podveze in ti, William,« se je s sladkobno opolzkostjo obrnila k malemu parazitu, »še enega reda hlačne podveze in še enega zlatega runa. Pojdi za mano.«

Williamu sem zašepetal v uho: »I perforce am thine, and all that is in me …« William mi je namenil priliznjeno hvaležen pogled in šel za kraljico, izginil je onkraj zavese. Je tiens la reine!

Z Deejem sem bil v Zlatem mestu. Hodila sva po ozkih in zaudarjajočih ulicah nedaleč od judovskega pokopališča in Dee mi je rekel, naj bom previden. »Če se je novica o neuspelem srečanju razširila,« je rekel, »potem druge skupine že vlečejo svoje poteze. Judov se bojim, jeruzalemci imajo tu v Pragi preveč svojih vohu-nov …«

Bil je večer. Sneg se je modrikasto lesketal. Ob temnem vhodu v judovsko četrt so bile nagnetene stojnice božične tržnice, na sredi pa je stal, prevlečen z rdečim platnom, opolzek oder lutkovnega gledališča, osvetljen s kadečimi se baklami. Poleg je bil prehod pod pravokotno kamnito arkado in blizu nekega bronastega vodnjaka, s katerega rešetke so visele dolge ledene sveče, je bil hodnik drugega prehoda. Na starih vratih so zlate levje glave držale med zobmi bronaste obroče. Rahel drget je prežemal tiste zidove, nerazložljivi zvoki so ječali z nizkih streh in drseli v žlebove. Hiše so izdajale svoje fantomsko življenje, skrivne gospodarice življenja … Neki star oderuh, zavit v ponošen plašč, naju je skoraj oplazil, ko je šel mimo, in mislim, da sem ga slišal mrmrati: »Pazita se Athanasiusa Pernatha …« Dee je zamrmral: »Bojim se čisto drugega Atanazija …« Nenadoma sva prišla na uličico izdelovalcev zlata …

Tam noter, v mraku nekega novega nepričakovanega prehoda – v ušesih, ki jih nimam več, mi od spomina na to kar šumi pod ponošeno čepico –, se je pred nama pojavil velikan, strašno sivo bitje z bolščečim izrazom, s telesom, oklopljenim v bronasto patino, naslonjen na grčasto spiralno palico iz belega lesa. Močan vonj po sandalovini se je širil od te prikazni. Občutil sem smrtni strah, čarobno zgoščen – in to ves – v tistem bitju, ki je stalo pred mano. Pa vendarle nisem mogel odvrniti pogleda s prosojne, meglene krogle na njegovih ramenih in komajda mi je uspelo razločiti roparski obraz egiptovskega ibisa, za njim pa celo množico obrazov, demonskih bitij v moji domišljiji in mojih spominih. Obrisi prikazni, ki so se kazali v mraku prehoda, so se širili in spet krčili, kakor da bi počasno, neživo dihanje prežemalo celotno prikazen … Ko sem strmel vanjo, sem – o groza – namesto nog zagledal v snegu brezoblične štrclje, katerih sivo in brezkrvno meso je bilo zvito v nekakšne sosredne nabuhline.

Oh, ti moji nenasitni spomini …

»Golem!« je vzkliknil Dee. Nato je dvignil obe roki proti nebu, črni plašč z ohlapnimi rokavi mu je padel na tla in bilo je, kakor da bi ustvaril cingulum, popkovino med položajem rok v zraku in površino ali globino zemlje. »Jezebel, malkut, Smoke Gets in Your Eyes!« je izgovoril. V hipu se je golem sesul kakor peščeni grad, ki ga oplazi sunek vetra. Skoraj bi naju oslepili delčki njegovega telesa iz gline, ki so se drobili kakor atomi v zraku, in naposled je bil pred najinimi nogami le še kupček vročega pepela. Dee se je sklonil, začel brskati po tistem prahu s svojimi koščenimi prsti in iz njega izbrskal kartušo, ki si jo je skril v nedra.

V tistem trenutku je iz sence stopil star rabin z zamaščeno čepico, ki je bila zelo podobna moji. »Doktor Dee, domnevam,« je rekel. »Here Comes Everybody,« mu je ponižno odgovoril Dee, »rabin Allevi, kako prijetno presenečenje …« On pa: »Ali sta morebiti videla neko bitje, ki se potika nekje tule?«

»Bitje?« se je začudil Dee in pri tem hlinil osuplost. »Kakšno pa?«

»Za hudiča, Dee,« je rekel rabin Allevi. »To je bil moj golem.«

»Vaš golem? Nič ne vem o tem.«

»Pazite se, doktor Dee,« ga je rabin Allevi ves zaripel posvaril. »Spuščate se v igro, ki vas presega.«

»Ne vem, o čem govorite, rabin Allevi,« je dejal Dee. »Tu sva zato, da bi izdelala nekaj unč zlata za vašega cesarja. Saj vendar nisva poceni nekromanta.«

»Vrnite mi vsaj kartušo,« je zaprosil rabin Allevi.

»Kakšno kartušo?« ga je s peklensko nedolžnostjo vprašal Dee.

»Bodite prekleti, doktor Dee,« je rekel rabin. »Zagotavljam vam, da ne boste uzrli zore novega stoletja.« Odšel je v noč med mrmranjem temačnih soglasnikov brez enega samega samoglasnika. Oh, Lingua Diabolica et Sancta!

Dee se je naslonil na vlažen zid prehoda, prsten v obraz, z nasršenimi lasmi, kakor so pri reptilu. »Poznam tega rabina Allevija,« je rekel. »Umrl bom petega avgusta leta 1608 po gregorijanskem koledarju. Zato, Kelley, mi pomagajte izpeljati načrt. Vi boste tisti, ki ga boste morali dokončati. Gilding pale streams with heavenly alchymy, zapomnite si to.« To sem si zapomnil in William z mano – in proti meni.

Ničesar več ni rekel. Bledikava megla, ki si drgne hrbet ob okenska stekla, rumeni dim, ki drgne svoj hrbet ob okenska stekla, liže s svojim jezikom vogale noči. Zdaj sva bila na drugi uličici, belkaste pare so se vile skozi železne rešetke na tleh. Skoznje je bilo videti brloge z vegastimi zidovi, lisastimi od različnih odtenkov sajasto sive barve … Ko se je Dee tipaje spuščal po stopnicah (bile so nenaravno pravokotne), sem zagledal starca v zlizanem redingotu in z visokim cilindrom na glavi. Tudi Dee ga je opazil: »Caligari!« je vzkliknil. »Tudi on je tu, in to v hiši madame Sosostris, The Famous Clairvoyante! Pohiteti morava.«

Pospešila sva korak in prišla do vrat hišice v ozki, slabo osvetljeni in zlohotno semitski uličici.

Potrkala sva in vrata so se kot po čudežu naenkrat odprla. Vstopila sva v prostoren salon, okrašen s sedmerokrakimi svečniki, reliefnimi tetragrami, žarkastimi davidovimi zvezdami. Stare violine v barvi premaza na starih slikah so bile ob vhodu nakopičene na dolgi samostanski mizi nepravilne oblike. Velik mumificiran krokodil je visel s svoda brloga in se narahlo zibal v večerni sapici, v slabotni svetlobi ene same bakle ali mnogih – ali pa nobene. Na koncu salona, pred nekakšnim zastorom ali baldahinom, pred katerim je stal tabernakelj, je na kolenih molil in dvainsedemdeset imen Boga neprenehoma bogokletno mrmral neki starec. S pomočjo nenadnega prebliska nousa sem pri priči vedel, da je to Heinrich Khunrath.

»Na dan z besedo, Dee,« je rekel, ko je prekinil molitev in se ozrl. »Kaj bi radi?« Podoben je bil nagačenemu pasavcu, legvanu nedoločljive starosti.

»Khunrath,« je rekel Dee, »do tretjega srečanja ni prišlo.«

Khunrath je izbruhnil v strahotno kletvico: »Lapis exillis! Kaj pa zdaj?«

»Khunrath,« je rekel Dee, »vi bi lahko vrgli vabo in me povezali z nemškim templjarskim jedrom.«

»Pa poglejmo,« je rekel Khunrath. »Lahko bi poprosil Maierja, ki pozna precej ljudi na dvoru. Toda vi mi boste prej izdali skrivnost deviškega mleka, najskrivnostnejše peči alkimistov.«

Dee se je nasmehnil – oh, božanski nasmeh tega Sophosa! Nato se je zbral kot za molitev in polglasno zašepetal: »Ko hočeš spremeniti in raztopiti v vodi ali deviškem mleku sublimirano živo srebro, ga postavi na folij med kupčke in posodico s skrbno v prah zmleto Stvarjo, vendar je ne prekrivaj, saj mora biti vroč zrak v neposrednem stiku z njeno snovjo. Daj jo na ogenj iz treh koščkov oglja, ogenj vzdržuj osem sončnih dni, nato jo vzemi z njega in jo dobro zmrvi na marmorju, da postane čisto droben, neotipljiv prah. Nato daj dobljeno snov v stekleno destilacijsko napravo in jo destiliraj v balneumu Mariae nad velikim kotlom z vodo, postavljenim tako, da se snov ne približa vodni gladini več kot do dveh prstov, saj mora viseti v zraku, obenem pa zaneti ogenj pod balneumom. Tedaj in šele tedaj se bo srebrna snov – čeprav se ne dotakne vode, temveč je v tem toplem in vlažnem trebuhu – spremenila v tekočino.«

»Mojster,« je rekel Khunrath, padel na kolena in začel poljubljati koščeno in prosojno roko doktorja Deeja. »Mojster, tako bom tudi storil. Ti pa boš dobil, kar hočeš. Zapomni si besedi: roža in križ. O njiju boš še slišal govoriti.«

Dee se je zavil v svoj dolgi brezrokavni plašč s kapuco, iz katere so gledale le njegove bleščeče se zlohotne oči. »Kelley, pojdiva,« je rekel. »Ta mož je že naš. Ti, Khunrath, pa drži golema daleč stran od naju, dokler se ne vrneva v London. Nato pa Prago spremeni v eno samo grmado.«

Nameraval je oditi, Khunrath pa se je splazil do njega in ga prijel za rob plašča: »Nekega dne bo nekdo morda prišel do tebe. Hotel bo pisati o tebi. Bodi mu prijatelj.«

»Daj mi oblast,« je rekel Dee z dvoumnim izrazom na upadlem obrazu, »in sreča mu bo zagotovljena.«

Odšla sva. Nad Atlantikom se je območje nizkega zračnega pritiska pomikalo proti vzhodu k pretečemu območju visokega zračnega pritiska nad Rusijo.

»Pojdiva v Moskvo,« sem ga prosil.

»Ne,« mi je odgovoril, »vrniva se v London.«

»V Moskvo, v Moskvo,« sem topoumno ponavljal. Kelley, zelo dobro si vedel, da nikoli ne boš šel tja. Čakal te je Tower.

Vrnila sva se v London. Doktor Dee je rekel: »Oni bi radi pred nami prišli do končne rešitve. Kelley, napiši za Williama nekaj … nekaj peklensko laskavega o njih.«

Pri vseh peklenščkih, to sem tudi storil, nato pa je William popačil besedilo in dogajanje prenesel iz Prage v Benetke. Dee je čisto pobesnel. Toda bledolični, spolzki William se je čutil zaščitenega od svoje kraljevske priležnice. To pa mu še ni bilo dovolj. Ko sem mu drugega za drugim dajal njegove najboljše sonete, me je z nesramnim pogledom povprašal po Vas, po Tebi, moja Dark Lady. Kakšna groza, slišati tvoje ime z ustnic tistega glumača! (Takrat še nisem vedel, da jo – dvakrat prekleta in zamenjana duša – išče za Bacona.) »Dovolj,« sem ga ustavil. »Naveličal sem se pisanja v senci tvoje slave. Kar piši sam zase.«

»Ne morem,« mi je odgovoril s pogledom nekoga, ki je zagledal lemurja. »On mi tega ne dovoli.«

»Kdo? Dee?«

»Ne, baron Verulama. Ali nisi opazil, da je on postal tisti, ki vodi igro? Sili me v pisanje del, s katerimi se bo potem hvalil, da so njegova. Kelley, si razumel? Jaz sem pravi Bacon, zanamci pa tega ne bodo vedeli. Kakšen parazit! Kako sovražim tisto hudiču zapisano dušo!«

»Bacon je sicer vsega zaničevanja vreden bednik, je pa nadarjen,« sem rekel. »Zakaj pa sam ne piše?«

Takrat še nisem vedel, da za to nima časa. To smo spoznali, ko je leta zatem Nemčijo zajela rožnokrižarska norost. Ko sem takrat povezal različne namige, besede, ki so mu ušle, sem dojel, da je bil pisec rožnokrižarskih manifestov on. On jih je napisal pod psevdonimom Johann Valentin Andreae!

Takrat še nisem vedel, za koga piše pravi Andreae, toda zdaj, v mraku te celice, v kateri pešam bolj bistrega duha od dona Isidra Parodija, to vem. Povedal mi je Soapes, moj zaporniški tovariš, bivši portugalski templjar: Andreae je pisal viteški roman za nekega Španca, ki je medtem čepel v drugem zaporu. Sicer ne vem, zakaj, toda to je bilo menda v pomoč nečastnemu Baconu, ki je hotel priti v zgodovino kot skrivni pisec dogodivščin viteza iz Manče in je zaprosil Andreaeja, naj mu na skrivaj napiše ta roman, za katerega bi se potem pretvarjal, da ga je napisal on, da bi lahko užival v senci (a zakaj, le zakaj?) slave nekoga drugega.

A skrenil sem, zdaj, ko me zebe v tej temnici in me že boli palec. Ob medli svetlobi ugašajoče svetilke pišem zadnja dela, ki bodo znana pod imenom William.

Doktor Dee je mrtev. Umrl je, medtem ko je hropel: »Luči, več luči!« in prosil za zobotrebec. Nato je rekel: »Qualis artifex pereo!« Bacon je bil tisti, ki ga je dal umoriti. Baronu Verulama je kraljico, ki je bila že leta strtega srca in odsotnega duha, pred njeno smrtjo nekako uspelo zapeljati. Poteze na njenem obrazu so bile že spremenjene in podobna je bila okostnjaku in ne živemu človeku. Njena prehrana se je skrčila na košček belega kruha in juho iz cikorije. Ob sebi je vedno imela meč in v trenutkih srda je z njim besno zabadala v zavese in damaste, ki so prekrivale stene njenega pribežališča. (Kaj pa, če bi za njimi stal kdo, ki bi prisluškoval? Ali pa bi bila podgana, ena podgana? Dobra zamisel, stari moj Kelley, moram si jo zapisati.) Ker je bila starka v tako bednem stanju, jo je Bacon zlahka prepričal, da je on William, njen pankrt, ko se ji je že slepi predstavil na kolenih, prekrit s ovnovim kožuhom. Zlato runo! Pravili so, da je meril na prestol, toda jaz sem vedel, da je hotel nekaj čisto drugega: nadzor nad Načrtom. Takrat je postal vikont Saint Albansa. In ker se je počutil močnega, je spravil s poti Deeja.

Kraljica je mrtva, naj živi kralj … Zdaj sem bil že nadležna priča. V zasedo me je speljal nekega večera, ko bi Dark Lady naposled le bila lahko moja in je plesala tesno objeta z mano, odsotna zaradi učinka trav, zmožnih podariti vizije, ona, večna Sophia, z zgubanim obrazom stare koze … Vdrl je s peščico vojakov, mi dal prevezati oči z ruto in pri priči sem dojel: vitriol! Kako se je smejala, Ona, kako si se smejala, ti, Pin Ball Lady – oh maiden virtue rudely strumpeted, oh gilded honor shamefully misplac’d! –, medtem ko se te je on dotikal s svojimi grabežljivimi rokami in si ga ti klicala Simon in ga poljubljala po zlohotni brazgotini …

»V Tower z njim, v Tower!« se je smejal baron Verulama. Odtlej ždim tu notri skupaj s tisto človeško prikaznijo, ki pravi, da je Soapes, in ječarji me poznajo le kot Jima Konopljo. Predano in z gorečo vnemo sem študiral filozofijo, pravo in medicino ter žal tudi teologijo. Pa me poglej zdaj tule, ubogega norca, ki ne ve nič več, kot je vedel prej.

Skozi lino sem bil priča kraljevski poroki z rožnokrižarskimi vitezi, ki so se sukali na konjih ob zvokih trobent. Moral bi biti tam in igrati na trobento, Cecilia je to vedela, in spet enkrat se mi je izmuznila nagrada, mi je ubežal cilj. Igral je William. Jaz sem pisal v senci – zanj.

»Povedal ti bom, kako se lahko maščuješ,« mi je zašepetal Soapes in se tistega dne izdal, kdo je v resnici: bonapartistični opat, že stoletja zaprt v tej ječi.

»Boš prišel od tod?« sem ga vprašal.

»If …« je že začel, potem pa umolknil. Z udarjanjem z žlico po zidu je v skrivnostni abecedi – zaupal mi je, da se je je naučil od Tritemija – začel prenašati sporočila nekomu v sosednji celici. Grofu Montsalvatu.

Minila so leta. Soapes ni nikoli prenehal udarjati po zidu. Zdaj vem, zaradi koga je to počel in s kakšnimi nameni. Prejemniku sporočil je bilo ime Noffo Dei. In tale Dei (zaradi katere skrivnostne kabale sta si priimka Dei in Dee tako podobna? Kdo je ovadil templjarje?), ki mu je dajal napotke Soapes, je ovadil Bacona. Kaj je rekel, sicer ne vem, toda pred dnevi so barona Verulama zaprli. Obtožili so ga sodomije, ker so trdili (zdrznem se ob misli, da je to morda res), da ti, Dark Lady, črna Devica druidov in templjarjev, nisi bila drugega, nisi drugega kot večni dvospolnik, stvaritev veščih rok, a čigavih, le čigavih? Zdaj, zdaj vem, da tvojega ljubimca, grofa Saint-Germaina! Toda kdo je Saint-Germain, če ni sam Bacon (le koliko stvari ve Soapes, ta skrivnostni templjar z mnogimi življenji …)?

Baron Verulama je prišel iz ječe in si z magijskimi veščinami znova pridobil naklonjenost monarha. Zdaj preživlja noči, mi je povedal William, ob Temzi, v Pilad’s Pubu, kjer se igra s tistim čudnim strojem, ki ga je zanj iznašel neki Italijan iz Nole. Tega je baron Verulama dal na grozljiv način sežgati v Rimu, potem ko ga je zvabil v London, da bi iz njega izvlekel skrivnost, astralno napravo, požiralko norih kroglic, ki jih lovi per infiniti et universi mondi med pobliskavanjem angelskih luči. Baron Verulama z opolzkimi sunki zmagoslavne Zveri suva z osramjem ob njeno ohišje, da bi ponazoril doživljaje nebesnih teles v bivališču dekanov in dojel zadnje skrivnosti svoje Magne Instauratio in naposled tudi samo skrivnost Nove Atlantide, ki jo je poimenoval Gottlieb’s, s čimer je parodiral sveti jezik manifestov, pripisanih Andreaeju … »Ah!« zavzdihnem (s’écria-t-il), zdaj že bistrega duha, vendar prepozno in zaman, medtem ko mi srce vidno utripa pod čipkami korzeta: zato mi je torej odvzel trobento, amulet, talisman, kozmično vez, ki bi lahko velevala demonom. Kakšne spletke bo koval v svoji Salomonovi hiši? Prepozno je že, si ponovim, dano mu je bilo že preveč moči.

Pravijo, da je Bacon umrl. Soapes mi zagotavlja, da to ni res. Nihče ni videl njegovega trupla. Živi pod lažnim imenom pri hessenskem deželnem grofu, že posvečen v najvišje skrivnosti in zato nesmrten, pripravljen nadaljevati svojo mračno bitko za zmagoslavje Načrta – v svojem imenu in pod svojim nadzorom.

Po tej domnevni smrti me je prišel obiskat William s svojim hinavskim nasmehom, ki ga rešetke niso mogle skriti pred mano. Vprašal me je, zakaj sem v sonetu 111 pisal o nekem barvarju, in mi citiral tisti verz: To what it works in, like the dyer’s hand …

»Nikoli nisem zapisal teh besed,« sem mu rekel. In to je bilo res … Očitno je, da jih je vstavil Bacon, preden je izginil, da bi poslal kak skrivnostni signal tistim, ki bodo pozneje na dvorih sprejemali Saint-Germaina kot strokovnjaka za barvila … Menim, da bo v prihodnosti skušal ljudi prepričati, da je on napisal Williamova dela. Kako postane vse jasno, ko to opazuješ iz teme ječe!

Where art thou, Muse, that thou forget’st so long? Počutim se utrujenega, bolnega. William pričakuje od mene nova besedila za svoje bedaste clowneries tam v Globu.

Soapes piše. Pogledam mu čez ramena. Piše neko nerazumljivo sporočilo: Riverrun, past Eve and Adam’s … Skrije list, me pogleda, vidi, da sem bolj bled od kake prikazni, iz oči mi bere smrt. Zašepeta mi: »Odpočij si. Ne skrbi. Jaz bom pisal zate.«

In to tudi počne, krinka krinke. Jaz počasi ugašam in on mi jemlje še zadnjo svetlobo – tisto teme.

74

Čeprav ima dobre namene, pa so njegov duh in njegove prerokbe očitna slepila demona … Ta so zmožna zaslepiti veliko radovednih ljudi in Cerkvi Boga Našega Gospoda povzročiti veliko škodo in škandal.

(Mnenje o Guillaumu Postelu, ki so ga

Ignaciju Lojolskemu poslali jezuitski bratje Salmeron,

Lhoost in Ugoletto 10. maja 1545.)

Belbo nama je ravnodušno povedal svoja sklepanja, ne da bi nama prebral te strani ali omenjal tisto, kar se je nanašalo nanj osebno. Pravzaprav naju je celo prepričal, da mu je Abulafija priskrbel kombinacije. Da je bil Bacon pisec rožnokrižarskih manifestov, sem že nekje zasledil, toda nekaj me je kljub temu osupnilo: da je bil Bacon vikont Saint Albansa.

Nekaj se mi je pletlo po glavi, nekaj, kar je bilo nadvse povezano z mojo diplomsko nalogo. Vso naslednjo noč sem zato brskal po svojih kartotekah.

»Gospoda,« sem naslednje jutro nekoliko slovesno rekel soudeležencema, »ni si nam treba izmišljati povezav. Te že so. Ko je sveti Bernard leta 1164 predlagal koncil v Troyesu, da bi na njem upravičil templjarje, je bil med tistimi, ki jim je bila zaupana njegova priprava, prior Saint Albansa, ki se je med drugim imenoval enako kot prvi angleški mučenec, blagovestnik britanskih otokov, rojen prav v Verulamu, fevdu rodbine Bacon. Sveti Alban je bil Kelt in nedvomno druid ter posvečenec tako kot sveti Bernard.«

»Je to vse?«

»Počakajta. Ta prior Saint Albansa je bil tudi opat Saint-Martin-des-Champs, opatije, ki so jo pozneje preuredili v Conservatoire des arts et métiers!«

Belbo je vzkliknil: »Zaboga!«

»Pa to še ni vse,« sem dodal. »Konservatorij so si zamislili kot poklon Baconu. 25. brumaira leta III je Konvent pooblastil svoj Comité d’Instruction Publique, naj natisne Baconova zbrana dela. 18. vendémiaira istega leta je ta Konvent izglasoval zakon, ki je zagotovil postavitev hiše umetnosti in obrti, ki naj bi povzela zamisel Salomonove hiše, o kateri govori Bacon v svoji Novi Atlantidi kot o kraju, na katerem naj bi bile nakopičene vse tehnične iznajdbe človeštva.«

»Ja, in?« je vprašal Diotallevi.

»V Konservatoriju je vendar Nihalo,« je pojasnil Belbo. Iz Diotallevijevega odziva sem razbral, da mu je Belbo povedal svoja razmišljanja o Foucaultovem nihalu.

»Počasi, počasi,« sem rekel. »Nihalo so vendar izumili in namestili v Konservatorij šele v devetnajstem stoletju. Za zdaj ga pustimo ob strani.«

»Pustimo ob strani?« se je začudil Belbo. »Ali še niste pogledali Hieroglifske monade Johna Deeja, tega talismana, ki naj bi zajemal vso modrost vesolja? Ali ni podoben nihalu?«

Monas Ierogliphicav Johann Valentin Andreae, Die Chymische Hochzeit Christiani Rosencreutz, Zetzner, Strasbourg, 1616, str. 5

»No, dobro,« sem privolil, »recimo, da lahko najdemo povezavo. Toda kako naj pridemo s Saint Albansa na Nihalo?«

To sem izvedel že čez nekaj dni.

»Torej, prior Saint Albansa je bil opat opatije Saint-Martin-des-Champs, ki je zato postala protempljarsko središče. Bacon je preko svojega fevda navezal posvečenske stike z druidi, privrženci svetega Albana. Zdaj pa poslušajta: medtem ko Bacon začenja svojo kariero v Angliji, v Franciji svojo končuje Guillaume Postel.«

(Opazil sem komajda zaznaven tik na Belbovem obrazu, spomnil sem se pogovora na Riccardovi razstavi: Postel mu je priklical v spomin tistega, ki mu je v mislih odvzel Lorenzo. A to je bil le bežen trenutek.)

»Postel se je učil hebrejščino in je skušal dokazati, da je ta jezik skupni temelj vsem jezikom, prevedel je Zohar in Bahir, imel stike s kabalisti, bil pobudnik načrta za svetovni mir, podobnega tistemu nemških rožnokrižarskih skupin, skušal je prepričati francoskega kralja v zavezništvo s sultanom, si ogledal Grčijo, Sirijo, Malo Azijo, se učil arabščino, skratka, ponovil itinerar Christiana Rosencreutza. In ne po naključju je podpisal nekaj spisov z imenom Rosispergius, torej tisti, ki škropi roso, oziroma v prenesem pomenu tisti, ki seje tolažbo. Pierre Gassendi v svoji knjigi Examen Philosophiae Fluddanae trdi, da ime Rosencreutz ne izhaja iz besede rosa, roža, temveč iz ros, rosa. V nekem svojem rokopisu govori o skrivnosti, ki jo je treba čuvati, dokler ne bodo nastopili pravi časi, in pravi: ‘Da biseri ne bi bili vrženi svinjam.’ Pa vesta, kje se še pojavi ta citat iz evangelijev? Na naslovnici Alkimistične poroke. Oče Marinus Mersenne v svoji ovadbi rožnokrižarja Fludda pravi, da je ta enakega kova kot tisti atheus magnus Guillaume Postel. Po drugi strani je videti, da sta se Dee in Postel srečala leta 1550, in morda takrat še nista vedela in nista mogla vedeti še naslednjih trideset let, da sta bila prav onadva velika mojstra Načrta, ki naj bi se sestala leta 1584. Tedaj pa je Postel začel razglašati – dobro me poslušajta –, da je francoski kralj, ker je neposredni potomec starejšega Noetovega sina in ker je Noe začetnik keltskega rodu in zato tudi civilizacije druidov, edini zakoniti pretendent na prestol kralja sveta. Natanko tako, kralja sveta iz Agartthe, toda to je izjavil Postel tri stoletja pred Saint-Yvesom d’Alveydre! Pustimo ob strani to, da se je zaljubil v staro baburo po imenu Joanna in jo imel za božansko Sophio, možak očitno ni imel vseh kolesc v glavi, in ne pozabimo na to, da je imel vplivne sovražnike, ki so ga označili za psa, nagnusno pošast, leglo vseh krivoverstev, obsedenega s celo legijo demonov. Inkvizicija pa ga navkljub škandalu z Joanno ni imela za krivoverca, temveč za amens, torej za malce trčenega. To pomeni, da si ga Cerkev ni upala uničiti, saj se je vedelo, da je bil glasnik neke precej močne skupine. Vam, Diotallevi, bi še omenil, da je Postel potoval tudi na Vzhod in je bil sodobnik Izaka Lurie, iz česar lahko pridete do takšnih sklepov, kakršnih hočete. No, leta 1564 (to je bilo leto, v katerem je Dee napisal knjigo Monas Ieroglyphica) se je Postel odpovedal svojim krivoverstvom in se umaknil … uganeta, kam? V opatijo Saint-Martin-des-Champs! Na kaj je čakal? Nedvomno na leto 1584.«

»Nedvomno,« je pritrdil Diotallevi.

Nadaljeval sem: »Se torej vsi strinjamo? Postel je bil veliki mojster francoskega jedra, ki je čakal na stike z angleško skupino. Toda umrl je leta 1581, tri leta pred srečanjem. Prvi sklep: leta 1584 pride do spodrsljaja zato, ker v pravem trenutku ni bilo tako bistrega uma, kakršen je bil Postel, ki bi bil zmožen dojeti zmešnjavo s koledarji. Drugi sklep: Saint-Martin je bil kraj, kjer so se templjarji že od nekdaj počutili kot doma in v katerem je našel zatočišče v svojem čakanju mož, ki mu je bilo zaupano tretje srečanje. Opatija Saint-Martin-des-Champs je bila refugium!«

»Vse se ujema kot pri kakšnem mozaiku.«

»Zdaj pa mi prisluhnita. Ko ni prišlo do tistega sestanka, je bil Bacon star šele triindvajset let. Toda leta 1621 je postal vikont Saint Albansa. Kaj je odkril med podedovano lastnino? Skrivnost. Prav tisto leto pa ga je nekdo obtožil korupcije, zaradi česar je nekaj časa preživel v ječi. Bacon se je dokopal do nečesa, kar je nekomu pognalo strah v kosti. Komu? Zagotovo je Bacon prav takrat dojel, da je treba imeti opatijo Saint-Martina pod nadzorom, in si je zato zamislil, da bi tam postavil svojo Salomonovo hišo, laboratorij, v katerem bi lahko s poizkusi razkril skrivnost.«

»Toda kaj bi lahko našli,« je vprašal Diotallevi, »kar bi povezalo Baconove dediče z revolucionarnimi skupinami s konca osemnajstega stoletja?«

»Nemara prostozidarstvo?« je vprašal Belbo.

»Odlična zamisel. Pravzaprav nam je to namignil že Agliè tistega večera na gradu.«

»Treba bi bilo obnoviti dogodke. Kaj natanko se je takrat dogajalo v tistih krogih?«

75

Večnemu snu … ne ubeži potemtakem nihče razen tistih, ki so že v življenju znali usmeriti svojo zavest proti višjim ravnem. Posvečenci, adepti stojijo na robu takšne poti. S tem ko se spomnijo, ko dosežejo anamnezo po Plutarhovem izrazoslovju, se osvobodijo, gredo dalje brez obvez, okronani slavijo »misterije« in vidijo na Zemlji množico tistih, ki niso posvečenci in niso »čisti«, stlačene skupaj, kako drug drugega potiskajo v blato in temo.

(Julius Evola, La tradizione ermetica, Edizioni Mediterranee, Rim, 1971, str. 111)

Dokaj samozavestno sem se ponudil za hitro in natančno raziskavo. Da tega le ne bi storil. Znašel sem se v pravem pragozdu knjig, od zgodovinskih razprav do hermetičnih čenč, ne da bi mi uspelo zlahka razločiti resnične podatke od izmišljenih. En teden sem delal kot robot in naposled sem se odločil, da bom sestavil skoraj nerazumljiv seznam verskih ločin, lož, skrivnih združenj. Ko sem odkrival znamenita imena, ki jih nisem pričakoval v takšni družbi, in kronološka ujemanja, ki so se mi zdela dovolj nenavadna, da sem jih zapisal, me je sem ter tja spreletel srh. Nato sem spisek pokazal svojima soudeležencema.

1645 London: Elias Ashmole ustanovi Invisible College, ki ga navdihuje rožnokrižarstvo.

1662 Iz Invisible Collegea nastane Royal Society in iz Royal Society – to že vsi vedo – prostozidarstvo.

1666 Pariz: Académie des Sciences.

1707 Rodi se Claude-Louis de Saint-Germain, če se je v resnici kdaj rodil.

1717 Ustanovitev Velike londonske lože.

1721 James Anderson sestavi »ustavo« angleškega prostozidarstva. V Londonu posvečeni Peter Veliki zasnuje ložo v Rusiji.

1730 Barona Montesquieuja posvetijo na njegovi poti skozi London.

1737 Vitez Ramsay v svoji knjigi Discours trdi, da je prostozidarstvo templjarskega izvora. Začetek »škotskega« oziroma novotempljarskega obreda, ki je odtlej v nenehnem spopadu z Veliko londonsko ložo.

1738 Friderik II. Veliki, takrat še prestolonaslednik Prusije, je posvečen. Postal bo zaščitnik enciklopedistov.

1740 V Franciji se približno tega leta pojavi več lož: Ecossais Fidèles iz Toulousa, Souverain Conseil Sublime, Mère Loge Ecossaise du Grand Globe Français, Collège des Sublimes Princes du Royal Secret iz Bordeauxa, Cour des Souverains Commandeurs du Temple iz Carcassonna, Philadelphes iz Narbonna, Chapitre des Rose-Croix iz Montpelliera, Sublimes Elus de la Vérité …

1743 Prvi javni nastop grofa Saint-Germaina. V Lionu nastane stopnja vitez kadoš (chevalier kadosch) z nalogo maščevanja templjarjev.

1753 Jean-Baptiste Willermoz ustanovi ložo La Parfaite Amitié.

1754 Martínez Pasqualis ustanovi Tempelj Elus Cohen (ali pa nemara leta 1760).

1756 Baron Karl Gotthelf von Hund und Altengrotkau ustanovi templjarsko striktno observanco. Nekateri pravijo, da mu je navdih zanjo dal pruski vladar Friderik II. Veliki. V njej prvič govorijo o neznanih predstojnikih (superior ignotus). Nekateri navajajo, da sta neznana predstojnika Friderik in Voltaire.

1758 Grof Saint-Germain pride v Pariz in se ponudi kralju kot kemik, strokovnjak za barvila. Je pogost gost salona madame Pompadour.

1759 Izoblikoval se je Souverain Conseil des Empereurs d’Orient et d’Occident, ki naj bi tri leta pozneje sestavil Constitutions et Règlement de Bordeaux, iz česar naj bi izviral Stari in sprejeti škotski obred (ki pa se uradno ne pojavi pred letom 1801). Značilno za škotski obred bo množenje števila stopenj vse do triintridesetih.

1760 Grof Saint-Germain je na dvoumni diplomatski misiji na Nizozemskem. Od tam mora zbežati, v Londonu ga zaprejo, pa tudi kmalu izpustijo. Dom Antoine-Joseph Pernety ustanovi Illuminés d’Avignon. Martinez Pasqualis osnuje Chevaliers Maçons Elus de l’Univers.

1762 Grof Saint-Germain je v Rusiji.

1763 Giacomo Casanova sreča grofa Saint-Germaina v Belgiji. Izdaja se za grofa Surmonta in spremeni navaden kovanec v zlato.

Jean-Baptiste Willermoz ustanovi Souverain Chapitre des Chevaliers de l’Aigle Noire Rose-Croix.

1768 Willermoz se pridruži Pasqualisovemu Elus Cohenu. V Jeruzalemu natisnejo apokrif Les plus secrets mystères des hauts grades de la maçonnerie devoilée, ou le vrai Rose-Croix: v njem piše, da je sedež rožnokrižarske lože na vrhu gore Heredon, ki leži šestdeset milj od Edinburga. Martinez Pasqualis se sreča z grofom Louis-Claudom de Saint-Martin, ki je pozneje postal znan kot Philosophe Inconnu. Dom Antoine-Joseph Pernety postane knjižničar pruskega kralja.

1771 Vojvoda Chartresa, pozneje znan kot Philippe-Egalité, postane veliki mojster Grand Orienta (pozneje se preimenuje v Grand Orient de France) in skuša združiti vse lože. Temu se upirajo lože škotskega obreda.

1772 Martinez Pasqualis odpotuje v Santo Domingo.

Jean-Baptiste Willermoz in grof Saint-Martin ustanovita Tribunal Souverain, ki postane pozneje Grande Loge Ecossaise.

1774 Grof Saint-Martin se umakne, da bi lahko postal Philosophe Inconnu. Neki pooblaščenec Templjarske striktne observance sklepa sporazum z Willermozom. Izid tega je ustanovitev Škotskega direktorata province Auvergne, iz katerega nastane pozneje Rektificiran škotski obred.

1776 Grof Saint-Germain se pod imenom grof Welldone pojavi v Potsdamu in predstavi Frideriku II. velike kemične projekte.

Nastane Société des Philathètes z nalogo, da bi združila vse hermetike.

Nastane loža Neuf Soeurs, h kateri pristopijo Guillotin Cabanis, Voltaire in Benjamin Franklin. Adam Weishaupt ustanovi Illuminatenorden v Ingolstadtu. Posvetil naj bi ga danski trgovec Franz Kölmer, ko se je ta vračal iz Egipta, in je bil najverjetneje skrivnostni Altotas, Cagliostrov učitelj.

1778 Grof Saint-Germain se v Berlinu sreča z Domom Pernetyjem. Jean-Baptiste Willermoz ustanovi l’Ordre des Chevaliers Bienfaisants de la Cité Sainte. Templjarska striktna observanca in Grand Orient se sporazumeta, da bosta sprejela Rektificiran škotski obred.

1782 Velik simpozij vseh posvečenskih lož v Wilhemsbadu.

1783 Markiz Thomé ustanovi Swedenborški obred.

1784 Grof Saint-Germain domnevno umre na gradu Gottorp v Schleswigu pri deželnem grofu Carlu von Hessen-Kasslu, ko je zanj dokončeval tovarno barvil.

1785 Grof Alessandro Cagliostro ustanovi Memfiški obred, ki pozneje postane Stari in prvobitni obred Memfis-Mizraima. Ta poviša število visokih stopenj na devetdeset.

Izbruh škandala z diamantno ogrlico kraljice Marije-Antoanete, ki ga je domnevno izvedel grof Cagliostro. Dumas ga opiše kot prostozidarsko zaroto za diskreditacijo monarhije.

Prepoved delovanja in preganjanje članov bavarskega reda iluminatov zaradi suma kovanja revolucionarnih zarot.

1786 Grofa Honoréja Gabriela Riquettija Mirabeauja v Berlinu posvetijo bavarski iluminati. V Londonu se pojavi rožnokrižarski manifest, ki ga pripisujejo grofu Alessandru Cagliostru. Grof Mirabeau napiše pismo grofu Cagliostru in Johannu Casparju Lavaterju.

1787 V Franciji je približno sedemsto lož. Adam Weishaupt izda knjigo Nachtrag, v kateri opisuje sestavo skrivne organizacije, kjer vsak privrženec lahko pozna le svojega neposrednega nadrejenega.

1789 Začne se francoska revolucija. Kriza francoskih lož.

1794 Deputat opat Grégorie 8. vendémiaira predstavi Konventu projekt za Conservatoire des arts et métiers. Svet petstotih ga leta 1799 namesti v nekdanji samostan Saint-Martin-des-Champs.

Vojvoda Braunschweiški pozove lože, naj se prostovoljno razpustijo, ker jih je neka strupena subverzivna ločina že vse izpridila.

1798 V Rimu zaprejo grofa Cagliostra.

1801 V Charlestonu v Južni Karolini razglasijo uradno ustanovitev Starega in sprejetega škotskega obreda, ki ima triintrideset stopenj.

1824 Dokument z dunajskega dvora ovaja francoski vladi skrivne združbe, kot so Absolutni, Neodvisni, Alta Vendita Carbonara.

1835 Kabalist Oetinger trdi, da je v Parizu srečal grofa Saint-Germaina.

1846 Dunajski pisatelj Franz Graffer objavi pripoved o srečanju njegovega brata z grofom Saint-Germainom v letih od 1788 do 1790. Grof Saint-Germain je obiskovalca sprejel med listanjem po neki Paracelsusovi knjigi.

1865 Ustanovitev Societas Rosicruciana v Angliji (po drugih virih leta 1860 ali pa 1867). Pridruži se ji Edgar Bulwer-Lytton, avtor rožnokrižarskega romana Zanoni.

1868 Mihail Bakunin ustanovi Mednarodno zvezo socialistične demokracije, ki naj bi jo po trditvah nekaterih navdihnili bavarski iluminati.

1875 Helena Petrovna Blavatsky skupaj s Henryjem Steelom Olcottom v Londonu ustanovi Teozofsko združbo. Dve leti pozneje izide njena knjiga Isis Unveiled.

Baron Spedalieri samega sebe razglasi za člana Velike lože samotnih bratov z Gore, za razsvetljenega brata Starega in obnovljenega reda manihejcev in za visokega razsvetljenca martinistov.

1877 Madame Blavatsky govori o teozofski vlogi grofa Saint-Germaina. Med njegovimi inkarnacijami so Roger in Francis Bacon, Christian Rosencreutz, Proklos in sveti Alban.

Grand Orient de France razveljavi rotitev k velikemu arhitektu vesolja in razglasi absolutno svobodo zavesti. Prekine vse stike z Grand Lodge of England in postane strogo laična in radikalno-liberalna.

1879 Ustanovitev Societas Rosicruciana v Združenih državah Amerike.

1880 Začetek dejavnosti Saint-Yvesa d’Alveydre.

Leopold Engel iz Dresdna reorganizira bavarske iluminate.

1884 Papež Leon XIII. v encikliki Humanum Genus obsodi prostozidarstvo. Katoličani ga zapuščajo, racionalisti trumoma drvijo vanj.

1888 Stanislas de Guaita ustanovi v Franciji l’Ordre Kabbalistique de la Rose-Croix.

V Angliji ustanovijo Hermetic Order of the Golden Dawn. Ima enajst stopenj od neophyta do ipsissimusa. Njegov ‘imperator’ je Samuel McGregor Mathers, ki se je poročil z Moino, sestro francoskega filozofa Henrija Bergsona.

1890 Joséphin Péladan zapusti Stanislasa de Guaito in ustanovi l’Ordre de la Rose+Croix Catholique du Temple et du Graal in se razglasi za Sâr Merodaka. Spor med rožnimi križarji Guaitovega reda in tistimi Péladanovega so pozneje poimenovali vojna dveh rož.

1891 Doktor Gérard Encausse, imenovan Papus, izda knjigo Traité Méthodique de Science Occulte.

1898 Aleisterja Crowleyja posvetijo v Golden Dawnu. Pozneje ustanovi svoj red Order of Thelema.

1905 Papus v Peterburgu napove ruskemu carju oktobrsko revolucijo.

1907 Iz Golden Dawna nastane Stella Matutina, ki se ji pridruži William Butler Yeats.

1909 V Združenih državah Amerike Harvey Spencer Lewis »obudi« Anticus Mysticus Ordo Rosae Crucis in leta 1916 v nekem hotelu uspešno izvede pretvorbo koščka cinka v zlato.

Max Heindel ustanovi Rosicrucian Fellowship. Temu sledi ustanovitev redov Lectorium Rosicrucianum, Les Frères Aînés de la Rose-Croix, Fraternitas Hermetica, Templum Rosae-Crucis ob nenatančno določenih datumih.

1912 Annie Besant, učenka madame Blavatsky, ustanovi v Londonu Order of the Temple of the Rose-Cross.

1918 V Nemčiji ustanovijo Thule-Gesellschaft.

1936 V Franciji ustanovijo Grand Prieuré des Gaules. Enrico Contardi-Rhodio v svoji knjigi Cahiers de la fraternité polaire govori o obisku grofa Saint-Germaina.

»Kaj vse to pomeni?« je vprašal Diotallevi.

»Tega ne sprašujta mene. Sta hotela podatke? Tule so. Drugega ne vem.«

»Morali bomo vprašati Aglièja. Stavim, da tudi on ne pozna vseh teh združb.«

»Hočeta v resnici staviti? Te reči so vendar njegov kruh. Kljub temu pa bi lahko preverili njegovo znanje. Seznamu dodajmo kakšno ločino, ki ne obstaja in je bila ustanovljena pred kratkim.«

Spomnil sem se na čudno De Angelisovo vprašanje, ali sem kdaj slišal za Tres. In sem rekel: »Tres.«

»Kaj pa je to?« je vprašal Belbo.

»Če je akrostih, mu mora pripadati besedilo,« je rekel Diotallevi, »saj drugače moji rabini ne bi mogli izvajati notarikona. Pa poglejmo … Templi Resurgentes Equites Synarchici. Kako se vama zdi?«

Ime nama je bilo všeč in zapisal sem ga na konec seznama.

»Pri vseh teh združbah si ni bilo lahko izmisliti še eno,« je rekel Diotallevi v nenadnem navalu nečimrnosti.

76

Če bi hoteli s preprosto besedo opisati prevladujoči značaj francoskega prostozidarstva osemnajstega stoletja, bi bila primerna samo ena: diletantstvo.

(René Le Forestier, La Franc-Maçonnerie

Templière et Occultiste, Aubier, Pariz, 1970, 2)

Naslednji večer smo Aglièja povabili k Piladeju. Čeprav so se novi gostje vrnili k modi suknjičev in kravat, je navzočnost našega gosta v kredasto belo črtasti modri obleki in brezmadežni srajci, s kravato, pripeto z zlato zaponko, pritegnila nekaj zvedavih pogledov. Na srečo je bil Pilade ob šestih zvečer še dokaj prazen.

Agliè je zmedel Piladeja, saj si je naročil konjak znane znamke. Kajpak ga je Pilade imel, toda sameval je, nemara že leta, na polici za pocinkanim točilnim pultom.

Agliè je govoril in opazoval pijačo, obrnjeno proti svetlobi, grel jo je z rokami, pri tem pa razkazoval zlata manšetna gumba, izdelana v nekem rahlo egipčanskem slogu.

Pokazali smo mu seznam in mu povedali, da smo ga sestavili iz tipkopisov diabolikov.

»Da so bili templjarji povezani z zgodnjimi ložami mojstrov zidarjev, ki so nastale med gradnjo Salomonovega templja, drži kot pribito. Prav tako je res, da se odtlej njihovi člani sklicujejo na žrtvovanje Hirama, arhitekta templja, ki je bil skrivnostno umorjen, in so se zaobljubili k maščevanju. Po preganjanju je zagotovo veliko vitezov Templja pristopilo k tem bratstvom rokodelcev in združilo mit o maščevanju Hirama s tistim o maščevanju Jakoba Molayjskega. V Londonu so v osemnajstem stoletju obstajale lože pravih zidarjev, tako imenovane operativne lože, toda postopoma so zdolgočaseni, a zelo ugledni gentlemani, ki so jih pritegnili njihovi tradicionalni obredi, kar tekmovali za članstvo v njih. Tako se je operativno prostozidarstvo, zgodovina pravih prostozidarjev, spremenilo v spekulativno prostozidarstvo, v zgodovino simboličnih zidarjev. V tem ozračju je John Theophilus Desaguliers, popularizator Newtona, vplival na protestantskega pastorja Jamesa Andersona, da je napisal Constitutions za deistično usmerjeno ložo Zidarskih bratov in začel govoriti o zidarskih bratstvih kot o združenjih, ki segajo v obdobje izpred štirih tisočev let h graditeljem Salomonovega templja. To so tudi vzroki za prostozidarsko maškarado s predpasnikom, kotnikom in kladivom. A nemara je prostozidarstvo prav zaradi tega postalo modno in je z rodoslovnimi debli, ki jih je dajalo slutiti, privlačilo plemiče, še bolj pa je bilo všeč meščanskemu sloju, ki ne le, da se je v njih lahko zbiral enakovredno s plemiči, temveč mu je bilo celo dovoljeno nositi kratek gala meč. To je bila beda porajajočega se sveta moderne dobe: plemiči so potrebovali kroge, v katerih bi navezovali stike z novimi proizvajalci kapitala, tile pa so – to si lahko mislimo – iskali poplemenitenje.«

»Vendar so templjarji vstopili v igro pozneje.«

»Vitez Andrew Ramsay je bil tisti, ki je navezal neposredne stike s templjarji, vendar o njem raje ne bi govoril. Domnevam, da so ga k temu spodbudili jezuiti. Iz njegovega pridiganja je nastalo škotsko krilo prostozidarstva.«

»V kakšnem pomenu škotsko?«

»Škotski obred je francosko-nemška iznajdba. Londonsko prostozidarstvo je določilo tri stopnje: vajenec, sodelavec in mojster. Škotsko prostozidarstvo pa je povečalo število stopenj, saj je povečanje množenje števila ravni posvetitve in skrivnosti … Francozi, ki so nečimrni že po naravi, so za tem kar ponoreli …«

»Toda kakšna skrivnost je to bila?«

»Kajpak, da nobena. Če bi skrivnost bila – oziroma če bi jo oni poznali –, bi njena zapletenost upravičila veliko število stopenj posvetitve. Ramsay pa je povečal število stopenj, da bi drugi verjeli, da pozna neko skrivnost. Lahko si predstavljamo vznemirjenje marljivih trgovcev, ki so naposled le lahko postali vitezi maščevanja …«

Agliè je bil radodaren s prostozidarskimi čenčami. Ko je govoril, je po svoji navadi postopoma prešel na prvoosebno obujanje spominov. »V tistih časih so v Franciji že pisali couplets o novi modi Frimaçons, število lož se je večalo in po njih so krožili monsinjorji, fratri, markizi in lastniki trgovin, člani kraljevske družine pa so postali veliki mojstri. V novotempljarske lože striktne observance tistega oporečnega barona von Hunda und Altengrotkaua so vstopili Goethe, Lessing, Mozart, Voltaire, nastajale so lože v vojaških krogih, v regimentih so kovali zarote za maščevanje Hirama in razpravljali o skorajšnji revoluciji. Za druge pa je bilo prostozidarstvo société de plaisir, nekakšen klub, statusni simbol. Tam si lahko srečal vse pomalem, Cagliostra, Mesmerja, Casanovo, barona d’Holbacha, d’Alemberta … Enciklopediste in alkimiste, libertince in hermetike. To je prišlo do izraza, ko je izbruhnila revolucija in so se člani iste lože znašli na nasprotnih straneh. Takrat je veliko bratstvo najverjetneje za vedno zapadlo v krizo …«

»Ali ni bilo nasprotja med Velikim Orientom in Škotsko ložo?«

»Le besedno. Na primer: v ložo Neuf Seurs je vstopil Benjamin Franklin, ki je kajpada meril na njeno laično preobrazbo – njega je zanimala samo podpora ameriški revoluciji … Toda obenem je bil med velikimi mojstri grof Millyjski, ki je iskal eliksir dolgega življenja. Ker je bil bedak, se je med svojimi poskusi zastrupil in umrl. Po drugi strani pomislite na Cagliostra: izmišljal si je egiščanske obrede, obenem pa je bil vpleten v afero s kraljičino diamantno ogrlico, torej v škandal, ki so ga zasnovali novi vodilni meščanski razredi, da bi diskreditirali Ancien Régime. Ali razumete: pri tem je imel poleg svoje prste tudi Cagliostro. Skušajte si predstavljati, s kakšnimi ljudmi je bilo treba takrat shajati …«

»Moralo je biti res težko,« je rekel Belbo razumevajoče.

»Toda kdo so bili tisti baroni von Hundi,« sem vprašal, »ki so iskali neznane predstojnike ...«

»Med meščansko farso z diamantno ogrlico so se pojavile skupine s popolnoma drugačnimi nameni, ki so se enačile s prostozidarskimi ložami, da bi si pridobile privržence, njihovi cilji pa so bili bolj posvečenski. Toda v tistem trenutku so začeli razpravljati o neznanih predstojnikih. Baron von Hund pa žal ni bil resen človek. Na začetku je prepričeval adepte, da so neznani predstojniki Stuarti, nato pa je določil, da mora red odkupiti izvorno lastnino templjarjev, in začel je grabiti denarna sredstva na vseh koncih in krajih. Ker jih ni zbral dovolj, je padel v roke Johannu Augustu Starcku, ki je trdil, da so mu skrivnost izdelave zlata razkrili resnični neznani predstojniki, ki naj bi bili v Peterburgu. K baronu von Hundu in Starcku so prihiteli teozofi, pogrošni alkimisti, rožni križarji trenutne mode in vsi skupaj so za velikega mojstra izbrali nadvse poštenega gentlemana, vojvodo Ferdinanda Braunschweiškega. Ta je pri priči dojel, da se je znašel v slabi druščini. Neki drug član striktne observance, deželni grof Carl von Hessen-Kassel, je poklical k sebi grofa Saint-Germaina, ker je mislil, da bi mu lahko izdeloval zlato, ta gentleman pa povabila ni smel zavrniti, saj je bilo v tistih časih treba ustreči muham oblastnikov. Vrhu tega je ta deželni grof zase mislil, da je sveti Peter. Zagotavljam vam, da je nekoč Johann Caspar Lavater, ki je bil gost deželnega grofa, moral uprizoriti sceno vojvodinji Devonshira, ker se je imela za Marijo Magdaleno …«

»Kaj pa tista Willermoz in Martinez Pasqualis, ki sta ustanavljala ločine kar po tekočem traku …«

»Pasqualis je bil pustolovec. V svoji skrivni sobici je opravljal teurgična zaklinjanja in prikazovali so se mu angelski duhovi v obliki svetlečih se sledi in hieroglifskih znamenj. Willermoz ga je vzel resno, ker je bil sicer pošten, a naiven zanesenjak. Navduševala ga je alkimija, razmišljal je o velikem delu, ki bi se mu morali izbranci posvetiti, da bi našli stično točko šestih plemenitih kovin s preučevanjem mer, zajetih v šestih črkah prvega imena Boga, ki ga je Salomon razkril svojim izbrancem.«

»In potem?«

»Willermoz je zasnoval veliko obedienc, obenem pa pristopil k precej ložam, kakor je bilo takrat v navadi, v nenehnem iskanju nekega končnega razodetja, saj se je bal, da se vedno skriva nekje drugje – in to se v resnici dogaja – pravzaprav je to morda edina resnica … Tako se je pridružil tudi Pasqualisovemu Elusu Cohenu. Toda leta 1772 je Pasqualis izginil, odplul je čez morje v Santo Domingo in pustil vse v zraku. Zakaj je mrknil? Domnevam, da je izvedel kako skrivnost, ki je ni hotel deliti z drugimi. Kakorkoli že, mir njegovi duši, izginil je na tisti celini, skrivnostno, kakor si je tudi zaslužil …«

»Kaj pa Willermoz?«

»V tistih letih so bili vsi pretreseni zaradi smrti Swedenborga, moža, ki bi lahko marsičesa naučil oboleli Zahod, če bi mu ta prisluhnil, toda stoletje se je že nagibalo v revolucionarno norost, da bi ustreglo ambicijam tretjega stana … No, prav v tistih letih je Willermoz slišal govoriti o von Hundovi templjarski striktni observanci, ki ga je prevzela. Bilo mu je rečeno, da nekdo, ki se razglaša za templjarja na primer s tem, da utemelji javno združenje, ni pravi templjar, toda osemnajsto stoletje je bilo obdobje velike lahkovernosti. Willermoz je skupaj z baronom von Hundom spletel različna zavezništva, ki so omenjena na vašem spisku, vse dokler von Hunda niso razkrinkali – hočem reči spoznali, da je bil eden tistih pridaničev, ki zbežijo skupaj z blagajno – in ga je vojvoda Braunschweiški izključil iz organizacije.«

Agliè je še enkrat bežno preletel naš spisek: »Ah, ja, Weishaupt, nanj sem čisto pozabil. Bavarski iluminati so na začetku s takšnim imenom pritegnili veliko velikodušnih umov. Toda tale Weishaupt je bil anarhist, danes bi rekli, da je bil komunist, in ko bi vi vedeli, o čem vse se jim je v tistih krogih bledlo – o državnih udarih, odstavljanju vladarjev, pokolih … Vedite, da sem zelo občudoval Weishaupta, pa ne zaradi njegovih zamisli, temveč zaradi njegove zelo bistroumne zamisli o tem, kako naj bi delovalo skrivno združenje. Lahko imaš namreč krasne organizacijske zamisli, obenem pa dokaj nejasne smotre. Skratka, vojvoda Braunschweiški se je moral spopasti z zmešnjavo, ki jo je za sabo pustil baron von Hund und Altengrotkau, in je dojel, da se v nemškem prostozidarskem vesolju spopadajo že najmanj tri usmeritve: ezoterično okultistična smer, v kateri je bilo tudi nekaj rožnih križarjev, racionalistično razsvetljenska smer in anarhistično-revolucionarna smer bavarskih iluminatov. Tako je tedaj različnim redovom in obredom predlagal, da bi se sestali v Wilhelmsbadu na ‘konvenciji’, kakor so temu pravili takrat, recimo državnih stanov. Odgovoriti je bilo treba na naslednja vprašanja: ali red v resnici izhaja iz neke starodavne združbe, in če je to res, iz katere? Ali v resnici obstajajo neznani predstojniki, čuvarji pradavnega izročila, in če so, kdo so? Kateri so resnični cilji reda? Je njegov končni cilj obnova templjarskega reda? In tako naprej, z vprašanjem vred, ali bi se red moral ukvarjati z okultnimi vedami. Willermoz se mu navdušeno pridruži, saj bi končno lahko dobil odgovore na vprašanja, ki si jih je iskreno postavljal že vse življenje … Tu pa pride do primera de Maistre.«

»Katerega de Maistra?« sem vprašal. »Josepha ali Xavierja?«

»Josepha.«

»Reakcionarja?«

»No, če je že bil reakcionar, ni bil dovolj reakcionaren. Bil je nenavaden človek. Imejte v mislih, da je ta podpornik Katoliške cerkve prav v času, ko so prvi pontefiki začeli izdajati bule proti prostozidarstvu, postal pod imenom Josephus a Floribus član neke lože. Pravzaprav se je približal prostozidarstvu, ko je leta 1773 papež v nekem breve obsodil jezuite. Kajpak se je de Maistre približal ložam škotskega tipa – to je jasno, saj ni bil kak meščanski iluminist oziroma razsvetljenec, temveč iluminat – pri tem morate biti pozorni na takšne razlike, saj Italijani imenujejo iluministe jakobince, v drugih deželah pa z istim imenom imenujejo privržence izročila – to je nenavadna zmeda.«

Srkal je svoj konjak, iz cigaretnice, ki je bila iz skoraj bele kovine, je potegnil nenavadne cigarillos (»Pripravlja mi jih moj prodajalec tobaka iz Londona,« je pojasnil, »tako kot cigare, ki ste jih videli pri meni doma, prosim, izvrstni so …«) in govoril s pogledom, izgubljenim v spominih.

»De Maistre … Mož uglajenega vedenja, poslušati ga je bil duhovni užitek. In pridobil si je veliko avtoriteto v posvečenskih krogih. Pa vendarle v Wilhelmsbadu ni izpolnil pričakovanj vseh. Vojvodi je poslal pismo, v katerem je odločno zanikal templjarsko usmeritev, neznane predstojnike in uporabnost ezoteričnih ved. Vse to je zavrnil zaradi zvestobe Katoliški cerkvi, a z utemeljitvami kakega meščanskega enciklopedista. Ko je vojvoda pismo prebral v krogu najožjih sodelavcev, mu ni mogel nihče verjeti. De Maistre je zdaj trdil, da je cilj reda samo vnovična obuditev duhovnosti in da je namen ceremonialov in obredja zgolj obdržati budnega mističnega duha. Hvalil je vse nove prostozidarske simbole, obenem pa trdil, da podoba, ki predstavlja marsikaj, ne predstavlja več ničesar. To pa je – oprostite mi – v nasprotju s hermetičnim izročilom, ker je simbol toliko bolj poln, razodeten in močan, kolikor bolj je dvoumen in zmuzljiv, saj kaj bi se drugače zgodilo s Hermesom, bogom tisočerih obrazov? Glede templjarjev pa je de Maistre rekel, da je red Templja ustvarila lakomnost in ga je ta tudi uničila, in to je vse. Savojec pač ni mogel pozabiti, da je bil red uničen s papeževim privoljenjem. Katoliškim legitimistom nikoli ne moreš zaupati, in to ne glede na to, kako goreča je njihova hermetična vokacija. Tudi njegov odgovor na vprašanje v zvezi z neznanimi predstojniki je bil smešen: ni jih, dokaz za to pa je, da jih ne poznamo. Oporekali so mu, da je razumljivo, da jih ne poznamo, saj drugače ne bi bili neznani. Se vam zdi njegovo razmišljanje pravilno? Nenavadno je, kako tak vernik ni imel nobenega občutka za skrivnost. Po vsem tem je de Maistre pripisal v pismu še končni apel: vrnimo se k evangelijem in opustimo memfiške norosti. Nič drugega ni storil kot vnovič predlagal tisočletno usmeritev Cerkve. Lahko si predstavljate, v kakšnem ozračju je potekalo srečanje v Wilhelmsbadu. Z odpadništvom takšne avtoritete, kakršna je bil de Maistre, je bil Willermoz v manjšini in je lahko prišlo kvečjemu do kompromisa. Obdržali so templjarski obred, preložili so vsako sklepanje glede izvorov, skratka, konvencija je bila neuspešna. Tedaj je škotska veja izgubila svojo priložnost: če bi vse skupaj drugače potekalo, bi bila zgodovina stoletja, ki se je kazalo na obzorju, nemara drugačna.«

»In kaj je bilo potem?« sem vprašal. »Niso ničesar več pokrpali?«

»Ah, kaj pa naj bi še pokrpali, če uporabim vaš izraz … Tri leta pozneje je neki Lanze, evangeličanski pridigar, ki se je pridružil bavarskim iluminatom, umrl, ker ga je zadela strela v gozdu. Pri njem so našli navodila reda, zaradi česar je posredovala bavarska vlada, izvedeli so, da Weishaupt snuje zaroto proti vladi, in red so naslednje leto prepovedali. Pa ne le to: objavili so tudi Weishauptove zapiske z domnevnimi načrti iluminatov, ki so za celo stoletje spravili na slab glas francosko in nemško novotempljarstvo … Upoštevajte, da so bili Weishauptovi iluminati bržkone na strani jakobinskega prostozidarstva in so se vtihotapili med novotempljarje, da bi jih uničili. Ni bilo naključje, da je ta zlohotna svojat pritegnila na svojo stran grofa Mirabeauja, glasnika revolucije. Vam povem nekaj zaupnega?«

»Prosim, dajte.«

»Osebe, kot sem jaz, torej takšne, ki jih zanima vnovično spletanje niti nekega izgubljenega izročila, zmede tak dogodek, kakršen je bil Wilhelmsbad. Nekateri so uganili, vendar so o tem molčali, drugi so vedeli, pa so lagali. Pozneje je bilo prepozno, najprej metež revolucije, nato zmešnjava okultizma devetnajstega stoletja … Le oglejte si vaš seznam: ljudsko slavje sleparstva in lahkovernosti, metanja polen pod noge, medsebojnih izobčenj, skrivnosti, o katerih čivkajo že vrabci na strehah. Teater okultizma.«

»Menite, da okultisti niso vredni kakšnega posebnega zaupanja?« je vprašal Belbo.

»Treba je znati razlikovati med okultizmom in ezoterizmom. Ezoterizem je iskanje znanja, ki se prenaša le preko simbolov, zapečatenih za neposvečene. Okultizem, ki se je razširil v devetnajstem stoletju, pa je vrh ledene gore, tisto nekaj malega, kar je vidnega od ezoterične skrivnosti. Templjarji so bili posvečenci, saj so – ko so bili podvrženi mučenjem – raje umrli, kot da bi izdali svojo skrivnost. Moč, s katero so jo prikrili, je tista, zaradi katere smo lahko prepričani o njihovi posvetitvi, in prevzame nas hrepenenje po tem, kar so vedeli. Okultist pa je postavljač, in kakor je rekel Joséphin Péladan, razkrita posvečenska skrivnost nima nobenega pomena več. Žal pa Péladan ni bil posvečenec, temveč okultist. Devetnajsto stoletje je bilo stoletje ovaduštva. Vsi so hiteli razkrivati skrivnosti magije, teurgije, kabale, tarot kart. In nemara so vanje celo verjeli.«

Agliè je še naprej pregledoval naš spisek in pri tem občasno pomilovalno zavzdihnil: »Helena Petrovna. V svojem bistvu je bila izjemna ženska, vendar ni povedala ničesar, kar ne bi pisalo že na vseh zidovih … De Guaita, zasvojeni biblioman. Papus: ta je pa bil …« Nato se je nenadoma ustavil: »Tres … Od kod je pa tole? Iz katerega tipkopisa?«

Bravo, sem pomislil, opazil je vstavek. Bili smo nedoločni. »Ah, veste, spisek smo sestavili tako, da smo listali po raznih besedilih, ki smo jih večinoma že poslali nazaj njihovim piscem, saj so bila pravi zmazki. Belbo, se vi morda spomnite, od kod smo vzeli tale Tres?«

»Ne spomnim se. Pa ti, Diotallevi?«

»Ah, to je bilo že pred dnevi … Je pomembno?«

»Ne ni, sploh ne,« nam je zagotovil Agliè. »Le da za to združbo še nikoli nisem slišal. Res ne veste, kdo jo je navedel?«

Bilo nam je zelo žal, vendar se nismo mogli spomniti.

Agliè je izvlekel uro iz telovnika. »O moj bog, saj imam vendar še en sestanek. Gospodje, oprostite mi, toda moram vas zapustiti.«

Odšel je, mi pa smo ostali in se pogovarjali naprej.

»Zdaj je že vse jasno. Angleži so prišli na dan s prostozidarskim predlogom, da bi vse posvečence Evrope zbrali okrog Baconovega načrta.«

»Toda ta načrt je uspel le na pol: zamisel baconistov je tako privlačna, da botruje nasprotnim izidom od pričakovanih. Tako imenovana škotska usmeritev vidi v novi konvenciji možnost za vnovično vzpostavitev nasledstva in naveže stike z nemškimi templjarji.«

»Aglièju se je zgodba zdela nedoumljiva. To je jasno. Zdaj lahko le mi povemo, kaj se je zgodilo, kaj hočemo, da bi se zgodilo. V tistem trenutku so se različna nacionalna jedra sprla med sabo, pri tem pa ne bi izključil možnosti, da je bil Martinez Pasqualis vohun tomarske skupine, Angleži so se odrekli Škotom, ki pa so v resnici Francozi. Ti so nedvomno razdeljeni v dve skupini, filoangleško in filonemško. Prostozidarstvo je zunanja krinka, pretveza, zaradi katere se lahko vsi ti agentje različnih skupin – bog ve, kje so pavlikijanci in jeruzalemci – srečujejo in spopadajo v poskusih, da bi drug drugemu izpulili kak delček skrivnosti.«

»Prostozidarstvo je bilo torej nekaj takega kot Rick’s Café Américain v Casablanci,« je rekel Belbo. »To pa je nasprotno od splošnega mnenja. Prostozidarstvo ni skrivna združba.«

»Še zdaleč ne, je zgolj svobodno pristanišče, tako kot Macao. Fasada. Skrivnost je nekje drugje.«

»Ubogi prostozidarji.«

»Napredek zahteva žrtve. Toda priznati morata, da razkrivamo neko bistveno racionalnost zgodovine.«

»Racionalnost zgodovine je izid dobrega vnovičnega pisanja Tore,« je rekel Diotallevi. »Mi pa počnemo prav to, naj bo na veke blagoslovljeno ime Najvišjega.«

»Dobro,« je sklenil Belbo. »Torej imajo baconisti zdaj Saint-Martin-des-Champs, francosko-nemško novotempljarsko krilo se razcepi v celo množico ločin … Vendar pa še nismo določili, za kakšno skrivnost gre.«

»Ja, res je še nista določila,« je rekel Diotallevi.

»Midva? V tem smo vsi trije, in če se ne bomo iz tega izkopali častno, bomo pustili kaj beden vtis.«

»Pred kom?«

»Pred zgodovino vendar, pred sodiščem resnice.«

»Quid est veritas?« je vprašal Belbo.

»Mi,« sem rekel.

77

Filozofi imenujejo to zelišče izganjalec hudiča. S poskusi je bilo ugotovljeno, da samo njegovo seme odžene peklenščke in njihove halucinacije … Dali so ga deklici, ki jo je ob nočeh trpinčil hudič, in zelišče ga je pognalo v beg.

(Johannes de Rupescissa,

Liber de consideratione quintae essentiae, II)

V nadaljnjih dneh se nisem ukvarjal z Načrtom. Lijina nosečnost se je bližala koncu, in kadar je bilo le mogoče, sem bil z njo. Lia me je skušala pomiriti, češ da še ni tisti trenutek. Hodila je na tečaj za neboleče rojevanje in tudi jaz sem se ji pridružil pri vajah. Možnost, da bi vnaprej izvedela za spol otroka, ki ji jo je ponujala znanost, je zavrnila. Hotela je biti presenečena. Sprejel sem to njeno čudaštvo, se dotikal njenega trebuha in se nisem spraševal, kaj bo prišlo iz njega. Odločila sva se, da bova otroka imenovala Stvarca.

Spraševal sem jo zgolj to, kako bi lahko sodeloval pri rojevanju. »Ta Stvarca je tudi moja,« sem govoril. »Nočem biti tak oče, kot so v filmih, ki hodijo gor in dol po hodniku in si prižigajo cigarete z ogorki prejšnjih.«

»Pam, več kot toliko ne moreš storiti. Pride pač trenutek, ko je vse na meni. Poleg tega ti ne kadiš in zagotovo se nočeš ob tej priložnosti navzeti te razvade.«

»Kaj pa lahko storim?«

»Bodi zraven prej in potem. Če bo fantek, ga boš vzgajal, usmerjal, mu podelil dobri stari Ojdipov kompleks, kakor se spodobi. Ko bo prišel pravi trenutek, se boš z nasmehom na obrazu in brez vsakega cirkusa udeležil obrednega očetomora in nekega dne mu boš pokazal svojo bedno pisarno, kartoteke, osnutke čudovite pustolovščine kovin in mu rekel, sin moj, nekoč bo vse to tvoje.«

»Kaj pa, če bo punčka?«

»Rekel ji boš, hčerka moja, nekega dne bo vse to last tvojega ničvrednega moža.«

»Kaj pa pred tem?«

»Med porodnimi popadki mine nekaj časa, ki ga je treba meriti, saj krajši ko postaja, bliže je tisti trenutek. Štela bova skupaj, ti pa mi boš dajal ritem tako kot veslačem na galejah. Tako boš tudi ti pomagal Stvarci počasi priti iz njene varne dupline. Uboga majcena Stvarčica … Poslušaj, zdaj ji je tako dobro v temi, srka tekočine kot kakšna pijavka, in to vse zastonj, nato pa puf in pokukala bo na dnevno svetlobo, pomežikala z očkami in rekla: ‘Kje za vraga pa sem?’«

»Uboga Stvarca. In ne bo še poznala gospoda Garamonda. Dajva, poskusiva šteti.«

Štela sva v temi in se držala za roke. Prepustil sem se sanjarjenju. Stvarca je bila nekaj resničnega in bi s svojim rojstvom osmislila vse izmišljije diabolikov. Ubogi diaboliki, ki so vse noči uprizarjali alkimistične poroke in se spraševali, ali bo njihov izid v resnici osemnajstkaratno zlato in ali je kamen modrosti lapis exillis, bedni gral iz žgane gline, moj gral pa je bil tam, v Lijinem trebuhu.

»Ja,« je rekla Lia in si segla z roko čez svojo trebušasto in napeto posodo, »tu se kvasi tvoja dobra materia prima. Le kaj so ljudje, ki si jih videl na gradu, mislili, da se dogaja v posodi?«

»Ah, da notri brbota otožnost, žveplena zemlja, črni svinec, Saturnovo olje, da v njej teče Stiks namakanja, destiliranja, upraševanja, utekočinjanja, mesenja, prepajanja, potapljanja, trohneča zemlja, zaudarjajoči grob …«

»Kakšni pa so bili ti ljudje? Impotentni? Ali niso vedeli, da v posodi zori najina Stvarca, nekaj čisto belega, lepega in rožnatega?«

»Seveda so vedeli, toda zanje je tudi tvoj trebušček prispodoba, polna skrivnosti …«

»Skrivnosti ni, Pam. Zelo dobro vemo, kako nastaja Stvarca s svojimi živčki, majcenimi mišicami, očkami, drobcenimi vranicami, trebušnimi slinavkami …«

»O moj bog, koliko vranic pa naj bi imela? Je morda Rosemaryjin otrok?«

»Ah, tako se le reče. Toda pripravljena morava biti, da jo sprejmeva, tudi če bi imela dve glavi.«

»Seveda! Le zakaj ne? Naučil jo bom igrati v duetu s trobento in klarinetom … Ne, raje ne, saj bi morala imeti za to štiri roke, to bi bilo pa že preveč, čeprav le pomisli, kakšna solistka na klavirju bi lahko postala, kakšen koncert za levo roko bi to bil. Brrr… Vendar pa tudi moji diaboliki vedo, da tistega dne v porodnišnici pride tudi do belega dela, da se rodi Rebis, dvospolni Hermafrodit …«

»Ja, samo to nama je še manjkalo. Zdaj pa resno: imenovala jo bova Giulio ali pa Giulia po mojem dedku, se strinjaš?«

»Všeč mi je, lepo zveni.«

Ko bi se le ustavil tam. Da bi le napisal belo knjigo, dobro čarovniško knjigo za vse adepte Razodete Izide in jim pojasnil, da secretuma secretoruma ni treba več iskati, da v knjigi življenja ni nobenega skritega pomena in da je vse bilo tam, v trebuhih vseh Lij na svetu, v sobah porodnišnic, na slamnjačah, na prodjih ob rekah, in da kamni, ki prihajajo iz eksila, in sveti gral niso nič drugega kot majhne vekajoče opičke s poplesavajočo popkovino, z zdravniki, ki jih plosknejo po ritki. In da sva bila za Stvarco neznana predstojnika zgolj midva z Lio in da bi naju nato pri priči prepoznala, ne da bi morala po odgovor k tistemu bedastemu de Maistru.

Toda ne, mi, sardoniki, smo se hoteli iti skrivalnice z diaboliki, da bi jim pokazali, da si znamo, če že mora obstajati vesoljna zarota, izmisliti takšno, da bolj vesoljne od nje ni in ne more biti.

Prav ti je, sem si rekel prejšnjega večera, zdaj pa si tukaj in čakaš, kaj se bo zgodilo pod Foucaultovim nihalom.

78

Z gotovostjo trdim, da ta pošastni križanec ne prihaja iz ženske maternice, temveč zagotovo od Efialta, Inkuba ali kakega drugega grozljivega demona, kakor da bi ga spočela gnila in strupena goba, otroka favnov in nimf, bolj podobnega demonu kot človeku.

(pater Atanazij Kircher, Mundus Subterraneus,

Jansson, Amsterdam, 1665, II, str. 279–280)

Tistega dne sem hotel ostati doma, saj sem nekaj slutil, toda Lia mi je rekla, naj ne igram pridnega možička in naj grem raje v službo. »Ni še ta čas, Pam. Ne rojeva se še. Tudi jaz moram še po opravkih. Pojdi.«

Šel sem že proti vratom svoje pisarne, ko se je pri vratih svoje pojavil gospod Salon. Zdel se mi je star v tistem svojem predpasniku, porumenelem od dela. Nisem se mogel izogniti temu, da ga ne bi pozdravil, on pa me je povabil k sebi. Ker še nikoli nisem videl njegovega laboratorija, sem povabilo sprejel.

Če je bilo za tistimi vrati kdaj stanovanje, je dal Salon bržkone podreti predelne stene, saj sem zagledal duplino velikih in nedoločnih razsežnosti. Zaradi nekega neznanega arhitektonskega razloga je imelo tisto krilo stanovanjskega bloka obliko mansarde in svetloba je pronicala vanj skozi poševna okna. Sicer ne vem, ali so bila stekla umazana ali motna, ali jih je Salon zastrl, da bi se izognil neposrednim sončnim žarkom, ali pa je bilo to zaradi gore predmetov, ki so vsepovsod razglašali strah pred puščanjem praznih prostorov, toda po duplini se je razlivala svetloba poznega sončnega zahoda tudi zato, ker je bil velik prostor predeljen z regali iz kake stare lekarne, in čez njihove arkade so se videli različni prehodi, stekališča, perspektive. Prevladujoča barva je bila rjava, takšni so bili predmeti, predalniki, mize, razpršena zmes dnevne svetlobe in tiste starih svetilk, ki so pegasto razsvetljevale nekatere dele prostora. Moj prvi občutek je bil, da sem vstopil v delavnico izdelovalca godal, ki pa jo je zapustil že v Stradivarijevih časih in se je prah sčasoma nabral na zebrastih trebuhih teorb.

Ko pa so se mi oči počasi privadile, sem dojel, da sem se – to bi pač moral pričakovati – znašel v okamnelem živalskem vrtu. Spodaj je medvedek z bleščečimi in steklenimi očmi plezal po umetni veji, poleg mene je stala otrpla in dostojanstvena pegasta sova, pred mano je bila na mizi podlasica – ali pa kuna belica ali morebiti dihur. Sredi mize je bila predzgodovinska žival, ki je sprva nisem prepoznal, bila pa je podobna veliki mački, skozi katero svetijo rentgenski žarki.

Lahko bi bila puma, leopard, velik pes, okostje je delno prekrivala podloga iz prediva, ki jo je podpiralo ogrodje iz žic.

»To je doga neke bogate gospe z mehkim srcem,« se je zarežal Salon, »ki bi se je rada spominjala take, kot je bila v časih njunega zakonskega življenja. Ali vidite? Žival se odre, kožo se z notranje strani premaže z arzenovim milom, nato se namoči in pobeli kosti … Poglejte na tisto polico, kako lepa zbirka hrbtenic in prsnih košev je na njej. Zares lep osarij, se vam ne zdi? Kosti se nato poveže med sabo z žico, in ko je skelet spet sestavljen, se nanj namesti ogrodje. Ponavadi za to uporabim slamo, tlačen karton ali mavec. Naposled se čezenj napne kožo in popravi še škodo, ki nastane ob smrti in pri razpadanju. Poglejte tega čuka, se vam ne zdi kot živ?«

Odtlej se mi zdi vsak živ čuk mrtev, poslan od Salona v tisto sklerotično večnost. Pogledal sem v obraz tega nagačevalca živalskih faraonov, njegove košate obrvi, siva lica, in skušal dojeti, ali je živo bitje ali prej mojstrovina svoje veščine.

Da bi si ga bolje ogledal, sem stopil korak nazaj in pri tem mi je nekaj oplazilo tilnik. Spreletel me je srh, ozrl sem se in videl, da sem pognal v gibanje neko nihalo.

Velik razkosan ptič je nihal skupaj s kopjem, ki ga je prebadalo. Vanj je šlo skozi glavo in skozi odprte prsi je bilo mogoče videti, da je šlo skozi tam, kjer sta bila nekdaj srce in golša, na tistem mestu pa se je razvejalo v narobe obrnjen trizob. Njegov debelejši del je prebadal mesto, kjer je bila drobovina, in je kazal proti tlom kot kakšen meč, oba floreta pa sta segala v noge in simetrično izstopala iz krempljev. Ptič se je narahlo zibal in tri konice so metale na tla sence sledi, ki bi jih puščale, če bi se dotikale tal.

»Lep primerek kraljevskega orla,« je rekel Salon. »Toda z njim imam še kakšen dan dela. Pravkar sem izbiral oči zanj.« In pokazal mi je polno škatlo steklenih roženic in zenic, kakor da bi krvnik svete Lucije zbral dragocene spomine na svoje delo. »Ni vedno tako preprosto kot z žuželkami, pri katerih sta dovolj že škatlica in bucika. Nevretenčarje na primer je treba obdelati s formalinom.«

Čutil sem zadah po mrtvašnici. »To mora biti pa zanimivo delo,« sem pripomnil, pri tem pa mislil na živo bitje, ki je utripalo v Lijinem trebuhu. Obšla me je hladnokrvna misel: če bi Stvarca umrla, sem si rekel, bi jo hotel pokopati jaz sam, da bi nahranila vse črve podzemlja in pognojila zemljo. Le tako bi jo občutil še kot živo …

Zdrznil sem se, ker je Salon govoril naprej in z neke police potegnil čudno bitje. Bilo je dolgo približno trideset centimetrov in je bilo nedvomno zmaj, kuščar z velikimi črnimi in membranastimi krili, s petelinjim grebenom in razprtimi čeljustmi, polnimi majcenih žagastih zobk. »Ali ni lepo? Je ena mojih stvaritev. Uporabil sem močerada, netopirja, kačje luske … zmaj podzemlja. Navdihnilo me je tole …« Na drugi mizi mi je pokazal debelo knjigo v folijskem formatu z vezavo iz starega pergamenta in usnjenimi vezalkami. »Stala me je celo premoženje. Sicer nisem kak bibliofil, toda to knjigo sem hotel imeti. Je Mundus Subterraneus Atanazija Kircherja, prva izdaja iz leta 1665. Glejte, tule je zmaj. Enak je, se vam ne zdi? Živi v globačah vulkanov, je povedal tisti dobri jezuit, ki je vedel vse o znanem, o neznanem in o neobstajajočem …«

»Vi nenehno razmišljate zgolj o podzemlju,« sem se spomnil na najin pogovor v Münchnu in na stavke, ki sem jih ujel skozi dionizijevo uho.

Odprl je knjigo na drugi strani: tam je bila slika globusa, ki je bil podoben zateklemu in črnemu organu, čez katerega je tekla mreža svetlečih se, kačje vijočih in plamenečih žil. »Če je imel Kircher prav, potem je več poti v osrčju Zemlje, kot jih je na njenem površju. Če se kaj zgodi v naravi, se zaradi vročine, ki puhti tam spodaj …« Pomislil sem na črno delo, na Lijin trebuh, na Stvarco, ki skuša izbruhniti iz svojega ljubkega vulkana.

»… in če se kaj zgodi v svetu ljudi, se to splete tam spodaj.«

»Pravi to Kircher?«

»Ne, on se ukvarja z naravo, samo … Nenavadno je, da drugi del te knjige govori o alkimiji in alkimistih in da je prav na tem mestu, poglejte, napad na rožne križarje. Zakaj napada rožne križarje v knjigi o podzemlju? Tale naš jezuit je veliko vedel, tudi to, da so se zadnji templjarji zatekli v podzemno kraljestvo Agartthe …«

»… kjer so še zmeraj …« sem si drznil reči.

»Še vedno so tam,« je nadaljeval Salon. »Sicer ne v Agartthi, temveč v drugih drobovjih. Nemara so tu, pod nami. Zdaj ima tudi Milano svojo podzemno železnico. Kdo jo je hotel zgraditi? Kdo je vodil izkopavanja?«

»Rekel bi, da za to usposobljeni inženirji.«

»Ja, kar zatiskajte si oči. Medtem pa v tisti vaši založbi izdajate knjige, le kdo bi vedel, čigave. Koliko Judov je med vašimi avtorji?«

»Od svojih avtorjev ne zahtevamo družinskih dreves,« sem ga ostro zavrnil.

»Ne imejte me za antisemita. Med mojimi najboljšimi prijatelji je tudi nekaj Judov. V mislih sem imel prav določene Jude …«

»Katere pa?«

»To že jaz vem …«

79

Odprl je svoj mali kovček. V njem so bili v nepopisnem neredu nametani ovratniki, podveze, kuhinjski pribor, našitki različnih tehničnih šol, celo monogram cesarice Aleksandre Fjodorovne in križ častne legije. Na vsem tem je v svojih halucinacijah videl pečat Antikristusa v obliki trikotnika ali dveh, medsebojno prekrižanih trikotnikov.

(Alexandre Chayla, »Serge A. Nilus et les Protocoles«,

La Tribune Juive, 14. maja 1921, str. 3)

»Poglejte,« je dodal, »rodil sem se v Moskvi. In prav v Rusiji so se, ko sem bil še mlad, pojavili skrivni judovski dokumenti, v katerih je bilo črno na belem zapisano, da si je treba vlade podjarmiti z delovanjem v podzemlju. Poslušajte.« V roke je prijel beležnico, v kateri je imel na roke napisane citate: »’V tistem času bodo imela vsa mesta podzemne železnice in prehode: z njih bomo vrgli v zrak vsa mesta na svetu.’ Protokoli sionskih modrecev, dokument številka devet!«

Za trenutek sem pomislil, da so zbirka vretenc, škatla z očesi, kože, ki jih je razpenjal na ogrodja, iz kakega koncentracijskega taborišča. To pač ni bilo res, opravka sem imel z nostalgičnim starcem s spomini na ruski antisemitizem.

»Če prav razumem, potem obstaja skrivno združenje nekaterih Judov – ne vseh –, ki nekaj kuje. Toda zakaj v podzemlju?«

»Saj je jasno! Če kdo spletkari, spletkari spodaj, v temi, ne pa zunaj, na svetlobi dneva. To vendar vsi že od nekdaj vedo. Prevlada nad svetom je prevlada nad tistim, kar je spodaj. Nad podzemnimi tokovi.«

Spomnil sem se nekega Aglièjevega vprašanja v njegovi delovni sobi in druidkinj v Piemontu, ki so rotile telurske tokove.

»Zakaj so Kelti kopali svetišča v notranjost Zemlje, z rovi do svetega vodnjaka?« je nadaljeval Salon. »Znano je, da je vodnjak vodil do radioaktivnih zemeljskih plasti. Kako so zgradili Glastonbury? In ali ne izvira z otoka Avalon mit o gralu? Kdo pa si je izmislil gral, če ne kak Jud?«

O bog, spet ta gral. A le kakšen gral, prosim, gral je vendar en sam, je moja Stvarca, ki je v stiku z radioaktivnimi plastmi Lijine maternice. In zdaj morda radostno plava proti odprtini vodnjaka, nemara se ji mudi ven, jaz pa sem tukaj med temi nagačenimi čuki, med sto mrtvimi in enim, ki se pretvarja, da je živ.

»Vse stolnice so zgradili tam, kjer so imeli Kelti svoje menhirje. Zakaj so Kelti zabadali v zemljo tako velike kamne pri vsem za to potrebnem trudu?«

»Zakaj so si pa Egipčani tako prizadevali graditi piramide?«

»Iz istega razloga! To so bile antene, termometri, sonde, igle, kakor so tiste kitajskih zdravnikov, zabodene tja, kjer se telo odziva, torej v vozliščne točke. V središču Zemlje je fuzijsko jedro, nekaj podobnega soncu oziroma pravo pravcato sonce, okrog katerega na različnih krožnicah nekaj kroži. Te krožnice so orbite telurskih tokov. Kelti so vedeli, kje so in kako jih obvladati. In Dante, kaj pa Dante? Kaj nam je hotel povedati z zgodbo o svojem spustu v globine? Ali me razumete, dragi prijatelj?«

Ni mi bilo všeč, da me imenuje dragi prijatelj, a sem ga še naprej poslušal. Giulio, Giulia, moj Rebis, zaboden kot Lucifer v sredo Lijinega trebuha, toda on, ona, Stvarca, bi se preobrnila, bi se usmerila navzgor in bi že nekako prišla na svetlo. Stvarca je bil spočeta, da pride iz notranjščine, da se prebudi v svojo bleščečo skrivnost, ne pa da bi tja noter rinila s sklonjeno glavo in iskala neko lepko skrivnost.

Salon je še zmeraj govoril, izgubljen v samogovoru, ki ga je ponavljal, kot da bi se ga naučil na pamet: »Ali veste, kaj so angleški leys? Poletite z letalom nad Anglijo in videli boste, da so vsa sveta mesta povezana z ravnimi črtami, ki tvorijo mrežo črt, sekajočih se po vsem ozemlju in še vedno vidnih, ker so nakazale potek poznejših cest …«

»Če so obstajala sveta mesta, so bila med sabo povezana s cestami, te pa so hoteli narediti čim bolj ravne …«

»Res? Zakaj pa se vzdolž teh črt selijo ptice? Zakaj označujejo smeri leta letečih krožnikov? Zadaj je skrivnost, ki je poniknila po rimski invaziji, toda nekateri jo še vedno poznajo …«

»Judje,« sem namignil.

»Tudi oni kopljejo. Prvo alkimistično načelo je VITRIOL: Visita Interiora Terrae, Rectificando Invenies Occultum Lapidem.«

Lapis exillis. Moj Kamen, ki počasi prihaja iz eksila, iz ljubkega, pozabe polnega, hipnotičnega eksila v prostorni Lijini posodi, ne išče drugih globin, moj lepi in beli Kamen, temveč bi rad na površje … Hotel sem steči domov k Lii, čakati z njo uro za uro, da bi se pojavila Stvarca, čakati na zmagoslavje znova osvojenega površja. V Salonovem brlogu je bila zatohlost podzemelj, podzemlja pa so bila izvori, ki jih je treba zapustiti, in ne cilj, ki bi ga bilo treba doseči. Kljub temu sem poslušal Salona in v glavi so mi rojile nove zlohotne zamisli za Načrt. Med čakanjem na edino resnico tega sublunarnega sveta sem se trudil, da bi si izmislil nove laži. Slep, kot živali pod zemljo.

Zdrznil sem se. Moral sem iz tunela. »Oditi moram,« sem rekel. »Morda mi lahko predlagate nekaj knjig o tem.«

»Ah, vse, kar so o tem napisali, je lažno, lažno kot Judeževa duša. To, kar vem, sem se naučil od svojega očeta …«

»Je bil geolog?«

»Ne, ne,« se je zasmejal Salon, »sploh ne. Moj oče – tega se mi ni treba sramovati, saj je bilo že zdavnaj – je delal v Ohrani. Neposredno pod poveljstvom Šefa, legendarnega Račkovskega.«

Ohrana, Ohrana, ali ni bilo to nekaj takega kot KGB, mar ni bila to tajna carjeva policija? In Račkovski, kdo je že bil? Kdo je že imel podoben priimek? Za božjo voljo, tisti skrivnostni obiskovalec polkovnika, grof Rakosky … Ne, nehaj že vendar, dopuščam, da me presenečajo naključne podobnosti. Saj vendar nisem gačil mrtvih živali, spočenjal sem žive.

80

Ko belo prevlada v snovi Velikega dela, življenje premaga smrt, njun kralj oživi, zemlja in voda postaneta zrak; to je vladavina meseca, njun otrok se rodi … Tedaj snov doseže takšno stopnjo trdnosti, da je ogenj ne more več uničiti … Ko umetnik vidi popolno belino, filozofi izjavijo, da je treba raztrgati knjige, ker so postale odvečne.

(Dom Antoine-Joseph Pernety,

Dictionnaire mytho-hermétique,

Bauche, Pariz, 1758, »Blancheur«)

Na hitro sem zamomljal neki izgovor. Mislim, da sem rekel: »Moje dekle bo jutri rodilo.« Salon mi je čestital tako, kot da ni dojel, kdo je oče. Stekel sem domov, da bi se nadihal svežega zraka.

Lie ni bilo. Na kuhinjski mizi je bil listek: »Ljubi, voda mi je začela odtekati. Ni te bilo v pisarni. S taksijem hitim v porodnišnico. Pridi, počutim se samo.«

Za trenutek me je zagrabila panika, moral bi biti tam in odštevati z Lio, moral bi biti v pisarni, moral bi biti dosegljiv. Krivda je bila moja: Stvarca se bo rodila mrtva, Lia bo umrla skupaj z njo, Salon bo obe nagačil.

Šel sem v porodnišnico in se opotekal, kakor da bi imel vnetje notranjega ušesa, spraševal za smer tiste, ki niso o tem nič vedeli, se dvakrat zmotil v oddelku. Vsem dopovedoval, da bi morali vedeti, kje rojeva Lia, in vsi so me skušali pomiriti, češ da tam vse rojevajo.

Naposled, še sam ne vem, kako, sem se znašel v neki sobi. Lia je bila bleda, toda njena bledica je bila biserna. Smehljala se je. Nekdo ji je privzdignil čop in ji ga zamotal pod belo čepico. Prvič sem videl Lijino čelo v vsej njegovi lepoti. Poleg sebe je imela Stvarco.

»Giulio je,« je rekla.

Moj Rebis. Tudi jaz sem ga naredil, in to ne iz koščkov trupel in arzenovega mila. Bil je cel, vsi prstki so bili na svojem mestu.

Hotel sem si ga vsega ogledati. »Oh, kako lep lulček, oh, kako velika jajčka ima!« Potem sem začel poljubljati Lio na golo čelo: »To je tvoja zasluga, ljubica, vse je odvisno od posode.«

»Seveda je to moja zasluga, ti bedak. Čisto sama sem morala odštevati.«

»Ti si zame vse, kar šteje,« sem ji rekel.

81

Podzemno ljudstvo je doseglo najvišje znanje … Če bi naše nespametno človeštvo začelo vojno proti njemu, bi bilo sposobno vreči v zrak površje planeta.

(Ferdinand Ossendowski,

Beasts, Men and Gods, 1924, V)

Ostal sem doma pri Lii, tudi ko je prišla iz porodnišnice. Kakor hitro je bila spet doma, je namreč med menjavanjem plenic izbruhnila v jok, češ da vsega tega nikakor ne bo zmogla. Nekdo nama je pozneje pojasnil, da je to običajno: po porodnem vzhičenju se pojavi občutek nemoči ob spoznanju, kako zahtevna je naloga. V tistih dneh, ko sem postopal po hiši in se počutil nekoristnega ter vsekakor neprimernega za dojenje, sem preživel dolge ure v branju vsega, kar sem našel o telurskih tokovih.

Ko sem se vrnil v službo, sem o tem govoril z Aglièjem. Pretirano zdolgočaseno je zamahnil z roko: »To so le bedne prispodobe skrivnosti kače kundalini. Tudi kitajski geomantiki so iskali v zemlji zmajeve črte, toda telurska kača zgolj označuje posvečensko kačo. Boginja počiva v obliki zvite kače in spi svoje večno spanje. Kundalini nežno utriplje, utripa z rahlim sikanjem in povezuje težka telesa z lažjimi. Je kot zračni ali vodni vrtinec, kot prva polovica zloga OM.«

»Toda na kakšno skrivnost namiguje kača?«

»Na telurske tokove. Vendar na tiste prave.«

»Kaj pa so pravi telurski tokovi?«

»Velika kozmološka prispodoba in namigujejo na kačo.«

K vragu z Aglièjem, sem si rekel. Jaz vem bolje.

Svoje zapiske sem prebral Belbu in Diotalleviju in nismo imeli več nobenih dvomov. Naposled smo templjarjem lahko priskrbeli spodobno skrivnost. To je bila najbolj gospodarna, najbolj elegantna rešitev in z njo so se sestavili vsi delčki naše tisočletne sestavljanke.

Torej: Kelti so vedeli za telurske tokove. O njih so jih podučili Atlanti, ko so se preživeli s potopljene celine zatekli v Egipt in na britansko otočje.

Atlanti pa so se vsega naučili od tistih naših prednikov, ki so se podali iz Avalona čez celino Mu v osrednjo avstralsko puščavo – ko so bile celine še združene v eno prehodno, v prečudovito legendarno Pangeo. Še danes bi bilo treba le znati razvozlati (tako kot znajo aboridžini, ki pa o tem molčijo) skrivnostno pisavo, vklesano v veliko kamnito gmoto Ayers Rocka, in bi dobili pojasnilo vsega. Ayers Rock je antipod neznane visoke Gore, ki je pol, a tisti pravi, posvečenski pol, in ne tisti, h kateremu lahko pride katerikoli buržujski raziskovalec. Kot ponavadi in kot je jasno vsakomur, ki ni zaslepljen od lažnega znanja zahodne znanosti, je pol, ki ga je mogoče videti, tisti, ki ga ni, tisti pa, ki je, je tisti, ki ga nihče ne zna videti razen nekaj adeptov, ki pa o tem molčijo.

Kelti pa so verjeli, da je treba zgolj odkriti globalni načrt tokov. Prav zato so postavljali megalite: menhirji so bili radiestezijske naprave, nekaj takega kot bajalice, električni vtikači, akupunkturne igle, vstavljene v točke, kjer so se tokovi vejali v različne smeri. Leysi so označevali smer potekanja že odkritega toka. Dolmeni so bili komore za kondenzacijo energije, v katerih so druidi z geomantičnimi veščinami skušali z ekstrapolacijo določiti globalni vzorec, cromlechi in Stonehenge so bili mikro- in makrokozmični observatoriji, v katerih so se trudili z vzorcem zvezdnih konstelacij določiti vzorec tokov, saj – tako uči Tabula Smaragdina – je tisto, kar je zgoraj, izomorfno tistemu, kar je spodaj.

Vendar to ni bila edina težava. To je dojelo drugo krilo atlantidskih beguncev. Okultno znanje Egipčanov je prešlo s Hermesa Trismegista na Mojzesa, ki je dobro pazil, da ga ni predajal tistim svojim razcapancem z želodci, še polnimi mane – in jim je raje dal deset zapovedi, ki so jih vsaj lahko razumeli. Resnico, ki je aristokratska, je Mojzes šifrirano zapisal v Peteroknjižje. In to so dojeli kabalisti.

»Zamislita si,« sem rekel, »vse je bilo že zapisano kot v kakšni odprti knjigi v merah Salomonovega templja in čuvarji skrivnosti so bili rožni križarji, ki so sestavljali Veliko belo bratstvo, oziroma Eseni, ki so – to je znano – Jezusa poučili o svojih skrivnostih, kar je bil tudi razlog – ki bi bil sicer nerazum-ljiv –, zakaj je bil križan …«

»Kajpak, Kristusov pasijon je alegorija, napoved procesa proti templjarjem.«

»Res je. Jožef iz Arimateje je odnesel ali spet odnesel Jezusovo skrivnost v deželo Keltov. Toda skrivnost je očitno še nepopolna, krščanski druidi je poznajo samo delček in iz tega dobimo ezoterični pomen grala: nekaj manjka, vendar ne vemo, kaj. Kaj manjka – o tem je Tempelj že obširno govoril –, sluti le majhna skupina rabinov, ki je ostala v Palestini. Oni to zaupajo muslimanskim posvečenskim ločinam, sufijem, ismailitom, mutakallimūnom. In od njih izvedo templjarji.«

»Končno templjarji. Začelo me je že skrbeti.«

Oblikovali smo Načrt, ki je kot mehka glina pod palci izpolnjeval naša pripovedna hotenja. Templjarji so odkrili skrivnost med nočmi brez spanca, objeti vsak s svojim tovarišem v sedlu, v puščavi, čez katero je neizprosno vel simum. Delček za delčkom so jo iztrgali tistim, ki so poznali zmožnost Črnega kamna v Meki, da zbira kozmično energijo. Ta je bil zapuščina babilonskih magov – v tistem trenutku je bilo namreč že jasno, da babilonski stolp ni bil nič drugega kot poskus – sicer prenagljen in po pravici propadel spričo napuha njegovih snovalcev, da bi zgradili menhir, ki bi bil od vseh najmočnejši. Babilonski arhitekti pa so ga slabo preračunali, saj bi – tako je dokazal pater Kircher –, če bi ga zgradili do konca, zaradi svoje čezmerne teže obrnil zemeljsko os za devetdeset ali še več stopinj in naša uboga zemeljska krogla bi se namesto z itifalsko krono, ki bi pokončno kazala proti nebu, znašla s sterilnim priveskom, z mlahavo mentulo, opičjim repom, ki bi bingljal navzdol, s šekino, izgubljeno v vrtoglavih breznih antarktične malkut, podobno mlahavemu hieroglifu za pingvine.

»Vse v najlepšem redu, toda kakšno skrivnost so odkrili templjarji?«

»Pomirita se, do tega še pridemo. Sedem dni je bilo potrebnih za stvaritev sveta. Pa poskusimo.«

82

Zemlja je magnetno telo, pravzaprav je – to so odkrili nekateri znanstveniki – en sam ogromen magnet, kar je Paracelsus trdil že pred približno tristo leti.

(Helena Petrovna Blavatsky, Isis Unveiled, Bouton,

New York, 1877, I, str. XXIII)

Poskusili smo in uspelo nam je. Zemlja je velik magnet in moč ter usmeritev njenih tokov določajo tudi vpliv nebesnih teles, menjavanje letnih časov, precesija enakonočij, kozmični ciklusi. Zato je sistem tokov nestalen. Premika pa se bržkone kakor lasje, za katere se zdi – čeprav rastejo po vsem lobanjskem svodu –, da spiralno izvirajo z neke točke na temenu, tam, kjer se najbolj upirajo glavniku. Če bi odkrili to točko in postavili nanjo najmočnejšo energijsko postajo, bi lahko obvladovali, usmerjali in zapovedovali vsem telurskim tokovom planeta. Templjarji so spoznali, da skrivnost ne obsega zgolj posedovanja globalnega zemljevida, temveč tudi poznavanje ključne točke, omphalosa, umbilicusa tellurisa, središča sveta, poveljniškega mesta.

Vse alkimistično govoričenje – htonski spust dela v črno, električno praznjenje dela v belo – so bili zgolj za posvečence razumljivi simboli tega stoletja dolgega osluškovanja, katerega končni izid naj bi bilo delo v rdeče, globalno znanje, popolno obvladovanje planetarnega sistema tokov. Skrivnost, prava alkimistična in templjarska skrivnost, je bila v odkritju izvora notranjega ritma, ki je rahel, strašen in enakomeren kot utripanje kače kundalini, v mnogih vidikih še vedno neznan, zagotovo pa natančen kot ura, v odkritju edinega resničnega Kamna, ki je kdaj padel v eksil z neba, velike matere Zemlje.

To je po drugi strani hotel izvedeti tudi Filip Lepi. Od tod izhaja zlobno vztrajanje inkvizitorjev na skrivnostnem poljubu in posteriori parte spine dorsi. Hoteli so se dokopati do skrivnosti kače kundalini. Le koga je brigala sodomija.

»Odlično,« je rekel Diotallevi. »Toda ko enkrat obvladaš podzemne tokove, kaj počneš z njimi? Variš pivo?«

»Ah, dajte no,« sem rekel, »ali vam ni jasen pomen tega odkritja? V telurski popek vstaviš najmočnejšo akupunkturno iglo in že lahko predvidiš deževja in suše, delaš uragane, sprožaš cunamije, zemeljske potrese, razcepiš celine, potopiš otoke (Atlantida je zagotovo izginila v kakem nepremišljenem poskusu), spodbujaš k rasti gozdove in gore … Vam je to jasno? To je vse kaj drugega kot atomska bomba, ki škoduje tudi tistemu, ki jo vrže. S svojega poveljniškega stolpa lahko telefoniraš, recimo, predsedniku Združenih držav in mu rečeš: do jutri hočem dobiti en fantastilijon dolarjev ali neodvisnost Latinske Amerike ali Havaje ali uničenje tvojih jedrskih zalog, sicer se bo Prelom svetega Andreja v Kaliforniji dokončno prelomil in se bo Las Vegas spremenil v plavajočo igralnico …«

»Toda Las Vegas je v Nevadi …«

»Pa kaj potem, z nadzorom nad telurskimi tokovi lahko odtrgaš še Nevado in tudi Kolorado. Nato pa telefoniraš ruskemu predsedniku in mu rečeš: prijatelj moj, do ponedeljka hočem ves kaviar iz Volge in Sibirijo za skladišče globoko zamrznjenih živil, sicer ti bom posrkal Ural, storil, da bo Kaspijsko morje prestopilo bregove, poslal ti bom Kamčatko na odprto morje in jo potopil v Filipinski jarek …«

»To je res,« je rekel Diotallevi. »Takšna moč bi bila neizmerna. Zemljo bi tako kakor Toro na novo napisal, Japonsko bi prestavil v Panamski zaliv.«

»To bi bila panika na Wall Streetu!«

»Ja. Vse kaj drugega kot vesoljski ščit. Vse kaj drugega kot spreminjanje nežlahtnih kovin v zlato. Pošlji primerno razelektritev v pravi tok, pripravi notranjost Zemlje do orgazma, ta bo naredila v desetih sekundah tisto, za kar je sicer potrebovala milijarde let, in vse Porurje se bo spremenilo v najdišča diamantov. Eliphas Levi je rekel, da je v poznavanju bibavic fluidov in vesoljnih tokov skrivnost človeške vsemogočnosti.«

»To drži kot pribito,« se je strinjal Belbo, »je kot sprememba celotne Zemlje v orgonsko komoro. In nedvomno je bil Wilhelm Reich templjar.«

»Vsi so bili razen nas. Na srečo pa smo to opazili. Zdaj smo že korak pred njimi.«

Kaj je pravzaprav ustavilo templjarje, ko so enkrat spoznali skrivnost? Morali bi jo izkoristiti. Od vedenja do vedenja, kako to storiti, je kar dolg korak. Za začetek so templjarji po napotkih diabolika svetega Bernarda menhirje, te bedne keltske akupunkturne igle, nadomestili z gotskimi stolnicami, ki so veliko bolj občutljive in močne s svojimi podzemnimi kriptami, obljudenimi s črnimi Devicami v neposrednem stiku z radioaktivnimi zemeljskimi plastmi, in prekrili Evropo z mrežo oddajno-sprejemnih postaj, ki so druga drugi sporočale moč in smeri fluidov, gostote, pretoke in napetosti telurskih tokov.

»Menim, da so našli srebro v Novem svetu, tu in tam sprožali njegove erupcije na zemeljsko površje, nato pa z nadzorom nad Zalivskim tokom povzročili, da so rudnine odtekle na portugalske obale. Tomar je bil odbirno središče, Forêt d’Orient, glavno skladišče. V tem je tudi izvor njihovega bogastva. Toda vse to so bile le drobtinice. Dojeli so, da bodo za polni izkoristek svoje skrivnosti morali počakati na tako stopnjo tehnološkega razvoja, za katero bo potrebnih vsaj šeststo let.«

Zato so templjarji zasnovali tak Načrt, da bodo lahko zgolj njihovi nasledniki v trenutku, ko bodo sposobni svoje znanje s pridom uporabiti, izvedeli, kje je umbilicus telluris. Toda kako so dele razodetja razdelili šestintridesetim razkropljenim po svetu? Kako je bilo lahko toliko delov enega samega jasnega sporočila? Mora biti sporočilo zares tako zapleteno, da poveš, da je umbilicus, recimo, v Baden Badnu, v Cuneu ali pa v Chattanoogi?

Je bilo sporočilo zemljevid? Toda zemljevid bi imel kak križec na mestu umbilicusa. In kdor bi imel v rokah del s križcem, bi vedel že vse in ne bi potreboval še drugih delov. Ne, vse skupaj mora biti bolj zapleteno. S tem smo si belili glavo nekaj dni, vse dokler Belbo ni sklenil, da se bo zatekel po pomoč k Abulafiju. Odgovor pa je bil takle:

Guillaume Postel je umrl leta 1851

Bacon je vikont Saint Albansa

V Konservatoriju je Foucaultovo nihalo

Napočil je trenutek, ko smo morali Nihalu dodeliti neki namen.

Čez nekaj dni sem jima lahko predlagal dokaj elegantno rešitev. Neki diabolik nam je prinesel pokazat besedilo o hermetični skrivnosti katedral. Po mnenju našega pisca so graditelji katedrale v Chartresu nekoč pustili viseti s sklepnika svoda grezilo in po njegovem gibanju so zlahka sklepali, da se Zemlja vrti.

»Zato je tudi prišlo do procesa proti Galileju,« je pripomnil Diotallevi. »Cerkev je zaslutila, da je templjar.«

»Ne,« mu je ugovarjal Belbo, »kardinali, ki so obsodili Galileja, so bili templjarski adepti, ki so se vtihotapili v Rim in so hoteli čim prej zapreti usta prekletemu Toskancu, izdajalskemu templjarju, ki je bil na tem, da vse izblebeta iz gole nečimrnosti štiristo let pred iztekom Načrta.«

Vsekakor pa smo tako izvedeli, zakaj so tisti zidarski mojstri pod Nihalom zarisali labirint, stilizirano podobo sistema podzemnih tokov. Poiskali smo sliko labirinta v Chartresu: sončna ura, vetrovnica, ožilje, slinasta sled dremotnih gibov kače. Globalni zemljevid tokov.

»No, domnevajmo, da so templjarji z Nihalom določili mesto umbilicusa. Namesto labirinta, ki je kljub vsemu abstraktna skica, položiš na tla zemljevid sveta in točka, ki jo pokaže konica Nihala v točno določenem trenutku, je umbilicus. Toda kje je Nihalo?«

»Glede tega ni nobenega dvoma: je v opatiji Saint-Martin-des-Champs, v refugiumu.«

»Že res,« je bil Belbo pikolovski, »kaj pa, če Nihalo opolnoči niha vzdolž osi, recimo, Copenhagen–Capetown. Kje je v tem primeru umbilicus, na Danskem ali v Južni Afriki?«

»Upravičena pripomba,« sem rekel. »Toda naš diabolik pove tudi, da je v katedrali v Chartresu špranja v steklenem oknu kora in da ob točno določeni uri dneva sončni žarek posije skoznjo in osvetli vedno isto mesto, vedno isto ploščo tlaka. Ne spominjam se več, kakšen pomen naj bi to imelo, toda vsekakor je to velika skrivnost. S tem pa smo dobili mehanizem: na koru cerkve opatije Saint-Martin-des-Champs je odkrušeno mesto tam, kjer sta dve obarvani ali motni stekli spojeni s svinčeno vezjo. Ta reža je bila natančno preračunana in verjetno si nekdo že šeststo let prizadeva, da bi jo ohranil v prvotnem stanju. Ob sončnem vzhodu na točno določen dan v letu …«

»… ki ne more biti noben drug kot zora 24. junija, na dan svetega Janeza, praznik poletnega sončnega obrata …«

»… natanko tako, in na ta dan in ob tej uri prvi sončni žarek posije skozi okno, posveti na Nihalo in natanko na tistem mestu zemljevida, kamor pokaže v tistem trenutku, je umbilicus!«

»Odlično,« je rekel Belbo. »Kaj pa, če je oblačno?«

»V takem primeru se pač počaka na naslednje leto.«

»Oprostita mi,« je rekel Belbo. »Zadnje srečanje je v Jeruzalemu. Ali ne bi bilo potemtakem treba Nihala obesiti pod kupolo Omarjeve mošeje?«

»Ne,« sem ga prepričeval. »Nihalo na nekaterih mestih zemeljske krogle opravi svoj ciklus v 36 urah, na severnem polu bi za to potrebovalo 24 ur, na ekvatorju pa ravnina nihanja ne bi potovala. Zato je mesto pomembno. Če so templjarji prišli do svojega odkritja v opatiji Saint-Martina, velja njihov izračun samo za Pariz, saj bi Nihalo v Palestini opisovalo drugačno krivuljo.«

»Kdo je pa rekel, da so prišli do odkritja v opatiji Saint-Martina?«

»Ker so si jo izbrali za svoj refugium in jo imeli pod svojim nadzorom od priorja Svetega Albana do Postela in do Konventa, da so po prvih Foucaultovih poskusih Nihalo namestili tja. Vse preveč je znamenj.«

»Toda zadnje srečanje je v Jeruzalemu.«

»No, in? V Jeruzalemu bodo spet sestavili sporočilo, in to ni nekaj, kar se da storiti v nekaj minutah. Nato bodo leto dni potekale priprave in naslednjega 23. junija se bo vseh šest skupin sestalo v Parizu, da bi končno izvedele, kje je umbilicus, in bi potem zavladale svetu.«

»Toda,« je še zmeraj vztrajal Belbo, »še nekaj me moti. Da se končno razodetje nanaša na umbilicus, je vedelo vseh šestintrideset. Nihalo so že prej uporabili v stolnicah, zato ni bilo skrivnost. Le zakaj ne bi Bacon, Postel ali pa sam Foucault – saj je dvignil ves tisti prah v zvezi z Nihalom zagotovo zato, ker je tisti kliki pripadal tudi on –, čemu ne bi, pravim, za božjo voljo, položili zemljevid sveta na tla in ga usmerili glede na strani neba? Zašli smo.«

»Ne, nismo,« sem odkimal. »V sporočilu je bilo zapisano nekaj, česar nihče ni mogel vedeti: kateri zemljevid uporabiti!«

83

Zemljevid ni ozemlje.

(Alfred Korzybski, Science and Sanity, 1933, četrta izdaja,

The International Non-Aristotelian Library, 1958, II, 4, str. 58)

»Vama je kaj znano stanje kartografije v času templjarjev?« sem ju vprašal. »V tistem stoletju so krožili arabski zemljevidi, na katerih je bila med drugim Afrika zarisana zgoraj, Evropa pa spodaj, zemljevidi morjeplovcev, ki so bili v celoti precej natančni, in zemljevidi izpred tristo ali štiristo let, ki so jih v šolah še zmeraj uporabljali. Za določitev umbilicusa ni potreben natančen zemljevid v pomenu, ki mu ga pripisujemo danes. Dovolj bi bil takle zemljevid: ko bi bil enkrat postavljen glede na strani neba, bi pokazal umbilicus na točki, kjer bi sonce obsvetilo Nihalo 24. junija ob zori. Zdaj pa poslušajta: hipotetično si zamislimo, da je umbilicus v Jeruzalemu. Ta je celo na naših današnjih zemljevidih na mestu, ki je odvisno od vrste projekcije. Toda templjarji so si pomagali z kdo ve kakšnim zemljevidom. Vendar to ni pomembno, saj ni Nihalo odvisno od zemljevida, temveč je zemljevid odvisen od Nihala. Mi sledita? Lahko je bil tudi najbolj nesmiseln zemljevid na svetu, ko je bil enkrat pod Nihalom, je moral usodni prvi sončni žarek ob zori 24. junija zgolj posvetiti na mesto, kjer je Jeruzalem na tem zemljevidu in ne na drugih.«

»Toda to ne reši naše težave,« je rekel Diotallevi.

»Seveda ne in tudi ne tiste šestintridesetih nevidnih, saj brez pravega zemljevida ni iz vsega skupaj nič. Poskusimo si zamisliti običajno orientiran zemljevid z vzhodom v smeri apside in zahodom v smeri ladje, saj so tako usmerjene cerkve. Zdaj pa postavimo domnevo, da bi Nihalo moralo biti ob tisti usodni zori nad nekim, rahlo vzhodnim območjem zemljevida, skoraj na robu jugovzhodnega kvadranta. Če bi to ponazoril z uro, bi Nihalo moralo kazati pet in petindvajset minut. V redu? Zdaj pa poglejta.«

Prinesel sem neko knjigo o zgodovini kartografije.

»Tako, slika številka ena, zemljevid iz dvanajstega stoletja. Povzema strukturo T zemljevidov: zgoraj je Azija z zemeljskim rajem, spodaj na levi Evropa, na desni Afrika in onkraj Afrike so vrisali še Antipode. Slika številka dve, zemljevid, ki ga je navdihnil Makrobijev Somnium Scipionis, ki pa je v različnih zapisih preživel tja do šestnajstega stoletja. Na njem je Afrika sicer malce ozka, a ne bodimo preveč pikolovski. Zdaj pa bodita pozorna: če oba zemljevida enako obrneta, lahko opazita, da na prvem pet in petindvajset ustreza Arabiji, na drugem pa Novi Zelandiji, ker so tam Antipodi. Lahko vemo vse o Nihalu, toda brez pravega zemljevida smo izgubljeni. Sporočilo je vsebovalo ničkoliko šifriranih navodil, kje najti pravi zemljevid, ki je bil nemara narisan prav v ta namen. V sporočilu je bilo zapisano, kje je treba poiskati zemljevid, v katerem rokopisu, v kateri knjižnici, opatiji, na katerem gradu. In morebiti lahko celo domnevamo, da sta Dee ali Bacon ali pa kdo drug obnovila sporočilo. Kdo bi vedel? V sporočilu je bilo zapisano, da je zemljevid na tem in tem mestu, toda v vsem tem času in dogodkih, ki so se zgodili v Evropi, je bila morda opatija, kjer je bil shranjen, požgana, ali pa je bil ukraden in skrit, bog si ga vedi, kam. Nemara ima kdo zemljevid, pa ne ve, čemu je namenjen, ali pa ve, da je namenjen nečemu, pa ne ve, čemu natanko, in hodi naokrog po svetu in išče kupca zanj. Pomislita, ena sama bera ponudb, lažnih sledi, sporočil o drugih stvareh, berejo pa jih, kakor da bi govorila o zemljevidu, in sporočil o zemljevidu, berejo pa jih, kakor da se nanašajo na, recimo, izdelavo zlata. In verjetno skušajo nekateri obnoviti zemljevid na podlagi domnev.«

»Kakšnih domnev?«

»Na primer o odnosih med mikro- in makrokozmosom. Tu imam še tretji zemljevid. Ali vesta, od kod je? Iz drugega traktata knjige Utrisque Cosmi Historia Roberta Fludda. Ne pozabimo na to, da je bil Fludd pripadnik rožnih križarjev v Londonu. No, in kaj je storil ta Robertus de Fluctibus, ki mu je bilo všeč, če so ga tako imenovali? Ni več narisal zemljevida, temveč nenavadno projekcijo celotne zemeljske krogle, gledane s kajpak skrivnega pola in torej z gledišča idealnega Nihala, obešenega na idealni sklepnik svoda. Ta zemljevid je bil narisan zato, da bi ga kdo postavil pod Nihalo! To so nesporni dokazi in čudi me, da na to še nihče ni pomislil …«

»Ah, zato ker so diaboliki počasni, sila počasni,« je rekel Belbo.

Kopija zemljevida sveta iz Torinske knjižnice (12. stoletje) v Léon Gautier, La Chevalerie, Palmé, Pariz, 1884, str. 153

Zemljevid sveta v Makrobij, In Somnium Scipionis, Gryphius, Benetke, 1565, str. 144

Kozmografska planisfera v Robert Fludd, Utriusque Cosmi Historia, II, De Naturae Simia, de Bry, Frankfurt, 1624, str. 545

»Zato ker smo mi trije edini primerni dediči templjarjev. Toda naj nadaljujem: saj sta prepoznala sliko, ali ne? Prikazuje premično kolo, kakor so tista, ki jih je uporabljal Tritemij za svoja šifrirana sporočila. To ni zemljevid, temveč načrt pripomočka za preskušanje raznih variacij, za izdelavo različnih zemljevidov, vse dokler ne bi prišel do tistega pravega! Fludd je v didaskaliji pod sliko napisal: to je osnutek nekega instrumentuma, ki pa še ni dokončan.«

»Toda ali ni ravno Fludd vztrajno zanikal vrtenje Zemlje? Kako je potem lahko razmišljal o Nihalu?«

»Opravka imamo s posvečenci. Posvečenec zanika tisto, kar ve, zanika, da to ve, laže, da prikrije skrivnost.«

»To pa pojasni,« je rekel Belbo, »zakaj si je že Dee dal toliko opravka s tistimi kraljevimi kartografi. Ne zato, da bi spoznal ‘resnično’ podobo sveta, temveč da bi obnovil – med vsemi napačnimi zemljevidi – edinega, ki bi mu bil v pomoč, torej edinega pravega.«

»Ni slabo, ni slabo,« je rekel Diotallevi. »Priti do resnice z natančno obnovitvijo zavajajočega besedila.«

84

Glavna naloga te skupščine in po mojem mnenju tudi najbolj koristna je preučevanje naravoslovja po načrtih barona Verulama.

(Christian Huygens, Pismo Colbertu,

Oeuvres Complètes, Den Haag,

1888–1950, VI, str. 95–96)

Spremenljiva sreča šestih skupin ni bila omejena zgolj na iskanje zemljevida. Templjarji so v prvih dveh delih sporočila – tistih v rokah Portugalcev in Angležev – namigovali verjetno na Nihalo, toda takrat so bile predstave o nihalih še precej nejasne. Nekaj je zanihati grezilo, nekaj drugega pa izdelati tako natančen mehanizem, da bi sonce posvetilo nanj v točno pravi sekundi in na pravem mestu. Zato so templjarji menili, da bo moralo preteči še šest stoletij. Baconovo krilo se je pri priči spravilo k delu in skušalo pritegniti na svojo stran vse posvečence, s katerimi si je obupno prizadevalo navezati stike.

Ni naključje, da je Salomon de Caus, ki je bil rožni križar, za Richelieuja napisal razpravo o sončnih urah. Z Galilejem pa se je začelo brezumno preučevanje nihal pod pretvezo raziskovanja njihove uporabnosti za določanje zemljepisnih dolžin. Toda ko je Huygens leta 1681 ugotovil, da nihalo, ki je točno v Parizu, zamuja v Cayennu, mu je bilo takoj jasno, da je to odvisno od spreminjanja centrifugalne sile, ki jo povzroča vrtenje Zemlje. Ko pa je objavil svoj Horologium, v katerem je nadalje razvil Galilejeva dognanja o nihalu, kdo mislite, da ga je poklical v Pariz? Colbert, tisti Colbert, ki je v Pariz poklical tudi Salomona de Causa, da bi poskrbel za pariško podzemlje!

Ko je firenška Accademia del Cimento leta 1661 napovedala Foucaultove izsledke, jo je Leopold Toskanski razpustil v petih letih in prikrito dobil takoj zatem v dar iz Rima kardinalski klobuk.

To pa še ni bilo vse. Tudi v naslednjih stoletjih se je lov na nihalo nadaljeval. Leta 1742 (to je leto pred prvim dokumentiranim pojavom grofa Saint-Germaina!) je neki De Marian predstavil Académie Royale des Sciences razpravo o nihalih; leta 1756 (tega leta je v Nemčiji nastala templjarska striktna observanca!) je neki Bouguer napisal »sur la direction qu’affectent tous les fils à plomb«.

Našel sem fantazmagorične naslove, kakor na primer tistega Jeana Baptista Biota iz leta 1821: Recueil d’observations géodesiques, astronomiques et physiques, exécutées par ordre du Bureau des Longitudes de France, en Espagne, en France, en Angleterre et en Ecosse, pour déterminer la variation de la pésanteur et des degrès terrestres sur le prolongement du meridien de Paris. V Franciji, Angliji in na Škotskem! In to v poročilu o poldnevniku Saint-Martina! Kaj pa sir Edward Sabine, ki je leta 1823 objavil An Account of Experiments to Determine the Figure of the Earth by Means of the Pendulum Vibrating Seconds in Different Latitudes? Pa tisti skrivnostni graf Fjodor Petrovič Litke, ki je leta 1836 objavil izsledke svojih raziskav o vedenju nihala med plovbo okrog sveta? In to na stroške Cesarske akademije znanosti iz Peterburga. Zakaj zdaj nenadoma še Rusi?

Kaj pa, če se je medtem kakšna skupina nedvomno baconistov odločila, da se bo dokopala do skrivnosti tokov brez zemljevida in brez nihala, tako da se bo vrnila na začetek in kratko malo prisluškovala dihanju kače? V tem primeru bi se Salonove slutnje izkazale za upravičene: prav v Foucaultovem času je industrijski svet, stvaritev baconističnega krila, začel izkopavati rove za podzemne železnice pod evropskimi velemesti.

»Res je,« je rekel Belbo, »devetnajsto stoletje je bilo obsedeno s podzemlji, Jean Valjean, Fantomas in Javert, Rocambole, eno samo prihajanje in odhajanje v podzemne rove in odtoke. O moj bog, če zdaj pomislim, je ves Vernov opus posvečensko razodetje skrivnosti podzemlja! Potovanje v središče Zemlje, dvajset tisoč milj pod morjem, votline skrivnostnega otoka, velikansko podzemno kraljestvo Črnih Indij! Njegova izjemna potovanja bi morali vrisati na zemljevid, saj bi zagotovo odkrili osnutek zavojkov kače, zemljevid leysov, obnovljen za vsako celino posebej. Verne je raziskoval mrežo telurskih tokov od zgoraj in spodaj.«

Bil sem zraven. »Kako se že imenuje glavna oseba v Črnih Indijah? John Garral, to je skorajda anagram grala.«

»Saj nismo kakšni čudaški znanstveniki, temveč stojimo z nogami trdno na tleh. Verne je pošiljal tudi veliko bolj izrecne signale. Robur le Conquérant, R. C. – Rose-Croix. Če pa Robur preberemo nazaj, dobimo Rubor, rdečo barvo vrtnice.«

85

Phileas Fogg. Ime, ki je podpis: beseda eas pomeni v grščini globalnost (in je torej enakovredna izrazoma pan in poli), zato je Phileas isto kot Polifil. Priimek Fogg pomeni v angleščini meglo, le brouillard … Nedvomno je Jules Verne pripadal združbi Le Brouillard. Bil je celo tako prijazen, da nam je opisal povezave med to združbo in rožnimi križarji, saj kaj pa je navsezadnje ta plemeniti popotnik, imenovan Phileas Fogg, drugega kot rožni križar? … In nadalje, ali morda ne pripada Reform-Clubu, katerega začetnice R. C. kažejo na reformatorsko rožnokrižarsko združbo? In ta Reform-Club je vzniknil na Pall-Mallu, s tem pa še enkrat namigne na Polifilove sanje.

(Michel Lamy, Jules Verne, initié et initiateur,

Payot, Pariz, 1984, str. 237–238)

Obnova nam je vzela dneve in tedne. Delo smo prekinili le takrat, kadar smo si zaupali najnovejše izsledke, prebirali smo vse, kar nam je prišlo pod roke – enciklopedije, časopise, stripe, založniške kataloge –, vse počez in iskali možne povezave, postali smo pri vsaki stojnici s knjigami in brskali po njih, vohljali po kioskih, mirno kradli iz tipkopisov naših diabolikov, zmagoslavno hiteli v pisarno in metali na mizo najnovejše trouvailles. Ko zdaj obujam spomine na tiste tedne, imam občutek, da je vse skupaj potekalo z bliskovito naglico, kot v kakšnem filmu Larryja Semona, s sunki in poskoki, z vrati, ki se odpirajo in zapirajo z nadzvočno hitrostjo, s kremnimi tortami, ki letijo po zraku, s tekanjem po stopnicah navzgor in navzdol, s trki starih avtomobilov, padanjem polic v trgovinah med plohami škatel, steklenic, topljenih sirov, brizgi sodavice, eksplozijami vreč z moko. Če pa pomislim na vmesne trenutke in prosti čas – pač preostalo življenje –, se jih spominjam kot zgodbe v počasnem posnetku, z Načrtom, ki je počasi dobival podobo s korakom ritmične gimnastike, kot počasen obrat metalca diska, previden zamah metalca krogle, dolgi vmesni časi pri golfu, nedoumljiva čakanja pri bejzbolu. Vsekakor pa se je ne glede na ritem naš trud splačal, saj vedno lahko najdemo povezave, če jih hočemo, in to vsepovsod in v vsem, svet eksplodira v mrežo, v vrtinec sorodnosti, in vse pokaže na vse, vse pojasni vse …

O tem nisem govoril Lii, da je ne bi spravil v slabo voljo, in zanemarjal sem celo Giulia. Prebujal sem se sredi noči na primer s spoznanjem, da ima Renatus Cartesius začetnici R. C. in da je sprva preveč zagnano iskal rožne križarje, nato pa preveč odločno zanikal, da bi mu jih uspelo najti. Zakaj je bil tako obseden z metodo? Zato ker je bila metoda namenjena iskanju razkritja skrivnosti, ki je takrat zanimala že vse posvečence Evrope … In kdo je že poveličeval magijo gotike? René de Chateaubriand. In kdo je v Baconovem času napisal knjigo Steps to the Temple? Richard Crashaw. Kaj pa je potem z Ranierijem de’ Calzabigijem, Renéjem Charom, Raymondom Chandlerjem? In z Rickom iz Casablance?

86

Te znanosti, ki se ni izgubila, vsaj kar zadeva njeno prakso, so graditelje stolnic učili menihi iz Cîteauxa … V devetnajstem stoletju so bili znani kot Compagnons du Tour de France. In prav k njim se je po pomoč zatekel Eiffel, da bi zgradil svoj stolp.

(Louis Charpentier, Les mystères de la cathédrale de Chartres,

Laffont, Pariz, 1966, str. 55–56)

Zdaj smo imeli že vso moderno dobo, čez katero so šli marljivi krti, ki so prevrtali podzemlje in od spodaj opazovali površje planeta. Toda baconisti so se zagotovo začeli ukvarjati z nečim drugim, z drugo dejavnostjo, katere rezultati in etape so bile vsem na očeh, ne da bi jih kdo opazil … To pa zato, ker so z vrtanjem v globino zgolj prodrli do globokih slojev, Kelti in templjarji pa se niso omejili le na kopanje vodnjakov, temveč s

o zasajali svoje akupunkturne igle, ki so se dvigovale naravnost v nebo, da bi vzpostavili zvezo med megaliti in lovili vplive zvezd …

Belba je preblisnilo neke noči, ko ni mogel spati. Pogledal je skozi okno in videl daleč nad strehami Milana luči kovinskega stolpa Raia, veliko anteno mesta. Zmerno in preudarno različico babilonskega stolpa. V tistem trenutku mu je šinila zamisel.

»Eifflov stolp,« nama je rekel naslednje jutro. »Kako to, da še nismo pomislili nanj? Kovinski megalit, menhir poslednjih Keltov, votla fiala, višja od vseh gotskih fial. Le zakaj bi Pariz potreboval ta neuporabni spomenik? Je nebesna sonda, antena, ki zbira informacije z vseh hermetičnih akupunkturnih igel, zabodenih v skorjo planeta, s kipov na Velikonočnem otoku, z Machu Pichuja, s Kipa svobode na Bedloe’s Islandu, ki si ga je zamislil že posvečenec markiz Lafayette, z obeliska v Luksorju, z najvišjega stolpa v Tomarju, z rodoškega Kolosa, ki še zmeraj oddaja z morskega dna pristanišča, kjer ga nikomur več ne uspe najti, s templjev brahmanske džungle, s stražnih stolpov Kitajskega zidu, z vrha Ayers Rocka, s fial v Strasbourgu, nad katerimi se je navduševal posvečenec Goethe, z obrazov na Mount Rushmoru (le koliko je vedel posvečenec Hitchcock!), z antene na vrhu Empire State Buildinga (povejta mi, na katero cesarstvo se navezuje ta stvaritev ameriških posvečencev, če ne na cesarstvo Rudolfa iz Prage!). Eifflov stolp zbira informacije iz podzemlja in jih primerja s tistimi iz zraka. In kdo nam je dal prvo, strah vzbujajočo filmsko podobo tega stolpa? René Clair v Paris qui dort. René Clair, R. C.«

Z drugačnimi očmi je bilo treba prebrati vso zgodovino znanosti: celo vesoljska tekma je tako postala razumljiva s tistimi norimi sateliti, ki kar naprej fotografirajo zemeljsko površje, da bi na njem razločili nevidne napetosti, podmorske tokove, tokove toplega zraka. In govorijo med sabo, govorijo z Eifflovim stolpom, govorijo s Stonehengeem …

87

Nenavadno naključje je, da folijska izdaja iz leta 1623, objavljena pod Shakespearovim imenom, vsebuje natanko šestintrideset dramskih del …

(W. F. C. Wigston, Francis Bacon versus Phantom Captain Shakespeare:

The Rosicrucian Mask, Kegan Paul, London, 1891, str. 353)

Ko smo si izmenjevali izsledke našega fantaziranja, smo imeli občutek – in to upravičeno –, da napredujemo z uporabo nedopustnih asociacij, nenavadnih miselnih preskokov, in če bi nam kdo pripisal vero vanje, bi se je sramovali. V tolažbo nam je namreč bil dogovor – ki je bil zdaj že tih, kot narekuje etiketa ironije –, da parodiramo logiko diabolikov. Toda v dolgih premorih, v katerih je vsakdo od nas zbiral podatke za skupne sestanke, in zavedajoč se, da zbiramo delčke za parodijo mozaika, so se naši možgani navadili povezovati, povezovati, povezovati vse z vsem drugim, in če smo to hoteli početi samodejno, nam je moralo preiti v navado. Menim, da v nekem trenutku ni bilo več razlike med tem, da se privadiš misli, da se pretvarjaš, da verjameš, in tem, da se privadiš misli, da verjameš.

To se dogaja vohunom: vtihotapijo se v tajne službe sovražnika, navadijo se razmišljati tako kot on, in če preživijo, je to zato, ker jim je to uspelo, kajpak pa že čez nekaj časa prestopijo na drugo stran, ki je postala njihova. Ali pa kot tisti, ki živijo sami s kakšnim psom in mu govorijo po cele dneve. Na začetku skušajo dojeti njegovo logiko, nato trdijo, da on razume njihovo, sprva se jim zdi plašen, nato ljubosumen, pozneje zamerljiv, naposled pa se kratkočasijo tako, da mu nagajajo in imajo ljubosumne izpade. Ko so naposled prepričani, da je postal tak kot oni, so pravzaprav oni postali taki kot on, in ko so ponosni na to, da so ga počlovečili, so de facto sebe popasjili.

Nemara zato, ker sem vsak dan videl Lio in otroka, je igra nas treh še najmanj vplivala prav name. Prepričan sem bil, da jo obvladujem, počutil sem se, kakor da bi spet igral na agogõ med obredom: bodi na strani tistih, ki čustva nadzirajo, in ne tistih, ki jih čustva obvladujejo. Takrat še nisem vedel, kaj se je dogajalo Diotalleviju, zdaj pa vem. Svoje telo je privajal misliti kot kak diabolik. Kar pa zadeva Belba, se je enačil z njimi tudi na zavestni ravni. Jaz sem se navadil, Diotallevi se je uničil, Belbo se je spreobrnil. Toda vsi trije smo počasi izgubljali tisto luč razuma, s katero zmeraj lahko ločimo med podobnim in enakim, med prispodobo in stvarmi, tisto skrivnostno, presunljivo in prelepo vrlino, zaradi katere smo vedno zmožni reči, da se je nekdo poživalil, pri tem pa ne mislimo, da mu je zrasla dlaka in čekani, bolni pa pomisli ‘poživalil’ in si nemudoma predstavlja nekoga, ki laja, rije, se plazi ali leta.

Kaj se je dogajalo z Diotallevijem, bi lahko dojela, če ne bi bila tako vznemirjena. Vse skupaj se je začelo nekje proti koncu poletja. Nazaj v službo je prišel bolj suh, toda to ni bila radoživa vitkost nekoga, ki bi nekaj tednov planinaril. Njegova nežna polt albina je zdaj razkrivala rumenkaste odtenke. Če bi to opazila, bi mislila, da je počitnice preživel sklonjen nad svojimi rabinskimi zvitki. Toda v resnici sva razmišljala o čisto drugih stvareh.

V dnevih, ki so sledili, smo namreč postopoma že lahko sistematizirali tista krila, ki niso imela povezave z baconističnim.

Na primer: današnji preučevalci prostozidarstva vidijo v bavarskih iluminatih, ki so si prizadevali za uničenje narodov in destabiliziranje države, ne le tiste, ki so navdihnili Bakuninov anarhizem, temveč tudi sam marksizem. Kako otročje! Iluminati so bili provokatorji, ki so jih baconisti vtihotapili med tevtonce, Marx in Engels pa sta mislila na vse kaj drugega, ko sta Komunistični manifest iz leta 1848 začela s stavkom »Prikazen hodi po Evropi«. Zakaj sta uporabila tako gotsko metaforo? Komunistični manifest se je nanašal na skrivnostni lov za Načrtom, ki je burkal zgodovino na celini že nekaj stoletij. Predlagal je alternativo tako baconistom kot novotempljarjem. Marx je bil Jud, nemara je bil v začetku glasnik rabinov iz Gerone ali Safeda in je skušal vplesti v to iskanje vse božje ljudstvo. Toda potem je izgubil nadzor nad svojo pobudo, poistovetil je Šekino, v zemeljsko kraljestvo izgnano božje ljudstvo, s proletariatom, izneveril pričakovanja tistih, ki so ga navdihnili, postavil na glavo težnje judovskega mesijanizma. Templjarji vsega sveta, združite se. Zemljevid delavcem. Čudovito! Ali bi lahko obstajala boljša zgodovinska razlaga za komunizem?

»Že res,« je rekel Belbo, »toda tudi baconisti imajo težave na svoji poti, se vama ne zdi? Nekateri so se izgubili v nekakšnih znanstvenih sanjah in končali v slepi ulici. Mislim namreč, da so na koncu dinastije Einsteini in Fermiji, ki so iskali skrivnost v osrčju mikrokozmosa, prišli do napačnega odkritja. Namesto čiste, naravne, modre telurske energije, so našli tehnološko, umazano, izprijeno jedrsko energijo …«

»Prostor-čas, napaka Zahoda,« je rekel Diotallevi. »Izguba središča. Cepivo in penicilin kot karikaturi napoja dolgega življenja,« sem mu segel v besedo.

»Tako kot tisti drugi templjar, Freud,« je dodal Belbo, »ki je – namesto da bi ril po labirintih stvarnega podzemlja – ril po tistih psihičnega, kakor da ne bi o tem vsega in bolje povedali že alkimisti.«

»Pa saj bi prav ti rad,« se je vtaknil Diotallevi, »objavil knjige doktorja Wagnerja. Po mojem mnenju je psihoanaliza nekaj za nevrotike.«

»Res je, in penis je zgolj falični simbol,« sem sklenil pogovor. »Dajta no, gospoda, ne oddaljujmo se od teme. In ne izgubljajmo časa. Še vedno ne vemo, kam naj umestimo pavlikijance in jeruzalemce.«

Toda še preden smo lahko odgovorili na to vprašanje, smo prišli na sled drugi skupini, ki ni bila del šestintridesetih nevidnih, vendar se je v igro vključila dokaj zgodaj in s svojim povzročanjem zmede delno pokvarila njihove načrte. Jezuitom.

88

Baron von Hund, vitez Ramsay … in veliko drugih, ki so določili stopnje v teh obredih, so delovali po navodilih generala jezuitov … Templjarizem je jezuitizem.

(Pismo Charlesa Sotherana madame Blavatsky, 32 ... A. in P. R. 94 ... Memphis, K. R. + , K. Kadosch, M. M. 104, Eng. etc., Posvečenec Angleškega bratstva rožnih križarjev in drugih skrivnih združb, 11. 1. 1877; v Isis Unveiled, 1877, II, str. 390)

Nanje smo naleteli že prevečkrat, in to vse od prvih rožnokrižarskih manifestov dalje. Že leta 1620 se je v Nemčiji pojavil anonimen spis z naslovom Rosa Jesuitica, ki je spomnil na to, da je bil simbolizem vrtnice katoliški in marijanski, preden je postal rožnokrižarski, in pripomnil, da sta oba redova med sabo solidarna in da so rožni križarji zgolj ena od preformulacij jezuitske mistike, dane v uporabo prebivalstvu reformirane Nemčije.

Spomnil sem se na Salonove besede o sovraštvu, s katerim je pater Atanazij Kircher rožne križarje izpostavil posmehu, in to ravno ko je govoril o notranjosti Zemlje.

»Pater Kircher,« sem rekel, »je ključna oseba v tej zgodbi. Zakaj je ta mož, ki je tolikokrat dokazal, da ima dar za opazovanje in veselje do poskusov, utopil teh nekaj dobrih zamisli na tisočerih straneh, na katerih kar mrgoli neverjetnih domnev? Dopisoval si je z najboljšimi angleškimi znanstveniki, vsaka od njegovih knjig pa povzema tipične rožnokrižarske teme na videz zato, da bi jim oporekal, v resnici pa zato, da bi si jih prisvojil in z njihovo pomočjo predlagal svojo protireformatorsko različico. Tisti gospod Haselmayer, ki so ga jezuiti zaradi njegovih reformatorskih zamisli obsodili na veslanje na galeji, je hotel v prvi izdaji Fame Fraternitatis dopovedati, da so pravi in resnični jezuiti oni, rožni križarji. No, Kircher je napisal več kot trideset knjig, da bi namignil, da so pravi in resnični rožni križarji oni, jezuiti. Jezuiti so se skušali dokopati do Načrta. Če je pater Kircher hotel preučevati nihala, je to tudi storil, čeprav z iznajdbo planetarne ure, da bi vedel natančen čas na vseh sedežih po svetu razkropljene Jezusove družbe.«

»Toda kako so jezuiti izvedeli, da obstaja Načrt, ko pa so se templjarji raje pustili ubiti, kot pa da bi to povedali?« je vprašal Diotallevi. Nismo se mogli zadovoljiti z odgovorom, da jezuiti vedno vedo kanček več od hudiča. Hoteli smo boljše pojasnilo.

In kmalu smo eno tudi našli. Namreč spet Guillauma Postela. Ko smo listali po Crétineau-Jolyjevi (in se hahljali ob tem nesrečnem priimku) zgodovini jezuitov, smo izvedeli, da se je Postel, ki sta se ga polastila mističen bes in želja po duhovni obnovi, leta 1544 srečal z Ignacijem Lojolskim v Rimu. Ta ga je navdušeno sprejel, toda Postel se ni mogel odreči svojim blodnim mislim, svojim kabalizmom, svojemu ekumenizmu, vse to pa jezuitom ni moglo biti všeč, še manj pa njegova najbolj trdovratna zamisel, ki se ji nikakor ni hotel odpovedati, in sicer da bi kralj sveta moral biti francoski kralj. Že res, da je bil Ignacij svetnik, toda bil je španski.

Zato je med njima prišlo v nekem trenutku do nesporazuma, Postel je izstopil iz jezuitskega reda – ali pa so ga jezuiti postavili pred vrata. Toda če je bil Postel jezuit, pa čeprav le za kratek čas, je svetemu Ignaciju – ki mu je prisegel zvestobo perinde ac cadaver – zagotovo povedal o svoji misiji. ‘Dragi Ignacij,’ mu je bržkone rekel, ‘vedi, da z mano jemlješ v svoje vrste tudi skrivnost templjarskega Načrta. Nezasluženo sem njegov francoski predstavnik, in ker vsi čakamo na tretje stoletno srečanje, ki bo leta 1584, ga lahko čakamo tudi ad majorem Dei gloriam.’

Tako so jezuiti s pomočjo Postela oziroma njegovega trenutka slabosti izvedeli za skrivnost templjarjev. In takšno skrivnost se splača izkoristiti. Sveti Ignacij je odšel v večno blaženost, toda njegovi nasledniki so bili budni in so imeli Postela še naprej na očeh. Zanimalo jih je, s kom se bo srečal tistega usodnega leta 1584. Toda ojoj, Postel je umrl pred tem letom in nič ni pomagalo – tako je trdil eden naših virov –, da je bil ob njegovi smrtni postelji navzoč neki neznan jezuit. Jezuiti niso izvedeli, kdo je njegov naslednik.

»Casaubon,« je rekel Belbo, »oprostite mi, toda nekaj se mi ne izide. Če je bilo to res, potem jezuiti niso mogli izvedeti, da do srečanja leta 1584 ni prišlo.«

»Toda ne smemo pozabiti,« je pripomnil Diotallevi, »da so bili tile jezuiti, vsaj kolikor vem iz pripovedovanja poganov, jekleni možje, ki se niso pustili tako zlahka vleči za nos.«

»Ah, če smo že pri tem,« je rekel Belbo, »je lahko en jezuit pospravil dva templjarja za zajtrk in še dva za večerjo. Tudi njih so že razpustili, in to več kot enkrat, in proti sebi so imeli vse vlade v Evropi, pa so še zmeraj tu.«

Morali smo se postaviti v kožo kakega jezuita. Kaj stori jezuit, če mu Postel zbeži iz rok? Meni je takoj prišlo na misel nekaj tako diaboličnega, da tega tudi naši diaboliki ne bi mogli prebaviti: rožne križarje so si izmislili jezuiti!

»Ko je Postel umrl,« sem predlagal, »so jezuiti – namazani z vsemi žavbami – matematično predvideli zmedo s koledarji in sklenili, da bodo vzeli stvari v svoje roke. Zasnovali so rožnokrižarsko mistifikacijo in pri tem natančno predvideli, kaj se bo zgodilo. Med tolikimi prenapeteži, ki so temu nasedli, se je nepripravljen izpostavil tudi kdo iz resničnih jeder. Predstavljajta si v tem primeru Baconovo jezo: ‘Fludd, ti bedak, ali nisi mogel držati jezika za zobmi?’ ‘Toda vikont, my lord, videti so bili naši ...’ ‘Tepec, mar te niso naučili, da ne smeš zaupati papeškim? Morali bi sežgati tebe, ne pa tistega nesrečnika iz Nole!’«

»Toda kako to, da so jezuiti ali tisti katoliški polemiki, ki so delali zanje,« je rekel Belbo, »rožne križarje, potem ko so se premestili v Francijo, napadali kot krivoverce in obsedence?«

»Ne moremo si vendar domišljati, da so jezuiti delovali premočrtno, saj kakšni jezuiti pa bi potem bili?«

Na dolgo in široko smo se pričkali o mojem predlogu, naposled pa smo soglasno sklenili, da je bila boljša prvotna domneva: rožni križarji so bili vaba, ki so jo Francozom nastavili baconisti in Nemci. Toda kakor hitro sta se pojavila manifesta, so jezuiti spregledali igro in se pri priči vpletli vanjo, da bi premešali karte. Jezuiti so očitno nameravali preprečiti srečanje angleške in nemške skupine s francosko in za dosego tega je bil vsak udarec, pa čeprav še tako nizek, dober.

Medtem pa so si zapisovali novice, zbirali informacije in jih spravljali ... kam? V Abulafija, se je pošalil Belbo. Toda Diotallevi, ki je bil poučen o vsem, je pripomnil, da to ni bila zgolj šala. Da jezuiti zagotovo sestavljajo ogromen, sila zmogljiv elektronski računalnik, ki bi lahko prišel do ugotovitev iz stoletja stare in potrpežljivo zbrane zmešnjave vseh koščkov resnice in laži.

»Jezuiti,« je rekel Diotallevi, »so dojeli to, česar niti ubogi stari templjarji iz Provinsa niti baconistično krilo še slutili niso, in sicer da bi se zemljevid lahko obnovilo z uporabo kombinatorike, torej s postopki, ki so bili v uporabi pred temi današnjih elektronskih možganov! Jezuiti so prvi iznašli Abulafija! Pater Kircher je znova prebral vse razprave o kombinatorični umetnosti od Lulla naprej. In poglejta, kaj je objavil v svoji knjigi Ars Magna Sciendi ...«

»Podobno je predlogi za kvačkanje,« je rekel Belbo.

»Ne, gospod, to so vse možne kombinacije med n elementi. Faktorski račun, tisti iz Sefer jecire. Izračun kombinacij in permutacij, bistvo same temure!«

To je bilo nedvomno res. Nekaj je bilo zasnovati vprašljiv Fluddov projekt za izris zemljevida z uporabo polarne projekcije, nekaj drugega pa vedeti, koliko poskusov bi bilo potrebnih, in kako jih vse tudi izvesti, da bi prišli do najboljše rešitve. Še predvsem pa je bilo nekaj ustvariti abstrakten model možnih kombinacij, nekaj drugega pa iznajti napravo, ki bi jih bila zmožna uresničiti. Zato sta tako Kircher kot njegov učenec Kaspar Schott zasnovala mehanske lajne, mehanizme na luknjane kartice, računalnike ante litteram, ki so temeljili na binarni logiki. To je bila kabala, prenesena na sodobno mehaniko.

IBM: Iesus Babbage Mundi, Iesum Binarium Magnificamur. AMDG: Ad Maiorem Dei Gloriam? Nikakor ne, temveč: Ars Magna, Digitale Gaudium! IHS: Iesus Hardware & Software!

Epilogismus Combinationis Linearis v Atanazij Kircher, Ars Magna Sciendi, Jansson, Amsterdam, 1669, str. 170

89

V nedrjih najgloblje teme je nastala združba novih bitij, ki se prepoznajo med sabo, ne da bi se kdaj videla, razumejo se, ne da bi drugo drugemu kaj razlagala, pomagajo si brez prijateljstva ... Ta združba je od jezuitskih pravil sprejela slepo pokorščino, od prostozidarstva preizkuse in naličje obredja, od templjarjev podzemne evokacije in neverjetno drznost ... Ali je grof Saint-Germain počel kaj drugega kot posnemal Guillauma Postela, ki je imel to manijo, da se je izdajal za starejšega, kot je bil v resnici?

(markiz Lucheta, Essai sur la secte des illuminés,

Pariz, 1789, V in XII)

Jezuiti so dojeli, da je najboljša tehnika za oslabitev nasprotnika ustanavljanje skrivnih ločin, nato čakanje, da nevarni navdušenci prihitijo vanje, in potem aretiranje vseh skupaj. Oziroma: če se bojiš zarote, potem zaroto skuj, saj bodo tako vsi, ki se ji pridružijo, prišli pod tvoj nadzor.

Spomnil sem se zadržanosti, ki jo je Agliè izrazil glede Ramsayja, torej prvega, ki je pokazal na neposredno povezavo med prostozidarstvom in templjarji. Pri tem je Agliè namignil, da je Ramsay imel stike s katoliškimi krogi. In v resnici je že Voltaire obtožil Ramsayja, da je orodje v rokah jezuitov. Jezuiti so se ob nastanku angleškega prostozidarstva iz Francije odzvali s škotskim novotempljarstvom.

Tako je mogoče razumeti, zakaj je leta 1789 neki markiz Lucheta v odgovor na to zaroto napisal – in to anonimno – sloviti Essai sur la secte des illuminés, v katerem se je spravil na razsvetljence vseh vrst, bavarske ali kakšne druge, anarhistične nasprotnike duhovnikov in mistične novotempljarje, in prištel k tej druščini (neverjetno, kako so se vsi koščki našega mozaika zlagali na svoja mesta, sicer počasi, a občudovanja vredno!) celo pavlikijance, da ne izgubljamo besed s Postelom in Saint-Germainom. Pritoževal se je, da so te oblike templjarskega misticizma odvzele verodostojnost prostozidarstvu, ki je vendar bilo združba samih dobrih in poštenih ljudi.

Baconisti so si zamislili prostozidarstvo, ki bi bilo podobno Rick’s Caféju v Casablanci, jezuitsko novotempljarstvo je preprečilo njihovo zamisel in markiz Lucheta je kot killer dobil nalogo, da odstrani vse skupine, ki niso bile baconistične.

Tu pa moramo upoštevati nekaj, česar si ubogi Agliè ni znal pojasniti: zakaj je de Maistre, ki je bil jezuitski človek – in to dobrih sedem let, preden se je pojavil na prizorišču markiz Lucheta –, odšel v Wilhelmsbad zasejat razdor med novotempljarje?

»Novotempljarstvo je dobro uspevalo v prvi polovici osemnajstega stoletja,« je rekel Belbo, »in zelo slabo proti koncu tega stoletja, sprva zato, ker so si ga prisvojili revolucionarji, katerim je vse, od božanstva Razuma do najvišjega Bitja, prišlo prav, da je le rezalo glavo kralju, kar poglejta si Cagliostra, pozneje pa zato, ker so se vanj vmešali nemški knezi, še posebno kralj Friderik Pruski, čigar cilji zagotovo niso sovpadali s tistimi jezuitov. Ko je mistično novotempljarstvo, kdorkoli si ga je že izmislil, začelo ustvarjati takšna dela, kakršno je Čarobna piščal, so se možje Lojolskega kajpak odločili, da se ga bodo znebili. To je kot v finančnem svetu: kupiš podjetje, ga spet prodaš, likvidiraš, pošlješ v stečaj, mu daš finančno injekcijo, pač odvisno od tvojega generalnega načrta, in pri tem te zagotovo ne skrbi, kaj bo z vratarjem. Ali pa kot pri rabljenem avtu: ko več ne dela, ga daš na odpad.«

90

V pravem prostozidarskem kodeksu ne boste našli drugega boga razen Manija. On je bog kabalističnih prostozidarjev, starodavnih rožnih križarjev, martinističnih prostozidarjev … Po drugi strani so vse podlosti, ki jih pripisujejo templjarjem, enake tistim, ki so jih pred njimi pripisovali manihejcem.

(opat Augustin Barruel,

Mémoires pour servir à l’histoire du jacobinisme,

Hamburg, 1798, 2, xiii)

Strategija jezuitov nam je postala jasna, ko smo odkrili opata Barruela. Ta je v letih 1797 in 1798 v odgovor na francosko revolucijo napisal svoje Mémoires pour servir à l’histoire du jacobinisme, pravi pogrošni roman, ki se – glej no, glej – začne s templjarji. Ti so se po sežigu Molayjskega na grmadi preobrazili v skrivno združenje z namenom, da bi uničili monarhijo in papeštvo ter ustvarili svetovno republiko. V osemnajstem stoletju so se polastili prostozidarstva, ki je tako postalo njihovo orodje. Leta 1763 so ustanovili književno akademijo, v kateri so bili Voltaire, Turgot, Condorcet, Diderot in d’Alembert, ki so se srečevali v hiši barona Holbaškega, in z vrsto spletk leta 1776 zasnovali jakobince, ki pa so bili le marionete v rokah resničnih vodij, bavarskih iluminatov – morilcev kraljev po svoji vokaciji.

Vse kaj drugega kot pokopališče starih avtomobilov. Potem ko so jezuiti s pomočjo Ramsayja razdelili prostozidarstvo na dvoje, so ga spet združili, da bi se lahko čelno spopadli z njim.

Barruelova knjiga je imela nekaj vpliva, tako da sta v francoskih nacionalnih arhivih vsaj dve policijski poročili o skrivnih ločinah, ki ju je zahteval Napoleon. Napisal ju je Charles Berkheimski, ki je – v najboljši tradiciji vseh tajnih služb – prišel do informacij iz že objavljenih virov. Tako je najprej prepisoval kar iz knjige markiza Lucheta, potem pa še iz Barruelove.

Ko je Napoleon prebral grozljive opise razsvetljencev in bistro ovadbo direktorata neznanih predstojnikov, sposobnih vladati svetu, ni niti za trenutek okleval: sklenil je, da se jim bo pridružil. Svojega brata, španskega kralja Jožefa, je dal imenovati za velikega mojstra Velikega Orienta, on pa je po številnih virih navezal stike s prostozidarji in po poročilih drugih postal v njihovih vrstah celo zelo visok dostojanstvenik. Vendar pa ni znano, v katerem obredu. Iz previdnosti nemara v vseh.

Tega, kaj je Napoleon vedel, nismo vedeli, nismo pa pozabili, da je preživel nekaj časa v Egiptu in da se je tam z kdo ve katerimi modreci pogovarjal v senci piramid (že vsak otrok bi lahko videl, da je bilo slavnih štirideset stoletij, ki so gledala nanj, očitna aluzija na hermetično izročilo).

Moral pa je vedeti marsikaj, saj je leta 1806 sklical zbor francoskih Judov. Uradni razlogi so bili banalni: poskus zmanjšanja oderuštva, zagotovitev lojalnosti judovske manjšine, najti nove pokrovitelje … Nič od tega pa ne pojasni, zakaj je ta zbor imenoval Veliki sinedrij, s čimer je obujal zamisel o direktoratu predstojnikov, ki so bili bolj ali manj neznani. V resnici je premeteni Korzičan tako izvedel, kateri so predstavniki jeruzalemskega krila, in je skušal združiti različne razkropljene skupine templjarjev.

»Ni naključje, da so bile leta 1808 enote maršala Neyja v Tomarju. Ali vidite povezavo?«

»Tu smo, da povezave najdemo.«

»Tedaj je imel Napoleon, ki je bil pred tem, da premaga Anglijo, v svojih rokah skoraj vsa evropska središča in s pomočjo francoskih Judov tudi jeruzalemce. Kaj mu je še manjkalo?«

»Pavlikijanci.«

»Natanko tako. In mi se še nismo odločili, kaj je bilo z njimi. Napoleon pa nam daje namig: ponje je šel tja, kjer so bili – v Rusijo.«

Ker so pavlikijanci stoletja dolgo živeli na slovanskih območjih, so se seveda preoblikovali v različne ruske mistične skupine. Med najbolj vplivnimi svetovalci Aleksandra I. je bil knjaz Golicin, ki je bil povezan z nekaterimi ločinami martinističnega navdiha. In koga lahko najdemo v Rusiji dobrih deset let pred Napoleonom kot pooblaščenca savojskega dvora, kako utrjuje vezi s peterburškimi mističnimi krožki? De Maistra.

Takrat ni več zaupal nobeni združbi iluminatov, saj se mu niso zdeli nič drugačni od iluministov, ki so bili odgovorni za prelivanje krvi v revoluciji. Takrat je le dobesedno ponavljal Barruelove besede in govoril o satanistični ločini, ki bi rada osvojila svet, pri čemer je verjetno mislil na Napoleona. Če je torej naš veliki reakcionar nameraval zapeljati martinistične skupine, jih je zato, ker je bistroumno slutil, da so – četudi so se navdihovale iz istih virov kot francosko in nemško neotempljarstvo – naslednice edine skupine, ki še ni zapadla pod škodljiv vpliv zahodne misli: pavlikijancev.

Vendar pa se de Maistrov načrt ni obnesel. Leta 1816 so jezuite izgnali iz Peterburga in de Maistre se je vrnil v Torino.

»Dobro,« je rekel Diotallevi, »znova smo našli pavlikijance. Pustimo Napoleona pri miru, saj mu očitno v njegovem poskusu ni uspelo, sicer bi lahko na Sveti Heleni samo tlesknil s prsti in bi se njegovi sovražniki že tresli. Kaj se je takrat dogajalo med vsemi temi ljudmi? Ne vem več, kje se me glava drži.«

»Polovici od njih se ni držala nikjer več,« je pripomnil Belbo.

91

Oh, kako dobro ste razkrinkali tiste peklenske ločine, ki so utirale pot Antikristu … Toda kljub temu obstaja še ena ločina, ki ste se je le bežno dotaknili.

(Pismo kapitana Simoninija Barruelu,

iz La civiltà cattolica, 21. oktobra 1882)

Napoleonova poteza z Judi je pripomogla k temu, da so jezuiti malce popravili svojo smer. V Barruelovih Mémoires ni bilo nobene omembe Judov. Toda leta 1806 je Barruel dobil pismo nekega kapitana Simoninija, ki ga je spomnil, da sta tudi Mani in Starec z Gore Juda, da so prostozidarstvo zasnovali Judje in da so se Judje vrinili v vse zdajšnje skrivne združbe.

Simoninijevo pismo, ki so ga pri priči razposlali po Parizu, je spravilo v težave Napoleona, ki je pravkar navezal stike z Velikim sinedrijem. To pa je zaskrbelo tudi pavlikijance, saj je v tistih letih Sveta sinoda ruske pravoslavne Cerkve razglasila: »Napoleon je predlagal, da bo danes združil vse Jude, ki jih je božji srd razgnal po vsem svetu, da bi oni uničili Kristusovo Cerkev in razglasili njega za pravega mesijo.«

Dobri Barruel je sprejel zamisel, da zarota ni le prostozidarska, temveč judovsko-prostozidarska. Med drugim se je zamisel o tej satanski zaroti pojavila prav ob napadih na nove sovražnike, karbonárje, potem pa še na protiklerikalne očete risorgimenta od Mazzinija do Garibaldija.

»Toda vse to se je dogajalo v prvi polovici devetnajstega stoletja,« je rekel Diotallevi, »velika protijudovska ofenziva pa se je začela šele proti koncu stoletja z izdajo Protokolov sionskih modrecev. Protokoli pa so se pojavili na območju Rusije. Potemtakem so bili pobuda pavlikijancev.«

»Seveda,« je rekel Belbo. »Jasno je, da se je v tistem trenutku jeruzalemska skupina razdelila na tri veje. Prva je šla preko španskih in provansalskih kabalistov navdihovat novotempljarsko krilo, drugo je vsrkalo baconistično krilo in vsi iz njega so postali znanstveniki in bankirji. Prav na te so se spravili jezuiti. Tretja veja pa je našla svoje mesto v Rusiji. Ruski Judje so bili večinoma majhni trgovci in posojevalci denarja, zato so bili nepriljubljeni pri siromašnih kmetih; in ker je hebrejska kultura kultura Knjige in vsi Judje znajo brati in pisati, največkrat okrepijo liberalno in revolucionarno inteligenco. Pavlikijanci so bili mistiki, reakcionarji, tesno povezani s fevdalci, in so se zato vrinili na dvor. Jasno pa med njimi in jeruzalemci ni moglo priti do povezav. Zato so si prizadevali, da bi spravili na slab glas Jude in preko Judov – tega so se naučili od jezuitov – so spravili v težave svoje nasprotnike v tujini, tako novotempljarje kot baconiste.«

92

Nobenega dvoma ne more biti. Z vso satanovo močjo in strahovlado se kraljestvo izraelskega zmagoslavnega kralja bliža našemu neobnovljenemu svetu; kralj, rojen iz krvi Siona, Antikrist, prihaja na prestol neizmerne moči.

(Sergej Nilus, Epilog Protokolov sionskih modrecev)

Zamisel je bila sprejemljiva. Morali smo zgolj preudariti, kdo je razširil Protokole v Rusiji.

Papus, ki je bil med najbolj vplivnimi martinisti s konca devetnajstega stoletja, je med enim od svojih obiskov v Parizu očaral carja Nikolaja II., nato pa skupaj z nekim Phillippom oziroma Phillippom Nizierom Anselmom Vachodom odšel v Rusijo. Vachod, ki je bil obseden s hudičem pri svojih šestih letih, zdravilec pri tridesetih, magnetist v Lyonu, je očaral tako Nikolaja II. kot njegovo histerično ženo in povabili so ga na dvor, ga imenovali za zdravnika na vojaški akademiji v Peterburgu, za generala in svetovalca vlade.

Njegovi nasprotniki so tedaj sklenili, da mu bodo postavili nasproti enako karizmatično osebnost, ki bi spodkopala njegov ugled. In tako so našli Sergeja Nilusa.

Nilus je bil potujoči menih, ki je v talarju romal (kaj pa bi drugega počel?) po gozdovih, razkazoval dolgo brado, kakršno imajo preroki, dve ženi, hčerko, pomočnika ali ljubimca, karkoli je že bil, in vsi so kar požirali njegove besede. Bil je na pol guru, podoben tistim, ki na koncu pobegnejo z blagajno, na pol pa puščavnik, podoben tistim, ki vpijejo, da se bliža poslednja ura. In res je bil obseden z zarotami Antikrista.

Podporniki Nilusa so izdelali načrt, da bi ga posvetili v popa, tako da bi potem s poroko (pač ena žena več ali manj) z Eleno Aleksandrovo Ozerovo, častno družico carice, postal spovednik vladarjev.

»Sicer sem vse prej kot krvoločen,« je rekel Belbo, »toda dozdeva se mi, da je bil pokol Romanovih nekakšna deratizacija.«

Skratka, v nekem trenutku so Phillippovi privrženci obtožili Nilusa razvratnega življenja in sam bog ve, da so imeli prav. Nilus je moral zapustiti dvor, toda v tistem trenutku mu je nekdo priskočil na pomoč, ko mu je dal Protokole. Ker so vsi na veliko zamenjevali med martinisti (ki so se navdihovali pri Saint Martinu) in martinezisti (ki so bili privrženci tistega Martineza Pasqualisa, ki sploh ni bil všeč Aglièju) in ker je bil po nekih govoricah Pasqualis Jud, je bilo možno z blatenjem Judov očrniti martiniste in z blatenjem martinistov odstraniti Phillippa.

In v resnici se je prva, še nepopolna različica Protokolov pojavila že leta 1903 v peterburškem časopisu Znamja, ki ga je urejal militantni antisemit Pavel Kruševan. Leta 1905 pa so to različico, vendar tokrat popolno, s soglasjem vladne cenzure anonimno povzeli v knjigi z naslovom Izvor našega zla. Domnevno naj bi jo uredil neki upokojeni častnik Boutmi, ki je skupaj s Kruševanom sodeloval pri ustanovitvi Zveze ruskega ljudstva, pozneje znani kot Črne stotnije. Te so rekrutirale navadne zločince za izvajanje pogromov in ekstremno desničarskih atentatov. Boutmi je pozneje pod svojim imenom to delo še večkrat izdal pod naslovom Sovražniki človeštva – Protokoli, izhajajoči iz tajnih arhivov osrednje pisarne Siona.

Toda to so bile le pogrošne brošure. Razširjena izdaja Protokolov, ki so jo pozneje prevedli po vsem svetu, je izšla leta 1905 v tretji izdaji Nilusove knjige Veliko v malem: Antikrist je skorajšnja politična možnost, Carskoje Selo, izdano pod okriljem krajevnega odbora Rdečega križa. Okvir dela je tvorilo obsežnejše mistično razmišljanje in knjiga se je znašla v carjevih rokah. Moskovski metropolit je predpisal njeno branje v vseh moskovskih cerkvah.

»Pa kakšna je,« sem vprašal, »povezava med Protokoli in našim Načrtom? Kar naprej govorimo o teh Protokolih. Naj jih zato tudi preberemo?«

»Nič lažjega,« nama je odgovoril Diotallevi, »saj se vedno najde kak založnik, ki jih ponatiskuje. Včasih so založniki pri tem kazali ogorčenje, kakor da bi to počeli zgolj iz dokumentarnih razlogov, pozneje pa so se nehali opravičevati in jih začeli izdajati z užitkom.«

»Takšni so pač pogani.«

93

Edina nam znana združba, ki bi se bila sposobna kosati z nami v tem, bi bili jezuiti. Toda uspelo nam jih je očrniti v očeh neukega ljudstva, ker je ta združba javno delujoča organizacija, mi pa smo raje v zakulisju in čuvamo skrivnost.

(Protokoli sionskih modrecev, V)

Protokoli so sestavljeni iz štiriindvajsetih programskih izjav, pripisanih sionskim modrecem. Nameni teh modrecev so se nam zdeli precej protislovni, saj so se včasih zavzemali za odpravo svobode tiska, včasih pa so spodbujali libertinizem. Kritizirali so liberalizem, obenem pa razglašali program, ki ga je radikalna levica pripisovala kapitalističnim multinacionalkam, z izrabo športa in vizualne vzgoje za poneumljanje ljudi vred. Analizirali so različne tehnike, kako priti do svetovne oblasti, hvalili so moč zlata. Nameravali so podpirati revolucije v vseh državah z izrabljanjem tamkajšnjega nezadovoljstva in beganjem ljudi z razglašanjem liberalnih idej, obenem pa so hoteli spodbujati neenakost. Povsod so hoteli vpeljati predsedniške režime, ki bi jih nadzirali slamnati možje modrecev, netiti vojne, spodbujati proizvodnjo orožja in (to je povedal tudi Salon) gradnjo metrojev (podzemni svet!), da bi lahko podminirali velika mesta.

Izjavili so, da namen posvečuje sredstva, in sklenili, da bodo spodbujali antisemitizem tako za nadziranje siromašnega dela judovskega prebivalstva kot tudi za mehčanje src poganov, soočenih z nesrečo Judov (draga zarota, je rekel Diotallevi, a učinkovita). Prostodušno so izjavili: »Smo brezmejno častihlepni, požrešno lakomni, neusmiljeno željni maščevanja in polni divjega sovraštva« (s tem so kazali izbran mazohizem, saj so z užitkom povzeli kliše hudobnega Juda, ki je že krožil po antisemitskem tisku in krasil naslovnice vseh izdaj njihove knjige), in se odločili, da bodo odpravili študij klasikov in antične zgodovine.

»Skratka,« je pripomnil Belbo, »sionski modreci so bili prava tolpa tepcev.«

»Ne šali se,« je rekel Diotallevi. »To knjigo so vzeli zelo resno. Nekaj me pa le čudi. In sicer da so hoteli ustvariti občutek, kot da je judovski načrt star že stoletja, obenem pa se sklicuje na nepomembne francoske fin de sièclovske polemike. Namig na vizualno vzgojo za poneumljanje množic se je bržkone nanašal na izobraževalni program Léona Burgeoisa, ki je vključil devet prostozidarjev v svojo vlado. V nekem drugem odlomku pa svetujejo, naj bodo izvoljene osebe, ki so se kompromitirale v panamskem škandalu, in med njimi je bil tudi Emile Loubet, ki je leta 1899 postal predsednik francoske republike. Podzemno železnico pa omenjajo zato, ker so v tistem času desničarski časopisi protestirali, češ da ima Compagnie du Métropolitain preveč judovskih delničarjev. Zato je bilo besedilo najbrž sestavljeno v Franciji v zadnjem desetletju devetnajstega stoletja v času afere Dreyfus, da bi oslabilo liberalno fronto.«

»Vendar pa to ni tisto, kar je name naredilo vtis,« je rekel Belbo. »Naredil ga je déjà vu. Sežetek vsega skupaj je ta, da tile modreci govorijo o načrtu za osvojitev sveta, to smo pa že nekje slišali. Iz besedila črtajta nekaj sklicevanj na dejstva in probleme iz devetnajstega stoletja, zamenjajta podzemlje metroja s podzemljem Provinsa, čez vse Jude napišita templjarji in čez vse sionske modrece šestintrideset nevidnih, razdeljenih v šest skupin … in, prijatelja moja, že dobimo Ordonation iz Provinsa!«

94

Voltaire lui-même est mort jésuite: en avoit-il le moindre soupçon?

(Nicolas de Bonneville, Les Jésuites chassés de la Maçonnerie et leur poignard brisé par les Maçons, Orient de Londres, 1788, 2, str. 74)

Vse to smo imeli pred očmi že precej časa, a tega nikoli nismo v resnici opazili. Več kot šest stoletij si je šest skupin prizadevalo izpolniti Načrt iz Provinsa in vsaka skupina je besedilo Načrta kratko malo spremenila in ga pripisala svojemu nasprotniku.

Potem ko so se rožni križarji pojavili v Franciji, so jezuiti Načrt spremenili v njegovo nasprotje: očrnili so rožne križarje, spravili na slab glas baconiste in porajajoče se angleško prostozidarstvo.

Ko so si jezuiti izmislili novotempljarstvo, je markiz Lucheta pripisal načrt novotempljarjem. Jezuiti, ki so se zdaj osvobajali tudi novotempljarjev, so s pomočjo Barruela prepisovali od Lucheta, toda načrt pripisali vsem prostozidarjem.

Nato se je začel protinapad baconistov. Ko smo pregledali vsa besedila o tej liberalni in laicistični polemiki, smo ugotovili, da so Ordonation vse od Julesa Micheleta in Edgarja Quineta pa do Giuseppeja Garibaldija in Vincenza Giobertija pripisovali jezuitom (in da se je tega bržkone domislil templjar Blaise Pascal in njegovi prijatelji). Ta tema je postala priljubljena s knjigo Le juif errant Eugèna Sueja in z likom zlobnega monsieurja Rodina, poosebljenja jezuitske svetovne zarote. Toda ko smo se poglobili v Suejeva dela, smo našli še precej več: besedilo, ki je bilo besedo za besedo prepisano – toda bilo je pol stoletja starejše – iz Protokolov. In sicer je to bilo zadnje poglavje knjige Les Mystères du peuple, v katerem je bil vražji načrt jezuitov razložen do zadnje zločinske podrobnosti v dokumentu, ki ga je jezuitski general Johann Philipp Roothaan (zgodovinska osebnost) poslal monsieurju Rodinu (ki je bil že oseba v zgodnejšem delu Le juif errant). Knez Rudolphe Gerolsteinski (ki je bil prej glavna oseba v knjigi Les Mystères de Paris) se je dokumenta polastil in ga pokazal demokratom: »Ali vidite, moj dragi Lebrenn, kako dobro je skovana ta peklenska zarota in kakšne strašne bolečine, kakšno strahovlado, kakšen strašen despotizem bi prinesla Evropi in svetu, če bi ji na nesrečo uspelo …«

To je bilo videti kot Nilusov uvod k Protokolom. Sue pa je jezuitom pripisal rek (ki smo ga pozneje našli tudi v Protokolih, pripisanega Judom), da »cilj upravičuje sredstva«.

95

Ni potrebe po kopičenju dokazov, da bi ugotovili, da so to stopnjo rožnega križa spretno uvedli voditelji prostozidarstva … Istovetnost njenega nauka, sovraštva in njenih bogoskrunskih obredov s tistimi kabale, gnostikov in manihejcev nam kaže na identiteto avtorjev, namreč na judovske kabaliste.

(monsinjor Léon Meurin, S. J., La Franc-Maçonnerie,

Synagogue de Satan, Retaux, Pariz, 1893, str. 182)

Ko je izšla knjiga Les Mystères du peuple in so jezuiti spoznali, da je Ordonation zdaj pripisan njim, so pri priči posegli po edini napadalni taktiki, ki je dotlej še nihče ni uporabil: dokopali so se do Simoninijevega pisma in Ordonation pripisali Judom.

Vitez Gougenot des Mousseaux, že slaven po dveh knjigah o magiji, je leta 1869 izdal knjigo Les Juifs, le judaïsme et la judaïsation des peuples chrétiens in v njej zapisal, da Judje uporabljajo kabalo in so častilci satana, ker skrivna nasledstvena linija neposredno povezuje Kajna z gnostiki, templjarji in prostozidarji. Papež Pij IX. je zato des Mousseauxu podelil poseben blagoslov.

Toda Načrt, ki ga je romansiral Sue, so poleg jezuitov uporabljali tudi drugi. Tako obstaja lepa zgodba, skoraj kriminalka, ki se je zgodila veliko pozneje. Pri londonskemu časopisu Times, kjer so vzeli Protokole zelo resno, so leta 1921 izvedeli, da je neki ruski monarhistični veleposestnik, ki se je zatekel v Turčijo, kupil od nekdanjega častnika ruske tajne policije, ki je pribežal v Konstantinopel, večje število starih knjig, med katerimi je bila ena brez platnic, na njenem hrbtišču je bilo čitljivo le »Joli«, uvod v njej je imel pripisano letnico 1864, in vse je kazalo na to, da je bila literarni vir Protokolov. Pri Timesu so opravili raziskavo v Britanskem muzeju in našli izvirno knjigo, ki jo je napisal Maurice Joly, z naslovom Dialogue aux enfers entre Montesquieu et Machiavel in izdano v Bruslju (toda z Ženevo kot mestom izida) leta 1864. Maurice Joly ni imel nič s Crétineau-Jolyjem, toda podobnost njunih imen je vendarle morala nekaj pomeniti.

Jolyjeva knjiga je bila liberalni pamflet proti Napoleonu III. in v njej je Machiavelli, ki je poosebljal cinizem diktatorja, razpravljal z Montesquieujem. Jolyja so zaradi te revolucionarne pobude aretirali in moral je odslužiti petnajstmesečno zaporno kazen. Na prostost je prišel leta 1878. Program Judov v Protokolih je bil malodane dobesedno povzet iz tistega, kar je Joly položil v usta Machiavelliju (cilj upravičuje sredstva) in preko Machiavellija v Napoleonova usta. Vendar pa pri Timesu niso opazili (mi pa smo), da je Joly prepisoval iz Suejevega romana, ki je izšel vsaj sedem let prej.

Nesta Webster, protijudovska pisateljica in goreča zagovornica teorije zarote in neznanih predstojnikov, nam je – seznanjena s tem, da so Protokoli najverjetneje beden prepis – dala sijajno zamisel, ki se lahko utrne le pravemu posvečencu ali pa lovcu na posvečence: Joly je bil posvečenec in je poznal načrt neznanih predstojnikov. Ker je sovražil Napoleona III., ga je pripisal njemu, toda to ni pomenilo, da načrt ni obstajal ne glede na Napoleona. Ker se je načrt, kakršen je opisan v Protokolih, ujemal z navadami Judov, je bil seveda njihov. Nam ni preostalo drugega, kot da z enako logiko popravimo gospo Webster: ker se je načrt popolnoma ujemal z domnevnim razmišljanjem templjarjev, je bil pač njihov.

Poleg tega je bila naša logika logika dejstev. Zelo nam je bil všeč dogodek na praškem pokopališču. To je bila zgodba nekega Hermanna Goedscheja, nepomembnega pruskega nižjega poštnega uslužbenca, ki je – da bi omajal ugled demokrata Franza Waldecka – objavil lažne dokumente, ki so ga bremenili, da hoče umoriti pruskega kralja. Ko so Goedscheja razkrinkali, je postal urednik pri organu konservativnih veleposestnikov, pri Die Preußische Kreuzzeitungu, nato pa je pod vzdevkom sir John Retcliffe začel pisati senzacionalistične romane, med katerimi je bil tudi Biarritz, izdan leta 1868. V njem je opisal neki okultističen obred na praškem pokopališču, zelo podoben srečanju razsvetljencev, kakor ga je opisal Alexandre Dumas na začetku romana Mémoires d’un médecin: Joseph Balsamo, in na katerem Cagliostro, vodja neznanih predstojnikov, med katerimi je tudi Swedenborg, načrtuje škandal s kraljičino diamantno ogrlico. Na praškem pokopališču pa se srečajo predstavniki dvanajstih Izraelovih plemen, da bi se pogovorili o svojih načrtih za osvojitev sveta.

Leta 1876 je neki ruski pamflet povzel prizor iz Biarritza, kakor da bi se v resnici zgodil. Enako so storili leta 1881 pri francoskem časopisu Le Contemporain, kjer so celo zapisali, da novica prihaja iz zanesljivega vira, saj jim jo je sporočil angleški diplomat sir John Readcliff. François Bournard je leta 1896 izdal knjigo Les Juifs, nos contemporains, v kateri je spet prizor s praškega pokopališča, v njem pa ima subverzivni govor veliki rabin John Readcliff, vendar v poznejši različici napiše, da je pravega Readcliffa na usodno pokopališče pripeljal judovski socialist Ferdinand Lassalle.

Tile načrti so bili bolj ali manj enaki tistim, ki so jih leta 1880, torej nekaj let prej, opisali pri antisemitski reviji Revue des Etudes Juives, v kateri so objavili pismi, pripisani Judom iz petnajstega stoletja. V njih Judje iz Arlesa prosijo za pomoč Jude iz Konstantinopla, ker jih v Franciji preganjajo, oni pa jim odgovorijo: »Preljubi bratje v Mojzesu, če vas kralj Francije sili, da sprejmete krščansko vero, potem to storite, saj ne morete drugače, toda v svojih srcih ohranite Mojzesove postave. Če vam odvzamejo vaše premoženje, naj vaši sinovi postanejo trgovci, tako da bodo počasi kristjanom odvzeli njihovo. Če ogrožajo vaša življenja, naj vaši sinovi postanejo zdravniki in lekarnarji, tako da bodo lahko jemali življenja kristjanom. Če uničujejo vaše sinagoge, naj vaši sinovi postanejo kanoniki in kleriki, tako da bodo lahko uničevali njihove cerkve. Če vas trpinčijo še drugače, naj vaši sinovi postanejo advokati in notarji in naj se vpletajo v zadeve vseh držav, in ko boste vpregli kristjane v svoj jarem, boste zagospodovali svetu in se maščevali.«

To je bil spet načrt jezuitov in pred njim Ordonation templjarjev. Z le peščico sprememb in le nekaj permutacijami: Protokoli so nastajali sami po sebi. Bili so abstraktni zarotniški načrt, ki se je selil iz zarote v zaroto.

Ko smo skušali najti manjkajoči člen, ki bi povezoval to lepo zgodbo z Nilusom, smo naleteli na Pjotra Ivanoviča Račkovskega, poveljnika strašne Ohrane, carjeve tajne policije.

96

Kritje je vedno nujno potrebno. V prikrivanju je velik del naše moči. Zato se moramo vedno skrivati pod imenom kakšne druge združbe.

(Die neuesten Arbeiten des Spartacus und Philo

in dem Illuminaten-Orden, Frankfurt, 1794, str. 165)

Prav v tistih dneh smo pri branju naših diabolikov prišli do spoznanja, da si je grof Saint-Germain med svojimi različnimi preoblekami nadel tudi tisto Rackoczija, vsaj tako je poročal ambasador Friderika II. v Dresdnu. In hessenski deželni grof, pri katerem naj bi Saint-Germain dozdevno umrl, je rekel, da naj bi bil po rodu iz Transilvanije in se je imenoval Ragozki. K temu so dodali, da je Komensky´ svojo knjigo Pansophiae (delo, ki je dišalo po rožnokrižarstvu) posvetil nekemu deželnemu grofu (le koliko je teh deželnih grofov v naši zgodbi), ki se je imenoval Ragovsky. V mozaik smo vstavili še zadnje koščke, ko sem med brskanjem po stojnici na Trgu Castello našel nemško anonimno delo o prostozidarstvu. Neznana roka je vanj na prvo stran za platnico napisala opombo, da je besedilo napisal neki Karl Aug. Ragotgky. Z upoštevanjem tega, da je bilo ime skrivnostne osebe, ki je morda ubila polkovnika Ardentija, Rakosky, smo v naš Načrt vedno lahko umestili grofa Saint-Germaina.

»Ali temu pustolovcu ne pripisujemo prevelike pomembnosti?« je bil zaskrbljen Diotallevi.

»Ne, sploh ne,« mu je odgovoril Belbo, »potrebujemo ga. On je kot sojina omaka na kitajskih jedeh. Če je ni, jedi niso kitajske. Oglej si Aglièja, ki se na te stvari spozna: si je za vzor vzel Cagliostra ali Willermoza? Ne. Grof Saint-Germain je poosebljenje homo hermeticusa.«

Pjotr Ivanovič Račkovski. Radoživ, priliznjen, mačji, inteligenten in premeten, genialen ponarejevalec. Najprej nižji uradnik, nato v stikih z revolucionarnimi skupinami, leta 1879 ga aretira tajna policija in obtožijo ga, da je ponudil zavetje svojim terorističnim prijateljem, ki so pred tem skušali izvesti atentat na generala Drentla. Prestopi na stran policije in se včlani v (glej no, glej) Črne stotnije. Leta 1890 odkrije v Parizu organizacijo, ki izdeluje bombe za atentate v Rusiji, in v domovini pripravi aretacijo triinsedemdesetih teroristov. Deset let pozneje pride na dan, da so bombe izdelali njegovi lastni možje.

Leta 1887 je širil naokrog pismo nekega Ivanova, skesanega revolucionarja, v katerem je ta zagotavljal, da je večina teroristov Judov; leta 1890 neko izpoved »confession par un vieillard ancien révolutionnaire«, s katero revolucionarje, ki so se zatekli v London, obtoži, da so britanski agentje, leta 1892 pa lažno besedilo Plehanova, v katerem je bila obtožba vodstva stranke Narodnaja volja, ker je objavilo tisto izpoved.

Leta 1902 je skušal ustanoviti neko francosko-rusko antisemitsko ligo. Za dosego tega uporabi tehniko, sorodno tisti rožnih križarjev. Razglasi, da liga obstaja, tako da bi jo potem kdo le ustanovil. Vendar pa uporabi še drugo tehniko: spretno meša laž z resnico, ki mu na videz škoduje, tako da nihče ne dvomi o laži. V Parizu spravi v obtok skrivnostni poziv Francozom, naj podprejo Rusko patriotsko ligo s sedežem v Harkovu. V pozivu napada samega sebe kot nekoga, ki hoče spodkopati ligo, in izrazi upanje, da bo on, Račkovski, spremenil svoje mnenje. Samega sebe obtoži, da se zanaša na diskreditirane osebnosti, kot je bil na primer Nilus, in to je tudi res.

Zakaj bi lahko Račkovskemu pripisali Protokole?

Zaščitnik Račkovskega je bil ruski finančni minister grof Sergej Witte, progresist, ki je hotel Rusijo spremeniti v sodobno državo. Čemu je imel napredni Witte prav reakcionarnega Račkovskega, ve samo bog, toda nas dotlej ne bi moglo nič več presenetiti. Witte je imel političnega nasprotnika, Elia de Cyona. Ta ga je že javno napadel s polemikami, ki spominjajo na nekatere odlomke iz Protokolov. Vendar pa v Cyonovem pisanju ni bilo niti omembe Judov, saj je bil on sam judovskega rodu. Leta 1897 je dal Račkovski po nalogu Witteja preiskati Cyonovo vilo v Territetu pri Montreauxu in tam našel neki Cyonov pamflet, vzet iz Jolyjeve (ali pa Suejeve) knjige, v katerem so zamisli Machiavellija-Napoleona III. pripisane Witteju. Račkovski je s svojim genialnim smislom za ponarejanje v besedilu zamenjal Jude z Wittejem in spravil besedilo v obtok. Ime Cyon kot naročeno spominja na Sion, in tako je bilo mogoče dokazati, da ugleden judovski predstavnik naznanja judovsko zaroto. Tako so nastali Protokoli. V tistem trenutku je besedilo prišlo tudi v roke Juliane ali Justine Glinka, ki se je v Parizu zadrževala v krogih madame Blavatsky in je v svojem prostem času vohunila za ruskimi revolucionarji v eksilu ter jih ovajala. Glinka je bila zagotovo agentka pavlikijancev, ki so bili povezani z zemljiškimi posestniki in so zato hoteli prepričati carja, da so bili Wittejevi programi taki kot tisti mednarodne judovske zarote. Glinka je poslala dokument generalu Orgejevskemu, ta pa ga je s pomočjo poveljnika carske straže spravil v carjeve roke. Witte se je znašel v težavah.

Tako je Račkovski iz svojega antisemitskega sovraštva pripomogel k nesreči svojega zaščitnika. In verjetno tudi k svoji lastni. Od tistega trenutka dalje smo namreč izgubili vsako sled za njim. Grof Saint-Germain se je verjetno podal novim preoblekam in novim utelesitvam naproti. Kakorkoli že, naša zgodba je postala verjetna, smotrna, pristna, saj je bila podprta z vrsto dejstev, ki so bila resnična – je rekel Belbo –, kot je resničen Bog.

Vse to pa me je spominjalo na De Angelisove zgodbe o sinarhiji. Najlepše pri vsej zgodbi – seveda pri naši zgodbi, nemara pa tudi pri svetovni zgodovini, kot mi je namignil Belbo z vročičnim pogledom med podajanjem svoje kartoteke – pa je bilo to, da so se skupine, ujete v smrtni spopad, iztrebljale z orožjem druge. »Prva dolžnost dobrega vrinjenega agenta,« sem pripomnil, »je ovaditi tiste, h katerim se je vrinil, za vrinjene agente.«

Belbo pa je rekel: »Spomnil sem se dogodka v ***. Ob sončnem zahodu sem v drevoredu vedno srečal tipa z imenom Remo – ali nekaj podobnega – v črni Balilli. Imel je črne brke, goste črne lase, črno srajco in črne, strahotno gnile zobe. Poljubljal je dekle. Neznansko so se mi studili tisti črni zobje, ko je poljubljal prelepo blondinko. Ne spominjam se niti njenega obraza, toda zame je bila devica in prostitutka, bila je večno žensko. In moj odpor je bil neizmeren.« Sam po sebi je začel posegati po izbranem besedišču, da bi pokazal ironijo, saj se je zavedal, da se je prepustil nedolžnim koprnenjem spomina. »Spraševal sem se in se tudi pozanimal, zakaj se je lahko tale Remo, ki je bil črnosrajčnik, razkazoval naokrog tudi v časih, ko *** ni bil pod fašistično okupacijo. In povedali so mi, da je baje med fašiste vrinjen agent partizanov. Kakorkoli že, nekega večera sem ga videl v isti črni Balilli z istimi črnimi zobmi, kako poljublja isto plavolaso dekle, a tokrat je imel rdečo ruto okrog vratu in srajco kaki barve. Presedlal je med garibaldince. Vsi so to odobravali in on sam si je nadel partizansko ime X9, ki je bilo ime tajnega agenta iz stripov Alexa Raymonda. Bravo, X9, so mu pravili … Jaz pa sem ga še bolj sovražil, ker je imel dekle s soglasjem ljudstva. Toda nekateri so trdili, da je bil fašistični vohun, vrinjen med partizane, jaz pa menim, da so to pravili zato, ker so si želeli tistega dekleta, toda tako je pač bilo in X9 je bil osumljen …«

»Kaj pa se je zgodilo potem?«

»Oprostite, Casaubon, toda zakaj vas tako zanimajo dogodki iz mojega življenja?«

»Zato ker jih govorite kot pripovedke, te pa so del skupnega izročila.«

»Good point. Nekega jutra se je X9 vozil po cesti zunaj svojega območja, nemara sta se z dekletom dogovorila za zmenek na poljih, da bi šla onkraj tistega bednega ljubkovanja in da bi ji pokazal, da je njegov oné manj nagnit od njegovih zob – oprostite mi, toda še vedno ne morem gojiti simpatij do njega –, skratka, fašisti so mu postavili zasedo, ga ujeli, odvedli v mesto in ga naslednji dan ob petih zjutraj ustrelili.«

Premor. Belbo si je pogledal v roke, ki jih je sklenil kakor med molitvijo. Nato jih je razprl in rekel: »To je bil dokaz, da ni bil vrinjen agent.«

»V čem je nauk te zgodbe?«

»Kdo vam pa je rekel, da morajo zgodbe imeti nauk? Toda če zdaj dobro premislim, je nemara v tem, da moraš pogosto umreti, če hočeš kaj dokazati.«

97

Ego sum qui sum.

(Eksodus 3,14)

Ego sum qui sum. An axiom of hermetic philosophy.

(Madame Blavatsky, Isis Unveiled, 1877, str. 1)

»Kdo si?« je v en glas vprašalo tristo glasov med pobliskavanjem dvajsetih mečev v rokah najbližjih prikazni …

»Ego sum qui sum,« je rekel.

(Alexandre Dumas, Mémoires d’un médecin: Joseph Balsamo, II)

Belba sem spet videl naslednje jutro. »Včeraj smo napisali zares dobro besedilo za kak podlistek,« sem mu rekel. »Toda če hočemo, da bo Načrt verjeten, bi bilo nemara bolje, da se ne oddaljujemo preveč od resničnosti.«

»Kakšne resničnosti?« me je vprašal. »Nemara nam je prav podlistek pravo merilo za resničnost. Morda so nas prevarali.«

»Kdo pa?«

»Prepričali so nas, da je na eni strani visoka umetnost, ki upodablja tipične osebe v tipičnih okoliščinah, na drugi pa roman v nadaljevanjih, ki pripoveduje o netipičnih osebah v netipičnih okoliščinah. Mislil sem, da se pravi dandy ne bi nikoli ljubil s Scarlett O’Hara in celo ne s Constance Bonacieux ali pa z Angeliko. S podlistkom sem se poigraval le toliko, da bi malce ubežal svojemu življenju. Pomirjal me je, saj je ponujal nekaj nedosegljivega. Toda motil sem se.«

»Motili ste se?«

»Ja, motil sem se. Proust je imel prav: življenje bolje ponazori slaba glasba kot pa Missa solemnis. Umetnost se norčuje iz nas in nas pomirja, saj nam kaže tak svet, kot si ga želijo umetniki. Podlistek pa ima šaljiv prizvok, nato pa nam pokaže svet tak, kakršen je, ali pa vsaj tak, kakršen bo. Ženske so bolj podobne Milady kot pa Lucii Mondella, Fu Manču je bolj resničen od Modrega Natana in zgodovina je bolj podobna tisti, ki jo je povedal Eugène Sue, kot tisti, ki jo je snoval Hegel. Shakespeare, Melville, Balzac in Dostojevski so pisali podlistke. Kar se je v resnici zgodilo, je bilo že prej povedano v njih.«

»To je zato, ker je laže posnemati podlistek od umetnosti. Postati Mona Liza zahteva veliko truda, postati Milady pa je v skladu z našim naravnim nagnjenjem do izbire lažje poti.«

Diotallevi, ki je vse dotlej molčal, je pripomnil: »Kar poglejta si našega Aglièja. Laže mu je posnemati Saint-Germaina, kot pa bi mu bilo Voltaira.«

»Res je,« je rekel Belbo, »pravzaprav se tudi ženskam zdi bolj zanimiv Saint-Germain od Voltaira.«

Pozneje sem našel datoteko, v kateri je Belbo naše ugotovitve povzel v romaneskni obliki. V takšni obliki pravim zato, ker mi je jasno, da mu je bilo v veselje obnavljati vse naše pogovore, svojega pa je dodal le nekaj povezovalnih stavkov. Sicer nisem prepoznal vseh citatov, plagiatov in izposojenk, sem pa veliko odlomkov tega divjega kolaža. Belbo je še enkrat, da bi ubežal viharjem zgodovine, obnovil in na novo ovrednotil svoje življenje s pomočjo pisanja.

Ime datoteke: Vrnitev Saint-Germaina

Že pet stoletij me maščevalna roka Vsemogočnega vodi iz globin Azije vse do teh dežel. Sejem strah, razdejanje, smrt. Torej dajmo! Sem notar Načrta, čeprav drugi tega ne vedo. Videl sem že bolj grozljive stvari in priprava šentjernejske noči je bila bolj dolgočasna od tega, česar se zdaj lotevam. Oh, le zakaj se moje ustnice pačijo v ta satanski nasmeh? Sem tisti, ki je, če mi prekleti Cagliostro ni odvzel tudi te zadnje pravice.

Toda zmagoslavje je blizu. Ko sem bil Kelley, me je Soapes naučil vsega v londonskem Towru. Skrivnost je postati nekdo drug.

S spretnimi zvijačami sem dal Giuseppeja Balsama zapreti v trdnjavo San Lea in se polastil njegovih skrivnosti. Kot grof Saint-Germain sem izginil in zdaj vsi mislijo, da sem grof Cagliostro.

Polnoč je pred kratkim odbila na vseh urah v mestu. Kakšna nenaravna spokojnost. Ta tišina me ne prepriča. Noč je čudovita, čeprav zelo mrzla, mesec visoko na nebu sije z ledenim sojem na skrivnostne uličice starega Pariza. Ura je deset zvečer: zvon v zvoniku opatije Black Friars je pravkar počasi odbil osem. Veter z žalobnim vršanjem maje železne vetrokaze na pusti širjavi streh. Gosta odeja oblakov spet prekrije nebo.

Kapitan, ali se vračamo? Ne, nasprotno, tonemo. Prekleto, Patna bo šla kmalu na dno, skoči Jim Konoplja, skoči! Mar ne bi dal diamanta, velikega kot lešnik, da bi ubežal tej tesnobi? Proti vetru z glavnim jadrom, s sošnim jadrom, z zgornjim jadrom, nekaj že stori, naj ga vrag pocitra, kako piha!

Grozljivo škrtam z zobmi, medtem ko mi smrtna bledica obliva voščeni obraz z zelenkastimi plameni.

Kako sem prišel sem, jaz, ki sem videti kot poosebljenje maščevanja? Duhovi pekla se bodo prezirjivo krohotali solzam bitja – zaradi njegovega grozečega glasu so se tolikokrat tresli prav v nedrjih svojega ognjenega brezna.

Sem z baklo.

Koliko stopnic sem prehodil navzdol, preden sem vstopil v ta brlog? Sedem? Šestintrideset? Ni kamna, ki sem se ga dotaknil, ni koraka, ki sem ga naredil, brez hieroglifov. Ko jih bom dognal, se bo mojim zvestim prijateljem končno razodela skrivnost. Potem jo bo treba le še razvozlati in njena rešitev bo ključ, za katerim se skriva sporočilo, ki bo posvečencu, in samo njemu, jasno povedalo naravo uganke.

Od uganke do razvozlanja sporočila je majhen korak in iz njega bo v vsem sijaju izšel hierogram, na katerem se bo izčistila molitev izpraševanja. Potem nikomur več ne bo mogel biti neznan arcanum, tančica, odeja, egipčanska tapiserija, ki prekriva pentagram. Od tam pa proti svetlobi k razglasitvi skrivnega pomena pentagrama, kabalističnega vprašanja, na katero jih bo z gromkim glasom le malo odgovorilo, katero je nedoumljivo znamenje. Šestintrideset nevidnih bo moralo sklonjenih nad njim povedati odgovor, izreči runo, katere pomen je znan le Hermesovim sinovom, in njim naj bo dan posmehljiv pečat, maska, za katero se kaže obraz, ki ga skušajo razkriti, mistični rebus, vzvišeni anagram …

»Sator Arepo!« zavpijem z glasom, ob katerem bi se zdrznila še prikazen. Sator Arepo spusti kolo, ki ga je preudarno držal s svojimi morilskimi rokami, in se pojavi pred mano, pripravljen na moj ukaz. Prepoznam ga, saj sem že prej slutil, kdo je. Luciano je, pohabljeni špediter, ki so ga neznani predstojniki izbrali za izvršitelja moje nečastne in krvave naloge.

»Sator Arepo,« sem ga posmehljivo vprašal, »ali poznaš končni odgovor, ki se skriva za vzvišenim anagramom?«

»Ne, gospod grof,« je nepremišljeno odgovoril, »čakam, da ga vi poveste.«

Peklenski krohot pride z mojih bledih ustnic in odmeva pod starodavnimi svodi.

»Sanjač! Samo pravi posvečenec ve, da tega ne ve!«

»Ja, gospodar,« je topo odgovoril pohabljeni špediter, »kakor želite. Jaz sem pripravljen.«

Sva v neki umazani čumnati v Clignancourtu. Ta večer moram kaznovati tebe še pred drugimi, tebe, ki si me posvetila v plemenito umetnost zločina. Se ti maščevati, tebi, ki se pretvarjaš, da me ljubiš, in kar je še slabše, misliš, da me ljubiš, in brezimnemu sovražniku, s katerimi boš preživela naslednji konec tedna. Luciano, nadležna priča mojih ponižanj, mi bo posodil svojo roko – edino –, potem pa bo od nje umrl.

Čumnata z loputnimi vrati na tleh, nad nekakšnim jarkom, zbiralnikom, podzemnim hodnikom, ki so ga že od nekdaj uporabljali za shranjevanje tihotapskega blaga in je neprijetno vlažen, saj meji na pariške odtočne kanale, na ta labirint zločina, in skozi stare zidove prenika neznosna miazma. Zadostuje, da ob pomoči Luciana, svojega zvestega pajdaša v zločinu, izvrtam luknjo v steni in že priteče voda v potokih, poplavi kletne prostore, podre že majave zidove in jarek postane eno z drugimi odtočnimi kanali. Zdaj v njem lebdijo trohneče podgane, je črnkasta površina, ki jo je videti z loputnih vrat, je že preddverje nočnega pogubljenja: tam daleč, daleč, je Sena, nato pa morje …

Na loputnih vratih visi klinasta lestev, pritrjena na njihov zgornji rob, in nanjo se tik ob vodno gladino postavi Luciano z nožem: z eno roko se trdno oprijema prvega klina, v drugi stiska bodalo, s tretjo je pripravljen zagrabiti žrtev. »Zdaj čakaj v tišini,« mu rečem, »in videl boš.«

Prepričal sem te, da si ubila vse može z brazgotino – pojdi z mano, bodi moja za vedno, znebiva se tistih nadležnih prikazni, dobro vem, da jih ne maraš, to si mi povedala, ostala bova jaz in ti in podzemni tokovi.

Zdaj si vstopila, ponosna kot kaka vestalka, hripava in grbasta kot kakšna stara coprnica – o vizija pekla, ki pretresa moja stoletna ledja in mi stisne prsi v primež hrepenenja, o prekrasna mulatka, sredstvo moje pogube. S krempljastimi rokami si trgam srajco iz finega batista, ki mi krasi prsi, in z nohti si grebem po njih krvave brazde, medtem ko strašna vročina žge ustnice, ledene kot so roke kače. Zamolklo rjovenje se dvigne iz najbolj črnih votlin moje duše in plane skozi moje zversko zobovje – jaz, kentaver, ki ga je izbruhal Tartar – in skoraj ni slišati leta salamandra, saj zadržim krik in se ti približam s strašnim nasmehom.

»Moja draga, moja Sophia,« ti rečem z mačjo priliznjenostjo, s kakršno zapredem, kot zna zapresti le skrivni vodja Ohrane. »Pridi, čakal sem te, potuhni se z mano v temo in čakaj.« Ti se hripavo in opolzko smeješ in se že vnaprej veseliš dediščine ali vojnega plena, rokopisa Protokolov, ki bi ga prodala carju … Kako dobro znaš za ta angelski obraz skriti svojo demonsko naravo, sramežljivo odeta v svoje androgine kavbojke, v skoraj prosojno majico s kratkimi rokavi, ki kljub vsemu zakriva nečastno lilijo, ki ti jo je na belo polt vtisnil krvnik iz Lilleja!

Prišel je prvi bedak, ki sem ga zvabil v past. S težavo prepoznam njegove obrazne poteze pod plaščem, ki ga ovija, toda pokaže mi znamenje templjarjev iz Provinsa. Soapes je, najeti morilec tomarske skupine. »Gospod grof,« mi reče, »napočil je trenutek. Predolgo smo tavali razkropljeni po svetu. Vi imate zadnji košček sporočila, jaz pa tistega z začetka Velike igre. Toda to je druga zgodba. Združiva najine sile in drugi …«

Dokončal sem stavek: »In drugi naj gredo k vragu. Pojdi, brat, na sredo sobe, kjer je skrinja, v njej pa tisto, kar iščeš že stoletja. Ne boj se teme, ta nama ne grozi, temveč naju varuje.«

Bedak se skoraj tipaje odpravi na sredo. Zasliši se zamolkel štrbunk. Pade v odprtino, ob vodni gladini ga Luciano zagrabi in zamahne s svojim rezilom, bliskovito mu prereže vrat in grgranje krvi se pomeša z vrenjem podzemne gnojnice.

Trkajo na vrata. »Si to ti, Disraeli?«

»Ja,« mi odgovori neznanec, v katerem bodo moji bralci prepoznali velikega mojstra angleške skupine, ki je že dosegel vrhunec svoje moči, a še ni bil zadovoljen. Spregovoril je: »My Lord, it is useless to deny, because it is impossible to conceal, that a great part of Europe is covered with network of these secret societies, just as the superficies of the earth is now being covered with railroads …«

»To si že povedal v spodnjem domu parlamenta 14. julija 1856. Nič se mi ne izmuzne. Preidi na bistvo!«

Baconistični Jud zakolne med zobmi. Nadaljuje: »Preveč jih je. Šestintrideset nevidnih je zdaj tristo šestdeset. Pomnoži z dva in dobiš sedemsto dvajset. Odštej sto dvajset let, na koncu katerih se odprejo vrata, in dobiš šeststo, kakor v naskoku na ravnico Balaklava.«

Peklenski človek, skrivna veda o številih nima skrivnosti zanj. »Torej?«

»Mi imamo zlato, ti imaš zemljevid. Skupaj bomo nepremagljivi.«

Z dostojanstveno kretnjo mu pokažem privid skrinje, o kateri misli, da jo je videl v mraku, zaslepljen od svojega pohlepa. Stopi proti njej, pade.

Slišim grozeče svištanje Lucianovega rezila, kljub temi vidim smrtno hropenje, ki se lesketa v tihi zenici Angleža. Pravici je zadoščeno.

Pričakujem tretjega, to je človek francoskih rožnih križarjev, Montfaucon de Villars, pripravljen izdajati – na to so me že prej opozorili – skrivnosti svoje ločine.

»Sem grof de Gabalis,« se je predstavil, lažniv in lahkomiseln.

Samo nekaj mojih tiho izgovorjenih besed ga požene njegovi usodi naproti. Pade, in Luciano, željan krvi, opravi svoj posel.

Smeješ se z mano v mraku in mi rečeš, da si moja in da bo moja tvoja skrivnost. Kar slepi se, zlobna karikatura šekine. Ja, jaz sem tvoj Simon, toda počakaj, še vedno ne veš tistega najboljšega. Ko pa boš izvedela, tega ne boš več vedela.

Le kaj še dodati? Drug za drugim so vstopili še drugi.

Oče Bresciani me je obvestil, da bo kot predstavnica nemških iluminatov prišla Babette d’Interlaken, pravnukinja Weishaupta, velika devica helvetskega komunizma, zrasla med pijančevanji, ropanji in krvjo, vešča z zvijačami izmamiti najgloblje skrivnosti, odpiranja depeš, ne da bi jim poškodovala pečat, uporabi strupov po ukazih njene ločine.

Vstopila je torej, mlada agatodemonka zločina, odeta v krzno belega medveda, z dolgimi svetlimi lasmi, ki so ji valovili pod izzivalnim kalpakom, z oholim pogledom, s sarkastičnim izrazom na obrazu. In z že znano prevaro jo speljem v pogubo.

Ah, ironija jezika – tega daru, ki nam ga je dala narava, da bi molčali o skrivnostih naše duše! Iluminatka je padla, žrtev mraka. Slišim jo, kako iz sebe bruha grozljive, zakrknjene kletvice, ko ji Luciano dvakrat obrne nož v srcu. Déjà vu, déjà vu …

Na vrsto pride Nilus, ki je za trenutek verjel, da ima v svoji lasti tako carico kot zemljevid. Nagnusni pohotni menih, si hotel Antikrista? Pred njim stojiš, a ga ne prepoznaš. Slepega ga s kupom mističnih laskanj odvedem v zlohotno past, ki čaka nanj. Luciano mu razpara prsi v rano v obliki križa in potopi se v večni sen.

Premagati moram pradavno nezaupanje zadnjega, sionskega modreca, ki si domišlja, da je Ahasver, tavajoči Jud, nesmrten tako kot jaz. Nezaupljiv je, ko se priliznjeno smehlja z brado, še vedno okrvavljeno od krvi nežnih krščanskih bitij, ki jih ima navado klati na praškem pokopališču. Pozna me kot Račkovskega, zato moram biti še bolj premeten od slednjega. Dam mu vedeti, da v skrinji ni le zemljevid, temveč so tudi nebrušeni diamanti, ki jih je treba še obdelati. Vem, kako mamljivi so nebrušeni diamanti za to bogomorilsko drhal. Odide svoji usodi naproti, kamor ga vleče pohlep, in proti svojemu krutemu in maščevalnemu Bogu, ki ga preklinja med svojim umiranjem, preboden kot Hiram, toda on le stežka preklinja celo zdaj, saj je ime njegovega Boga neizrekljivo.

V svojem slepilu sem mislil, da sem dokončal Veliko delo.

Kot da bi vrtinec vetra udaril vanje, so se vrata čumnate še enkrat odprla in prikazala se je postava z bledim obrazom, s pobožno sklenjenimi rokami na prsih, z bežečim pogledom, ki ne more zakriti svoje narave, saj je bila oblečena v črna oblačila svoje črne Družbe. Sin Lojolskega!

»Crétineau!« sem prevaran zavpil.

Dvigne roko v hinavsko gesto blagoslovitve. »Nisem tisti, ki sem,« mi reče z nasmehom, na katerem ni nič več človeškega.

Res je, to je bila vedno njihova metoda: včasih zanikajo lasten obstoj, včasih razglašajo moč svojega reda, da bi prestrašili neposvečene.

»Mi smo vedno nekaj drugega od tistega, kar mislite vi, otroci Beliárja,« je zdaj rekel ta zapeljevalec vladarjev, »toda ti, Saint-Germain …«

»Kako veš, da sem to v resnici?« sem zbegano vprašal.

Grozeče se mi je nasmehnil: »Poznal si me v drugih časih, ko si me hotel zvleči od Postelove smrtne postelje, in sem te pod imenom abbé d’Herblay pospremil h koncu ene od tvojih utelesitev v srcu Bastilje (oh, kot da bi še vedno čutil na svojem obrazu železno masko, na katero me je Družba s pomočjo Colberta obsodila!), poznal si me, ko sem prisluškoval tvojim skrivnim pogovorom z d’Holbachom in Condorcetom …«

»Rodin!« sem vzkliknil kot od strele zadet.

»Ja, Rodin, tajni general jezuitov! Rodin, ki ga ne boš prevaral tako, da bi padel v tisto odprtino, kot si storil z drugimi sanjači. Vedi, o Saint-Germain, da ni zločina, zlohotne umetnije, zločinske pasti, ki se jih ne bi izmislili pred vami za višjo slavo našega Boga, ki upravičuje sredstva! Koliko kronanih glav je zaradi nas padlo v noč brez jutra, v veliko bolj prefinjene pasti, da bi dobili oblast nad svetom. In zdaj, ko smo korak pred ciljem, bi nam rad preprečil, da bi s svojimi grabežljivimi rokami segli po skrivnosti, ki je že pet stoletij gibalo zgodovine sveta?«

Ko je Rodin tako govoril, je vzbujal strah. Vsi tisti goni krvoločnega, bogoskrunskega, nagnusnega častihlepja, ki so se utelesili v renesančnih papežih, so se zdaj kazali na obrazu tega sinu Ignacija Lojolskega. Razločno vidim: nepotešljiva sla po oblasti buri njegovo nečisto kri, žgoč znoj ga obliva, nekakšna odvratna izparina se širi okrog njega.

Kako udariti po tem zadnjem sovražniku? Na pomoč mi priskoči nepričakovana zamisel, ki se lahko porodi zgolj tistemu, čigar človeška duša že stoletja nima neraziskanih najskrivnejših kotičkov.

»Poglej me,« rečem, »tudi jaz sem tiger.«

Z enim samim gibom te potisnem na sredo sobe, strgam ti majico in pas tesno prilegajočega se oklepa, ki zakriva lepote tvojega jantarjevega trebuha. Zdaj se na bledi mesečini, ki sije skozi na pol zaprta vrata, dviguješ, lepša od kače, ki zapeljuje Adama, ponosna in poltena, devica in prostitutka, odeta le v svojo meseno moč, saj je gola ženska oborožena ženska.

Egipčanski klaft se spušča po tvojih gostih laseh, tako črnih, da so kot modri, prsi ti drhtijo pod lahnim muslinom. Okrog malega zaobljenega in trmastega čela se ti ovija zlati uraeus iz smaragdnih očes in ti obžarja glavo s svojim na troje razcepljenim rubinasto rdečim jezikom. Oh, in tvoja tunika iz črne tančice s srebrnimi odsevi, zavezana s šalom, izvezenim v pogubne mavrice iz črnih biserov. In tvoje poudarjeno osramje, gladko obrito, tako da imaš v očeh svojih ljubimcev goloto kipa! In tvoje bradavičke, ki se jih je že nežno dotikal čopič tvoje malabarske sužnje in jih obarval z istim karminom, ki ti okrvavlja ustnice, vabeče kot rana!

Rodin zdaj težko sope. Dolga odrekanja, življenje, preživeto v sanjah po oblasti, so ga še toliko bolj pripravili na njegovo neustavljivo poželenje. Pred to lepo in opolzko kraljico, s črnimi očmi, kot so tiste demonov, z okroglimi rameni, dehtečimi lasmi, z belo in voljno poltjo je Rodina navdalo upanje na neznana božanja, neskončno naslado. Prekipeva v lastni mesenosti, tako kakor prekipeva kak gozdni bog ob pogledu na razgaljeno nimfo, ki se ogleduje v isti vodi, ki je že pogubila Narcisa. V nasprotni svetlobi slutim njegov nezadržni rictus, je, kakor da bi ga okamnela Meduza, kot izklesan je v sli potlačene moškosti, zdaj že v svojem zatonu, obsedajoči zublji pohote mu žgejo telo, je kot napet lok, namerjen v cilj, tako napet, da se vda in zlomi.

Kot spodsekan je padel na tla, se plazil pred to prikaznijo in z roko, iztegnjeno kot krempelj, moledoval za požirek napoja.

»Oh,« je hropel, »oh, kako si lepa, oh, ti zobki volčice, ki se zableščijo, ko razpreš rdeče in mesnate ustnice … Oh, te tvoje velike smaragdno zelene oči, ki se zdaj lesketajo, zdaj medlijo. Oh, demon naslade.«

Še kako prav ima, bednik, ko zdaj migaš z boki v modrem platnu in suvaš z mednožjem naprej, da bi pognala kroglico v fliperju v poslednjo pozabo.

»Oh, prikazen,« reče Rodin, »bodi moja, za en sam trenutek napolni z naslado življenje, preživeto v službi ljubosumnega božanstva, potolaži z iskro sle večnost plamena, h kateremu me zdaj tvoj privid vabi in potiska. Prosim te, dotakni se mojih lic s svojimi ustnicami, ti, Antineja, ti, Marija Magdalena, ti, ki sem hrepenel po tebi na obrazih svetnic, preplašenih od ekstaze, ki sem si te poželel med svojimi hinavskimi čaščenji deviških obrazov, o Gospa, lepa si kakor sonce, bela kakor mesec, in glej, odpovedujem se Bogu in svetnikom in samemu rimskemu pontifiku in še več, odrekam se Lojolskemu in zločinski prisegi, ki me veže na Družbo! Ponižno te prosim za en sam poljub, potem pa lahko od njega umrem!«

Naredil je še korak, ko se je plazil po otrplih kolenih, s kuto, privzdignjeno na ledja, in s še bolj iztegnjeno roko proti tej nedosegljivi radosti. Nenadoma je padel vznak z izbuljenimi očmi. Strašni krči so vtisnili na njegov obraz nečloveške poteze, podobne tistim, ki jih Voltova baterija pušča na obrazih mrličev. Modrikasta pena mu je škrlatno obarvala ustnice in zahropel je s sikajočim in pridušenim glasom steklega, saj ta strašna bolezen satiriaza, ki je kazen za pohoto, kot je dobro povedal Charcot, pusti enaka bolezenska znamenja kot pasja norost, ko doseže svoj paroksistični stadij.

Konec je. Rodin izbruhne v brezumen krohot, nato pa se brez življenja zgrudi na tla, živa podoba mrtvaške odrevenelosti.

V enem samem hipu je zblaznel in umrl v naglavnem grehu.

Njegovo truplo sem zgolj potisnil v odprtino, in to previdno, da si ne bi umazal polškornjev iz lakiranega usnja ob zamaščeni kuti svojega zadnjega sovražnika.

Ni bilo potrebe po Lucianovem morilskem bodalu, toda najeti morilec ni zmogel več krotiti samega sebe, ujet v ponavljajočo se smrtonosno prisilo. Reži se in zabada bodalo v že mrtvo truplo.

Zdaj stopim s tabo na rob odprtine, pobožam te po vratu in tilniku, ko se nagneš naprej, da bi uživala v prizoru, in ti rečem: »Si zadovoljna s svojim Rocambolom, moja nedosegljiva ljubezen?«

Ko opolzko prikimaš in se slinasto režiš v praznino, nezaznavno skrčim prste. »Kaj počneš, ljubezen moja?« »Nič, Sophia, ubijam te, sem že Giuseppe Balsamo in te več ne potrebujem.«

Ljubimka Arhontov izdihne, pade v vodo, Luciano z udarcem rezila potrdi razsodbo moje neusmiljene roke in rečem mu: »Zdaj greš lahko nazaj gor, moj zvesti prijatelj, moja desna roka v zločinu.« Ko se vzpenja in mi kaže hrbet, mu med lopatice zasadim oster stilet s trikotnim rezilom, ki skoraj ne pušča brazgotine. Strmoglavi, z loputo zaprem odprtino. Končano je. Odidem iz čumnate, ko osem trupel plava proti Châteletu po odtočnih ceveh, ki so znane samo meni.

Vrnem se v svoje stanovanjce na Faubourg Saint-Honoréju, pogledam se v zrcalo. Tako, si rečem, kralj sveta sem. Iz svojega Votlega vrha vladam vesolju. Kdaj pa kdaj se mi od svoje mogočnosti zvrti v glavi. Sem mojster energije. Opit sem od svoje moči.

Jojmene, ko bi se življenjsko maščevanje le mudilo. Mesece pozneje bi moral v najgloblji kripti tomarskega gradu, že kot gospodar skrivnosti podzemnih tokov in vladar šestih svetih krajev šestintridesetih nevidnih, zadnji zadnjih templjarjev in neznani predstojnik vseh neznanih predstojnikov, poročiti Cecilio, androgino z ledenimi očmi, od katere me nič več ne ločuje. Znova sem jo našel po več stoletjih, odkar mi jo je prevzel moški s saksofonom. Zdaj hodi, modrooka in svetlolasa, v ravnovesju po naslonjalu klopi, ne da bi že vedel, kaj nosi pod lahnim tilom, ki jo krasi.

Kapela je izklesana v skalo, nad oltarjem je vznemirljivo platno s trpljenjem prekletih v drobovju pekla. Nekaj menihov s kapuco na glavi mi zahrbtno drži špalir in še vedno nisem vznemirjen, kakor da bi bil očaran nad ibersko domišljijo …

Toda – groza – platno se dvigne in onkraj njega se – občudovanja vredna mojstrovina kakega podzemnega Arcimbolda – pokaže druga kapela, popolnoma enaka tej, in v njej kleči pred drugim oltarjem Cecilia, poleg nje pa – leden pot mi orosi čelo, lasje se mi naježijo – koga vidim razkazovati svojo brazgotino? Drugega, pravega Giuseppeja Balsama, ki ga je nekdo rešil iz jetniške celice v San Leu!

Kaj pa jaz? V tem trenutku najstarejši menih privzdigne kapuco in prepoznam strašni nasmeh Luciana, ki je kdo ve kako ubežal mojemu stiletu, odtočnim kanalom, krvavi brozgi, ki bi morala truplo že odnesti na tiho dno oceanov, in prešel na stran mojih sovražnikov iz upravičene želje po maščevanju.

Menihi si slečejo kute in zdaj stojijo pred mano v dotlej zakritih oklepih in z ognjeno rdečim križem na snežno belih plaščih. To so vendar templjarji iz Provinsa!

Zagrabijo me in me prisilijo, da se ozrem, in za mano je krvnik s pohabljenima pomočnikoma. Nagniti se moram čez nekakšno garoto in z žarečim žigom me posvetijo v večno žrtev ječarjev, sramotni Bafometov nasmeh se za vekomaj vtisne na mojo ramo – zdaj razumem: zamenjal naj bi Balsama v San Leu oziroma znova zavzel mesto, ki mi je že od nekdaj dodeljeno.

Toda prepoznali me bodo, si rečem, in ker že vsi verjamejo, da sem jaz on, on pa obsojenec, bi mi kdo le priskočil v pomoč – vsaj moji pajdaši –, zapornika vendar ni moč nadomestiti z drugim, ne da bi kdo to opazil, saj nismo več v času Železne maske … Kako se slepim, bedak! Ko mi krvnik potisne glavo nad umivalnik, iz katerega se dvigujejo zelenkaste pare, pri priči dojamem: vitriol!

Čez oči mi privežejo ruto, obraz mi potisnejo v požrešno tekočino, prešine me nevzdržna, skeleča bolečina, koža na mojih licih, nosu, ustnicah, bradi se skrči, naguba, dovolj je le trenutek, in ko mi glavo spet dvignejo za lase, je moj obraz neprepoznaven, je že tabes, kozav, neizrekljivi nič, hvalnica gnusu. V temnico se bom vrnil, kot se povrne veliko ubežnikov iz zapora, ki imajo toliko poguma, da se iznakazijo, da jih ne bi ujeli.

Ah, zavpijem poražen in – tako pravi pripovedovalec – ena beseda se zasliši z mojih iznakaženih ustnic, en vzdihljaj, en krik upanja: »Odrešenje!«

Toda odrešenje od česa, stari moj Rocambole? Saj si dobro vedel, da ne bi smel biti glavna oseba! Bil si kaznovan, in to s svojimi lastnimi zvijačami. Poniževal si zapisovalce slepila in zdaj – to lahko vidiš – pišeš in za alibi uporabljaš stroj. Slepiš se, da si opazovalec, saj besede bereš z zaslona, kakor da ne bi bile tvoje, toda ujel si se v past, saj glej: puščaš sledove v pesku. Drznil si si spreminjati besedilo romana sveta, toda roman sveta te je ujel v svoje zarote in te uklenil v svoje zaplete, za katere se nisi sam odločil.

Bolje bi bilo, da bi ostal na svojih otokih, Jim Konoplja, in bi te ona imela za mrtvega.

98

Nacionalsocialistična stranka ni prenašala skrivnih združenj, ker je bila sama skrivno združenje s svojim velikim mojstrom, rasistično gnozo, obredi in posvetitvami.

(René Alleau, Les sources occulte du nazisme,

Grasset, Pariz, 1969, str. 214)

Mislim, da je v tem obdobju Agliè ušel našemu nadzoru. Tako se je izrazil Belbo, in to preveč ravnodušno, kar sem še enkrat pripisal njegovemu ljubosumju. Potihoma obseden z močjo, ki jo je imel Agliè nad Lorenzo, je na glas zabavljal čez moč, ki jo je Agliè dobival nad Garamondom.

Nemara je bila to tudi naša krivda. Agliè je začel pihati na dušo Garamondu skoraj leto dni prej, torej vse od časov alkimistične zabave v Piemontu. Garamond mu je izročil seznam SZP-jevcev, da bi rekrutiral nove žrtve, ki bi jih bilo treba spodbuditi, da bi povečale obseg kataloga Razodete Izide, z njim se je posvetoval že glede skoraj vsake odločitve in zagotovo mu je izplačeval mesečni ček. Gudrun, ki je hodila na občasna raziskovanja na konec hodnika, onkraj steklenih vrat v puhasto kraljestvo Manuzia, nam je tu in tam zaskrbljeno poročala, da se je Agliè v resnici že naselil v pisarno gospe Grazie, ji narekoval pisma, vodil nove obiskovalce v Garamondovo pisarno, skratka – in na tem mestu je sovraštvo odvzelo Gudrun še več samoglasnikov – se vedel, kakor da je on lastnik. In res bi se lahko začeli spraševati, zakaj je Agliè preživljal ure in ure nad adresarjem Manuzia. Določevanje SZP-jevcev, ki bi se jih dalo prepričati, da bi postali novi avtorji pri Razodeti Izidi, mu ne bi smelo vzeti toliko časa, on pa si je še zmeraj nekaj zapisoval, navezoval stike, se dogovarjal za sestanke. Mi smo pa še spodbujali njegovo samostojnost.

To je bilo Belbu pravzaprav všeč. Več Aglièja na Ulici Marchesa Gualdija je pomenilo manj Aglièja na Ulici Sincera Renata in zato več možnosti, da nenadnih vdorov Lorenze Pellegrini – ki se jih je vse bolj patetično veselil, ne da bi še skušal prikriti svojo vznemirjenost – ne bo zmotil nepričakovan vstop »Simona«.

Meni je bilo to prav tako všeč, ker sem se že naveličal Razodete Izide in sem bil vse bolj zatopljen v zgodovino magije. Menil sem, da sem se od diabolikov naučil vsega, česar sem se lahko, zato sem prepustil Aglièju dogovarjanje z novimi avtorji.

Všeč pa je bilo tudi Diotalleviju, saj ga je svet čedalje manj zanimal. Če zdaj pomislim, je še naprej skrb vzbujajoče hitro hujšal in včasih sem ga presenetil v njegovi pisarni sklonjenega nad kakim rokopisom, kako bolšči v prazno s peresom, ki je bilo tik pred tem, da mu pade iz roke. V takih trenutkih ni dremal, bil je izčrpan.

Toda še zaradi nečesa smo bili zadovoljni, da se je Agliè vse redkeje pokazal pri nas, nam vrnil rokopise, ki jih je zavrnil, in spet izginil po hodniku. Nismo namreč hoteli, da bi poslušal naše pogovore. Če bi nas kdo vprašal, zakaj, bi mu odgovorili, da iz sramu ali pa iz vljudnosti, ker smo parodirali metafizike, v katere je on verjel. V resnici pa smo to počeli iz nezaupanja, prepustili smo se naravni zadržanosti nekoga, ki ve, da poseduje skrivnost, in smo skoraj nezavedno odrivali Aglièja v posvetno množico, mi, ki smo počasi in z vse manj smeha odkrivali tisto, kar smo si sami izmislili. Po drugi strani – to je rekel Diotallevi v nekem trenutku dobre volje – pa zdaj, ko smo imeli pravega Saint-Germaina, nismo vedeli, kaj naj z domnevnim.

Ni bilo videti, da bi nam Agliè zameril našo odljudnost. Vedno nas je zelo prijazno pozdravil in izginil. Tako prijazno, da je to mejilo že na ošabnost.

Nekega ponedeljkovega jutra sem prišel pozno v pisarno in Belbo me je nestrpno povabil k sebi ter poklical še Diotallevija. »Pomembne novice,« nama je rekel, in ravno ko je hotel začeti govoriti, je vstopila Lorenza. Belbo je bil vesel obiska, obenem pa neučakan, da bi nama povedal svoja dognanja. Takoj zatem smo zaslišali trkanje in pri vratih se je pojavil Agliè: »Ne bi vas hotel nadlegovati. Nikar ne vstajajte, prosim. Nisem pooblaščen, da bi motil takšen konzistorij. Le predrago Lorenzo obveščam, da sem pri gospodu Garamondu, in upam, da imam vsaj toliko pooblastil, da bi jo lahko povabil na opoldanski šeri v svojo pisarno.«

V svojo pisarno. Takrat je Belbo izgubil nadzor. Vsaj toliko, kolikor ga je lahko izgubil on. Počakal je, da je Agliè odšel, in siknil skozi stisnjene zobe: »Ma gavte la nata.«

Lorenza, ki je bila še zmeraj navdušena nad povabilom, je Belba vprašala, kaj to pomeni.

»To je izraz v torinskem narečju. Pomeni pa ‘izvleci čep’ oziroma, če ti je bolj všeč, ‘ali bi bili tako prijazni in si izvlekli čep’. V navzočnosti ošabne in prevzetne osebe se domneva, da se bo kar razpočila od lastne pomembnosti in da taka čezmerna domišljavost vzdržuje telo napihnjeno zgolj zaradi čepa, ki – vstavljen v sfinkter – preprečuje, da bi se to aerostatično dostojanstvo razpustilo, tako da osebek, če mu rečemo, naj si izvleče zamašek, obsodimo na nepovraten izpust zraka, ki ga pogosto spremlja oster žvižg in zmanjšanje preostalega zunanjega ovoja na nekaj majhnega, na bedno podobo in zgolj bledo prikazen prejšnje veličine.«

»Nisem si mislila, da si lahko tako vulgaren.«

»No, zdaj veš.«

Lorenza je zahlinila jezo in odšla. Vedel sem, da Belbo zaradi tega še bolj trpi: prava jeza bi ga pomirila, toda nezadovoljstvo, ki ga je pokazala, ga je navajalo k misli, da so pri Lorenzi zgolj izumetničena tudi naličja strasti, in to vedno.

Zato je nemudoma odločno rekel: »Pojdimo dalje.« S tem je hotel reči, naj se spet resno lotimo Načrta.

»Ne ljubi se mi,« je rekel Diotallevi. »Slabo se počutim. Tule me boli,« in dotaknil se je želodca, »verjetno imam gastritis.«

»Si moreš misliti,« mu je rekel Belbo, »da jaz nimam gastritisa … Le od česa bi ga ti lahko dobil? Od mineralne vode?«

»Vse je možno,« se je Diotallevi utrujeno nasmehnil. »Včeraj sem pretiraval. Navajen sem na drugo mineralno vodo, kot sem jo pil.«

»Torej boš moral biti bolj previden, saj te taka pretiravanja lahko ubijejo. Toda pojdimo dalje, saj že dva dneva umiram od želje, da bi vama nekaj povedal. Končno namreč vem, zakaj šestintridesetim nevidnim že stoletja ne uspe določiti pravega zemljevida. John Dee se je zmotil in zemljepis je treba na novo napisati. Živimo namreč znotraj votle Zemlje in obdaja nas zemeljska skorja. Hitler je to dojel.«

99

Nacizem je bil trenutek, v katerem se je duh magije polastil vzvodov materialnega napredka. Lenin je rekel, da je komunizem socializem plus elektrika. V nekem pomenu je bil hitlerizem gvenonizem plus oklopne divizije.

(Louis Pauwels in Jacques Bergier,

Le matin des magiciens, Gallimard, Pariz, 1960, 2, VII)

Belbu je uspelo v Načrt umestiti tudi Hitlerja. »Vse je zapisano črno na belem. Dokazano je, da so bili tvorci nacizma povezani s tevtonskim novotempljarstvom.«

»To naju ne preseneča.«

»Ne izmišljam si, Casaubon, vsaj enkrat si ne!«

»Pomirite se, kdaj smo si sploh kaj izmislili? Vedno smo najprej upoštevali objektivna dejstva, vsekakor pa podatke, ki so vsakomur dostopni.«

»Tako je tudi tokrat. Leta 1912 je nastala skupina Germanenorden, ki je zagovarjala ariozofijo oziroma filozofijo o arijski nadmoči. Leta 1918 je baron Rudolf von Sebottendorff ustanovil podobno skupino Thule Gesellschaft, skrivno združbo, kdo ve katero različico templjarske striktne observance, vendar z močnimi rasističnimi, pangermanističnimi, novoarijanskimi pridihi. Leta 1933 pa je tale von Sebottendorff zapisal, da je posejal tisto, kar je potem s Hitlerjevo pomočjo raslo. Po drugi strani se je prav v krogih Thule Gesellschafta pojavil kljukasti križ. In kdo se je med prvimi pridružil skupini Thule? Rudolf Hess, Hitlerjev zli duh. Zatem pa Rosenberg! In sam Hitler! Poleg tega sta lahko brala v časopisih, da je Hess v zaporu v Spandauu vse do svoje smrti preučeval ezoterične vede. Von Sebottendorff je leta 1924 napisal pamflet o alkimiji in pripomnil, da so prvi poskusi cepitve atomov dokazali resničnost Velikega dela. In napisal je tudi roman o rožnih križarjih! Poleg tega je pozneje urejal astrološko revijo Astrologische Rundschau, in Hugh Redwald Trevor-Roper je napisal, da si nacistični funkcionarji s Hitlerjem na čelu niso upali narediti niti koraka, ne da bi si prej dali izdelati horoskop. Leta 1943 so se baje posvetovali s skupino jasnovidcev, da bi izvedeli, kje je zaprt Mussolini. Skratka, vse nacistično vodstvo je bilo povezano s tevtonskim neookultizmom.«

Zdelo se je, da je Belbo že pozabil na pripetljaj z Lorenzo, jaz pa sem mu pri tem pomagal s spodbujanjem obnavljanja Načrta: »Pravzaprav lahko med te stvari uvrščamo tudi moč Hitlerja kot navduševalca množic. Fizično je bil navaden možicelj, imel je vreščeč glas, le kako mu je torej uspelo obnoreti ljudi? Moral je imeti sposobnosti medija. Verjetno je zato, ker ga je tega naučil kak druid iz njegovih krajev, znal vzpostaviti stik s podzemnimi tokovi. Tudi on je bil akupunkturna igla, biološki menhir. Svojim privržencem na stadionu v Nürnbergu je oddajal energijo tokov. Nekaj časa mu je to uspevalo, potem pa so se mu baterije izrabile.«

100

Vsemu svetu razglašam, da je Zemlja votla in znotraj primerna za bivanje; da vsebuje nekaj trdnih sosrednih krogel, postavljenih druga v drugo, in da je na polih odprta za dvanajst ali šestnajst stopinj.

(John Cleves Symmes, pehotni stotnik, 10. aprila 1818; navedeno v Lyon Sprague de Camp in Willy Ley, Lands Beyond, Rinehart, New York, 1952, x)

»Čestitam vam, Casaubon. V svoji nedolžnosti ste pravilno slutili. Hitlerjeva edina resnična obsesija so bili podzemni tokovi. Verjel je v teorijo o votli Zemlji, Hohlweltlehre.«

»Fanta, jaz odhajam, imam namreč gastritis,« je rekel Diotallevi.

»Počakaj, zdaj pride najboljše. Zemlja je votla: mi ne živimo na njeni površini, na njeni zunanji izbočeni skorji, temveč znotraj, na notranji vbočeni površini. Kar verjamemo, da je nebo, je pravzaprav gmota plina s pikami bleščeče svetlobe, plina, ki zapolnjuje vso zemeljsko kroglo. Vse astronomske meritve je treba znova preveriti. Nebo ni neskončno, temveč omejeno. Sonce, če v resnici obstaja, ni nič večje, kot se zdi. Je buča s premerom trideset centimetrov v središču Zemlje. To so domnevali že stari Grki.«

»To si si sam izmislil,« je utrujeno pripomnil Diotallevi.

»Pa si nisem! To je v Ameriki že v začetku devetnajstega stoletja objavil John Symmes. Proti koncu tistega stoletja je to teorijo povzel neki drug Američan z imenom Cyrus Reed Teed, ki se je oprl na alkimistične poskuse in razlago Izaije, po prvi svetovni vojni pa je to izpopolnil Nemec … kako mu je bilo že ime? Pozabil sem. Skratka, zasnoval je kar gibanje Hohlweltlehre, ki je – tako pove že ime – teorija o votli Zemlji. Hitler in njegovi privrženci so ugotovili, da ta teorija popolnoma ustreza njihovim principom, in po nekaterih virih so z nekaj V-1 zgrešili zato, ker so njihove trajektorije izračunali na podlagi domneve, da je zemeljska površina vbočena in ne izbočena. Takrat je bil Hitler že prepričan, da je kralj sveta in da so člani nacističnega glavnega štaba neznani predstojniki. Kje pa živi kralj sveta? Znotraj, pod površino in ne na njej. Na podlagi te hipoteze se je Hitler odločil, da bo popolnoma spremenil smer nemških raziskav, pojmovanje končnega zemljevida, razlago Nihala! Šest temljarskih skupin je treba znova sestaviti in vse začeti od začetka. Pomislite na logiko Hitlerjevih osvajanj … Najprej ozemeljske zahteve po Danzigu in njegova priključitev, da bi dobil pod svojo oblast tradicionalne kraje tevtonske skupine. Nato je zavzel Pariz, da je dobil pod nadzor Foucaultovo nihalo in Eifflov stolp ter se povezal s sinarhičnimi skupinami in jih vključil v Vichyjsko vlado. Potem si je zagotovil nevtralnost, pravzaprav sodelovanje portugalske skupine. Njegov četrti cilj je bila seveda Anglija, kjer pa vemo, da je naletel na ovire. Medtem je z afriškim pohodom skušal priti do Palestine, toda tudi tam mu je spodletelo. Nato si je z vdorom na Balkan in v Rusijo skušal podrediti pavlikijanska ozemlja. Ko je menil, da je izpolnil štiri šestine načrta, je poslal Rudolfa Hessa na skrivno misijo v Anglijo, da bi sklenil zavezništvo. Ker pa so ga baconisti zavrnili, je imel že novo zamisel: tisti, ki imajo v rokah najpomembnejši del skrivnosti, so lahko le njegovi večni sovražniki Judje. In ni jih treba iskati v Jeruzalemu, kjer jih je ostalo le malo. Dela sporočila jeruzalemske skupine tako ali tako ni bilo v Palestini, temveč je bil v rokah kakšne skupine v diaspori. To pa pojasnjuje holokavst.«

»Kako pa?«

»Le pomislita za trenutek. Predstavljajta si, da hočeta narediti genocid …«

»Prosim te,« je rekel Diotallevi, »to gre že predaleč. Želodec me boli in grem domov.«

»Prekleto, počakaj! Ko so templjarji parali trebuhe Saracenom, si se ti zabaval, ker je bilo to že pred davnimi časi, zdaj pa zganjaš moralizem malega intelektualca. Na novo pišemo zgodovino, zato ne smemo imeti slabih želodcev.«

Zaradi njegove zagnanosti sva mu pustila nadaljevati.

»Kar izstopa pri holokavstu, so dolgi postopki: Jude so imeli najprej zaprte v taboriščih in jih stradali, nato so jih do golega slekli, poslali pod tuš, potem je sledilo dlakocepsko grmadenje trupel na kup, skladiščenje oblačil, popis osebnih predmetov … Nič od tega ne bi imelo pomena, če bi jih zgolj ubijali. Pomen bi dobilo samo v iskanju, iskanju sporočila, ki ga je ena od teh milijonov oseb, jeruzalemski predstavnik ali predstavnica šestintridesetih nevidnih, čuval ali čuvala v gubah oblačila, v ustih, vtetoviranem na kožo … Le Načrt pojasni nerazložljivo birokracijo holokavsta! Hitler je pregledoval Jude, da bi prišel do namiga, zamisli, kako z Nihalom določiti natančno mesto, kjer se križajo podzemni tokovi pod vbočenim svodom, ki ga tvori Zemlja sama sebi. Ti pa se – kako popolna je ta zamisel! – poistovetijo z nebeškimi tokovi, zaradi česar daje teorija o votli Zemlji nov pomen tisočletja stari hermetični slutnji: kar je spodaj, je enako tistemu, kar je zgoraj! Skrivni pol se prekriva s osrčjem Zemlje, skrivni vzorec zvezd ni nič drugega kot skrivni vzorec podzemnih prehodov Agartthe, ni več razlike med nebesi in peklom, in gral, lapis exillis, je lapis ex coelis, kamen modrosti, ki se rodi kot ovoj, meja, mejnik, podzemna maternica nebes! Ko bi Hitler določil to mesto v votlem središču Zemlje, ki je središče neba, bi zavladal svetu, katerega kralj je po rasnem načelu. Prav zato je v globinah svojega bunkerja vse do zadnjega trenutka verjel, da še zmeraj lahko določi skrivni pol.«

»Dovolj bo,« je rekel Diotallevi. »Zdaj mi je pa v resnici slabo. Boli me.«

»Res mu je slabo. Ne gre za ideološki protest,« sem pripomnil.

Belbo je končno dojel. Zaskrbljen je pohitel k prijatelju, da bi ga podprl, saj se je že naslanjal na mizo in dajal videz, da se bo vsak trenutek onesvestil. »Oprosti, prijatelj, zaneslo me je. Se res ne počutiš slabo zgolj zato, ker sem govoril o tem? Saj se že dvajset let skupaj šaliva, mar ne? Tebi je zares slabo, morda imaš v resnici gastritis. V takem primeru zadostujeta tableta Merankola in termofor s toplo vodo. Odpeljal te bom domov in najbolje bo, da te pregleda zdravnik.«

Diotallevi je rekel, da gre lahko domov tudi s taksijem, saj še ni v zadnjih vzdihljajih. Samo uleči se mora. Obljubil je, da bo takoj poklical zdravnika. Ni ga pretreslo Belbovo pripovedovanje, slabo se počuti že od prejšnjega večera. Belbo ga je pomirjen spremil do taksija.

Ko se je vrnil, je bil zaskrbljen: »Če zdaj pomislim, je Diotallevi videti bolan že nekaj tednov. Tisti podočnjaki … To ni pošteno: jaz bi moral umreti od ciroze jeter že pred desetimi leti, pa sem še tu, on pa živi kot pravi asket in je staknil gastritis ali še kaj slabšega. Po mojem mnenju ima čir na želodcu. K vragu pa Načrt. Vsi skupaj ne živimo zdravo.«

»Po tableti Merankola mu bo gastritis popustil,« sem rekel.

»Ja, to mislim tudi jaz, vendar bo dobro, če si bo dal tudi termofor s toplo vodo na trebuh. Upajva, da bo modro ravnal.«

101

Qui operatur in Cabala … si errabit in opere aut non purificatus accesserit, deuorabitur ab Azazale.

(Pico della Mirandola, Conclusiones Magicae)

Diotallevijevo zdravstveno stanje se je konec novembra občutno poslabšalo. Naslednji dan smo ga pričakovali v pisarni, a nam je telefoniral, da mora v bolnišnico. Zdravnik mu je povedal, da sicer simptomi niso skrb vzbujajoči, vendar bi bilo vseeno bolje, če bi šel na natančnejši pregled.

Z Belbom sva njegovo bolezen nekako povezala z Načrtom, s katerim smo šli nemara malce predaleč. Sicer sva si dopovedovala, da to ni mogoče, vendar sva se počutila kriva. Že drugič sem se počutil Belbov sostorilec: nekoč sva skupaj nekaj zamolčala (inšpektorju De Angelisu), tokrat pa sva oba preveč govorila. Občutek krivde ni imel razumne podlage – takrat sva bila o tem trdno prepričana –, toda nisva se mogla izogniti nelagodju. Zato več kot mesec dni nisva govorila o Načrtu.

Diotallevi je znova prišel čez dva tedna in nama sproščeno sporočil, da je Garamonda prosil za bolniško. Svetovali so mu terapijo, o kateri nama ni veliko povedal, vendar pa bo moral hoditi v bolnišnico na dva ali tri dni, in to zdravljenje ga bo malce izčrpalo. Nisem si znal predstavljati, kako bi ga lahko še bolj: že tedaj je bil njegov obraz enake barve kot njegovi lasje. »In nehajta s tistimi zgodbami,« nama je rekel. »Kot lahko vidita, škodijo zdravju. To je maščevanje rožnih križarjev.«

»Nič ne skrbi,« se mu je nasmejal Belbo, »rožnim križarjem bova tako zagrenila življenje, da te bodo pustili pri miru. Dovolj bo že kakšna malenkost.« In tlesknil je s prsti.

Zdravljenje je trajalo do začetka novega leta. Poglobil sem se v zgodovino magije – tiste resnične, tiste resne, sem si mislil, in ne tiste naše. Garamond je prišel mimo vsaj enkrat na dan in vprašal po Diotallevijem stanju. »Prosim vaju, gospoda, da me obvestita o vsaki želji, hočem reči, o vsaki težavi, ki se lahko pojavi, o vsem, kjer lahko založba in jaz storiva kaj za našega cenjenega prijatelja. Meni je kot sin – oziroma še več: kot brat. Vsekakor pa živimo, hvala bogu, v civilizirani državi in ne glede na to, kaj ljudje o njej govorijo, imamo izvrsten sistem javnega zdravstva.«

Agliè se je izkazal za pozornega, pozanimal se je za ime bolnišnice, poklical njenega direktorja, svojega predragega prijatelja (ki je bil poleg drugega – tako je rekel – brat nekega SZP-jevca, s katerim je bil v prisrčnih odnosih). Z Diotallevijem bodo ravnali še posebno skrbno.

Lorenza je bila ganjena. Skoraj vsak dan je prišla na založbo Garamond in vprašala, ali je kaj novega. Belbo bi moral biti zaradi tega srečen, toda v tem je videl še eno znamenje, da obeti niso dobri. Lorenza, ki je bila zdaj ves čas tam, se mu je izmikala, ker tja ni prihajala zaradi njega.

Malo pred božičem sem po naključju ujel na uho del njunega pogovora. Lorenza mu je rekla: »Zagotavljam ti, da je sneg tam čudovit in da imajo prijetne sobice. Saj tečeš na smučeh, mar ne?« Po tem sem sklepal, da bosta skupaj preživela novoletne praznike. Po svetih treh kraljih, ko je bila Lorenza nekoč spet na hodniku, pa ji je Belbo zaželel srečno novo leto in se izognil njenemu poskusu, da bi ga objela.

102

Ko smo odšli od tod, smo prišli v kraj z imenom Milestre … v njem naj bi se pogosto zadrževal nekdo z imenom Starec z Gore … Čez visoke gore, ki so obdajale neko dolino, je zgradil zelo debel in visok krožen zid, dolg trideset milj, skozenj pa je bilo mogoče priti skozi dvoja skrivna vrata, izdolbena v goro.

(Odorico Pordenonski, De rebus incognitis,

Impressus Esauri, 1513, c. 21, str. 15)

Nekega dne proti koncu januarja sem šel po Ulici Marchesa Gualdija, na kateri sem parkiral avtomobil, in zagledal Salona prihajati z založbe Manuzio. »Klepet s prijateljem Aglièjem …« mi je rekel. Prijatelj? Na slavju v Piemontu sem dobil občutek, da ga Agliè ni maral. Je bil Salon tisti, ki je vohljal po Manuziu, ali pa ga je Agliè izrabljal zaradi kdo ve kakšne naveze?

Salon mi ni dal časa za razmislek, ker me je povabil na pijačo, in tako sva končala pri Piladeju. Nikoli prej ga nisem videl tam, toda starega Piladeja je pozdravil, kakor da bi ga že dolgo poznal. Usedla sva se in vprašal me je, kako kaj napreduje moja zgodba o magiji. Tudi to je vedel. Izzval sem ga z votlo Zemljo in s tistim Sebottendorfom, ki ga je omenil Belbo.

Zasmejal se je. »Ah, k vam seveda zaide veliko norcev. O tej teoriji o votli Zemlji ne vem ničesar. Kar pa zadeva barona von Sebottendorfa, eh, bil je v resnici čudak … Himmlerju in njegovi druščini je vtepel v glavo zamisli, ki so bile samomorilske za nemški narod.«

»Kakšne zamisli?«

»Vzhodnjaške blodnje. Ta človek se je branil Judov in je končal v oboževanju Arabcev in Turkov. Nemara veste, da je bil na Himmlerjevi pisalni mizi poleg knjige Mein Kampf vedno tudi Koran? Sebottendorfa je v mladosti prevzela neka posvečenska turška ločina in začel je preučevati muslimansko gnozo. Rekel je ‘führer’, pri tem pa mislil na Starca z Gore. Ko so vsi skupaj ustanovili SS, so imeli v mislih organizacijo, podobno tisti asasinov … Vprašajte se, zakaj sta bili Nemčija in Turčija v prvi svetovni vojni zaveznici …«

»Od kod pa veste vse to?«

»Mislim, da sem vam povedal, da je moj ubogi oče delal za rusko Ohrano. No, spominjam se, da je bila carjeva tajna policija takrat zelo zaskrbljena zaradi asasinov, in menda je to povezavo prvi zaslutil Račkovski … Toda potem so opustili to sled, saj Judje niso mogli biti vpleteni, če so bili asasini, prav Judje pa so tedaj pomenili nevarnost. Kot vedno. Judje so se vrnili v Palestino in prisilili tiste druge, da so prišli iz svojih jazbin. Toda ta zgodba je sila zapletena in je raje ne razpredajva.«

Videti je bilo, kot da obžaluje, ker je toliko povedal, in na hitro se je poslovil. Nato pa se je zgodilo nekaj drugega. Zdaj sem prepričan, da tega nisem sanjal, toda tistega dne sem bil prepričan, da sem imel privid, saj sem videl, kako se je Salon, ko je stopil iz bara, na vogalu srečal z osebo z vzhodnjaškimi potezami na obrazu.

Vsekakor pa mi je Salon povedal dovolj, da sem spet poletel na krilih domišljije. Starec z Gore in asasini mi niso bili neznani: omenil sem jih v diplomskem delu, templjarji so bili obtoženi, da so bili povezani tudi z njimi. Le kako smo to lahko spregledali?

Tako sem spet začel kodrati možgane, še zlasti pa uriti konice prstov, ko sem listal po starih kartončkih, in prišel sem do tako sijajne zamisli, da je nisem mogel obdržati zase.

Nekega jutra sem planil v Belbovo pisarno: »O vsem so se motili. O vsem smo se motili.«

»Casaubon, pomirite se. O čem govorite? O moj bog, o Načrtu.« Za trenutek je okleval. »Ali ste že izvedeli za Diotallevija? Ker on sam ne govori o svojem stanju, sem telefoniral na kliniko, vendar mi niso hoteli nič povedati, ker nisem njegov sorodnik – on sploh nima sorodnikov, kdo torej skrbi zanj? Njihova molčečnost mi ni bila niti najmanj všeč. Nekaj benignega, so rekli, toda terapija ni bila dovolj in bilo bi bolje, če bi se kak mesec zdravil v bolnišnici. Nemara bo potreben manjši kirurški poseg … Skratka, tisti ljudje mi niso povedali vsega in vse skupaj mi je zmeraj manj všeč.«

Nisem vedel, kaj bi rekel, in sem začel odsotno listati po papirjih, da bi bil moj zmagoslavni prihod pozabljen. Belbo pa ni vztrajal pri svoji temi. Bil je kot kvartopirec, ki so mu nenadoma pokazali šop kart. »K vragu z vsem,« je rekel. »Življenje teče žal dalje. Povejte.«

»O vsem so se motili. O vsem, ali skoraj o vsem smo se motili. Torej: Hitler je počel z Judi, kar pač je, vendar mu ni uspelo izvabiti zajca iz grma. Okultisti z vsega sveta so se stoletje za stoletjem učili hebrejsko, brskali so po vseh hebrejskih besedilih, do katerih so se dokopali, in v najboljšem primeru so na dan privlekli horoskop. Zakaj?«

»No … Zato ker je jeruzalemski fragment še vedno nekje skrit. Po drugi strani pa tudi niso našli pavlikijanskega fragmenta, vsaj kolikor nam je znano …«

»Tak odgovor je vreden Aglièja, ne pa nas. Imam boljšega. Judje nimajo nič pri tem.«

»Kako to mislite?«

»Judje nimajo nič opraviti z Načrtom. Ne morejo imeti nič skupnega. Zamisliva si položaj templjarjev najprej v Jeruzalemu, nato pa še na njihovih evropskih komendah. Francoski vitezi se srečajo z nemškimi, s portugalskimi, španskimi, z italijanskimi in angleškimi vitezi, vsi skupaj pa imajo stike z bizantinskim območjem in še zlasti se merijo s sovražnikom, s Turki. S sovražnikom, s katerim se spopadajo, s katerim pa se – to smo videli – tudi pogajajo. To so bile sile v igri in do povezav je prihajalo med plemiči enakih stopenj. Kdo so bili v tistem času Judje v Palestini? Verska in rasna manjšina, do katere so bili strpni in so jo spoštovali dobrohotno popustljivi Arabci, do nje pa so se zelo grdo vedli kristjani, saj ne smemo pozabiti, da so med raznimi križarskimi vojnami na poti v Palestino ropali po getih in morili, kjer so le mogli. Mi pa verjamemo, da so si templjarji, ki so se visoko nosili, izmenjevali skrivne informacije z Judi? Nikdar in nikoli. V evropskih komendah so imeli Jude za oderuhe, prezirali so jih, menili so, da jih je treba izkoriščati, ne pa jim tudi zaupati. Govorimo o zvezi med vitezi, snujemo načrt nekega duhovnega viteštva, pri tem pa mislimo, da bi templjarji iz Provinsa pripustili k nečemu takemu drugorazredne državljane? Nikoli in nikdar.«

»Kaj pa vsa renesančna magija, ki se je lotila preučevanja kabale …«

»Iz potrebe. Tretje srečanje se je bližalo, mudilo se je, iskali so bližnjice, hebrejščina je bila videti sveti in skrivnostni jezik, kabalisti so delali zase in za druge cilje, šestintrideset razkropljenih po svetu pa si je vteplo v glavo, da nerazumljivi jezik lahko prikriva kdo ve kakšne skrivnosti. Pico della Mirandola je rekel, da nulla nomina, ut significativa et in quantum nomina sunt, in magico opere virtutem habere non possunt, nisi sint Hebraica. No, torej? Pico della Mirandola je bil kreten.«

»Res je! Uganili ste!«

»Vrhu tega je bil kot Italijan izključen iz Načrta. Le kaj je on vedel o tem? Toliko slabše za razne Agrippe, Reuchline in drugo svojat, ki se je podala na to napačno pot. Znova sestavljam zgodbo o napačni poti, je to jasno? Dovolila sva, da je na naju vplival Diotallevi in njegova kabalistika. Diotallevi je preučeval kabalo in vpletli smo Jude v Načrt. Mar bi, če bi Diotallevi preučeval kitajsko kulturo, v Načrt vtaknili Kitajce?«

»Mogoče bi pa jih.«

»Ali pa jih ne bi. Vendar nam zato ni treba trgati oblačil s sebe, saj so nas vsi vodili v zmoto. Bržkone so se motili vsi, od Postela naprej. Dvesto let po Provinsu so bili prepričani, da je bila šesta skupina jeruzalemska. To pa ni bilo res.«

»Oprostite mi, Casaubon, toda mi smo popravili Ardentijevo razlago, mi smo rekli, da ‘srečanje na skali’ ni bilo v Stonehengeu, temveč na skali Omarjeve mošeje.«

»In motili smo se. Veliko je še drugih skal. Morali bi upoštevati kraj, zgrajen na skali, na gori, kamnu, obronku, nad prepadom … Šesta skupina čaka v trdnjavi Alamut.«

103

In pojavi se Kairos z žezlom v rokah, znamenjem kraljevskosti, in ga izroči prvoustvarjenemu bogu, ta pa ga vzame in reče: »Tvoje skrivno ime bodi iz šestintridesetih črk.«

(Hasan-i Sabbāh, Sargozašt-i Sayyid-nā)

Izvêdel sem svojo mojstrovino, zdaj pa sem bil dolžan pojasnil. Priskrbel sem si jih v naslednjih dneh, dolga, natančna, dokumentirana. Na mizicah pri Piladeju sem kazal Belbu dokaz za dokazom, kar je spremljal z vse bolj motnim pogledom, verižno kadil, vsakih pet minut je iztegnil roko s praznim kozarcem in ostanki ledu na dnu, in Pilade ga je napolnil, ne da bi čakal na ponovno naročilo.

Moji prvi viri so bili prav tisti, v katerih so bili templjarji prvič omenjani, od Gérarda Strasbourškega do Joinvilla. Templjarji so navezali stike z asasini Starca z Gore – včasih so bili z njimi v sporu, pogosteje pa v skrivnostnem zavezništvu.

Vsa zgodba je bila seveda bolj zapletena. Začela se je po smrti Mohameda z razkolom med privrženci običajnega zakona, suniti, in tistimi, ki so podpirali Alija, Prerokovega zeta, moža Fatime, ki je videl, kako mu jemljejo nasledstvo. Prav privrženci Alija, ki so se prepoznali v ši’i, so zasnovali krivoversko krilo islama, šiite. To je posvečensko učenje, ki ni videlo trajnosti razodetja v tradicionalnem premišljevanju o besedah Preroka, temveč v osebi imama, gospodarja, poglavarja, v razglašenju božanskega, teofanski stvarnosti, v kralju sveta.

Kaj se je potemtakem dogajalo s to krivoversko vejo islama, v katero so počasi prenikala vsa ezoterična učenja sredozemskega bazena, od manihejstva do gnosticizma, od novoplatonizma do iranskega misticizma, vsi vplivi, ki smo jih leta spremljali pri njihovem razvoju na Zahodu? Zgodba je bila dolga in nama je ni uspelo razvozlati tudi zato, ker so različni arabski pisci in glavne osebe imeli zelo dolga imena. V najbolj resnih besedilih so bila zapisana z diakritičnimi znamenji, in ko se je večer že prevešal v noč, nisva mogla več razločiti med imeni Abū ‘Abdi’l-lā Muhammad ibn ‘Alī ibn Razzām aţ-Ţā’ī al-Kūfī, Abū Muhammad ‘Ubaydu’lāh in Abū Mu’ini’d-Dīn Nāşir ibn Hosrow Marwāzī Qobādyānī (Prepričan pa sem, da bi se Arabec znašel v enaki zadregi, če bi moral razlikovati med Aristotelom, Aristoksenom, Aristarhom, Aristidom, Anaksimandrom, Anaksimenom, Anaksagoro, Anakreontom in Anaharzisom.).

Nekaj pa je bilo zagotovo: šiitizem se je razcepil na dve veji, od katerih so prvo poimenovali ‘dvanajstica’, saj so njeni pripadniki čakali na prikritega dvanajstega imama, drugo pa ismailitska, ker se je sklicevala na Ismaila, že v mladosti umrlega sina šestega imama. Nastala je v osmem stoletju, se razcvetela v kraljestvu Fatimidov iz Kaira in se skozi vrsto dogodkov uveljavila v Perziji kot reformirani ismailizem po zaslugi izjemne osebnosti mističnega in krutega Hasana Ibn Sabe, ki je prav tule, jugozahodno od Kaspijskega morja, leta 1090 postavil svoj neosvojljivi sedež v trdnjavi Alamut, Gnezdu ptice roparice.

Sabbāh se je tu obdal s svojimi privrženci, fidā’iyyūni ali fedajini, ki so mu bili zvesti do smrti in so zanj izvajali politične umore, tako da so bili orodja džihad hafije, skrivne svete vojne. Fedajinov, ali kakorkoli jih je že imenoval, se je pozneje držal slab sloves imena asasini – to dandanes ni najlepše ime, tedaj in zanje pa je bilo čudovito, bilo je znamenje bojevniških menihov, ki so bili zelo podobni templjarjem, pripravljenim umreti za vero. Duhovno viteštvo.

Trdnjava ali grad Alamut: Skala. Zgrajen je bil na visokem grebenu, dolgem štiristo metrov in širokem le nekaj korakov, v najboljšem primeru trideset. Kdor se mu je približeval po cesti za Azerbajdžan, ga je videl od daleč kot naravno zidovje, belo obsijano s soncem, modrikasto ob škrlatnih zahodih, bledo v najzgodnejšem jutru in krvavo rdeče ob svitu, včasih pa zabrisanega med oblaki ali bliskanjem strel. Ob njegovih zgornjih stranicah je bilo komajda mogoče razločiti s človeškimi rokami narejeno nedoločno obrobo iz štirikotnih stolpov, ki je bila od spodaj podobna vrsti kamnitih rezil. Ta so se dvigovala kvišku na stotine metrov in od zgoraj pretila. Najbolj dostopno pobočje je bilo drseče melišče, po katerem se arheologi še danes ne morejo povzpeti, takrat pa so dostop omogočale polžaste stopnice, izklesane v skalo, kakor da bi olupili kamnito jabolko, in branil jih je lahko že en sam lokostrelec. Neosvojljiva trdnjava, vrtoglava v nekem drugem svetu. Alamut, trdnjava asasinov. Do nje je bilo mogoče priti le na orlovih krilih.

Tu je Ibn Saba kraljeval, za njim pa tisti, ki so postali znani kot Starec z Gore, in prvi med njimi je bil njegov peklenski naslednik Rašid ad-din Sinan.

Ibn Saba je iznašel metodo vladanja nad svojimi podložniki, sovražnikom pa je grozil, da jih bo dal umoriti, če se ne bodo uklonili njegovi volji. Asasinom ni bilo moč ubežati. Ko so se križarji še mučili z osvajanjem Jeruzalema, je Nizama al-Mulka, sultanovega vezirja, medtem ko so ga nosili v nosilnici v prostore njegovih žensk, do smrti zabodel najeti morilec, ki se mu je približal, preoblečen v derviša. Homškega atabega pa so, ko je sestopal s svojega gradu, da bi se pridružil petkovi molitvi, obkroženega z odredom do zob oboroženih vojščakov, zabodli Starčevi asasini.

Sinan je hotel umoriti krščanskega markiza Konrada Montferratskega in je ukazal dvema od svojih, naj se pomešata med nevernike, tako da se v zahtevnih pripravah naučita njihovih navad in jezika. Medtem ko je tirski škof gostil na slavnostni pojedini nič hudega slutečega markiza, sta preoblečena v meniha planila nadenj in ga ranila. Enega asasina so takoj ubili telesni čuvarji, drugi pa se je zatekel v cerkev, počakal, da so tja prinesli ranjenca, ga znova napadel, ubil in blažen umrl.

To pa zato – tako pravijo arabski zgodovinopisci iz sunitske veje, za njimi pa krščanski kronisti od Odorica Pordenonskega do Marca Pola –, ker je Starec iznašel nadvse krut način, kako si zagotoviti neomajno zvestobo svojih vitezov, kako jih pripraviti na žrtvovanje življenja, kako iz njih narediti nepremagljive bojne stroje. Še mlade jih je med spanjem privlekel na vrh trdnjave, jih izčrpaval z naslado – vinom, ženskami, s cvetjem, slastnimi banketi – in jih omamljal s hašišem, od koder tudi ime ločine (hašašin, asasin). Ko se niso več mogli odpovedati poltenim blaženostim tistega lažnega raja, jih je med spanjem iztrgal iz njega in jih postavil pred odločitev: pojdi in ubijaj, če ti uspe, bo raj, ki ga zapuščaš, znova tvoj, in to za vedno, če ti ne uspe, boš strmoglavil v brezno vsakdanjosti.

In oni, omamljeni od mamil, nemočni pred njegovimi zahtevami, so se žrtvovali, da bi žrtvovali druge, bili so morilci, obsojeni na smrt, žrtve, obsojene na to, da ustvarjajo žrtve.

Kako so se jih bali, kakšne zgodbe so o njih pripovedovali križarji v nočeh brez mesečine in med zavijanjem simuma, ki je vel po puščavi! Kako so jih občudovali templjarji, te živali, podvržene čisti želji po mučeništvu, ki so privolile v to, da jim plačujejo cestnine, in od njih zahtevali v zameno formalne tribusne davščine v vzajemnih dogovorih, pajdaštvu, bratstvu v orožju, paranju trebuhov drug drugemu na odprtem bojnem polju in božanju drug drugega na skrivnem, vzajemnem šepetanju mističnih vizij, magijskih izrek, alkimističnih podrobnosti …

Templjarji so se od asasinov naučili izvajanja okultnih obredov. Inkvizitorji kralja Filipa in njegovi namestniki zgolj iz strahopetne nevednosti niso dojeli, da je bilo pljuvanje na križ, poljubljanje anusa, črni maček in oboževanje Bafometa le obnavljanje drugih obredov. Te so templjarji izvajali pod vplivom prve skrivnosti, ki so jo spoznali na Orientu: uporabe hašiša.

Potemtakem je bilo jasno, da je Načrt nastal tam, da je moral tam nastati: od alamutskih mož so se templjarji poučili o podzemnih tokovih, z alamutskimi možmi so se znova srečali v Provinsu in zasnovali skrivno zaroto šestintridesetih nevidnih. Prav zato je Christian Rosencreutz potoval v Fez in na druga mesta na Vzhodu, prav zato se je Postel obrnil na Vzhod, prav zato so z Vzhoda in iz Egipta, sedeža fatimidskih ismailitov, renesančni magi prinesli eponimsko božanstvo Načrta, Hermesa, Hermesa-Tota oziroma Hermesa Trismegista, in prav zato je spletkar Cagliostro uporabljal egipčanske kipce pri svojih obredih. Jezuiti, ki so bili manj neumni, kot smo domnevali, so z dobrim očetom Kircherjem na čelu pri priči začeli preučevati hieroglife, koptščino in druge vzhodnjaške jezike, pri tem pa jim je bila hebrejščina le za krinko, podrejanje modi tistega časa.

104

Ta besedila niso namenjena navadnim smrtnikom … Gnostična apercepcija je pot, prihranjena za elito … Kajti, po besedah iz Svetega pisma: ne mečite svojih biserov svinjam.

(Kamal Jumblatt, intervju v Le Jouru, 31. marca 1967)

Arcana publicata vilescunt: et gratiam prophanata amittunt. Ergo: ne margaritas obijce porcis, seu asino substerne rosas.

(Johann Valentin Andreae,

Die Chymische Hochzeit Christiani Rosencreutz,

Zetzner, Strasbourg, 1616, naslovnica)

Po drugi strani pa, kje bi bilo mogoče najti nekoga, ki bi lahko šest stoletij čakal na skali in bi na njej tudi v resnici čakal? Že res, da je na koncu trdnjava Alamut padla pod mongolskim pritiskom, toda ismailitska ločina je preživela na vsem Vzhodu: pomešala se je z nešiitskim sufizmom po eni strani, po drugi pa ustvarila strašno ločino druzov in naposled preživela med indijskimi khojami, privrženci Aga Khana, nedaleč od Agartthe.

Toda izvedel sem še precej drugega. V času fatimidske dinastije so hermetična učenja starih Egipčanov s pomočjo akademije iz Heliopolisa znova odkrili v Kairu, kjer so postavili Hišo znanosti. Hišo znanosti! Je Bacon tam dobil navdih za svojo Salomonovo hišo, ki je bila model za Konservatorij?

»Tako je, prav imate, nobenega dvoma ni več,« je bil Belbo ves vznesen. Nato pa: »Kam pa naj potem umestiva kabaliste?«

»Oni so zgolj obrobna zgodba. Rabini iz Jeruzalema so zaslutili, da se je med templjarji in asasini nekaj zgodilo, in rabini iz Španije, ki so vohljali naokrog z izgovorom, da posojajo denar za oderuške obresti, so nekaj posumili. Bili so izključeni iz skrivnosti in so se – spodbujeni z narodnim ponosom – odločili, da jo bodo sami dognali. Kako to, da smo mi, izbrano ljudstvo, obtičali v temi, kar zadeva skrivnost vseh skrivnosti? In cak!, začne se kabalistična tradicija, herojski poskus tistih iz diaspore, odrinjenih na rob, da bi prelisičili veliko gospodo, vladarje, ki so si domišljali, da vse vedo.«

»Toda s takim početjem so pri kristjanih vzbudili občutek, da sami v resnici vse vedo.«

»V nekem trenutku pa je nekdo ustrelil velikega kozla. Pomešal je Ismael in Izrael.«

»To pa pomeni, da so Barruel, Protokoli in holokavst zgolj sad zamenjave dveh soglasnikov.«

»Šest milijonov Judov umorjenih zaradi napake Pica della Mirandola.«

»Nemara pa obstaja drug razlog. Izbrano ljudstvo je prevzelo nase breme razlage Knjige. Razširilo je obsesijo. Drugi, ki v Knjigi niso našli ničesar, pa so se maščevali. Ljudje se bojijo tistih, ki jih neposredno soočijo z zakonom. A zakaj niso asasini vstopili v zgodbo že prej?«

»Toda Belbo! Kar pomislite, kako malodušno je bilo tisto območje od bitke pri Lepantu dalje. Tisti vaš Sebottendorf je dojel, da bi se utegnilo kaj najti med turškimi derviši, toda alamutske trdnjave ni bilo več, njeni prebivalci pa so se zatekli kdo ve kam. Čakali so. In zdaj je napočil njihov trenutek: na krilih islamskega iredentizma so znova dvignili glave. S tem da smo v Načrt umestili Hitlerja, smo našli dober razlog za drugo svetovno vojno, z alamutskimi asasini pa lahko pojasnimo vse, kar se je leta dogajalo med Sredozemljem in Perzijskim zalivom. Prav tu lahko najdemo mesto za naš Tres, Templi Resurgentes Equites Synarchici. Združbo, ki namerava končno spet navezati stike med duhovnimi viteštvi različnih ver.«

»Ali pa netiti spore, da bi se vse ustavilo in ribarilo v kalnem. Nekaj je jasno: naše delo vnovičnega pisanja zgodovine smo končali. Ali ne bi Nihalo v vzvišenem trenutku nemara razkrilo, da je umbilicus mundi v Alamutu?«

»Ne pretiravajva, jaz bi to zadnje vprašanje pustil viseti v zraku.«

»Tako kakor Nihalo.«

»Če že hočete. Ne moreva govoriti kar tjavendan.«

»Seveda, seveda. Akademska doslednost na prvem mestu.«

Tistega večera sem bil ponosen nase, da mi je uspelo sestaviti tako lepo zgodbo. Bil sem estet, ki uporabi meso in kri sveta, da bi ustvaril lepoto. Toda Belbo je že postal adept in tako kakor drugi adepti ne preko razsvetljenja, temveč faute de mieux.

105

Claudicat ingenium, delirat lingua, labat mens.

To je moralo biti v tistih dneh, ko si je Belbo skušal priti na jasno, kaj se mu je zgodilo. Toda strogost, s katero se je znal analizirati, ga ni mogla odrešiti tegob, na katere se je začel privajati.

Ime datoteke: Kaj pa, če je res?

Zamisliti si Načrt: Načrt te upraviči toliko, da nisi več odgovoren niti za sam Načrt. Treba je le vreči kamen in skriti roko. Če Načrt v resnici obstaja, potem ne more priti do poloma.

Nikoli nisi imel Cecilie, ker so Arhonti naredili Annibala Cantalamesso in Pia Boja nevešča celo najbolj prijaznih trobil. Pobegnil si pred Kanalom, ker so te dekani čuvali za drug holokavst. In brazgotinec ima močnejši talisman od tvojega.

En Načrt, en krivec. Sanje naše celotne vrste. An Deus sit. Če On obstaja, je to po Njegovi krivdi.

Stvar, katere naslov sem izgubil, ni konec, temveč začetek. Ni objekt, ki bi ga posedoval, temveč subjekt, ki me poseduje. Skupno nesrečo je laže prenašati, kaj drugega nam lahko pove tale mit? Dvojni dvanajsterec.

Kdo je napisal to misel, najbolj pomirjujočo, kar se jih je kdaj porodilo? Nič me ne more odvrniti od misli, da je ta svet sad mračnega Boga, ki mu jaz podaljšujem senco. Vera vodi v absolutni optimizem.

Res je, prešuštvoval sem (ali pa nisem prešuštvoval): toda Bog ni znal odpraviti zla. Kar dajmo, drobimo fetus v možnarju z medom in s poprom. Dieu le veult.

Če je že treba verjeti, naj bo to vera v vero, ki ne vzbuja občutkov krivde. Vera, ki ni povezana, ki se dimi, ki je podzemna, ki nima konca. Kot roman in ne kot teologija.

Pet poti do enega samega cilja. Kakšna potrata. Bolje labirint, ki vodi vsepovsod in nikamor. Če hočeš umreti v slogu, živi v baroku.

Le hudoben demiurg nam daje občutek, da smo dobri.

Kaj pa, če vesoljnega Načrta ni?

Kakšna burka, živeti v izgnanstvu, kadar te vanj nihče ni poslal. In v izgnanstvu z mesta, ki ne obstaja.

Kaj pa, če Načrt obstaja, a se ti izmika in se ti bo izmikal do večnosti?

Ko vera popusti, umetnost poskrbi. Načrt si izmisliš kot prispodobo nespoznavnega. Celo človeška zarota lahko izpolni praznino. Niso mi objavili Srca in strasti, ker ne pripadam templjarski kliki.

Živeti, kakor da Načrt obstaja: kamen modrosti.

Če jih ne moreš premagati, se jim pridruži. Če Načrt obstaja, se je treba le prilagoditi …

Lorenza me postavlja pred preizkušnjo. Ponižnost. Če bi bil toliko ponižen, da bi lahko priklical angele, tudi če ne bi verjel vanje, in zarisal pravi krog, bi bil pomirjen. Morda.

Verjemi, da obstaja skrivnost, in počutil se boš posvečenca. To nič ne stane.

Prebujati neizmerno upanje, ki ga nikoli ne bo mogoče izkoreniniti, ker nima korenin. Predniki, ki jih ni, se nikoli ne bodo pojavili in ti rekli, da si izdal. Vera, ki jo lahko spoštuješ tako, da jo v neskončnost izdajaš.

Kakor Andreae: za šalo si izmisliti največje razodetje v zgodovini, in ko se drugi izgubijo v njem, prisegati do konca življenja, da nisi imel nič pri tem.

Ustvariti resnico z nejasnimi obrisi: kakor hitro jo kdo skuša opredeliti, ga izobči. Sprejeti le tistega, ki je bolj nejasen od tebe. Jamais d’ennemis à droite.

Zakaj pisati romane? Na novo napisati zgodovino. Zgodovino, ki se potem uresniči.

Zakaj je niste postavili na Dansko, gospod William S.? Jim Konoplja Johann Valentin Andreae Luka Matej Skywalker križari po Sundskem arhipelagu med Patmosom in Avalonom, od Bele Gore do Mindanaa, od Atlantide do Soluna … Na nikejskem koncilu si Origen odreže testise in jih okrvavljene pokaže očetom Sončnega mesta, Hiramu, ki škrta z zobmi ‘filioque, filioque’, medtem ko Konstantin zasadi svoje roparske kremplje v prazne očesne dupline Roberta Fludda, smrt, smrt Judom iz antiohijskega geta, Dieu et mon droit, pomahaj z beauceantom, plani na ofite in borborite, ki strupeno brbotajo! Trobente zatrobijo in pridejo Chevaliers Bienfaisants de la Cité Sainte z Mavrovo glavo, nataknjeno na sulico, Rebis, Rebis! Magnetni uragan in pade Eifflov stolp. Račkovski hlipa nad sežganim truplom Jakoba Molayjskega.

Nisem te imel, toda lahko razstrelim zgodovino.

Če je težava v tej odsotnosti bitja, če je bitje tisto, kar se da povedati na več načinov, potem je več bitja, več ko govorimo.

Sanje znanosti so, da bi bilo bitja malo, da bi bilo zgoščeno in bi se ga dalo ubesediti, E = mc2. Napaka. Da bi se rešil že od začetka večnosti, si moraš želeti, da obstaja neko bitje kar tjavendan. Kakor kača, ki bi jo zavozlal pijan mornar. Ne da se je odvozlati.

Izmišljaj si, do nezavesti si izmišljaj, ne da bi se menil za povezave, dokler se ne da več narediti povzetka. Preprost štafetni tek med simboli, eden pove ime drugega, brez postanka. Razstavi svet v zmešnjavo verižnih anagramov. Potem pa verjemi v neizrekljivo. Ali ni to pravilno razumevanje Tore? Resnica je anagram nekega anagrama. Anagrams = ars magna.

Tako se je v tistih dneh bržkone zgodilo. Belbo je sklenil, da bo vesolje diabolikov vzel resno, pa ne zato, ker bi imel premočno vero, temveč zato, ker je imel prešibko.

Ponižanemu spričo svoje nesposobnosti, da bi bil ustvarjalen (v vsem življenju je imel neuresničene želje in nikoli napisane strani za vzajemne prispodobe, in to vse v znamenju svoje domnevne neotipljive strahopetnosti), mu je zdaj postajalo jasno, da je bil z Načrtom v resnici ustvarjalen. Zaljubil se je v svojega golema in v njem našel uteho. Življenje – njegovo in tisto človeštva – kot umetnost, v odsotnosti umetnosti pa umetnost kot laž. Le monde est fait pour aboutir à un livre (faux). Toda v to lažno knjigo je zdaj skušal verjeti, saj – tako je zapisal – če bi obstajala zarota, ne bi bil več strahopeten, poražen in malodušen.

Potem je uporabil Načrt, za katerega je vedel, da ni resničen, da bi porazil nasprotnika, za katerega je verjel, da je resničen. Potem pa je – ko je spoznal, da si ga Načrt prilašča, kot da bi v resnici obstajal oziroma kot da je on, Belbo, narejen iz enakega testa, iz kakršnega je bil tudi njegov Načrt – šel v Pariz po razodetje, po maščevanje.

Po letih vsakodnevnega očitanja, da je živel zgolj z lastnimi prikaznimi, je našel tolažbo v videvanju prikazni, ki so postajale objektivne, znane tudi drugemu, pa čeprav je bil to sovražnik. Je sklenil, da se bo vrgel v levje žrelo? Seveda, ker je ta lev dobival obliko in je bil resničnejši od Jima Konoplje, nemara tudi od Cecilie in morda celo od same Lorenze Pellegrini.

Belbo, strt od toliko neuspelih zmenkov, se je zdaj počutil sposobnega, da se dogovori za resnični sestanek. In to tako, da se mu ne bo mogel izogniti zaradi svoje strahopetnosti, saj zdaj ni imel več druge izbire. Strah ga je silil k pogumu. S svojim izmišljanjem je ustvaril načelo stvarnosti.

106

Seznam št. 5, šest majic, šest spodnjic in šest robčkov, je učenjakom zmeraj vzbujal radovednost še zlasti zaradi popolne odsotnosti nogavic.

(Woody Allen, Getting Even, Random House,

New York, 1966, »The Metterling List«, str. 8)

Bilo je v tistih dneh pred slabim mesecem dni, ko se je Lia odločila, da bi mi dobro del kak mesec počitnic. Utrujen si videti, mi je govorila. Nemara me je Načrt izčrpal. Po drugi strani je otrok, kot so pravili njegovi stari starši, potreboval svež zrak. Prijatelji so nama prepustili hiško v gorah.

Tja nisva šla takoj. Imela sva še opravke v Milanu, poleg tega pa po Lijinem mnenju ni bilo nič bolj pomirjujočega od počitnic v mestu, ko si vedel, da boš nato odpotoval.

V tistih dneh sem Lii prvič povedal za Načrt. Prej je bila preveč zaposlena z otrokom: nekaj je vedela o tem, da skupaj z Belbom in Diotallevijem cele dni in noči zlagamo nekakšno sestavljanko, toda po njeni pridigi o psihozi podobnosti ji nisem več govoril o tem. Morda sem se sramoval.

Načrt sem ji razložil do njegovih najmanjših podrobnosti. Vedela je za Diotallevijevo bolezen in imel sem slabo vest, kakor da bi storil nekaj, česar ne bi smel. Načrt sem ji skušal predstaviti zgolj kot mojstrsko igro, kar je v resnici tudi bil.

Lia pa mi je rekla: »Pam, tale zgodba mi ni všeč.«

»Ali ni lepa?«

»Tudi sirene so bile lepe. Poslušaj me: kaj veš o svoji podzavesti?«

»Ničesar, ne vem niti tega, ali zares obstaja.«

»Poglej, predstavljaj si, da si je neki dunajski veseljak, da bi zabaval svoje prijatelje, izmislil sanje, ki jih v resnici nikoli ni sanjal, in mlade Hanse, ki jih nikoli ni videl … In kaj se je zgodilo potem? Na milijone ljudi je bilo pripravljenih v resnici postati nevrotičnih in več tisoč jih je bilo pripravljenih služiti denar, da bi jih zdravilo.«

»Lia, ti si paranoična.«

»Jaz? Ti si!«

»Morda sva oba paranoična, toda vsaj to mi moraš priznati: začeli smo z Ingolfovim besedilom. Oprosti, toda če dobiš v roke sporočilo templjarjev, si ne moreš kaj, da ga ne bi razvozlal. Morda smo pri tem malo pretiravali, da bi se posmehovali dešifrantom sporočil, toda sporočilo v resnici obstaja.«

»Saj vendar veš zgolj tisto, kar ti je povedal tisti Ardenti, ki je po tvojih besedah razvpit prevarant. Poleg tega bi prav rada videla to sporočilo.«

Nič lažjega: spravljeno je bilo v mojih mapah.

Lia je prijela list, si ga ogledala s sprednje in z zadnje strani, se namrščila, si odstranila pramen las izpred oči, da je bolje videla prvi, kodirani del in rekla: »To je vse?«

»Ali ni dovolj?«

»Več kot dovolj. Daj mi dva dni časa, da razmislim o tem.«

Kadar me Lia prosi za dva dni premisleka, mi hoče dokazati, da sem bedak. Vsakič ji to očitam, ona pa mi odgovori: »Če vem, da si bedak, potem sem prepričana, da te imam v resnici rada. Imam te rada, tudi če si bedak. Te to ne pomirja?«

Naslednja dva dneva tega nisva več omenjala in tudi doma je ni bilo ves dan. Ob večerih je čepela v kotu, si delala zapiske in trgala list za listom papirja.

Ko smo prišli v hribe, je otrok ves dan brskal po travniku, Lia je pripravila večerjo in mi rekla, da moram jesti, ker sem suh kot trska. Po večerji me je prosila, naj ji pripravim dvojni viski z veliko ledu in kancem sode, si prižgala cigareto – to stori le v pomembnih trenutkih –, mi rekla, naj se usedem, in mi vse razložila.

»Pam, bodi pozoren, ker ti bom dokazala, da so najbolj preproste razlage vedno tudi najbolj resnične. Tale vaš polkovnik vam je rekel, da je Ingolf našel neko sporočilo v Provinsu, o čemer ne dvomim. Spustil se je v podzemlje in v resnici našel skrinjico s tem besedilom,« in s prstom je potrkala po verzih v francoščini. »Nihče vam ni rekel, da je našel skrinjico, okrašeno z diamanti. Polkovnik vam je povedal zgolj to, da je bila po Ingolfovih zapiskih prodana neka skrinjica: zakaj pa ne, saj je bila starina in nekaj malega denarja je zanjo že dobil, vendar nihče ne omenja, da je od te vsote živel vse do konca svojih dni. Moral je imeti kakšno majhno dediščino po očetu.«

»Zakaj pa skrinjica ne bi bila nič posebnega?«

»Zato ker je to sporočilo zgolj seznam dostave. No, preberiva ga še enkrat.«

a la … Saint Jean

36 p charrete de fein

6 … entiers avec saiel

p … les blancs mantiax

r … s … chevaliers de Pruins pour la … j . nc .

6 foiz 6 en 6 places

chascune foiz 20 a … 120 a …

iceste est l’ordonation

al donjon li premiers

it li secunz joste iceus qui … pans

it al refuge

it a Nostre Dame de l’altre part de l’iau

it a l’ostel des popelicans

it a la pierre

3 foiz 6 avant la feste … la Grand Pute.

»Torej seznam dostave?«

»Za božjo voljo, ali vam ni nikoli padlo na pamet, da bi pogledali v turistični vodnik, prebrali kratko zgodovino tega Provinsa? Takoj namreč lahko ugotoviš, da je bil Grange-aux-Dîmes, kjer je bilo najdeno sporočilo, kraj, kjer so se srečevali trgovci, ker je bil Provins sejmarsko središče Šampanje. In da je Grange na Rue St. Jean. V Provinsu so trgovali z vsem, še zlasti pa z balami blaga, drapsi ali drasi, kot so to zapisovali takrat, in vsaka bala je bila označena z nekakšnim znakom kakovosti, z nekakšnim pečatom. Drug pomemben pridelek Provinsa so bile vrtnice, ki so jih križarji prinesli iz Sirije. Bile so tako slavne, da si je Edmund Lancasterski, ko se je poročil z Blanche Artoiško in s tem postal upravičen tudi do naziva grof Šampanje, dal na grb rdečo vrtnico iz Provinsa. In od tod tudi ime vojne dveh vrtnic, saj je rodbina York imela za svoj simbol belo vrtnico …«

»Kdo ti je to povedal?«

»Prebrala sem v knjižici z dvesto stranmi, ki jo je izdal Turistični urad Provinsa in sem jo našla v Francoskem centru. To pa še ni vse. V Provinsu je trdnjava, ki ji pravijo Donjon, in že njeno ime pove vse, tam je tudi Porte-aux-Pains, bila je Eglise du Refuge, bilo je, kot je v navadi, več cerkva, posvečenih Sveti Devici tega in onega, bila je ali pa je še vedno Rue de la Pierre Ronde, kjer je bil pierre de cens, kamen, na katerega so grofovi podložniki odlagali kovance svoje desetine. Tam je tudi Rue des Blancs Manteaux in ulica, ki so ji pravili Rue de la Grande Putte Muce – iz razlogov, ki jih ni težko uganiti, saj je bila to ulica z javnimi hišami.«

»Kaj pa popelikanti?«

»V Provinsu je bilo nekaj katarcev, ki so jih pozneje, kot se spodobi, tudi sežgali, in tudi sam veliki inkvizitor Robert le Bourge je bil spreobrnjeni katarec. Torej ni nič čudnega, da je bila v njem ulica ali četrt, ki so jo še zmeraj imenovali po katarcih, četudi teh ni bilo več.«

»Še leta 1344 …«

»Kdo ti je pa kdaj rekel, da je ta listina iz leta 1344? Tisti tvoj polkovnik je bral 36 let po vozu sena, vendar je črka p, zapisana z nekakšnim apostrofom, takrat pomenila post, p brez apostrofa pa pro. Pisec tega besedila je bil miroljuben trgovec, ki si je naredil zapiske v zvezi s posli, ki jih je opravil v Grangeu, torej na Rue St. Jean, in ne v noči svetega Janeza, ter si zapisal ceno, ki je znašala šestintrideset soldov, denarjev ali neke druge denarne enote za en oziroma za vsak voz sena.«

»Kaj pa sto dvajset let?«

»Kdo pa govori o letih? Ingolf je našel nekaj, kar je prepisal kot 120 a … in kdo je sploh rekel, da gre za črko a? Pogledala sem v seznam okrajšav, ki so bile takrat v rabi, in ugotovila, da so imeli za denier ali dinarium dve nenavadni oznaki: eno, podobno delti, in drugo, ki je kot theta, kot nekakšen krog, prekinjen na levi. Če ga zapišeš mimogrede in v naglici, kot bi to zagotovo storil marljiv trgovec, bi ga tak prenapetež, kakršen je polkovnik, lahko zamenjal za črko a, in ker je nekje že bral zgodbo o 120 letih – ti sam si mi povedal, da jo je lahko prebral v vsaki zgodovini rožnih križarjev –, je hotel najti nekaj, kar bi spominjalo na post 120 annos patebo! In kaj je storil potem? Našel je vse tiste it in jih bral kot iterum. Toda okrajšava za iterum je itm, it pa je za item, torej enako. Uporabljali so jo na seznamih s ponavljajočo se vsebino. Naš trgovec izračuna, koliko bo zaslužil s prejetimi naročili, in sestavi seznam dostave. Dostaviti mora šopke vrtnic iz Provinsa, in prav to pomeni tista vrstica r … s … chevaliers de Pruins. Kar je polkovnik prebral kot vainjance (ker je imel v mislih viteze kadoš), lahko preberemo tudi kot jonchée. Vrtnice so uporabljali za izdelavo cvetličnih klobukov ali cvetličnih preprog ob slavnostnih priložnostih. Potemtakem se vaše sporočilo iz Provinsa v resnici glasi takole:

Na Rue Saint Jean.

36 soldov za voz sena.

Šest novih bal s pečatom

na Rue des Blancs-Manteaux.

Vrtnice križarjev za izdelavo jonchée:

šest šopkov po šest na šest mest, ki sledijo,

vsak po 20 deniers, kar da skupaj 120 deniers.

V tem vrstnem redu:

prvi v Trdnjavo

item drugi tistim v Porte-aux-Pains

item v cerkev Zavetja

item v cerkev Notre Dame, onkraj reke

item v staro stavbo katarcev

item na Rue de la Pierre-Ronde.

In tri šopke po šest pred praznikom na Ulico vlačug,

ker so tudi te ubožice bržkone hotele praznovati tako, da so si naredile lepe klobučke iz vrtnic.«

»Jezus Kristus,« sem rekel, »mislim, da imaš prav.«

»Seveda imam. Naj še enkrat ponovim: to je seznam dostave, ki ga je sestavil neki trgovec.«

»Počakaj trenutek. Že res, da bi bil to lahko seznam trgovca, toda prvo sporočilo je v resnici kodirano in govori o šestintridesetih nevidnih.«

»Res je. Z besedilom v francoščini sem opravila v eni uri, s tistim drugim pa sem se mučila dva dni. Morala sem preučiti Tritemija tako v Ambrosiani kot v Trivulziani in ti sam dobro veš, kakšni so knjižničarji: preden ti dovolijo prijeti v roke kakšno staro knjigo, te gledajo, kakor da jo hočeš najmanj pojesti. In vendar je tudi ta zgodba preprosta. Še predvsem – in to bi moral ti odkriti – me zanima, ali si prepričan, da je ‘les 36 inuisibles separez en six bandes’ francoščina, ki jo je govoril tudi naš trgovec? Saj ste že sami ugotovili, da je bil ta izraz tudi na pamfletu iz sedemnajstega stoletja, ko so se rožni križarji pojavili v Parizu. Toda razmišljali ste tako kot tisti vaši diaboliki: če je sporočilo kodirano po Tritemijevi metodi, to pomeni, da je Tritemij prepisoval od templjarjev, in ker je uporabil izraz, ki je krožil med rožnimi križarji, je bil načrt, pripisan rožnim križarjem, tudi načrt templjarjev. Toda poskusi to razmišljanje postaviti na glavo, kakor bi storil vsakdo s trezno glavo: ker je sporočilo napisano z uporabo Tritemijevega kodiranja, je bilo napisano po Tritemiju, in ker navaja izraze, ki so jih poznali rožni križarji v sedemnajstem stoletju, je bilo napisano pozneje. Katera je torej na tej točki najpreprostejša domneva? Ingolf najde sporočilo iz Provinsa, in ker je tudi on, tako kakor polkovnik, ljubitelj hermetičnih skrivnosti, prebere šestintrideset in sto dvajset in takoj pomisli na rožne križarje. Ker je navdušen nad tajnopisi, se pozabava tako, da zakodira sporočilo iz Provinsa. Svoj lepi rožnokrižarski stavek zapiše za vajo v skladu s Tritemijevim kriptosistemom.«

»Bistroumna razlaga. Vendar pa ima enako težo kot polkovnikova domneva.«

»Vse do tu jo v resnici ima, toda predstavljaj si, da postaviš več domnev, ki se medsebojno podpirajo. Potem si že bolj prepričan, da si na pravi sledi, ali ne? Postavila sem domnevo, da Ingolfove besede niso tiste, ki jih je predlagal Tritemij. So sicer v enakem kabalističnem asirsko-babilonskem slogu, vendar niso enake. Pa vendar, če je Ingolf hotel besede z začetnimi črkami, ki so ga zanimale, bi jih v Tritemiju lahko našel, kolikor bi jih hotel. Zakaj ni izbral teh?«

»Ja, zakaj?«

»Nemara je potreboval natančno določene črke tudi na drugem, tretjem, četrtem mestu besede. Morda je naš bistroumni Ingolf hotel večkratno zakodirano sporočilo. Hotel je biti pametnejši od Tritemija. Tritemij je predlagal štirideset večjih kriptosistemov: v enem so pomembne le začetne črke, v drugem prva in tretja črka, spet v nekem drugem vsaka druga začetna črka, in tako dalje, tako da bi si lahko z malo truda izmislil še sto drugih sistemov. Kar zadeva deset manjših kriptosistemov, je polkovnik upošteval zgolj prvo kolo, ki je najbolj preprosto. Toda naslednji delujejo po principu drugega kolesa. Tu imaš njegovo kopijo. Predstavljaj si, da je notranji krog gibljiv in da ga lahko zavrtiš tako, da začetna črka A sovpade s katerokoli črko zunanjega kroga. Tako bi dobil sistem, v katerem A zapišeš kot X, in tako naprej, potem spet drugega, v katerem bi A sovpadal z U-jem, in tako dalje in tako naprej … Z dvaindvajsetimi črkami na vsakem krogu dobiš ne deset, temveč enaindvajset kriptosistemov, dvaindvajseti pa je neuporaben, ker v njem A pač sovpada z A-jem …«

»Ne reci mi, da si za vsako črko vsake besede preizkusila vseh enaindvajset sistemov …«

»Imela sem dovolj soli v glavi in za nameček še srečo. Ker so najkrajše besede sestavljene iz šestih črk, je seveda pomembnih le prvih šest, druge pa so tam zgolj zaradi videza. Zakaj šest črk? Domnevala sem, da je Ingolf zakodiral prvo, preskočil drugo, zakodiral tretjo, preskočil tretjo in četrto in zakodiral šesto črko. Če je za začetno črko uporabil prvo kolo, sem za tretjo črko uporabila drugo kolo in dobila smiseln stavek. Nato sem uporabila tretje kolo za šesto črko in spet dobila smiseln stavek. Ne izključujem možnosti, da je Ingolf uporabil tudi druge tri črke, toda trije nesporni dokazi mi zadostujejo, če pa hočeš, lahko nadaljuješ sam.«

»Ne puščaj me v negotovosti. Do česa si prišla?«

»Znova si oglej sporočilo. Na njem sem podčrtala črke, ki sem jih uporabila.«

Kolesa v Tritemij, Clavis Steganographiae, Frankfurt, 1606

Kuabris Defrabax Rexulon Ukkazaal Ukzaab Urpaefel Taculbain Habrak Hacoruin Maquafel Tebrain Hmcatuin Rokasor Himesor Argaabil Kaquaan Docrabax Reisaz Reisabrax Decaiquan Oiquaquil Zaitabor Qaxaop Dugraq Xaelobran Disaeda Magisuan Raitak Huidal Uscolda Arabaom Zipreus Mecrim Cosmae Duquifas Rocarbis

»Za prvo sporočilo vemo, katero je: tisto o šestintridesetih nevidnih. Zdaj pa poslušaj, kaj pride ven, če v skladu z drugim kolesom zamenjamo tretje črke: chambre des demoiselles, l’aiguille creuse.«

»Saj to pa poznam, to je …«

»En aval d’Etretat – La Chambre des Demoiselles – Sous le Fort du Fréfossé – Aiguille Creuse. To je sporočilo, ki ga razvozla Arsène Lupin, ko pojasni skrivnost Votlega vrha! Saj se spomniš: v Etretatu se na robu obrežja dviguje l’Aiguille Creuse, Votli vrh, naravni grad, ki je znotraj primeren za bivanje in je bil skrivno orožje Julija Cezarja, ko je osvajal Galije, pozneje pa francoskih kraljev. Izvor neizmerne Lupinove moči. Ti sam pa dobro veš, kako so lupinologi nori na to zgodbo: hodijo na romanje v Etretat, iščejo še druge skrivne prehode, anagramirajo vsako Leblancovo besedo … Ingolf ni bil nič manjši lupinolog, kot je bil preučevalec rožnih križarjev, in tako je kodo za kodo …«

»Toda moji diaboliki bi še vedno lahko rekli, da so templjarji poznali skrivnost Votlega vrha in da je bilo zato sporočilo napisano v Provinsu v štirinajstem stoletju …«

»Seveda, tega se zavedam. Toda zdaj pride tretje sporočilo. Tretje kolo, uporabljeno pri šestih črkah po vrsti. Poslušaj ga: merde i’en ai marre de cette steganographie. To je sodobna francoščina, templjarji se niso tako izražali. Tako se je izražal Ingolf, ki se je – potem ko ga je začela boleti glava od kodiranja vseh teh neumnosti – zabaval tako, da je v šifrah poslal svoje početje k vragu. Ker pa mu ni manjkalo modrosti, te opozarjam na to, da je vsako od treh sporočil sestavljeno iz šestintridesetih črk. Moj ubogi Pam, Ingolf se je zgolj zabaval, tako kot ste se vi, tisti imbecil od polkovnika pa ga je vzel resno.«

»Zakaj pa so potem Ingolfa umorili?«

»Kdo ti je rekel, da so ga umorili? Ingolf se je naveličal življenja v Auxerru, kjer je lahko videl le lekarnarja in hčerko, staro devico, ki se je po cele dneve cmerila. Nemara je šel v Pariz, sklenil dober posel, tako da je prodal kakšno od svojih starih knjig, si našel kakšno vdovo in začel novo življenje. Tako kot tisti, ki skočijo le po cigarete in jih žene nikoli več ne vidijo.«

»Kaj pa polkovnik?«

»Mi nisi ti sam povedal, da niti tisti policijski inšpektor ni bil čisto prepričan, da so ga ubili? Naredil je kakšno zmešnjavo, njegove žrtve so mu prišle na sled in jo je popihal. Nemara v tem trenutku prodaja Eifflov stolp kakšnemu ameriškemu turistu in se imenuje Dupont.«

Nisem se mogel vdati na celi črti. »Dobro, vse skupaj smo res začeli s seznamom trgovca, toda pri tem smo bili pametni in smo vedeli, da si izmišljujemo. Iz takega seznama smo naredili poezijo.«

»Vaš načrt ni poetičen, temveč grotesken. Ljudem ne pade na kraj pameti, da bi šli znova požgat Trojo, ker so prebrali Homerja. Z njim je požar v Troji postal nekaj, česar nikoli ni bilo, česar nikoli ne bo, pa vendarle vedno je. Ima več pomenov, ker je Iliada tako jasna, tako čista. Tvoja rožnokrižarska manifesta nista bila ne jasna ne čista, bila sta navadno kruljenje v želodcu in obljuba po razkritju neke skrivnosti. Zato je manifesta marsikdo skušal uresničiti in vsakdo je v njima našel tisto, kar je hotel. Pri Homerju ni nobene skrivnosti. Vaš načrt je poln skrivnosti, ker je poln protislovij. Zato bi lahko našel na tisoče negotovih, ki bi se v njem hoteli prepoznati. Popolnoma ga zavrzite. Homer se ni pretvarjal. Vi ste se. Gorje, če se pretvarjaš, saj ti potem vsi verjamejo. Ljudje niso verjeli Ignácu Semmelweisu, ki je pravil zdravnikom, naj si umijejo roke, preden se dotaknejo porodnic. Govoril je preveč preproste reči. Ljudje verjamejo tistim, ki prodajajo losjon za vnovično rast las. Nagonsko čutijo, da taki ponujajo resnice, ki se ne ujemajo, da so nelogični in tudi nepošteni. Toda ljudem je bilo rečeno, da je Bog zapleten in nedoumljiv, zato se jim zdi neskladje nekaj, kar je najbližje naravi Boga. Neverjetno je nekaj, kar je najbolj podobno čudežu. Vi ste iznašli losjon za vnovično rast las. In to mi ni všeč. Vse skupaj je zgolj slaba šala.«

Ta zgodba nama ni pokvarila tednov v gorah. Hodil sem na lepe sprehode, prebral več zahtevnih knjig, še nikoli prej nisem bil toliko z otrokom. Toda med mano in Lio je ostalo nekaj nedorečenega. Po eni strani me je stisnila v kot in ji je bilo žal, da me je ponižala, po drugi pa ni vedela, ali me je prepričala.

In v resnici se mi je tožilo po Načrtu, saj ga nisem hotel kar zavreči, ker sem z njim že predolgo živel.

Pred nekaj dnevi sem zgodaj vstal, da bi ujel edini vlak za Milano. V Milanu sem dobil telefonski klic Belba iz Pariza in začel zgodbo, ki se zame še ni končala.

Lia je imela prav. Morala bi se že prej pogovoriti. Toda tudi v tem primeru ji ne bi verjel. Pripravo Načrta sem doživel kot trenutek sefire tiferet, srca telesa sefir, ravnovesja med pravili in svobodo. Diotallevi mi je rekel, da je Moše Cordovero posvaril: »Kdor se zaradi svoje Tore prevzame nad nevednimi, torej nad ljudstvom Jahveja, botruje temu, da se tiferet prevzame nad malkut.« Toda kaj je sefira malkut, zemeljsko kraljestvo v svoji sijajni preprostosti, vem šele zdaj. Še pravočasno, da dojamem resnico, in morebiti prepozno, da bi jo preživel.

Lia, ne vem, ali te bom še kdaj videl. Če te ne bom, te bom ohranil v podobi izpred nekaj dni, ko si dremala pod odejami. Poljubil sem te in omahoval, ali naj odidem.

7

NECAH

107

Ne vidiš? Pes črnuh se po strnišču klati … Dejal bi, čudne čarne zanke snuje, da nama noge čvrsto zavozla … Vse ožji krog. Vsak čas bo tu!

(Johann Wolfgang von Goethe, Faust, I,

Pred mestnimi vrati, prevedel Janko Moder)

To, kar se je zgodilo med mojo odsotnostjo in še zlasti v zadnjih dneh pred mojo vrnitvijo, lahko povzamem le iz Belbovih datotek. Toda le ena je bila urejena in razumljiva, in to prav zadnja, tista, ki jo je verjetno napisal pred odhodom v Pariz, da bi jo lahko jaz ali kdo drug prebral. Druga besedila, ki jih je kot ponavadi napisal zase, ni bilo lahko razumeti, le jaz, ki sem že prodrl v zasebno vesolje njegove zaupnosti z Abulafijem, sem jih lahko razvozlal ali pa vsaj uganil njihov pomen.

Bilo je na začetku junija. Belbo je bil vznemirjen. Zdravniki so končno sprejeli, da sta edina Diotallevijeva sorodnika on in Gudrun, in naposled sta le lahko govorila z njim. Gudrun je na vprašanja tipografov in korektorjev zdaj odgovarjala tako, da je nakazala dvozložnico s stisnjenimi ustnicami, ne da bi spustila en sam glas. Tako so Diotallevijevo bolezen poimenovali tabu bolezen.

Gudrun je obiskovala Diotallevija vsak dan in bržkone ga je motila s svojimi očmi, vlažnimi od sočutja. On je vedel, vendar ga je bilo sram, da so vedeli tudi drugi. Težko je govoril. Belbo je zapisal: »Od njegovega obraza so ostale le še ličnice.« Odpadali so mu lasje, toda to je bilo zaradi terapije. Belbo je zapisal: »Od rok so mu ostali le še prsti.«

Mislim, da je v enem od njunih bolečih pogovorov Diotallevi namignil Belbu nekaj, kar mu je potem zadnji dan tudi povedal. Belbu je postajalo jasno, da je bilo istovetenje z Načrtom nekaj slabega, nemara samo zlo. Toda morda je Načrt zato, da bi ga popredmetil in ga vrnil v njegovo popolnoma izmišljeno razsežnost, zapisal besedo za besedo, kakor da bi šlo za spomine polkovnika. Ubesedil ga je kakor kak posvečenec, ki govori o svoji poslednji skrivnosti. Menim, da je bilo to zanj zdravilo: literaturi, čeprav drugorazredni, je vračal, kar ni bilo življenje.

Toda 10. junija se je moralo zgoditi nekaj, kar ga je pretreslo. Njegovi zapiski o tem so zmedeni in lahko le ugibam, kaj se je zgodilo.

Lorenza ga je prosila, naj jo z avtom odpelje na Riviero, kjer je morala k prijateljici po ne vem kaj, po neki dokument, notarski sklep, skratka, po nekaj nepomembnega, kar bi lahko dobila tudi po pošti. Belbo ji je ustregel, ves navdušen nad tem, da bo nedeljo preživel z njo na morju.

Odpeljala sta se, vendar nisem dognal, kam natanko, mogoče nekam v bližino Portofina. Belbo ni opisoval pokrajin, temveč razpoloženja, torej čustvene izpade, napetosti, potrtost. Lorenza je uredila zadeve, medtem ko jo je Belbo čakal v nekem baru, nato pa mu je predlagala, da bi šla na ribe v neko restavracijo visoko nad morjem.

Od tega trenutka dalje pa je Belbova pripoved razdrobljena in jo povzemam iz drobcev dialogov, ki jih je Belbo nizal brez narekovajev, kakor da bi si jih še vroče zapisoval, da mu ne bi ušla cela vrsta epifanij. Z avtom sta se peljala, do koder se je dalo, nato pa sta šla peš po tistih s cvetjem obdanih in težko prehodnih ligurskih stezicah ob obali in prišla do restavracije. Kakor hitro pa sta se usedla, sta na sosednji mizi zagledala listek z rezervacijo na ime doktorja Aglièja.

‘Glej no, glej, kakšno naključje,’ je verjetno rekel Belbo. ‘To ni nič kaj dobro naključje,’ je pripomnila Lorenza, saj ni hotela, da bi Agliè izvedel, da je tam, in to z Belbom. Zakaj tega ni hotela, kaj je bilo v tem slabega, zakaj je imel Agliè pravico biti ljubosumen? ‘Le kakšno pravico, to je stvar olike, saj me je za danes povabil ven, jaz pa sem mu rekla, da sem že dogovorjena, in zdaj nočem, da bi me imel za lažnivko.’ ‘Saj ne boš videti lažnivka, dogovorila si se z mano, ali bi te to moralo spraviti v zadrego?’ ‘V zadrego sicer ne, toda pusti mi imeti svoja načela.’

Odšla sta iz restavracije in začela hoditi navkreber po stezi, ko se je Lorenza nenadoma ustavila, saj je zagledala prihajati ljudi, ki jih Belbo ni poznal. ‘Aglièjevi prijatelji so,’ je rekla in ni hotela, da bi jo videli. Prišlo je do mučnega prizora: ona je slonela na ograji mostiča na vrhu pobočja z oljkami, z obrazom, zakritim za časopisom, kakor da jo silno zanima, kaj se dogaja po svetu, on pa je približno deset korakov stran kadil, kakor da je tam čisto po naključju.

Aglièjevi gostje so šli sicer mimo, toda: ‘Če greva zdaj naprej po stezi,’ je rekla, ‘bova srečala njega, ki zagotovo prihaja v najino smer.’ Belbo je rekel: ‘Hudiča, hudiča, pa kaj potem?’ Lorenza mu je očitala, da je brez uvidevnosti. In rešitev: na parkirišče morata počez čez strmine, da se bosta izognila stezi. Zasoplo sta tekla čez vrsto s soncem obsijanih teras in Belbu se je odlomila peta na čevlju. Lorenza je rekla: ‘Ali ne vidiš, da je tako lepše, seveda pa ti zmanjka sape, če nenehno toliko kadiš.’

Prišla sta do avta in Belbo je predlagal, da bi se lahko tudi vrnila v Milano. ‘Ne,’ mu je ugovarjala Lorenza, ‘nemara Agliè zamuja in ga bova srečala na avtocesti, on pa tvoj avto pozna. Poglej, kako lep dan je, pojdiva po notranjosti, tam mora biti lepo, prišla bova na Autostrado del Sole in večerjala nekje onkraj Pada pri Pavii.’

‘Zakaj pa onkraj Pada pri Pavii? Le kaj to pomeni po notranjosti? Kar poglej na avtokarto, obstaja ena sama pot: za Usciem bi se morala povzpeti na gore, prekoračiti Apenine, se vmes ustaviti v Bobbiu in se od tam odpeljati do Piacenze. Si nora? Saj to je slabše od Hanibala s sloni!’ ‘Nisi pustolovec,’ je zavzdihnila ona, ‘le pomisli, koliko lepih restavracij bova videla v teh hribih. Pred Usciem je Manuelina, ki ima dvanajst zvezdic v Michelinu in toliko rib, kolikor si jih lahko poželiva.’

Manuelina je bila polna in z vrsto stoje čakajočih gostov, ki so poglede upirali v mize, na katere so že prinašali kavo. Lorenza je rekla: ‘Nič zato, če se odpeljeva nekaj kilometrov višje, bo tam zagotovo sto drugih restavracij, boljših od te.’ Eno restavracijo sta našla ob pol treh v zanikrni vasi, ki se je po Belbovih besedah tudi vojaški zemljevidi sramujejo, in dobila prekuhane testenine z mesnim prelivom iz konzerve. Belba je zanimalo, kaj se skriva za njenim predlogom. Hotela je namreč, da jo odpelje prav tja, kamor naj bi prišel Agliè, torej je skušala nekoga izzivati, on pa ni dojel, koga od njiju, in ona ga je vprašala, ali je paranoik.

Za Usciem sta hotela priti čez prelaz, in ko sta se peljala skozi vasico s puščobno podobo nedeljskega popoldneva na Siciliji, in to v času Bourbonov, se je velik črn pes nenadoma odpravil čez cesto, kakor da še nikoli ne bi videl avtomobila. Belbo ga je zadel s prednjim odbijačem in sprva je kazalo, da ni nič hudega, toda kakor hitro sta stopila iz avta, sta videla, da ima uboga žival abdomen rdeč od krvi in da iz njega sili nekaj čudnega in rožnatega (morda črevesje?), pri čemer je pes cvilil in se slinil. Priteklo je nekaj vaščanov in nastalo je pravo ljudsko zborovanje. Belbo je vprašal, kdo je lastnik psa, češ da mu bo povrnil škodo, toda pes je bil brez gospodarja. Predstavljal je morda deset odstotkov prebivalstva tistega od boga zapuščenega kraja, toda nihče ni vedel, čigav je, čeprav so ga vsi na videz poznali. Nekdo je rekel, da bi morali poslati po karabinjerskega marešala, ki bi ubogi živali zadal milostni strel, in to bi bil konec zgodbe.

Iskali so marešala, ko se je mimo pripeljala gospa, ki se je razglasila za ljubiteljico živali. ‘Imam šest mačkov,’ je rekla. ‘Pa kaj potem,’ je pripomnil Belbo, ‘to je pes in že umira, meni se pa mudi.’ ‘Ni pomembno, pes ali mačka, morali bi imeti srce,’ mu je ugovarjala gospa. ‘Nobenega karabinjerja, poiščite koga iz društva za zaščito živali ali pa iz bolnišnice v bližnjem kraju, saj se žival morda še lahko izliže.’

Sonce je pripekalo na Belba, na Lorenzo, na avto, na psa in na navzoče in nikakor ni hotelo zaiti, Belbo je imel občutek, da je šel ven samo v spodnjicah, vendar se ne more prebuditi, gospa ni odnehala, karabinjerja ni bilo mogoče najti, pes je še zmeraj krvavel in tožeče sopel. ‘Cvili,’ je rekel Belbo dlakocepsko, gospa pa: ‘Kajpak, kajpak da cvili, ubožec mali, in vi, ali niste mogli biti bolj previdni?’ Vas je počasi zajel demografski bum, Belbo, Lorenza in pes so postali predstava tiste žalostne nedelje. Neka deklica se je približala in ju vprašala, ali sta od tistih s televizije, ki organizirajo tekmovanje za mis Ligurskih Apeninov. Belbo ji je rekel, naj se pri priči pobere, drugače se ji bo zgodilo isto kot psu, dekletce pa je bruhnilo v jok. Prišel je občinski zdravnik in povedal, da je deklica njegova hčerka in da Belbo še ne ve, s kom ima opravka. V hitri izmenjavi medsebojnih opravičil in predstavljanj se je izkazalo, da je ta zdravnik izdal Dnevnik samotnega podeželskega zdravnika pri slavni založbi Manuzio iz Milana. Belbo je stopil v past in rekel, da je magna pars pri Manuziu, zdravnik je zdaj hotel, da ostaneta z Lorenzo na večerji, Lorenza je besnela in ga s komolcem drezala pod rebra: ‘Tako bova končala še v časopisih kot diabolična ljubimca, ali res nisi mogel molčati?’

Sonce je še vedno pripekalo, ko je zvonilo k večerni maši (‘Na Poslednji Tuli sva,’ je med zobmi pripomnil Belbo, ‘sonce šest mesecev, od polnoči do polnoči, meni pa je že zmanjkalo cigaret.’), pes se je predal zgolj trpljenju in nihče več se ni zmenil zanj, Lorenza je rekla, da ima napad astme, Belbo pa je bil zdaj že prepričan, da je vesolje v resnici napaka demiurga. Naposled se je spomnil, da bi se z avtom lahko odpeljala po pomoč v najbližji večji kraj. Gospa ljubiteljica živali se je s tem strinjala: ‘Ja, ja, pojdita in se hitro vrnita!’ Gospodu, ki je urednik poezije, je zaupala in tudi njej so bile zelo všeč pesmi Marina Morettija.

Belbo je odpeljal in cinično prevozil prvi večji kraj, medtem ko je Lorenza preklinjala vse živali, s katerimi je Gospod umazal Zemljo od prvega do petega dne stvarjenja, Belbo pa se je z njo strinjal in šel še dlje, saj je kritiziral tudi delo šestega dne in nemara še počitek sedmega, saj se mu je zdela ta nedelja najbolj prekleta doslej.

Začela sta prečkati Apenine, a čeprav je bilo na zemljevidih videti dokaj preprosto, jima je to vzelo več ur. Nista se ustavila v Bobbiu in proti večeru sta prišla v Vicenzo. Belbo je bil utrujen, hotel je ostati skupaj z Lorenzo vsaj na večerji in je vzel dvoposteljno sobo v edinem prostem hotelu, ki je bil v bližini železniške postaje. Kakor hitro pa sta šla po stopnicah v sobo, se je Lorenza uprla, da na takem kraju že ne bo spala. Belbo ji je predlagal, da si lahko poiščeta tudi kaj drugega in naj mu da le toliko časa, da gre prej v hotelski bar na martini. Imeli so le navaden italijanski konjak, in ko se je vrnil v sobo, Lorenze ni bilo več. Šel je povprašat na recepcijo in tam ga je čakalo sporočilo: ‘Ljubi, povedali so mi za prekrasen vlak za Milano. Odpeljala se bom z njim. Se vidiva enkrat med tednom.’

Belbo je stekel na postajo, peron pa je bil že prazen. Kot v kakem vesternu.

Belbo je prespal v Piacenzi. Hotel si je kupiti kako kriminalko, a je bil celo kiosk na postaji zaprt. V hotelu je bila le revija italijanskega Touring Cluba.

Na njegovo nesrečo je bila v njej reportaža o apeninskih prelazih, ki jih je pravkar prešel. V njegovem spominu – zbledelem, kakor da bi se to zgodilo že davno – so bili sušna, od sonca ožgana, prašna pokrajina, posuta z drobci kamenja, na bleščečih straneh revije pa so bili sanjski kraji, kamor bi si želel vrnitve tudi peš in jih znova okušati korak za korakom. Skratka, Samoe Jima Konoplje.

Kako se lahko nekdo bliža svojemu propadu samo zato, ker je povozil psa? Pa vendar se je zgodilo natanko to. Belbo je tisto noč v Piacenzi sklenil, da ne bo doživljal novih porazov, če gre spet v Načrt, saj v njem on odloča, kdo, kdaj in kako.

In skoraj zagotovo se je tistega večera odločil, da se bo maščeval Aglièju, čeprav ni dobro vedel, zakaj in zaradi česa. Hotel je potegniti Aglièja v Načrt, ne da bi Agliè za to vedel. Po drugi strani je bilo za Belba značilno, da je hotel maščevanja, za katera bi le on vedel. Pa ne, ker bi bil tako skromen, temveč ker ni zaupal drugim. Če bi Aglièja potisnil v Načrt, bi se Agliè izničil, razblinil bi se v dim kakor stenj sveče. Neresničen kot templjarji iz Provinsa, rožni križarji in tako neresničen kot Belbo sam.

To ne bi smelo biti pretežko, je Belbo pomislil: na svojo mero smo si ukrojili Bacona in Napoleona, zakaj si ne bi še Aglièja? Tudi njega bomo poslali po zemljevid. Ardentija in spomina nanj sem se rešil tako, da sem ju spravil v izmišljijo, ki je boljša od njegove. To se bo zgodilo tudi z Aglièjem.

Mislim, da je v to v resnici verjel, saj je takšna moč neuslišanega hrepenenja. Njegova datoteka se končuje – drugače se tudi ne bi mogla – z obveznim citatom vseh, ki jih je življenje porazilo: Bin ich ein Gott?

108

Kateri je neznani vpliv, ki se skriva za tiskom, za vsemi subverzivnimi gibanji, ki so okrog nas? Ali je na delu več moči obenem? Ali je zgolj ena sama moč, ena nevidna skupina, ki usmerja vse druge – krog pravih posvečencev?

(Nesta Webster, Secret Societies and Subversive Movements,

Boswell, London, 1924, str. 348)

Morda bi pozabil na svojo odločitev. Nemara bi bilo dovolj že, če bi jo zapisal. Morebiti bi pomagalo, če bi kmalu spet videl Lorenzo. Prevzelo bi ga hrepenenje, in to bi ga obvezalo k spravi z življenjem. Namesto tega pa je ravno tisti ponedeljek popoldne prišel k njemu v pisarno Agliè, ves dišeč po eksotični kolonjski vodi in nasmejan. Hotel mu je izročiti nekaj rokopisov, ki jih je prebral med čudovitim koncem tedna na Rivieri in jih bo treba zavrniti. Belba je spet prevzela tiha jeza. Sklenil je, da ga bo osmešil in mu prodal mačka v žaklju.

Zato mu je z zarotniško držo Boccaccievega Buffamalcca dal vedeti, da ga že več kot deset let obseda neka posvečenska skrivnost. Rokopis, ki mu ga je zaupal polkovnik Ardenti. Ta je trdil, da ima Načrt templjarjev ... Polkovnika je ugrabil ali ubil nekdo, ki se je polastil njegovih listin. Vendar pa je polkovnik pred tem odšel z založbe Garamond z lažnim besedilom, namenoma zmotnim, izmišljenim, že kar otročjim, s katerim bi dal vedeti, da je on, polkovnik, videl sporočilo iz Provinsa in prave končne Ingolfove zapiske, ki jih njegovi morilci še vedno iščejo. Precej tenka mapa z le desetimi stranmi, na katerih je bilo pravo besedilo – tisto, ki ga je zares našel med Ingolfovimi papirji –, pa je ostala v Belbovih rokah.

»Kako nenavadno,« se je začudil Agliè, »kar govorite, prosim, nadaljujte.«

In Belbo je nadaljeval. Razložil mu je ves Načrt, kot smo ga zasnovali in kot da bi bil razodetje tistega starodavnega rokopisa. Rekel mu je celo – z vse tišjim in zaupnim glasom –, da je tudi neki policijski inšpektor, De Angelis, prišel zelo blizu resnici, vendar je naletel na hermetičen molk – le tako bi ga lahko poimenovali – njega, Jacopa Belba, čuvarja največje skrivnosti človeštva. Skrivnosti, ki se navsezadnje prevede na skrivnost zemljevida.

V tistem trenutku je naredil dolg premor, ki je bil pomenljiv, kot so pomenljivi vsi pomembni premori. Njegova molčečnost o končni resnici je zagotavljala resničnost domnev. Za nekoga, ki v resnici verjame v skrivno izročilo (tako je precenil), ni nič bolj glasnega od tišine.

»Kako zanimivo, res zanimivo,« je rekel Agliè in odsotno potegnil tobačnico iz telovnika, kakor da bi mislil na nekaj drugega. »Pa ... pa zemljevid?«

Belbo je pomislil: ti stari voajer, si se vznemiril, ali ne? Prav ti je. Z vsem svojim saintgermainstvom si zgolj mali prevarantek, ki živi od igre s tremi kartami, potem pa kupiš Kolosej od prvega prevaranta, ki je večji prevarant od tebe. Zdaj te bom poslal po zemljevide in izginil boš v notranjost Zemlje, kamor te bodo odnesli telurski tokovi, in razbil si boš glavo ob južnem polu kakšne keltske akupunkturne igle.

Nato pa previdno: »Seveda sta bila rokopisu priložena tudi zemljevid oziroma njegov natančen opis ter napotek k izvirniku. Prav presenetljivo je, ne morete si niti predstavljati, kako preprosta je rešitev problema. Zemljevid si je vsakdo lahko ogledal in množice so stoletja vsak dan hodile mimo njega. Po drugi strani pa je sistem orientacije tako preprost, da si je treba zapomniti le vzorec in zemljevid lahko nemudoma kjerkoli obnoviš. Tako preprosto in tako nepredvidljivo obenem ... Predstavljajte si – to vam govorim le zato, da bi dobili boljšo predstavo –, da je tako, kakor da bi bil zemljevid zapisan v Keopsovi piramidi, vsem na očeh, in vsi so stoletja brali, prebirali in skušali razvozlati piramido, da bi v njej našli še kakšne napotke, izračune, ne da bi prepoznali njeno neverjetno, čudovito preprostost. To je mojstrovina nedolžnosti. In pretkanosti. Templjarji iz Provinsa so bili čarovniki.«

»Zares ste mi vzbudili radovednost. Mi zemljevida ne bi mogli pokazati?«

»Priznati vam moram, da sem vse skupaj uničil, vseh deset strani z zemljevidom vred. Saj razumete, da sem se prestrašil, mar ne?«

»Ne recite mi, da ste uničili tako pomemben dokument ...«

»Ja, uničil sem ga, toda povedal sem vam že, da je razodetje nekaj čisto preprostega. Zemljevid je tukaj,« in dotaknil se je svojega čela – pri tem mu je šlo na smeh, saj se je spomnil šale o Nemcu, ki je ponosno razlagal, da se je na dopustu naučil italijansko, vsak dan eno besedo, in da ima zdaj vse »tukaj v zadnjici«. »Že več kot deset let nosim to skrivnost s sabo, že več kot deset let je, kar nosim ta zemljevid tule,« se je še enkrat dotaknil čela, »kot kakšno obsedenost, in strah me je moči, ki bi jo dobil, če bi se odločil prevzeti nase dediščino šestintridesetih nevidnih. Zdaj lahko razumete, zakaj sem prepričal Garamonda, da je začel izdajati zbirko Razodeta Izida in objavil Zgodovino magije. Čakam na pravi stik.« Vse bolj vživet v to vlogo je nato Aglièju, da bi ga postavil na dokončno preizkušnjo, malodane dobesedno odrecitiral ognjevite besede, ki jih je Arsène Lupin izgovoril pred Beautreletom na koncu romana L’Aiguille Creuse: »So trenutki, ko se mi od moje moči kar zavrti. Pijan sem od moči in oblasti.«

»Dajte no, dragi prijatelj,« je rekel Agliè, »kaj pa, če ste preveč verjeli fantazijam nekega prenapeteža? Ste res prepričani, da je tisto besedilo pristno? Zakaj ne zaupate mojim izkušnjam v teh stvareh? Ko bi vi vedeli, koliko tovrstnih razodetij sem že doživel, in če nič drugega, imam vsaj zasluge, da sem dokazal njihovo lažnost. Z enim samim pogledom na zemljevid bi lahko ocenil njegovo verodostojnost. Lahko se pohvalim z nekaj skromnega, a natančnega znanja s področja zgodovinske kartografije.«

»Doktor Agliè,« mu je odgovoril Belbo, »vi bi bili prvi, ki bi me spomnili, da nima razkrita posvečenska skrivnost nobenega pomena več. Molčal sem veliko let in lahko molčim še naprej.«

In je molčal. Tudi Agliè, najsi je bil pridanič ali ne, se je resno vživel v svojo vlogo. Vse življenje se je kratkočasil z nedoumljivimi skrivnostmi in je že zatrdno verjel, da bodo Belbova usta ostala za vekomaj zapečatena.

V tistem trenutku je vstopila Gudrun in oznanila, da se je dogovorila za sestanek v Bologni za petek opoldne. »Lahko greste tja z jutranjim Intercityjem,« je rekla.

»Intercity je čudovit vlak,« je rekel Agliè. »Toda vedno ga je treba rezervirati vnaprej, še zlasti v tem letnem času.« Belbo je pripomnil, da se na njem vedno najde prostor, tudi če skočiš nanj v zadnjem trenutku, če ne drugje, pa v gostinskem vagonu, kjer strežejo z zajtrkom. »Hja, potem pa veliko sreče,« je rekel Agliè. »Bologna je lepo mesto. Toda tako hladno je junija ...«

»Tam bom le dve ali tri ure. Moram se nekaj dogovoriti glede besedila o epigrafiji, ker imamo težave z reprodukcijami.« Nato pa je ustrelil: »To še niso moje počitnice. Na dopust bom šel ob poletnem sončnem obratu in nemara se bom odločil za ... Saj ste me razumeli. Zaupam v vašo diskretnost. Z vami sem govoril kot s prijateljem.«

»Znam molčati bolje od vas. Vsekakor pa se vam resnično zahvaljujem za izkazano zaupanje.« In je odšel.

Po tem srečanju si je Belbo zadovoljno mel roke. To je bila čista zmaga njegovega astralnega pripovedništva o bedah in sramotah sublunarnega sveta.

Naslednji dan ga je Agliè poklical po telefonu: »Oprostite mi, dragi prijatelj. Imam majhno težavo. Saj veste, da se ukvarjam tudi s preprodajo starih knjig. Zvečer bo prišel iz Pariza kakšen ducat na novo vezanih, dokaj dragocenih knjig iz osemnajstega stoletja, ki jih moram do jutri obvezno dostaviti svojemu poslovnemu partnerju iz Firenc. Tja bi jih moral odnesti jaz sam, toda zadržale so me druge obveznosti. Pa sem se spomnil rešitve. Vi morate v Bologno. Jaz vas počakam jutri na peronu deset minut pred odhodom vlaka, vam predam majhen kovček, vi ga odložite na polico za prtljago, kjer ga v Bologni pustite, za vsak primer pa izstopite zadnji, da vam ga res nihče ne bi izmaknil. V Firencah bo šel med postankom moj poslovni partner na vlak in ga vzel. Vem, da je to za vas lahko nadležno, toda če mi boste naredili to uslugo, vam bom večno hvaležen.«

»Rade volje,« je rekel Belbo, »toda kako bo vaš prijatelj v Firencah vedel, kje sem pustil kovček?«

»Bolje predvidevam od vas in sem že rezerviral sedež na vlaku, in sicer sedež 45 v vagonu številka 8, vse do Rima, tako da ga ne bo ne v Bologni ne v Firencah nihče zasedel. Poglejte, v zameno za to nevšečnost vam ponujam udobno potovanje na sedežu, ne da bi se vam bilo treba utaboriti v gostinskem vagonu. Seveda si nisem drznil vozovnice tudi kupiti, saj nisem hotel, da bi pomislili, da se vam hočem tako nerahločutno oddolžiti.«

Res pravi gospod, je pomislil Belbo. Poslal mi bo zaboj dragih vin. Da bi lahko pil na njegovo zdravje. Včeraj sem si želel, da bi izginil, zdaj pa mu delam celo uslugo. Saj mu je vendar ne morem odreči.

V sredo zjutraj je šel Belbo zgodaj na postajo, kupil vozovnico do Bologne in poleg vagona številka 8 ga je že čakal Agliè s kovčkom v rokah. Ta je bil dokaj težak, ne pa tudi zajeten.

Belbo je postavil kovček nad sedež 45 in se usedel s svojim zvitkom časopisov. Osrednja novica dneva je bil pogreb Enrica Berlinguerja. Čez nekaj časa je prišel moški z brado in se usedel na sedež poleg njega. Belbu se je zdel znan (pozneje je pomislil, da morda z zabave v Piemontu, vendar o tem ni bil prepričan). Do odhoda vlaka se je kupe napolnil.

Belbo je bral časopis, potnik z brado pa je skušal z vsakim načeti pogovor. Pritoževal se je nad vročino, neučinkovitostjo klimatske naprave, in tem, da junija nikoli ne veš, ali naj se oblečeš poletno ali prehodno. Pripomnil je, da je za tak čas najboljši lahek blejzer, prav tak, kakršen je bil Belbov, in vprašal ga je, ali je angleški. Belbo mu je pritrdil in pojasnil, da je znamke Burberry, ter se spet spravil k branju. »Tile so najboljši,« je nadaljeval gospod, »toda tale je še posebno lep, ker nima tistih zlatih gumbov, ki preveč izstopajo. Če mi dovolite, se dobro ujema z vašo bordo rdečo kravato.« Belbo se mu je zahvalil in spet odprl časopis. Gospod je razlagal drugim, kako težko je uskladiti kravate s suknjiči, Belbo pa je bral naprej. Vem, je pomislil, vsi me gledajo kot kakšnega nevzgojenca, toda ne vozim se z vlaki zato, da bi spoznaval ljudi. Že tako jih poznam preveč.

Tedaj mu je gospod rekel: »Le koliko časopisov berete, in to z vseh področij. Bržkone ste sodnik ali politik.« Belbo mu je odgovoril, da ni, da dela v založbi, ki izdaja knjige iz arabske metafizike. To je rekel v upanju, da bo s tem prestrašil nasprotnika, in ta se je očitno prestrašil.

Nato je prišel kontrolor. Vprašal je Belba, zakaj ima vozovnico do Bologne, rezervacijo pa do Rima. Belbo mu je odgovoril, da si je premislil v zadnjem trenutku. »Kako lepo,« je pripomnil gospod z brado, »lahko sprejemate odločitve po trenutnem vzgibu, ne da bi morali gledati na denar. Zavidam vam.« Belbo se mu je nasmehnil in se obrnil na drugo stran. Na poglej, si je rekel, zdaj me vsi gledajo kot pravega zapravljivca ali kot da bi oropal banko.

V Bologni se je pripravil, da bo izstopil. »Hej, pozabili ste svoj kovček,« mu je rekel sosed. »Ne, nisem,« mu je odgovoril Belbo, »ponj bo prišel neki gospod v Firencah, in pravzaprav bi vas prosil, da malo popazite nanj.«

»Nič lažjega,« je odvrnil gospod z brado. »Bodite brez skrbi.«

Belbo se je vrnil v Milano proti večeru, se z dvema mesnima konzervama in nekaj krekerji zaprl v stanovanje in vključil televizijo. Še vedno Berlinguer, kajpak. Tako se je novica o vlaku zelo bežno pojavila šele proti koncu dnevnika.

Pozno dopoldan je na Intercityju na odseku Bologna–Firence v vagonu številka 8 potnik z brado izrazil sum o potniku, ki je izstopil v Bologni in pustil kovček na polici za prtljago. Že res, da naj bi ga po njegovih besedah nekdo prevzel v Firencah, toda ali ne ravnajo tako tudi teroristi? Poleg tega, zakaj je rezerviral sedež vse do Rima, če je izstopil v Bologni?

Velik nemir je zavladal med potniki v kupeju. V nekem trenutku je potnik z brado rekel, da ne prenese več te napetosti, da je bolje storiti napako kot umreti, in je obvestil vlakovodjo. Ta je ustavil vlak in poklical železniško policijo. Ne vem natanko, kaj se je potem zgodilo, vlak se je ustavil v gorah, potniki so se zaskrbljeno prestopali ob progi, pirotehniki so bili na poti ... Strokovnjaki so odprli kovček in v njem našli eksploziv z urinim mehanizmom, nastavljenim na čas prihoda v Firence. Bilo ga je dovolj, da bi ubil nekaj deset ljudi.

Policiji ni več uspelo najti gospoda z brado. Nemara je zamenjal vagon in izstopil v Firencah, ker se ni hotel pojaviti v časopisih. Pozvali so ga, naj se jim zglasi.

Drugi potniki so se zelo dobro spominjali moškega, ki je pustil kovček na vlaku. Že na prvi pogled je vzbujal sum. Oblečen je bil v moder angleški suknjič brez zlatih gumbov, nosil je bordo kravato, bil je molčeč, za vsako ceno je hotel biti neopazen. Toda zareklo se mu je, da dela za časopis, za neko založbo, za nekaj, kjer so bili vmes (tu so bila mnenja prič deljena) fizika, metan ali metempsihoza. Vsekakor pa so bili v to vpleteni Arabci.

Kvesture in karabinjerska poveljstva so bili v stanju pripravljenosti. Sporočila so že prihajala in preiskovalci so jih vzeli pod drobnogled. Dva libijska državljana so pridržali v Bologni. Policijski slikar je narisal fotorobota, ki so ga zdaj kazali čez ves zaslon. Risba ni bila podobna Belbu, toda Belbo je bil podoben risbi.

Ni bilo več dvoma, človek s kovčkom je bil on sam. Toda v kovčku naj bi bile Aglièjeve knjige. Po telefonu je poklical Aglièja, toda ta se ni oglasil.

Bilo je že pozno, ni si upal stopiti ven, vzel je uspavalno tableto in šel spat. Naslednje jutro je spet skušal priklicati Aglièja. Tišina. Šel je iz stanovanja in si kupil časopis. Na srečo je prvo stran še vedno zasedala novica o pogrebu, tista o vlaku in fotorobot pa sta bila na notranjih straneh. V stanovanje se je vrnil z navzgor zavihanim ovratnikom, nato pa je opazil, da še vedno nosi tisti angleški suknjič. Na srečo ni imel več bordo kravate.

Ko je še enkrat skušal obnoviti dejstva, je zazvonil telefon. Zaslišal je neznan glas tujca z rahlo balkanskim naglasom. Bil je priliznjen, kakor da bi pripadal nekomu, ki z vsem tem nima popolnoma nič in govori iz čiste dobrote: »Ubogi gospod Belbo, je rekel, znašli ste se v zelo neprijetnem položaju. Nikoli ne smete sprejeti vloge kurirja za druge, ne da bi preverili vsebino pošiljke. Kako neprijetno bi bilo, če bi kdo sporočil policiji, da je gospod Belbo neznanec s sedeža številka 45.«

Kajpak se je temu skrajnemu koraku moč izogniti, če bi bil Belbo pripravljen sodelovati. Če bi na primer povedal, kje je zemljevid templjarjev. In ker je Milano postal vroče mesto, ker so že vsi vedeli, da je atentator z Intercityja krenil iz Milana, je bilo najbolje vse skupaj preseliti na nevtralno ozemlje, recimo v Pariz. Zakaj se ne bi dogovorili za sestanek v knjigarni Sloane, Rue de la Manticore 3, čez en teden? Toda morda bi bilo za Belba bolje, če bi pri priči krenil na pot, še preden bi ga kdo prepoznal. Knjigarna Sloane, Rue de la Manticore 3. V sredo 20. junija opoldne bo tam lahko videl znan obraz, gospoda z brado, s katerim je tako prijazno pokramljal na vlaku. On mu bo povedal, kje se bo lahko dobil z drugimi prijatelji, in potem bo v dobri družbi počasi in še pred poletnim sončnim obratom naposled povedal to, kar ve, in vse se bo srečno izteklo. Rue de la Manticore 3, ni si težko zapomniti.

109

Saint-Germain ... zelo prefinjen in duhovit ... Pravil je, da poseduje vsakovrstne skrivnosti ... Da se je pojavil, je pogosto uporabil tisto slovito magično ogledalo, ki je bilo del njegove slave ... Ker je z uporabo katoptričnih učinkov klical pričakovane in skoraj zmeraj prepoznavne sence, so bili njegovi stiki z drugim svetom za mnoge nedvomni.

(grof le Coulteux de Canteleu, Les sectes et les sociétés secrètes,

Didier, Pariz, 1863, str. 170–171)

Belbo se je počutil izgubljenega. Vse je bilo jasno. Agliè je presodil, da je njegova zgodba resnična, hotel je priti do zemljevida, nastavil mu je past in zdaj ga ima v pesti. Ali bo šel v Pariz razkrit tisto, česar ni vedel (to, da ne ve, pa je vedel le on, saj sem jaz odpotoval, ne da bi pustil svoj novi naslov, Diotallevi pa je umiral), ali pa bi nanj planile vse kvesture v Italiji.

Ali je res možno, da se je Agliè spustil v tako umazano igro? Kakšne koristi bi imel od nje? Tega starega norca bi moral Belbo zagrabiti za ovratnik, in le če bi ga odvlekel na policijo, bi se lahko izmotal iz vsega tega.

Poklical je taksi in se odpeljal do tiste gosposke hiše v bližini Trga Piola. Okna na njej so bila zaprta, na rešetkastih vratih pa je bil izvesek neke nepremičninske agencije: ODDAMO. To je bilo noro. Agliè je živel tukaj še pred enim tednom, saj ga je vendar sem poklical po telefonu. Pozvonil je pri vratih sosednje hiše. »Tisti gospod? Ravno včeraj se je izselil. Poznal sem ga le na videz, bil je zelo zadržan, mislim, da je bil nenehno na poti.«

Ni mu preostalo drugega, kot da se pozanima na nepremičninski agenciji. Toda tam za Aglièja nikoli še slišali niso. Hišo je najelo neko francosko podjetje, plačila najemnine so redno prihajala preko banke. Najem je bil čez noč odpovedan in odpovedali so se kavcijskemu depozitu. Vsi dogovori agencije z najemniki so bili pisni, in to z nekim gospodom Ragotgkim. Drugega niso vedeli.

Saj ni bilo mogoče. Rakosky ali Ragotgky, skrivnostni gost polkovnika, ki sta ga iskala premeteni De Angelis in Interpol, hodi naokrog in najema nepremičnine. V naši zgodbi je bil Ardentijev Rakosky vnovična utelesitev Ohraninega Račkovskega, ta dva pa neizogibnega grofa Saint-Germaina. Toda kaj je imel Saint-Germain opraviti z Aglièjem?

Belbo se je na svojo založbo pritihotapil kakor tat in se zaklenil v svojo pisarno. O vsem je hotel dobro premisliti.

V takem položaju bi človek lahko znorel in Belbo je bil prepričan, da je že. Nikogar ni bilo, ki bi mu lahko zaupal. Med brisanjem potu s čela je skoraj samodejno, ne da bi vedel, kaj počne, listal po tipkopisih na mizi, ki so jih prinesli prejšnjega dne, in nenadoma je na vrhu strani zagledal Aglièjevo ime.

Pogledal je naslov tipkopisa. Bilo je delo nekega diabolika z naslovom Resnica o grofu Saint-Germainu. Še enkrat je prebral stran. Na njej je pisalo, povzeto po Chacornacovi biografiji, da se je Claude-Louis de Saint-Germain izdajal tudi za gospoda Surmonta, grofa Soltikofa, misterja Welldona, markiza Belmarja, kneza Rackoczija ali Ragozkija in tako dalje, toda njegovi družinski imeni sta bili grof Saint-Martina in markiz Aglièja po piemontskem posestvu njegovih prednikov.

Odlično. Zdaj je bil Belbo lahko čisto miren. Ne le da so ga povsod iskali zaradi terorizma, ne le da je bil Načrt resničen, ne le da je Agliè čez noč izginil, temveč sploh ni bil kak mitoman, temveč resnični in nesmrtni grof Saint-Germain, česar tudi nikoli ni tajil. Edino, kar je bilo resnično v tistem vrtincu laži, ki so se naenkrat pokazale za resnične, je bilo njegovo ime. Ali pa ne: tudi njegovo ime je bilo lažno, saj Agliè ni bil Agliè, vendar sploh ni bilo pomembno, kdo je bil v resnici, saj se je že leta vedel kot oseba iz zgodbe, ki smo si jo mi pozneje izmislili.

Vsekakor pa je bil Belbo v zagati. Ker je Agliè izginil, ni mogel policiji dokazati, kdo mu je dal kovček. Pa tudi če bi mu policija verjela, bi se izkazalo, da mu ga je predal nekdo, ki ga iščejo zaradi umora in je bil že najmanj dve leti njegov svetovalec. Res lep alibi.

Za razumevanje te zgodbe, ki je bila že sama po sebi romaneskna, bi moral pred tem povedati še eno, ki je segala onkraj te fikcije, da bi mu policija verjela. Namreč da bi se Načrt, ki smo si ga izmislili mi, popolnoma ujemal – z napornim končnim iskanjem zemljevida vred – z nekim resničnim načrtom, znotraj katerega so že bili Agliè, Rakosky, Račkovski, Ragotgky, gospod z brado, združba Tres, skratka vsi, prav do templjarjev iz Provinsa. In da je polkovnik pravilno videl. Da je sicer videl prav, vendar se je pri tem zmotil, saj je bil ne nazadnje naš Načrt drugačen od njegovega, in če bi bil resničen njegov, ne bi mogel biti naš in narobe. Če imamo torej prav mi, zakaj je potemtakem Rakosky pred desetimi leti izmaknil polkovniku lažni dokument?

Prejšnje jutro bi že ob samem branju vsega, kar je Belbo zaupal Abulafiju, najraje tolkel z glavo ob steno. Da bi se prepričal, da je stena, vsaj stena zares tam. Skušal sem si predstavljati, kako se je počutil Belbo tistega dne in nadaljnje dni. Toda vsega skupaj še ni bilo konec.

Da bi Belbo kaj izvedel, je po telefonu poklical Lorenzo. Ni je bilo. Bil je pripravljen staviti, da je ne bo nikoli več videl. Po svoje je bila Lorenza bitje, ki si ga je izmislil Agliè, Agliè je bil bitje, ki si ga je izmislil Belbo, in Belbo ni več vedel, kdo si je izmislil njega. Znova je prijel časopis. Edino, kar je bilo zanesljivo, je bil on na fotorobotu. Da bi ga o tem prepričal, ga je prav v tistem trenutku nekdo znova poklical – v pisarno – po telefonu. Isti balkanski naglas, ista navodila. Sestanek v Parizu.

»Pa kdo sploh ste?« je zakričal Belbo v slušalko.

»Mi smo Tres,« mu je odgovoril glas. »Vi pa o Tresu veste več od nas.«

Takrat se je odločil. Dvignil je slušalko in poklical De Angelisa. Na kvesturi so mu povzročali težave, komisar menda ni več delal tam. Nato pa so zaradi njegove vztrajnosti le popustili in ga prevezali v neko pisarno.

»O, koga slišim, doktor Belbo!« je rekel De Angelis z glasom, ki se je Belbu zdel sarkastičen. »Dobili ste me čisto po naključju. Prav zdaj pripravljam kovčke.«

»Kovčke?« se je Belbo ustrašil neke aluzije.

»Premestili so me na Sardinijo. Tam je delo menda manj stresno.«

»Doktor De Angelis, nujno moram govoriti z vami. In sicer v zvezi s tisto zgodbo ...«

»V zvezi z zgodbo? S katero?«

»Tisto o polkovniku. In v zvezi s tisto drugo ... Nekoč ste vprašali Casaubona, ali je že slišal govoriti o Tresu. Jaz sam sem vas slišal, kako ste ga omenjali. O tem vam imam marsikaj pomembnega za povedati.«

»Nikar mi tega ne povejte. To ni več moja stvar. Se vam poleg tega ne zdi, da je že malo prepozno?«

»Priznam, takrat pred leti sem vam nekaj zamolčal. Toda zdaj bi rad o tem govoril.«

»Ne, doktor Belbo, ničesar mi ne povejte. Nekdo zagotovo prisluškuje najinemu pogovoru in hočem, da se ve, da ničesar ne vem in ne maram ničesar slišati. Imam majhna otroka. Nekdo mi je dal vedeti, da se jima lahko kaj zgodi. V dokaz, da se ne šalijo, je včeraj zjutraj, ko je moja žena prižgala motor avtomobila, odneslo v zrak motorni pokrov. Eksplozivni naboj je bil zelo majhen, veliko manjši od tistega pri možnarjih, a dovolj velik, da so me prepričali, da bi lahko, če bi hoteli. Šel sem k svojemu kvestorju in mu rekel, da sem vedno opravljal svojo dolžnost, in to bolje, kot je bilo potrebno, da pa nisem heroj. Svoje življenje bi že žrtvoval, ne bi pa življenja žene in otrok. Prosil sem za premestitev. Nato sem vsem povedal, da sem strahopetec in da sem se podelal v hlače. Zdaj povem to tudi vam in tistim, ki nama prisluškujejo. Uničil sem si kariero, izgubil samospoštovanje, milo rečeno se zavedam, da sem človek brez časti, toda rešujem svoje najdražje. Pravijo, da je Sardinija čudovita, niti varčevati mi ne bo treba več, da bi lahko poleti poslal otroka na morje. Na svidenje.«

»Počakajte, stvari so resne, v težavah sem ...«

»V težavah ste? Me veseli. Ko sem vas prosil za pomoč, ste me zavrnili. Kot me je tudi vaš prijatelj Casaubon. Zdaj, ko ste se znašli v težavah, pa mene prosite za pomoč ... Tudi jaz sem v težavah. Poklicali ste prepozno. Policija je v službi državljanov, kot pravijo v filmih, ste imeli nemara to v mislih? Dobro, obrnite se na policijo, na mojega naslednika.«

Belbo je odložil slušalko. Vse se ujema: preprečili so mu tudi to, da bi se zatekel k edinemu policaju, ki bi mu morda verjel.

Nato je pomislil, da bi mu morebiti Garamond z vsemi svojimi poznanstvi – prefekti, kvestorji, visokimi uslužbenci – lahko priskočil na pomoč. Odhitel je k njemu.

Garamond je prijazno poslušal njegovo zgodbo in jo prekinjal z vljudnimi vzkliki, na primer »česa ne poveste«, »glej, glej, kaj morajo moja ušesa slišati«, »saj to je kot v kakem romanu oziroma še več, kot v kakšni izmišljiji«. Nato je sklenil roke, se zazrl v Belba z neskončnim razumevanjem in rekel: »Sin moj, dovolite mi, da vas imenujem tako, saj bi bil lahko vaš oče – o bog, vaš oče morda ne, saj sem še vedno mlad oziroma še več, mladosten, vsekakor pa vaš starejši brat, če se strinjate s tem. Govorim vam iz srca in poznava se že vrsto let. Občutek imam, da ste preveč vznemirjeni, na koncu s svojimi močmi, z razrvanimi živci oziroma še več, utrujeni. Ne mislite, da vas ne cenim, vem, da ste z dušo in srcem pri založbi in da bo nekega dne treba to upoštevati tudi z – kako bi se izrazil – materialne plati, saj to nikoli ne škodi. Toda če bi bil na vašem mestu, bi si vzel dopust. Pravite, da ste v neprijetnem položaju. Če sem lahko odkrit, tega ne bi dramatiziral, čeprav – če mi dovolite – bi bilo neprijetno za založbo Garamond, da bi bil njen uslužbenec – in to najboljši – vpleten v neko zelo sumljivo zgodbo. Pravite, da nekdo hoče, da odpotujete v Pariz. Nočem vedeti podrobnosti, kratko malo vam verjamem. Pa kaj potem? Pojdite tja. Ali ni bolje stvari nemudoma razčistiti? Pravite, da ste – kako bi se izrazil – v konfliktu z gentlemanom, kakršen je doktor Agliè. Ne maram vedeti, kaj natanko se je zgodilo med vama, in ne bi si preveč belil glave zaradi tiste podobnosti imen, o kateri ste mi govorili. Le koliko ljudi na tem svetu se piše Germain, se vam ne zdi? Če vam je Agliè dal preko drugih jasno vedeti, da pridite v Pariz, kjer se bo vse pojasnilo, torej odidite v Pariz. Saj s tem ne bo konca sveta. Pri odnosih med ljudmi je odkritost na prvem mestu. Pojdite v Pariz, in če vas kaj teži, ne zadržujte tega v sebi. Kar je v srcu, naj bo tudi na jeziku. Le čemu so vse te skrivnosti! Če sem prav razumel, se doktor Agliè pritožuje, ker mu nočete povedati, kje je zemljevid, neki dokument, sporočilo ali nekaj takega, kar vi imate in s čimer ne počnete ničesar, medtem ko bi dobremu Aglièju nemara koristilo iz študijskih razlogov. Saj se ne motim, ko rečem, da smo v službi kulture, mar ne? Dajte mu ga, ta zemljevid, ta atlas, to topografsko karto, za katero sploh nočem vedeti. Če je njemu toliko do nje, mora biti za to neki zagotovo spoštovanja vreden razlog, saj gentleman je vedno gentleman. Pojdite v Pariz, podajta si roke, kakor se spodobi, in vsega bo konec. Se strinjate? In ne trpinčite se bolj, kot je potrebno. Saj veste, da sem zmeraj tukaj in na voljo.« Nato je vključil interkom: »Gospa Grazia ... Na, ni je, nikoli je ni, kadar jo potrebuješ. Moj dragi Belbo, vi imate svoje težave, a ko bi le vi vedeli za moje! Na svidenje, če boste na hodniku srečali gospo Grazio, jo pošljite k meni. In lepo vas prosim, odpočijte si.«

Belbo je stopil iz Garamondove pisarne. Gospe Grazie ni bilo v njeni pisarni in videl je, da se je prižgala rdeča lučka Garamondove zasebne telefonske linije. Očitno je nekoga poklical. Ni se mogel upreti skušnjavi (mislim, da je bilo prvič v njegovem življenju, da je storil kaj takega). Dvignil je slušalko in prisluhnil pogovoru. Garamond je nekomu rekel: »Nič ne skrbi. Mislim, da sem ga prepričal. Prišel bo v Pariz ... To je vendar moja dolžnost. Saj ne pripadamo istemu duhovnemu viteštvu kar tako, za prazen nič.«

Torej je bil tudi Garamond del skrivnosti. Toda katere skrivnosti? Tiste, ki jo je lahko razkril edinole on, Belbo, in ki je nikoli ni bilo.

Bil je že večer. Odšel je k Piladeju, malo pokramljal s tem ali onim, čezmerno pil. Naslednje jutro pa je odšel k edinemu prijatelju, ki mu je še preostal, k Diotalleviju. Po pomoč se je zatekel k umirajočemu prijatelju.

O njunem zadnjem pogovoru je na Abulafiju pustil nekakšen vročičen povzetek, iz katerega pa nisem mogel razločiti, koliko je bilo v njem Diotallevijevega in koliko Belbovega. V obeh primerih je bilo namreč podobno mrmranju nekoga, ki pove resnico, saj se zaveda, da je čas za kratkočasenje s slepilom minil.

110

In tako se je zgodilo, da so se rabin Jišmael ben Eliša in njegovi učenci, ki so preučevali knjigo Jecira in se zmotili v gibih ter hodili zadenjsko, pogreznili v zemljo vse do popka zaradi moči črk.

(Psevdo Saadja, Komentar k Sefer jeciri)

Še nikoli ga ni videl tako beličnega, čeprav je bil že skoraj brez dlak, las, obrvi, trepalnic. Podoben je bil krogli za biljard.

»Oprosti,« mu je rekel, »ali ti lahko povem, kaj se mi je zgodilo?«

»Kar daj. Jaz nimam več kaj povedati, imam le še potrebe z velikim P.«

»Slišal sem za novo terapijo. Take bolezni razžirajo dvajsetletnike, pri petdesetih pa napredujejo počasneje in se lahko še pravočasno najde ustrezno zdravilo.«

»Govori zase. Jaz še nimam petdeset let. Moje telo je še zmeraj mlado. Imam to prednost, da bom umrl pred tabo. Vendar težko govorim. Povej mi svojo zgodbo, da bom medtem lahko počival.«

Iz obzira in spoštovanja mu je Belbo povedal vse, kar se mu je zgodilo.

Nato je Diotallevi, ki je sopel kot kakšen Stvor iz znanstvenofantastičnega filma, spregovoril. Poleg tega je bil tudi prozoren kot Stvor, zabrisana je bila meja med notranjostjo in zunanjostjo, med kožo in mesom, med rahlim svetlim puhom, ki ga je bilo videti skozi razprto pižamo na trebuhu, in sluzasto notranjščino, ki jo lahko pokažejo le rentgenski žarki ali pa bolezen v že razvitem stanju.

»Jacopo, prikovan sem na to posteljo in ne morem videti tistega, kar se dogaja zunaj te sobe. Ne morem reči, ali se to, o čemer mi pripoveduješ, dogaja le v tvoji glavi ali tudi zunaj nje. Tako ali drugače – če si postal ti nor ali pa je znorel svet – je vse eno in isto. V obeh primerih je nekdo predelal, pomešal in nakopičil besede iz Knjige bolj, kot bi se še spodobilo.«

»Kaj hočeš reči?«

»Grešila sva proti Besedi, proti tisti, ki je ustvarila svet in ga drži na nogah. Zato si kaznovan, kot sem kaznovan tudi jaz. Ni razlike med nama.«

Prišla je sestra in mu navlažila ustnice. Belbu je rekla, da ga ne sme utrujati, a se je Diotallevi uprl: »Pustite naju pri miru. Moram mu povedati resnico. Ali vi poznate resnico?«

»Kdo? Jaz? Gospod, le kakšno vprašanje je to …«

»Potem pa odidite. Svojemu prijatelju moram povedati nekaj pomembnega. Jacopo, zdaj pa poslušaj. Tako kot so v človeškem telesu udje, sklepi in organi, so tudi v Tori. In tako kot so v Tori udje, sklepi in organi, so tudi v človeškem telesu. Mi slediš?«

»Ja.«

»Rabin Meir je, ko se je učil pri rabinu Akibi, mešal vitriol v črnilo, mojster pa ni rekel ničesar. Ko pa je rabin Meir vprašal rabina Jišmaela, ali dela prav, mu je ta odgovoril: ‘Sin moj, bodi previden pri svojem delu, kajti to je božansko delo, in če spustiš eno samo črko ali zapišeš samo eno preveč, boš uničil svet …. Mi smo hoteli na novo napisati Toro, pri tem pa nam ni bilo dosti mar, ali je črk preveč ali premalo …«

»Saj smo se le šalili …«

»S Toro ni šale.«

»Toda šalili smo se z zgodovino, z zapisi drugih …«

»Ali obstaja zapis, ki utemeljuje svet in ni Knjiga? Daj mi malo vode, ne, ne iz kozarca, zmoči tale robec. Hvala. Zdaj pa poslušaj. Premeščanje črk Knjige pomeni preurejanje sveta. Temu se ne da ubežati. Katerekoli knjige, celo abecednika. Ali taki, kakršen je tvoj doktor Wagner, ne pravijo, da ima vsakdo, kdor se igra z besedami, sestavlja anagrame in sprevrača leksiko, umazano dušo in da sovraži svojega očeta?«

»Ni čisto tako. Oni so psihoanalitiki, in trdijo to zato, da bi kaj zaslužili. Oni niso tvoji rabini.«

»Vsi so rabini. Govorijo namreč o istem. Ali misliš, da so rabini, ko so govorili o Tori, v resnici govorili o zvitku pergamenta? Govorili so o nas, ki bi radi preoblikovali svoja telesa z uporabo jezika. Zdaj pa mi dobro prisluhni. Za premeščanje črk Knjige je potrebno veliko ponižnosti, ki pa je mi nismo imeli. V vsako knjigo je vtkano ime Boga, mi pa smo anagramirali iz vseh knjig zgodovine, ne da bi pri tem molili. Bodi tiho, raje poslušaj. Kdor se ukvarja s Toro, ohranja svet in svoje telo v gibanju med njenim branjem ali vnovičnim pisanjem, ker ni dela telesa, ki ne bi imel svoje ustreznice v svetu … Zmoči robec, hvala. Če spreminjaš Knjigo, spreminjaš svet, če pa spreminjaš svet, spreminjaš telo. Tega nismo dojeli. Tora dovoli besedi, da pride iz svoje skrinje, pojavi se za trenutek in se takoj spet skrije. Le za trenutek se razkrije, in to le svojemu ljubimcu. Je kot prelepa ženska, ki se skrije v svoji palači v majhno odročno sobico. Ima enega samega ljubimca, za katerega nihče ne ve. Če si jo kdo drug poskusi vzeti, se je dotakniti s svojimi umazanimi rokami, se mu upre. Ona prepozna svojega ljubimca, odškrne vrata in se za hip pokaže. In se takoj spet skrije. Beseda Tore se razkrije samo tistemu, ki jo ljubi. Mi pa smo govorili o knjigah brez ljubezni in v posmehu ...«

Belbo mu je z robcem še enkrat zmočil ustnice. »In?«

»Hoteli smo storiti tisto, kar nam ni bilo dovoljeno in za kar nismo bili pripravljeni. S premeščanjem črk Knjige smo hoteli ustvariti golema.«

»Ne razumem …«

»Saj ne moreš več razumeti. Si namreč ujetnik svoje stvaritve. Toda tvoja zgodba se še dogaja v zunanjem svetu. Sicer ne vem, kako, a vsemu skupaj lahko še ubežiš. Zame pa je drugače, v svojem telesu doživljam vse, kar smo za šalo storili v Načrtu.«

»Ne govori neumnosti, to je stvar nenadzorovane rasti celic …«

»Kaj pa so celice? Mesece dolgo smo tako kakor predani rabini izgovarjali različne kombinacije črk Knjige. GCC, CGC, GCG, CGG. Tega, kar je prihajalo iz naših ust, so se naše celice učile. In kaj so storile moje celice? Iznašle so drugačen Načrt in zdaj delujejo po svoje. Izmišljajo si zgodbo, ki ni tista vseh. Naučile so se, da je z anagramiranjem Knjige in vseh knjig sveta možno preklinjati. Tako so se naučile početi tudi z mojim telesom. Preobračajo, prestavljajo, premeščajo, permutirajo, ustvarjajo še nikoli videne celice, ki nimajo pomena, ali pa je njihov pomen ravno nasproten pravemu. Obstajati mora pravi pomen in vsi drugi napačni pomeni, sicer umreš. One pa se na slepo igrajo brez vere. Jacopo, v preteklih mesecih sem – dokler še lahko berem – prebral veliko slovarjev. Študiral sem zgodovino besed, da bi dojel, kaj se dogaja v mojem telesu. Študiral sem kot kak rabin. Si kdaj pomislil, da je jezikoslovni izraz metateza podoben onkološkemu izrazu metastaza? Kaj je metateza? Namesto ‘gorat’ rečeš ‘rogat’ in namesto ‘gol’ rečeš ‘log’. To je temura. V slovarju piše, da je metathesis premet, glasovna sprememba, metastasis pa je spreminjanje in premeščanje. Kako neumni so slovarji! Koren je enak, pa najsi bo glagol metatithemi ali pa glagol methistemi. Vendar pa metatithemi pomeni vstavljam, premeščam, prenašam, nadomeščam, odpravljam zakon, spreminjam pomen. In methistemi? Eno in isto je: premeščam, permutiram, prestavljam, spreminjam splošno mnenje, izgubim razsodnost. Mi in vsakdo, kdor išče skrivni pomen za besedo, smo izgubili razsodnost. In tako so poslušno storile moje celice, te ubogljivke. Zato umiram, Jacopo, in ti to veš.«

»Tako govoriš, ker si bolan …«

»Tako pravim zato, ker sem naposled vse dojel o svojem telesu. Preučujem ga dan za dnem in vem, kaj se z njim dogaja, vendar ne morem nič storiti, ker me celice ne ubogajo več. Umiram, ker sem jih prepričal, da ni pravila in da iz vsakega besedila lahko storiš, kar hočeš. Svoje življenje sem preživel v prepričevanju samega sebe o tem, jaz, s svojimi možgani. Moji možgani pa so bržkone prenesli to sporočilo njim. Zakaj naj bi od njih zahteval, da naj bodo bolj pametne od mojih možganov? Umiram, ker smo z domišljijo presegli vse meje.«

»Poslušaj, to, kar se ti dogaja, nima nič opraviti z našim Načrtom …«

»Da ne? In zakaj se ti zdaj to dogaja? Svet deluje tako kot moje celice.«

Izčrpan se je naslonil nazaj. Vstopil je zdravnik in zašepetal Belbu, da se umirajočega ne sme izpostavljati takemu stresu.

Belbo se je odpravil, in takrat je zadnjič videl Diotallevija.

Dobro, je zapisal, policija me išče iz istega razloga, zaradi katerega ima Diotallevi raka. Ubogi prijatelj, on umira, kaj pa jaz počnem, ki nimam raka? Odhajam v Pariz, da bi tam poiskal pravilo nenadzorovane rasti celic.

Ni se takoj predal. Za štiri dni se je zaprl v stanovanje in si uredil datoteke stavek za stavkom, da bi našel kakšno pojasnilo. Nato je napisal svojo zgodbo, nekakšno oporoko, ki jo je povedal sebi, Abulafiju, meni ali komurkoli, ki bi jo lahko prebral. V torek je naposled odpotoval.

Menim, da jim je šel Belbo v Pariz povedat, da ni skrivnosti. Edina resnična skrivnost je namreč ta, da je treba pustiti celicam, da delujejo v skladu s svojo lastno nagonsko modrostjo. Da se z iskanjem skrivnosti pod naličjem svet skrči na nečistega raka in da je bil še najbolj nečist in neumen od vseh prav on, ki nič ne ve in si je vse zgolj izmislil – tak korak ga je moral veliko stati, vendar je že predolgo verjel, da je strahopetec, De Angelis pa mu je pokazal, da je malo junakov.

V Parizu je šel bržkone na sestanek in ugotovil, da Oni njegovim besedam ne verjamejo. Bile so preveč preproste. Grozili so mu tudi s smrtjo v pričakovanju razodetja. Belbo ni vedel za nobeno razodetje in njegov zadnji strah je bil strah pred smrtjo. Zato je skušal zabrisati sledi in me je poklical. Toda ujeli so ga.

111

C’est une leçon par la suite. Quand votre ennemi se reproduira, car il n’est pas à son dernier masque, congédiez-le brusquement, et surtout n’allez pas le chercher dans les grottes.

(Jacques Cazotte, Le diable amoureux,

1772, odlomek s strani, ki je ni v poznejših izdajah)

Zdaj, ko sem v Belbovem stanovanju prebral njegovo izpoved, sem se spraševal, kaj naj storim. Na založbo Garamond nima smisla hoditi. De Angelis je odpotoval, Diotallevi je povedal vse, kar je lahko. Lia je bila nekje daleč, kjer ni bilo telefona. Ura je bila šest zjutraj v soboto 23. junija, in če se bo že moralo kaj zgoditi, se bo zgodilo to noč v Konservatoriju.

Moral sem hitro ukrepati. Zakaj – sem se spraševal tistega večera v periskopu – se nisi odločil, da se boš pretvarjal, kakor da se nič ni zgodilo? Pred sabo si imel besedila nekega norca, v katerih je opisoval pogovore z drugimi norci in zadnji pogovor z nekim močno vznemirjenim in potrtim umirajočim. Niti o tem nisi bil prepričan, da ti je Belbo telefoniral iz Pariza, morda te je poklical, oddaljen le nekaj kilometrov iz Milana, nemara kar iz govorilnice na bližnjem vogalu. Zakaj si se moral zaplesti v izmišljeno zgodbo, ki nima s tabo nič opraviti?

Toda vse to sem se spraševal v teleskopu, medtem ko so mi noge drevenele in je svetloba pojemala. Čutil sem nenaraven, obenem pa zelo naraven strah, ki bi ga vsakdo, če bi bil ponoči sam v zapuščenem muzeju. Tistega sobotnega jutra pa nisem občutil strahu. Zgolj radovednost. In morda občutek dolžnosti ali prijateljstvo.

In odločil sem se, da bom šel tudi jaz v Pariz. Sicer nisem dobro vedel, zakaj, vendar nisem mogel pustiti Belba samega. Morda je to od mene pričakoval, da namreč v zavetju noči prodrem v votlino Thugsov, in ko bi mu Sujodana ravno nameraval zabosti žrtveni nož v srce, bi vdrl pod svode templja s svojimi čipaji s puškami, nabitimi z debelimi šibrami, in ga rešil na varno.

Na srečo sem imel pri sebi nekaj denarja. V Parizu sem poklical taksi in naročil vozniku, naj me odpelje na Rue de la Manticore. Taksist je grozno preklinjal, ker je ni našel niti na svojih zemljevidih. Naposled se je izkazalo, da je to uličica, nič širša od hodnika na vlaku, v bližini stare Bièvre, za cerkvijo Saint Julien le Pauvre. Taksist ni mogel niti zapeljati vanjo in me je pustil kar na vogalu.

Negotovo sem se odpravil po tej ozki ulici, ob kateri ni bilo nobenih vrat, toda pozneje se je malo razširila in tam je bila knjigarna. Ne vem, zakaj je imela hišno številko 3, saj ni bilo številke 1 ali 2 ali kake druge številke. Bila je majhna trgovina z eno samo lučjo v notranjosti in eno krilo vhodnih vrat je bilo predelano v izložbo. Ob straneh je bilo nekaj deset knjig, le toliko, da so nakazovale njeno področje, na sredi pa vrsta radiestezijskih nihal, zaprašenih zavojčkov dišečih paličic, majhnih vzhodnjaških ali južnoameriških amuletov ter precej kompletov tarot kart v različnih slogih in škatlah.

Notranjost ni bila nič bolj obetavna: cela grmada knjig na stenskih policah in po tleh, na koncu pa mizica in knjigarnar, ki je bil tam bržkone zgolj zato, da bi kak pisatelj lahko zapisal, da je bil starejši od svojih knjig. Listal je po velikem, na roko napisanem registru, ne da bi se menil za kupce. Sicer pa sta bila v tistem trenutku tam le dva, ki sta dvigovala cele oblake prahu, ko sta z nevarno majavih polic jemala stare knjige, skoraj vse brez platnic, in jih prebirala, pri tem pa ni bilo videti, da jih nameravata kupiti.

Na edinem mestu stene, kjer ni bilo polic, je bil plakat. Kričeče barve, vrsta dvojno obrobljenih ovalnih portretov, kot na plakatih čarovnika Houdinija. »Le Petit Cirque de l’Incroyable. Madame Olcott et ses liens avec l’Invisible.« Možačast obraz olivne polti, pramena črnih las, zvitih v svitek na temenu. Imel sem občutek, da sem ta obraz že nekje videl. »Les Derviches Hurleurs et leur danse sacrée. Les Freaks Mignons, ou Les Petit-fils de Fortunio Liceti.« Zbirka majhnih, presunljivo nagnusnih pošasti. »Alex et Denys, les Géants d’Avalon, Theo, Leo et Geo Fox, Les Enlumineurs de l’Ectoplasme …«

V knjigarni Sloane je bilo v resnici vse, od šivanke do podmornice, oglaševala je celo zdravo večerno zabavo, kamor lahko odpelješ otroke, preden jih zmelješ v možnarju. Zazvonil je telefon in knjigarnar je preložil cel kup papirjev, da je prišel do slušalke. »Oui monsieur,« je rekel, »c’est bien ça.« V tišini je poslušal nekaj minut, sprva prikimaval, nato pa se je zmedel, toda bržkone bolj zaradi navzočih, kot da bi vsi lahko slišali njegovega sogovornika in da noče za to prevzemati nikakršne odgovornosti. Nato je dobil osupel izraz, kot ga imajo pariški trgovci, kadar jih kdo prosi za nekaj, česar nimajo v trgovini, ali pa receptorji v hotelih, kadar vam morajo povedati, da ni prostih sob. »Ah non, monsieur. Ah, ça … Non, non, monsieur, c’est pas notre boulot. Ici, vous savez, on vend des livres, on peut bien vous conseiller sur des catalogues, mais ça … Il s’agit de problèmes très personnels, et nous … Oh, alors, il y a – sais pas, moi – des curés, des … oui, si vous voulez, des exorcistes. D’accord, je le sais, on connaît des confrères qui se prêtent … Mais pas nous. Non, vraiment la description ne me suffit pas, et quand même … Désolé monsieur. Comment? Oui … si vous voulez. C’est un endroit bien connu, mais ne demandez pas mon avis. C’est bien ça, vous savez, dans ces cas, la confiance c’est tout. A votre service, monsieur.«

Druga dva kupca sta odšla in počutil sem se nelagodno. Pozornost starca sem pritegnil s pokašljevanjem in mu rekel, da iščem svojega znanca, prijatelja, ki se ponavadi zadržuje na tem koncu, gospoda Aglièja. Pogledal me je, kakor da bi bil jaz njegov sogovornik na telefonu. »Nemara,« sem mu rekel, »ga ne poznate kot Aglièja, temveč kot Rakoskega ali Soltikoffa ali …« Spet me je pogledal, tokrat s priprtimi očmi in z brezizraznim obrazom, ter pripomnil, da imam čudne prijatelje z mnogimi imeni. Odgovoril sem mu, da tako ali tako ni pomembno, saj sem ga vprašal kar tako, če bi po naključju vedel. »Počakajte,« mi je rekel, »moj družabnik prihaja in morda on pozna osebo, ki jo iščete. Kar usedite se, tamle je stol. Poklical bom in preveril.« Dvignil je slušalko, zavrtel številko in začel potihoma govoriti.

Casaubon, sem si rekel, bolj si neumen od Belba. Kaj pa zdaj pričakuješ? Da pridejo Oni in se začudijo, oh, kakšno lepo naključje, tudi prijatelj Jacopa Belba, kar pridite, izvolite še vi …

Na hitro sem vstal, se poslovil in šel iz knjigarne. V eni minuti sem prehodil Rue de la Manticore, zavil v druge uličice in se znašel ob Seni. Tepec, sem si rekel, le kaj si domišljaš? Da boš prišel tja, zagledal Aglièja, ga zagrabil za ovratnik, on se bo opravičil, saj je bil le nesporazum, tu imate svojega prijatelja, niti lasu na glavi mu nismo skrivili. Zdaj pa vedo, da si tudi ti tukaj.

Poldan je že minil, drevi se bo nekaj zgodilo v Konservatoriju. Kaj naj storim? Zavil sem v Rue Saint Jacques in se občasno ozrl nazaj. V nekem trenutku se mi je zazdelo, da me zasleduje neki Arabec. Toda zakaj sem pomislil, da je Arabec? Značilnost Arabcev je ta, da niso videti kot Arabci, vsaj v Parizu ne, v Stockholmu bi bilo drugače.

Prišel sem do nekega hotela, vstopil in prosil za sobo. Ko sem se vzpenjal po lesenih stopnicah z ograjo v prvo nadstropje, od koder se je še videla recepcija, sem videl vstopiti tudi domnevnega Arabca. Nato pa sem na hodniku opazil še druge osebe, ki bi lahko bile Arabci. Seveda, na tem koncu so bili le hotelčki za Arabce. Le kaj sem pričakoval?

Vstopil sem v sobo. Bila je spodobna, v njej je bil celo telefon, škoda, da nisem vedel, koga bi lahko poklical.

Zadremal sem in se nemirno premetaval do treh popoldan. Nato sem si umil obraz in se napotil proti Konservatoriju. Ni mi preostalo drugega, kot da vstopim v muzej, ostanem v njem, tudi ko ga bodo že zaprli, in počakam na polnoč.

Tako sem tudi storil in nekaj ur pred polnočjo sem bil v periskopu ter čakal na nekaj.

Za nekatere razlagalce je necah sefira vztrajnosti, prenašanja, neomajne potrpežljivosti. In v resnici je bil pred nami preizkus. Za druge razlagalce pa je necah zmaga. Čigava zmaga? V zgodbi o poražencih, o diabolikih, ki jih je preslepil Belbo, o Belbu, ki so ga preslepili diaboliki, o Diotalleviju, ki so ga preslepile njegove celice, sem bil nemara edini zmagovalec v tem trenutku. Bil sem na preži v periskopu, vedel sem za druge, drugi pa niso zame. Prvi del mojega naklepa je potekal po načrtih.

Kaj pa drugi del? Bo potekal po mojih načrtih ali po Načrtu, ki ni bil več moj?

8

HOD

112

Za naše ceremonije in obrede imamo na voljo dve zelo dolgi in lepi dvorani v Templju rožnih križarjev; v eno postavljamo modele in primerke najredkejših in najbolj odličnih iznajdb, v drugo pa kipe vseh glavnih iznajditeljev.

(John Heydon, The English Physitians Guide:

Or A Holy Guide, Ferris, London, 1662, Predgovor)

V periskopu sem bil predolgo. Ura je morala biti že deset ali pol enajstih. Če se bo kaj zgodilo, se bo v cerkveni ladji, pred Nihalom. Zato sem se moral pripraviti na odhod dol v cerkveno ladjo in si tam najti skrivališče, prežo. Če bom šel prepozno, po Njihovem prihodu (od kod?), me bodo opazili.

Po stopnicah navzdol. Premakni se … Nič drugega si nisem želel že nekaj ur, zdaj pa, ko bi se lahko, zdaj, ko je bilo to modro storiti, sem bil kot ohromel. Ponoči bi moral iti skozi razstavne prostore, prižgati žepno svetilko, samo če bi bilo to nujno potrebno. Šibka nočna svetloba je presevala skozi velika okna, in če sem si zamišljal muzej, ki zaradi mesečine deluje srhljivo, sem se slepil. Z oken so do vitrin prihajali le nejasni odsevi. Če se ne bi previdno premikal, bi lahko ob kaj zadel in tisto prevrnil na tla ob žvenketanju stekla ali starega železa. Sem in tja sem prižgal žepno svetilko. Počutil sem se, kakor da bi bil v Crazy Horsu, nenadna svetloba je razkrivala goloto, pa ne mesa, temveč vijakov, matic, svornikov.

In če bi nenadoma posvetil na kaj živega, na podobo kakšnega odposlanca vladarjev sveta, ki zrcalno hodi po moji poti? Kdo bi prvi zakričal? Prisluhnil sem. Čemu? Hodil sem po prstih in nisem delal hrupa. Torej ga tudi on ni.

Popoldne sem si natančno ogledal zaporedje dvoran in bil prepričan, da bom lahko tudi v temi našel stopnišče. Namesto tega pa sem taval skoraj tipaje in izgubil orientacijo.

Nemara sem šel skozi kakšno dvorano že drugič, morda nikoli več ne bom našel izhoda, morebiti je bilo to tavanje med nesmiselnimi stroji obred.

V resnici nisem hotel iti po stopnicah, hotel sem zamuditi srečanje.

Iz periskopa sem šel po dolgem, neusmiljenem spraševanju svoje vesti, v dolgih urah sem še enkrat preučil našo zmoto zadnjih let in skušal ugotoviti, zakaj sem brez kakršnegakoli razumljivega razloga iskal Belba, ki je bil tam iz še manj razumljivih razlogov. Toda kakor hitro sem stopil iz periskopa, se je vse spremenilo. Med hojo sem razmišljal z glavo nekoga drugega. Postal sem Belbo. In tako kakor Belbo, ki je bil že na koncu svoje dolge poti do razsvetljenja, sem vedel, da je vsak, tudi najbednejši zemeljski predmet treba dojeti kot hieroglif nečesa drugega in da ni nič drugega, kar bi bilo tako resnično, kot je Načrt. O, kako pameten sem bil, potreboval sem le preblisk, en pogled v žarek svetlobe, in že sem dojel. Nisem se dal preslepiti.

… Fromentov motor: navpični sklop na romboidnem podnožju, ki kakor anatomska lutka prikazuje lastna umetna rebra, je obsegal vrsto tuljav ali nemara baterij, prekinjál – le kako se za vraga imenujejo v šolskih knjigah? –, ki jih je poganjal jermen, pritrjen na jermenico preko zobatega kolesa … Čemu je bil namenjen? Odgovor: več kot očitno merjenju telurskih tokov.

Akumulatorji. Kaj akumulirajo? Zamisliti si je bilo treba le šestintrideset nevidnih kot množico vztrajnih uradnikov (čuvarjev skrivnosti), kako ponoči tipkajo po svojih čembalu podobnih pisalnih strojih, da iz njih izvabijo zvok, iskro, klic, zavzeti s pogovorom z obale na obalo, iz brezna na površje, od Machu Pichuja do Avalona, ‘zip, zip, zip, kličem, kličem, kličem, halo, halo, halo, Pamersiel, Pamersiel, zaznal sem šum, tok Mu 36, tisti, ki so ga Brahmani častili kot rahel dih boga, zdaj vstavljam vtikač, mikro- in makrokozmični krog v delovanju, korenine vseh mandragor drhtijo pod zemeljsko skorjo, prisluhni spevu vesoljne naklonjenosti, končujem in se izklapljam’.

Moj bog, vojske so krvavele po evropskih ravnicah, papeži so razglašali anateme, vladarji, vsi hemofilični in incestuozni, so se srečevali v lovski koči palatinskih vrtov in skušali prikriti, da so zgolj načičkana krinka tistim, ki so v Salomonovi hiši prisluškovali rahlim, komaj slišnim signalom iz umbilicusa mundi.

Bili so tukaj, da so pognali v tek te heksatetragramske psevdotermične elektrokapilatorje – tako bi jim rekel Garamond, mar ne? –, in tu in tam je kdo iznašel, recimo, kakšno cepivo ali električno žarnico, da bi upravičil čudovito pustolovščino kovin, toda naloga je bila čisto druga: glej jih tule, vse zbrane opolnoči, da bi spravili v kroženje ta Ducretetov statično električni stroj, to prozorno kolo, podobno jermenu, za njim pa majhni trepetajoči kroglici, ki ju podpirata dve v lok ukrivljeni palčki, in morda takrat, ko se dotikata, pršijo iskre in doktor Frankenstein upa, da bo tako lahko vdahnil življenje svojemu golemu, toda ne: signal, ki ga je pričakoval, je bil neki drug: mozgaj, delaj, koplji, koplji, stari krt …

… Šivalni stroj (kaj pa drugega, eden tistih, ki so jih oglaševali z gravuro skupaj s tabletami za povečanje oprsja in z velikim orlom, ki jadra med gorami in nosi v svojih krempljih grenko sredstvo za krepitev, Robur le Conquerant, R-C), toda ko ga vključiš, zavrti kolo, kolo obroč, obroč … kaj počne obroč? Kdo posluša obroč? Na napisu je bilo: »Les courants induits par le champ terrestre«. Kako brez sramu, to lahko preberejo tudi otroci med popoldanskimi obiski muzeja, ljudje so tako ali tako verjeli, da se človeštvo giblje v drugo smer, da se lahko preizkusi vse, da je poizkus nad vsem, češ da je namenjen razvoju mehanike. Vladarji sveta so jih slepili stoletja dolgo. Obdani z zaroto, vpleteni vanjo in od nje zapeljani smo pisali hvalnice lokomotivi.

Potikal sem se tam okrog. Lahko bi si samega sebe zamislil manjšega, mikroskopskega, in postal bi osupel popotnik po mehanskem mestu, polnem kovinskih nebotičnikov. Valji, baterije, leidenske steklenice druga na drugi, majhen vrtiljak, visok dvajset centimetrov, tourniquet électrique à attraction et repulsion. Talisman za spodbujanje tokov naklonjenosti. Colonnade étincelante formée de neuf tubes, électroaimant, giljotina, in na sredini – podobno je bilo tiskarski stiskalnici – so kavlji viseli z verig, kakršne najdeš v hlevih. Stiskalnica, v kateri bi lahko zmečkal roko, glavo. Stekleni zvon, ki ga premika pnevmatska črpalka z dvema valjema, nekakšna destilacijska naprava, in pod njo kupa, na desni pa bakrena krogla. Saint-Germain je v njej varil svoja barvila za hessenskega deželnega grofa.

Stojalce za pipe z dvema vrstama po deset majhnih klepsider s podaljšanimi vratovi, kakršne imajo Modiglianove ženske, z neko snovjo znotraj, in pri vsaki se zgornja nabreklina razširi na drugi višini: so kakor majhni zračni baloni, ki bi radi poleteli, a jih na tleh držijo majhne okrogle uteži. Naprava za izdelavo Rebisa, tu, na očeh vseh.

Oddelek s steklenino. Vrnil sem se v svojo smer. Zelene stekleničke, sadistični gostitelj mi ponuja strupe v čisti obliki. Železni stroji za izdelavo steklenic, ki se odpirajo in zapirajo z dvema držajema, in kaj bi se zgodilo, če bi kdo namesto steklenice vtaknil noter roko? Zak! In enako bi bilo pri tistih velikih kleščah, pri tistih velikih škarjah, pri skalpelih z ukrivljenim rezilom, ki jih je bilo moč potisniti v sfinkter, v ušesa, v maternico, da bi iz nje izvlekli še živ fetus, ki bi ga zmleli skupaj z medom in s poprom, da bi potešili tek krvoločne Astarte … Šel sem skozi dvorano z velikimi vitrinami ter zagledal gumbe za pogon spiralnih osti, ki bi se neizprosno pognale proti očesu žrtve, Vodnjak in Nihalo, bil sem že skoraj pri karikiranju, pri nekoristnih Goldbergovih strojih, pri mučilnih pripravah, na kakršne je Hudobni Peter privezal Mikija Miško, l’engrenage extérieur à trois pignons, zmagoslavje renesančne mehanike, Giovanni Branca, Augustino Ramelli, Vittorio Zonca, poznal sem ta zobata kolesa, umestil sem jih v čudovito pustolovščino kovin, toda sem so jih postavili pozneje, v devetnajstem stoletju, in so bili že pripravljeni ukrotiti uporne po osvojitvi sveta, templjarji so se naučili od asasinov, kako utišati Noffo Deija tistega dne, ko so ga ujeli. Kljukasti križ Sebottendorffa bi skrivil v smer gibanja sonca pokrčene ude sovražnikov vladarjev sveta, te naprave so v polni pripravljenosti čakale na znamenje pred očmi vseh, Načrt je bil javen, toda nihče ga ne bi mogel sprevideti, škripajoče mehanske čeljusti bi prepevale svojo osvajalno himno, velika orgija ust, omejenih le na zobe, ki se zarivajo drug v drugega v tik tak krču, kakor da bi vsi zobje hkrati padli na tla.

Naposled sem se znašel pred émetteurjem à étincelles souflées, ki so ga zasnovali za Eifflov stolp za oddajanje časovnih signalov med Francijo, Tunizijo in Rusijo (templjarji iz Provinsa, pavlikijanci in asasini iz Feza – Fez ni v Tuniziji in asasini so bili v Perziji, to pa pomeni, da ni mogoče dlakocepiti, kadar živiš v vibah subtilnega časa). To velikansko napravo, višjo od mene, z vrsto odprtin in dovodov zraka na stranicah, sem videl že prej. Kdo me je že hotel prepričati, da je ta naprava radijski aparat? Ah, ja, poznal sem ga, še to popoldne sem šel mimo njega. Center Beaubourg!

Na očeh vseh. In če smo že pri tem, čemu je namenjena tista ogromna škatla sredi Lutetie (Lutetie Parisiorum, žrela v podzemno morje mulja), tam, kjer je bil nekoč trebuh Pariza s tistimi oprijemalnimi rilci za lovljenje zračnih tokov, s tisto brezumnostjo cevi, vodov, tistim dionizijevim ušesom, na stežaj odprtim v zunanjo praznino, da bi lovilo zvoke, sporočila, signale vse od samega središča Zemlje in jih nato vračalo z bruhanjem informacij iz pekla? Najprej Konservatorij kot laboratorij, nato Eifflov stolp kot sonda, naposled pa Beauborg kot globalni sprejemnik in oddajnik. So v resnici postavili pokonci tisti velikanski prisesek zgolj zato, da bi zabavali peščico lasatih in zaudarjajočih študentov, ki so prišli tja poslušat najnovejšo glasbo z japonskimi slušalkami? Pred našimi očmi. Beauborg kot vrata v podzemno kraljestvo Agartthe, spomenik Equites Synarchici Resurgentes. In drugi, dve, tri, štiri milijarde Drugih, se za to ne menijo ali pa same sebe prepričujejo, da jim to ni mar. Neumni so in hiliki. Medtem ko pnevmatiki stopajo naravnost proti svojemu cilju že šest stoletij.

Naposled sem našel stopnišče. Vse bolj previdno sem se spuščal v pritličje. Polnoč se je bližala. Moral sem se skriti v svojo opazovalnico, preden bi prišli Oni.

Ura se je bližala enajsti. Prehodil sem Lavoisierovo dvorano, ne da bi prižgal žepno svetilko, s spominom na halucinacije tega popoldneva sem prehodil hodnik z modeli železnic.

V cerkveni ladji je že bil nekdo. Videl sem migetanje slabotnih luči. Slišal sem cepet, ropotanje predmetov, ki so jih prestavljali ali vlekli.

Ugasnil sem žepno svetilko. Bom še pravočasno prišel do stražarnice? Plazil sem se ob vitrinah z vlaki in se hitro približal Grammovemu kipu v prečni ladji. Stal je na lesenem podstavku kockaste oblike (kubičen kamen jesoda!), kot da bi nadziral vhod na kor. Spomnil sem se, da stoji moj kip Svobode skorajda tik za njim.

Sprednja stranica podnožja je bila prekucnjena naprej in je tako tvorila brv, po kateri je bilo mogoče s skrivnega hodnika priti v ladjo. Od tam ven je nekdo zares prišel s svetilko – morda plinsko, z obarvanimi stekli, obraz mu je osvetljevala z rdečkastimi plameni. Stisnil sem se v kot in me ni videl. Nekdo drug je s kora prišel k njemu. »Vite,« mu je rekel, »pohiti, čez eno uro pridejo.«

To so bile torej priprave na obred. Če jih ni bilo veliko, bi se jim še lahko izognil in prišel do kipa Svobode, preden bi prišli Oni – kdo ve od kod in v kakšnem številu – po isti poti. Za dolgo časa sem se potuhnil in opazoval odseve svetilk v cerkvi, občasno spreminjanje svetlobe, trenutke njene največje in najmanjše jakosti. Izračunaval sem, koliko se oddaljijo od kipa Svobode in koliko ga ostaja v temi. V nekem trenutku sem se odločil, da bom tvegal, zdrsel sem po levi strani Gramma, tako da sem se s težavo splazil ob zidu, pri čemer sem moral stisniti trebuh noter. Na srečo sem bil suh kot trlica. Lia … nato sem planil naprej in zdrsel v stražarnico.

Da bi bil manj opazen, sem se vrgel na tla, pri tem pa sem se moral skrčiti v skoraj fetusni položaj. Srce mi je divje bilo, zobje so mi šklepetali.

Moral sem se sprostiti. Dihal sem ritmično skozi nos in postopoma vse globlje. Kadar te mučijo, lahko menda s takim dihanjem izgubiš zavest in se s tem izogneš bolečini. In v resnici sem začutil, da počasi tonem v objem podzemnega sveta.

113

Naša stvar je skrivnost znotraj skrivnosti, skrivnost nečesa, kar ostaja prikrito, skrivnost, ki jo lahko razloži zgolj druga skrivnost, je skrivnost o skrivnosti, ki jo zastira skrivnost.

(Ja’far-al-Sâdiq, šesti imam)

Počasi sem se vračal k zavesti. Zaslišal sem zvoke, zmotila me je svetloba, ki je bila zdaj močnejša. Noge sem imel mravljinčaste. Skušal sem počasi vstati, ne da bi pri tem povzročil kak šum, in občutek sem imel, kot da bi stal na morskih ježkih. Majhna sirena. Nekajkrat sem na konicah prstov tiho vstal ter spet pokleknil in bolečina je oslabela. Šele potem, ko sem previdno pomolil glavo ven in se razgledal levo in desno ter videl, da je kabina še zmeraj dokaj v senci, sem dobil nadzor nad položajem.

Cerkvena ladja je bila razsvetljena s svetilkami, ki jih je bilo zdaj na ducate, nosili pa so jih novi prišleki, ki so vanjo zagotovo vstopali s prehoda za mojim hrbtom. Na moji levi so hodili v vrsti, stopali na kor in se nato razporejali po cerkveni ladji. Moj bog, sem pomislil, Noč na Golem brdu v izvedbi Walta Disneyja.

Niso bili glasni, šepetali so, toda skupaj so ustvarjali tak mrmot kot v kakšni operi: mrml, mrml, mrml.

Na moji levi so svetilke na tleh v polkrogu s sploščeno krožnico sklenile vzhodno krivuljo kora ter se na skrajni južni točki tega nepravilnega polkroga dotikale Pascalovega kipa. Tja je bila postavljena razžarjena žerjavnica, v katero je nekdo metal zelišča, kadila. Dim je prodrl v kabino, mi sušil grlo in me omamljal.

V migetanju svetlobe svetilk sem opazil, da se na sredi kora nekaj premika, neka vitka in zelo hitra senca.

Nihalo! Nihalo ni več nihalo na svojem običajnem mestu sredi križnega oboka. Večje je viselo s sklepnika svoda sredi kora. Krogla je bila večja, nit debelejša, bila je podobna vrvi ali pa spletenemu kovinskemu kablu.

Zdaj je bilo Nihalo neznansko veliko, takšno, kot je moralo biti v Panteonu. Kot bi gledal Mesec s teleskopom.

Bilo je prav takšno kot pol tisočletja pred Foucaultom, ko so templjarji prvič izvajali poskuse. Da bi lahko prosto nihalo, so odstranili nekaj eksponatov in s tem v amfiteatru kora ustvarili približno simetričen odpev, ki so ga označevale svetilke.

Spraševal sem se, kako lahko Nihalo zdaj, ko pod podom kora ni moglo biti magnetnega regulatorja, ves čas enakomerno niha, kmalu pa mi je postalo jasno. Na robu kora, poleg dizelskih motorjev je stal nekdo, ki je – pripravljen prestopati se kot mačka, da bi lahko sledil spreminjanju lege ravnine nihanja – kroglo vsakič, ko je zanihala proti njemu, rahlo potisnil z natančnim gibom roke, z rahlim dotikom prstov.

Bil je v fraku, tako kot Mandrake. Pozneje, ko sem videl še druge iz te druščine, sem dojel, da je bil v resnici rokohitrec, iluzionist iz Le Petit Cirque madame Olcott, profesionalec, sposoben odmerjati pritisk prstnih blazinic, z mirnim zapestjem, zmožen uravnavati najmanjše odmike. Nemara je lahko s tankimi podplati svojih bleščečih se čevljev zaznaval tokove in premikal roke v skladu z logiko Zemlje in krogle, ki se ji je odzivala.

Njegovi pajdaši. Zdaj sem videl tudi njih. Hodili so med avtomobili v cerkveni ladji, drseli mimo draisennes in motociklov, se malodane spotikali v mraku, nekateri so nosili stol z visokim naslonjalom in mizo, prekrito z rdečim prtom, spet drugi so postavljali še druge svetilke. Drobni, temni, jecljajoči so bili kot rahitični otroci in eden, ki je šel mimo mene, je imel mongoloidne poteze na obrazu ter plešo. Les Freaks Mignons madame Olcott, izprijene male pošasti, ki sem jih videl na plakatu v knjigarni Sloane.

Tam je bil ves cirkus: osebje, redarji, koreografi obreda. Videl sem Alexa in Denysa, les Géants d’Avalon, odeta v bojno opravo iz okovanega usnja, bila sta v resnici velikanska, s svetlimi lasmi, naslonjena na veliko gmoto obéissanta s prekrižanimi rokami v pričakovanju.

Nisem imel časa, da bi si belil glavo še z drugimi vprašanji. Nekdo je slovesno vstopil z dvignjeno roko, da bi nastala tišina. Prepoznal sem Bramantija zgolj zato, ker je bil oblečen v škrlatno tuniko, belo kuto in mitro, torej v oblačila, ki jih je imel na sebi tistega večera v Piemontu. Približal se je žerjavnici, vrgel nekaj vanjo, iz nje je šinil plamen, zatem pa gost bel dim in vonj po njem se je počasi razširil po vsej dvorani. Tako kot v Riu, sem pomislil, na alkimističnem slavju. Le da tokrat nisem imel agogõja. Čez usta in nos sem si zavezal robec. Vendar sem že dobil občutek, da sta Bramantija dva in Nihalo je nihalo pred mano kot kak vrtiljak v več smeri hkrati.

Bramanti je začel peti psalme: »Alef bet gimel dalet he vav zajin het tet jod kaf lamed mem nun sameh ajin pe cade kof reš šin tav!«

Množica je odgovorila z molitvijo: »Pamersiel, Padiel, Kamuel, Azeliel, Barmiel, Gediel, Asiriel, Maseriel, Dorhtiel, Uziel, Kabariel, Rajsiel, Simiel, Armadiel …«

Bramanti je dal znak in nekdo je stopil iz množice in pokleknil k njegovim nogam. Zgolj za trenutek sem videl njegov obraz. Bil je Riccardo, mož z brazgotino, slikar.

Bramanti ga je zasliševal, ta pa mu je recitiral po spominu izreke obreda.

»Kdo si?«

»Sem adept in nisem še pripuščen k najvišjim skrivnostim Tresa. Pripravljal sem se v tišini, v meditaciji o skrivnosti Bafometa, zavedajoč se, da se Veliko delo vrti okrog šestih nedotaknjenih pečatov in da bomo šele na koncu izvedeli skrivnost sedmega.«

»Kako si bil sprejet?«

»Šel sem skozi navpičnico Nihala.«

»Kdo te je sprejel?«

»Skrivni odposlanec.«

»Bi ga prepoznal?«

»Ne, ker je bil zamaskiran. Poznam samo viteza višje stopnje od moje, ta pa naometra višje stopnje od svoje in vsak pozna le enega. Tako naj bi tudi bilo.«

»Quid facit Sator Arepo?«

»Tenet Opera Rotas.«

»Quid facit Satan Adama?«

»Tabat Amata Natas. Mandabas Data Amata, Nata Sata.«

»Si pripeljal žensko?«

»Ja, tukaj je. Izročil sem jo, komur mi je bilo naročeno. Pripravljena je.«

»Pojdi in bodi pozoren.«

Pogovarjala sta se v slabi francoščini. Nato je Bramanti rekel: »Bratje, tukaj smo zbrani v imenu edinega reda, neznanega reda, za katerega do včeraj niste vedeli, da mu že od nekdaj pripadate! Prisezimo. Naj bodo izobčeni vsi sikofanti skrivnosti, naj bodo izobčeni vsi tisti, ki so naredili predstavo iz obredov in misterijev!«

»Naj bodo izobčeni!«

»Izobčenje nevidnemu kolegiju, pankrtom Hirama in vdove, operativnim in spekulativnim mojstrom laži vzhoda in zahoda, starodavnim, sprejetim ali rektificiranim, Mizraimu in Memfisu, Filatetom in Devetim sestram, striktni observanci in Ordu Templi Orientis, bavarskim in avignonskim iluminatom, vitezom kadoš, izbrancem Elus Cohena, popolnemu prijateljstvu, vitezom črnega orla in Svetega mesta, angleškim rožnim križarjem, kabalistom zlatega rožnega križa, Golden Dawnu, katoliškemu rožnemu križu templja in grala, Stelli Matutini, Astrumu Argentiumu in Thelemi, Vrilu in Thule-Gesellshaftu, vsakemu starodavnemu in mističnemu uzurpatorju imena Velikega belega bratstva, čuvarjem Templja, vsem kolegijem in prioratom Siona in Galij!«

»Naj bo izobčenje!«

»Kdorkoli je bil iz nevednosti, ukaza, prozelitizma, preračunljivosti ali nepoštenosti posvečen v ložo, kolegij, priorat, kapitelj, red, ki nedopustno razglaša svojo poslušnost neznanim predstojnikom ali vladarjem sveta, mora nocoj opraviti slovesni preklic posvetitve in moliti za popolno duhovno in telesno vnovično vrnitev k edinim in resničnim pravilom, k Tresu, Templi Resurgentes Equites Synarchici, troedinega in trinozofskega mističnega in najbolj skrivnostnega reda sinarhijskih vitezov templjarskega preporoda!«

»Sub umbra alarum tuarum!«

»Naj vstopijo dostojanstveniki šestintridesetih najvišjih in najskrivnejših stopenj!«

Ko je Bramanti klical izbrance drugega za drugim, so ti vstopali, oblečeni v liturgična oblačila in z znamenjem zlatega runa na prsih.

»Vitez Bafometa, vitez šestih nedotaknjenih pečatov, vitez sedmega pečata, vitez tetragramatóna, vitez krvnik Floriana in Deija, vitez atanòrja … častitljivi naometer babilonskega stolpa, častitljivi naometer velike piramide, častitljivi naometer stolnic, častitljivi naometer Salomonovega templja, častitljivi naometer palatinskih vrtov, častitljivi naometer templja v Heliopolisu …«

Ko je Bramanti našteval nazive dostojanstvenikov, so imenovani vstopali v skupinah, tako da nisem mogel vsakemu pripisati naziva, sem pa med prvimi dvanajstimi prepoznal De Gubernatisa, starca iz knjigarne Sloane, profesorja Camestresa in druge, ki sem jih srečal tistega večera v Piemontu. In videl sem – mislim da kot viteza tetragramatóna – gospoda Garamonda, zbranega in dostojanstvenega, kako se je, ves prevzet nad svojo novo vlogo, s tresočimi se rokami dotikal runa na svojih prsih. Medtem je Bramanti nadaljeval: »Skrivni odposlanec Karnaka, skrivni odposlanec Bavarske, skrivni odposlanec barbelognostikov, skrivni odposlanec Kamelota, skrivni odposlanec Montsegurja, skrivni odposlanec prikritega imama … vrhovni patriarh Tomarja, vrhovni patriarh Kilwinninga, vrhovni patriarh opatije Saint-Martin-des-Champs, vrhovni patriarh Marienburga, vrhovni patriarh nevidne Ohrane, vrhovni patriarh in partibus alamutske trdnjave …«

Patriarh nevidne Ohrane je bil brez dvoma Salon. Še vedno siv v obraz, vendar brez svojega širokega plašča je zdaj sijal v rumeni, z rdečim obrobljeni tuniki. Za njim je hodil Pierre, psihopomp Eglise Luciferienne, ki pa je na prsih namesto zlatega runa nosil bodalo v pozlačeni nožnici. Bramanti pa je medtem nadaljeval: »Vzvišeni hierogam alkimistične poroke, vzvišeni rodostavrotski psihopomp, vzvišeni referendar najskrivnejših skrivnosti, vzvišeni steganograf hieroglifskih monad, vzvišeni astralni povezovalec utriusque cosmi, vzvišeni čuvaj Rosencreutzevega groba … nedoumljivi arhont tokov, nedoumljivi arhont votle Zemlje, nedoumljivi arhont skrivnega pola, nedoumljivi arhont labirintov, nedoumljivi arhont nihala nihal …« Bramanti je za trenutek zastal in dobil sem občutek, da je povedal zadnjo izreko z odporom: »In najbolj nedoumljivi arhont med nedoumljivimi arhonti, služabnik služabnikov, najponižnejši tajnik egipčanskega Ojdipa, najnižji glasnik vladarjev sveta in vratar Agartthe, zadnji kadilničar Nihala, Claude-Louis, grof Saint-Germain, knez Rakoczi, grof Saint-Martina in markiz Aglièja, gospod Surmonta, markiz Welldona, markiz Montferrata, Aymarja in Belmarja, grof Soltikoff, vitez Schoening, grof Tzarogy!«

Medtem ko so se drugi razvrščali po hodniku, obrnjeni proti Nihalu in vernikom v cerkveni ladji, je vstopil Agliè v modrem dvovrstnem suknjiču z belimi črtami, bledega in upadlega obraza, in za roko vodil, kakor da bi spremljal dušo na poti v Had, Lorenzo Pellegrini, tudi njo vso bledo in odsotno, kakor da bi bila pod vplivom mamil, oblečeno le v belo in na pol prosojno tuniko, z razpuščenimi lasmi na ramena. Videl sem jo s strani, ko je šla mimo mene, čista in medla kot predraffaellske prešuštnice. Preveč prosojno oblečena, da ne bi še enkrat vzbudila mojega poželenja.

Agliè jo je odpeljal k žerjavnici poleg Pascalovega spomenika. Pobožal jo je po odsotnem obrazu in pomignil avalonskima velikanoma, ki sta pristopila k njej in jo podprla. Nato se je usedel za mizo, obrnjeno proti vernikom. Iz telovnika je potegnil tobačnico in jo v tišini gladil, preden je spregovoril:

»Bratje, vitezi. Tu ste zato, ker so vas v zadnjih nekaj dneh skrivni odposlanci obvestili o tem srečanju, zato vsi veste, zakaj smo se zbrali. Morali bi se zbrati v noči 23. junija 1945 in nemara se nekateri od vas takrat sploh še niso rodili – vsaj ne v sedanje telo. Tu smo se zbrali, ker smo po šeststo letih bolečega tavanja našli nekoga, ki ve. Kako mu je to uspelo dognati – dognal je celo več od nas –, je skrb vzbujajoča skrivnost. Vendar upam, da je med nami navzoč – v resnici ne bi smel biti odsoten, mar ne, prijatelj moj, ko si bil enkrat že preveč radoveden –, rekel sem, upam, da je med nami tisti, ki bi nam to lahko pojasnil. Ardenti!«

Polkovnik Ardenti – ja, zagotovo je bil on s kot vedno vranje črnimi lasmi, pa čeprav bolj senilen – si je utrl pot med navzočimi in se postavil pred tiste na koru, ki so postali njegovi sodniki, ni pa se jim mogel približati, saj je bilo vmes Nihalo na mestu, ki se ga ni smelo prestopiti.

»Že dolgo se nisva videla, brat,« se je nasmehnil Agliè. »Vedel sem, da se novici ne boš mogel upreti. Torej? Ti veš, kaj je ujetnik povedal, in rekel je, da je to izvedel od tebe. Torej si vedel, pa nam nisi povedal.«

»Grof,« je spregovoril Ardenti, »ujetnik laže. Zame je ponižujoče, da moram to reči, toda čast je nad vsem. Zgodba, ki sem mu jo zaupal, ni enaka tisti, ki so mi jo povedali skrivni odposlanci. Razlaga sporočila – ja, res je, dokopal sem se do sporočila, tega pa pred leti v Milanu nisem skrival pred vami – je drugačna … Jaz sam ga ne bi bil sposoben razbrati tako, kot ga je ujetnik, in sem zato takrat iskal pomoč. Moram pa reči, da nisem naletel na naklonjenost, temveč zgolj na nezaupljivost, izzivanje in grožnje …« Morda je nameraval povedati še kaj drugega, toda če je hotel gledati Aglièja, je moral tudi Nihalo, ki ga je začaralo. Kot da bi bil hipnotiziran, je padel na kolena in rekel zgolj: »Odpusti mi, ker ne vem.«

»Odpuščeno ti je, ker veš, da ne veš,« je rekel Agliè. »Pojdi. Vendar pa, bratje, ujetnik ve preveč stvari, ki jih nihče med nami ne. Ve celo to, kdo smo mi, in pravzaprav smo to, kdo sploh smo, izvedeli prav od njega. Hitro moramo nadaljevati, saj se bo kmalu zdanilo. Medtem ko boste vi ostali tukaj v meditaciji, se bom še enkrat umaknil z njim na samo, da bi iz njega izvabil razodetje.«

»Ah, ne, gospod grof!« se je Pierre z razširjenimi zenicami postavil v polkrog. »Dva dni ste se pogovarjali z njim, ne da bi nas o tem obvestili, in on ni videl nič, rekel nič, slišal nič, tako kot tri opice. Kaj bi ga nocoj še radi vprašali na samem? Ne, tule, tule pred vsemi ga vprašajte!«

»Pomirite se, dragi Pierre. Nocoj sem pripeljal sem tisto, ki jo imam za najbolj izbrano utelesitev Sophie, skrivne zveze med svetom napake in višje Ogdoade. Ne sprašujte me, kako in zakaj, toda v navzočnosti te posrednice bo mož spregovoril. Povej jim, kdo si, Sophia!«

Lorenza je še zmeraj, kakor da bi bila mesečna, s težavo zlogovala: »Sem … prostitutka in svetnica.«

»Ta je pa dobra,« se je zarežal Pierre. »Tukaj imamo la crème de l’initiation in se zatekamo h kurbam. Ne, moža pri priči pripeljite semle, pred Nihalo!«

»Ne bodimo otročji,« je rekel Agliè. »Dajte mi samo eno uro časa. Zakaj mislite, da bo spregovoril tule, pred Nihalom?«

»Spregovoril bo, ko bo razpadal. Le sacrifice humain!« je Pierre zavpil v cerkveno ladjo.

In ladja je na glas ponovila z njim: »Le sacrifice humain!«

V ospredje je stopil Salon: »Grof, otročjost gor ali dol, brat ima prav. Saj nismo policaji …«

»Pa ravno vi morate to reči,« ga je zbodel Agliè.

»Nismo policaji in ne zdi se nam primerno, da bi ga še naprej zasliševali z običajnimi metodami. Ne verjamem pa tudi, da bi bila žrtvovanja silam podzemlja učinkovita. Če bi nam namreč hotele dati kakšno znamenje, bi nam ga že zdavnaj. Poleg ujetnika ve še nekdo, ki pa je izginil. No, torej, nocoj imamo priložnost soočiti z ujetnikom tiste, ki so vedeli, in …« nasmehnil se je in zrl v Aglièja s priprtimi očmi pod nasršenimi obrvmi, »vas soočiti z nami oziroma z nekaterimi od nas …«

»Kaj bi radi povedali, Salon?« je vprašal Agliè z vidno negotovim glasom.

»Če gospod grof to dovoli, bi jaz pojasnila,« je rekla madame Olcott. Res je bila ona, prepoznal sem jo s plakata. Bleda v olivno zeleni obleki, z bleščečimi se lasmi od nanešenih olj in spetimi na tilniku ter s hripavim moškim glasom. V knjigarni Sloane se mi je zdelo, da poznam ta obraz, zdaj pa sem se spomnil: bila je druidkinja, ki je tisto noč v Piemontu tekla proti nam čez jaso. »Alex, Denys, pripeljita ujetnika.«

Govorila je z ukazovalnim glasom in mrmranje v cerkveni ladji je bilo odobravajoče. Velikana sta jo ubogala in zaupala Lorenzo dvema Freaks Mignons, Agliè pa se je z rokami oklepal naslonjal svojega prestola in si ni upal oporekati.

Madame Olcott je pomignila svojim malim pošastim in te so med Pascalov kip in obéissanta namestile tri stolčke. Povabila je tri osebe, naj se usedejo nanje. Vse tri so bile temne polti, majhne, nemirne in z velikimi belimi očmi. »Trojčki Fox. Saj jih dobro poznate, gospod grof. Theo, Leo, Geo, pripravite se.«

V tistem trenutku sta se vrnila avalonska velikana in za roke držala Jacopa Belba, ki jima je segal komajda do ramen. Moj ubogi prijatelj je bil prsten in z nekaj dni staro brado, roke je imel zvezane za hrbtom, srajco pa razpeto na prsih. Ko je vstopil v tisto zadimljeno areno, je zamežikal in ni bilo videti, da bi ga presenetila navzočnost zbirke hierofantov. V zadnjih dneh se je zagotovo že navadil, da je lahko na vse pripravljen.

Kljub temu pa je bil presenečen, da je bilo Nihalo drugje. Velikana pa sta ga že odvlekla pred Aglièjev prestol. Tako je lahko zgolj slišal tiho švistenje nihala vsakič, ko mu je oplazilo hrbet.

Belbo se je za trenutek ozrl in zagledal Lorenzo. Vznemiril se je, začel jo je klicati, skušal se je razvezati, toda Lorenza ga ni prepoznala, čeprav je topo strmela vanj.

Belbo je zagotovo hotel vprašati Aglièja, kaj so ji storili, a za to ni imel več časa. S konca cerkvene ladje, kjer je bila blagajna in pulti s knjigami, so se zaslišali bobni in cvileči zvoki flavt. Nenadoma so se odprla vrata štirih avtomobilov in izstopila so štiri bitja, ki sem jih tudi videl na plakatu za Le Petit Cirque.

Les Derviches Hurleurs so v fesu podobnih klobučevinastih klobukih brez krajcev in črnih plaščih, zapetih do vratu, stopili iz avtomobilov kot vstali iz groba in počepnili na rob magičnega kroga. Na koncu ladje so zdaj flavte modulirale nežno melodijo, medtem ko so oni enako nežno z rokami ploskali po tleh in sklanjali glave.

Iz trupa Breguetovega letala se je kot muezin z minareta nagnila peta oseba, ki je začela peti psalme v neznanem jeziku in pri tem ječala in tožila z vreščečim glasom med vse glasnejšim bobnanjem.

Madame Olcott se je za trojčki Fox pripognila in jih šepetaje spodbujala. Oni so se na stolčkih prepustili njenemu glasu, se z rokami oklepali naslonjal in se zaprtih oči začeli potiti, obrazne mišice pa so jim začele trzati.

Madame Olcott se je obrnila k zboru dostojanstvenikov: »Zdaj bodo moji izjemni bratci priklicali med nas tri osebe, ki so vedele.« Malce je zastala, nato pa jih napovedala: »Edward Kelley, Heinrich Khunrath in …« Še en premor. »… grof Saint-Germain.«

Prvič sem videl Aglièja, da je izgubil nadzor. S prestola je planil proti ženski, pri tem le za las zgrešil pot Nihala in kričal: »Kača, lažnivka, dobro veš, da to ne more biti …« potem pa proti cerkveni ladji: »Sleparija, prevara! Ustavite jo!«

Toda nihče se ni niti premaknil, nasprotno: Pierre je stopil naprej, se usedel na prestol in rekel: »Nadaljujte, madame.«

Agliè se je medtem pomiril. Znova je postal hladnokrven, umaknil se je s prizorišča in se pomešal med navzoče. »Naj bo, pa poskusimo,« je izzval.

Madame Olcott je premaknila roko, kakor da bi naznanila začetek tekme. Glasba je postajala vse bolj odsekana, drobila se je v kakofonijo disonanc, bobni so zveneli aritmično, plesalci, ki so se že začeli premikati s trupom naprej in nazaj ter na levo in desno, so vstali, odvrgli svoje plašče in iztegnili roke, kakor da nameravajo poleteti. Po trenutku negibnosti so se začeli vrteti in se pri tem opirali na levo nogo, z dvignjenimi glavami, vsi osredotočeni in zamaknjeni, plisirana tunika pa se jim je med vrtenjem zvončasto razširila, zaradi česar so bili podobni cvetovom, ki jih je zajel orkan.

Mediji so bili medtem kot odreveneli, hropli so z napetimi in spačenimi obrazi, kakor da bi se neuspešno trudili opraviti veliko potrebo. Svetloba žerjavnice se je zmanjšala in akoliti madame Olcott so ugasnili vse svetilke na tleh. Cerkev je razsvetljeval le še soj svetilk v cerkveni ladji.

Počasi se je začel dogajati čudež. Iz ust Thea Foxa je pritekla belkasta pena, ki se je postopoma strjevala, in malo pozneje je enaka pena začela pritekati iz ust njegovih bratov.

»Dajmo, bratci,« jih je šepetaje prepričevala madame Olcott, »dajmo, potrudite se, tako, ja, takole …«

Plesalci so peli z zlomljenim in histeričnim glasom, najprej so nihali, nato opletali z glavo, spuščali so sprva krčevite krike, ki pa so se jim nato spremenili v hropenje.

Videti je bilo, kakor da bi mediji izločali snov, ki se je iz plinaste strjevala v gostejšo, v nekakšno lavo, beljak, ki se je počasi razlival, naraščal in upadal, jim polzel po ramenih, prsih, nogah z vijugavimi gibi, podobnimi tistim plazilcev. Nisem več dojemal, ali jim izhaja iz por na koži, iz ust, ušes, iz oči. Množica se je pomaknila naprej in vse bolj silila proti medijem in plesalcem. Ni me bilo več strah: prepričan, da se lahko pomešam mednjo, sem stopil iz kabine in se s tem še bolj izpostavil meglici dima, ki se je zgostila in vrtinčila pod svodi.

Okrog medijev je lebdela luminiscenca z nejasnimi in mlečno belimi obrisi. Pena se je začela ločevati od medijev in dobivati amebasto obliko. Iz gmote, ki je izhajala iz enega od bratov, se je odtrgala nekakšna konica, ki se je zvijala in znova vzpenjala po njegovem telesu, kakor da bi bila ptič, ki ga hoče udariti s kljunom. Na vrhu konice sta se oblikovala vpotegljiva izrastka, podobna rogovom velikega polža …

Plesalci so imeli zaprte oči, usta polna pene, in ne da bi se prenehali vrteti okrog samih sebe, so se – kolikor jim je to prostor dopuščal – začeli vrteti okrog Nihala in se pri tem čudežno premikali, ne da bi mu križali pot. Vrteli so se vse hitreje, odvrgli svoje fese in dolgi črni lasje so jim svobodno vzvalovili, kakor da jim bodo glave poletele z vratov. Vpili so tako kakor tistega večera v Riu, houu, houu, houuuuu…

Bele oblike so postajale bolj izrazite: ena je dobila skorajda človeško podobo, druga je bila še falus, ampula, destilacijska naprava, tretja pa je bila vse bolj podobna ptiču, sovi z velikimi očali in pokončnimi ušesi, z ukrivljenim kljunom stare profesorice naravoslovja.

Madame Olcott je spraševala prvo podobo: »Kelley, si to ti, Kelley?« In iz podobe se je zaslišal glas. Zagotovo ni bil Theo Fox tisti, ki je govoril, glas je bil oddaljen in je s težavo zlogoval: »Now … I do reveale a … a mighty Secret, if ye marke it well …«

»Ja, ja,« je vztrajala madame Olcott. In glas je nadaljeval: »This very place is call’d by many names … Earth … Earth is the lowest element of all … When thrice ye have turned this Wheele about … thus my greate Secret I have revealed …«

Theo Fox je naredil gib z roko, kakor da bi prosil milosti. »Sprosti se le za hip, vztrajaj še naprej …« mu je rekla madame Olcott. Nato se je obrnila k podobi sove: »Khunrath, prepoznala sem te, kaj bi nam rad povedal?«

Sova je spregovorila: »Hallelu … jáa … Hallelu … jaá … Was …«

»Was?«

»Was helfen Fackeln Licht … oder Briln … so die Leut … nicht sehen … wollen …«

»Mi bi to radi,« je rekla madame Olcott. »Povej nam, kar veš …«

»Symbolon kósmou … tâ ántra … kaì tân enkosmiôn … dunámeôn eríthento … oi theológoi …«

Tudi Leo Fox je bil na koncu z močmi, glas sove je postopoma oslabel. Leo je sklonil glavo naprej in le s težavo podpiral podobo. Neizprosna madame Olcott ga je priganjala, naj vzdrži, in se obrnila k tretji podobi, ki je tudi dobivala človeške poteze: »Saint-Germain, grof Saint-Germain, si to ti? Kaj veš?«

In podoba je začela mrmrati neko melodijo. Madame Olcott je ukazala glasbenikom, naj se utišajo, plesalci pa so sicer nehali tuliti, vendar so se kljub vse večji utrujenosti še naprej vrteli.

Podoba je pela: »Gentle love, this hour befriends me …«

»Ti si, prepoznam te,« je vabeče rekla madame Olcott. »Govori, povej nam, kje, kaj …«

In podoba je rekla: »Il était nuit … La tête couverte du voile de lin … j’arrive … je trouve un autel de fer, j’y place le rameau mystérieux … Oh, je crus descendre dans un abîme … des galeries composées de quartiers de pierre noire … mon voyage souterrain …«

»Slepar, slepar,« je zavpil Agliè, »bratje, vsi poznate ta odlomek iz knjige Très Sainte Trinosophie, ki sem jo jaz napisal in jo lahko vsakdo kupi za šestdeset frankov!« Stekel je k Geu Foxu in ga začel stresati za roko.

»Ustavi se, ti slepar,« je zavpila madame Olcott, »ubil ga boš!«

»Pa kaj potem?« je zavpil Agliè in prevrnil medija s stola.

Geo Fox se je skušal obdržati tako, da se je oprijel svojega lastnega izločka, ki pa ga je med padcem potegnil s sabo in se je slinasto razlezel po tleh. Zgrudil se je v židko mlako, ki jo je še zmeraj bljuval iz sebe, vse dokler ni obležal brez življenja.

»Ustavi se, norec,« je tulila madame Olcott in zagrabila Aglièja. Nato se je obrnila k drugima bratoma: »Vzdržita, mala moja, onadva morata še govoriti. Khunrath, Khunrath, povej mu, da ste resnični!«

Leo Fox je za svoje preživetje skušal vsrkati sovo. Madame Olcott mu je stopila za hrbet in mu z rokami pritisnila na sence, da bi ga uklonila svoji volji. Sova je dojela, da bo izginila, in se je obrnila proti svojemu stvaritelju: »Huu, huu, Diabolos,« je hukala in ga skušala kljuniti v oči. Leo Fox je zagrgral, kakor da bi mu prerezali vratno žilo, in padel na kolena. Sova je med skovikanjem izginila v nagnusnem blatu, v katero je padel tudi dušeči se medij ter obležal v njem ves zvit in negiben. Madame Olcott se je vsa besna obrnila k Theu, ki se je junaško upiral: »Govori, Kelley, ali me slišiš?«

Toda Kelley ni spregovoril. Skušal se je odtrgati od medija, ki se je zdaj drl, kakor da bi ga dajali iz kože, in hotel vsrkati tisto, kar je ustvaril, pri tem pa je grabil z rokami po zraku. »Kelley, Kelley brez ušes, nikar spet ne slepari,« je kričala Olcottova. Toda Kelley, ki se mu ni uspelo ločiti od medija, ga je hotel zadušiti. Postal je kot žvečilni gumi, iz katerega se je zadnji od bratov Fox neuspešno trudil izmotati. Nato je tudi Theo padel na kolena, pokašljeval, se zapletel v parazitsko snov, ki ga je požirala, se preobračal po tleh in se zvijal, kakor da bi ga zajeli plameni. To, kar je bilo Kelley, ga je najprej prekrilo kot kak potni prt, nato je umrlo in se pri tem raztapljalo ter ga pustilo izpraznjenega, le še polovičnega na tleh, mumijo otroka, ki jo je balzamiral Salon. V tistem trenutku so se štirje plesalci vsi obenem ustavili, zakrilili z rokami po zraku, za nekaj trenutkov so bili podobni utopljencem, ki se potapljajo, potem pa so se zgrudili, javkali kot ščeneta in si prekrili glave z rokami.

Medtem se je Agliè vrnil na križni hodnik in si otiral pot s čela z robčkom, ki mu je krasil žepek na suknjiču. Dvakrat je globoko vdihnil in pogoltnil belo tableto. Nato je zaukazal tišino.

»Bratje, vitezi. Ste videli, kakšnim cenenim trikom nas je hotela podvreči ta ženska! Zberimo se in se vrnimo k mojemu predlogu. Dovolite mi za eno uro odpeljati ujetnika na samo.«

Madame Olcott, ki je bila izločena iz igre, se je v bolesti, ki je bila malodane človeška, sklanjala nad svoje medije. Toda Pierre, ki je vse skupaj spremljal s prestola, je prevzel nadzor nad dogajanjem: »Non,« je rekel, »obstaja le eno sredstvo: le sacrifice humain! Izročite mi ujetnika!«

Avalonska velikana sta pod vplivom njegove energije zagrabila Belba, ki je osuplo spremljal dogajanje, in ga potisnila pred Pierra. Ta je s spretnostjo kakšnega žonglerja vstal, postavil stol na mizo, to pa potisnil na sredo kora. Ko je nihalo zanihalo mimo, je prijel vrv in ustavil kroglo, ki je zanihala nazaj zaradi povratnega udarca. Vse se je zgodilo v trenutku: velikana sta se, kakor da bi se ravnala po nekem načrtu – in morda je med zmešnjavo v resnici prišlo do dogovora –, povzpela na podij, dvignila Belba na stol in eden izmed njiju je okrog njegovega vratu dvakrat ovil vrv Nihala, drugi pa je medtem držal kroglo in jo nato odložil na rob mize.

Bramanti je pohitel pred vislice ves sijoč od veličastnosti v svoji dolgi škrlatni halji, in začel prepevati psalme: »Exorcizo igitur te per Pentagrammaton, et in nomine Tetragrammaton, per Alfa et Omega qui sunt in spiritu Azoth. Saddai, Adonai, jotchavah, Eieazereie! Michael, Gabriel, Raphael, Anael. Fluat Udor per spiritum Eloim! Maneat Terra per Adam Iot-Cavah! Per Samael Zebaoth et in nomine Eloim Gibor, veni Adramelech! Vade retro Lilith!«

Belbo je stal pokončno na stolu z vrvjo okrog vratu. Velikanoma ga ni bilo več treba podpirati. Če bi naredil en sam napačen gib, bi padel iz tega negotovega položaja in zanka bi se mu zadrgnila okrog vratu.

»Bedaki!« je zavpil Agliè, »Kako ga bomo zdaj vrnili v njegovo ravnino?« Skrbelo ga je za Nihalo.

Bramanti se je nasmehnil: »Grof, nič ne skrbite. Tu ne mešamo vaših tinktur. To je Nihalo, kakršno so Oni zasnovali, in vedelo bo, kam mora zanihati. Da bi prepričali silo v delovanje, ni nič boljšega od človeškega žrtvovanja.«

Vse do tega trenutka je Belbo drgetal. Zdaj pa se je sprostil in začel, ne rečem, da zaupljivo, temveč radovedno opazovati občinstvo. V trenutku, ko je slišal pričkanje med nasprotnikoma in videl pred sabo zverižena trupla medijev, derviše, ki so še vedno drhteli v stoku ob strani, neurejena oblačila dostojanstvenikov, se mu je povrnil njegov največji dar: smisel za humor.

V tistem trenutku, o tem sem trdno prepričan, je sklenil, da se ne bo pustil več ustrahovati. Nemara mu je njegov privzdignjeni položaj dal občutek vzvišenosti, ko je s proscenija opazoval ta shod norcev, zavzetih z medsebojnim obračunavanjem, vrednim gledališča Grand Guignol, in naposled, skoraj že v atriju, male pošasti, ki jih dogajanje ni več zanimalo in so se suvale s komolci in hihitale kot kakšna Annibale Cantalamessa in Pio Bo.

Zaskrbljeno pa je pogledal Lorenzo, ki sta jo znova držala za roke velikana, ko jo je stresal močan drget. Prišla je k sebi. Jokala je.

Ne vem, ali se je Belbo odločil, da ji ne bo pokazal svojega strahu, ali pa je zgolj s svojo odločitvijo lahko pokazal prezir in moč nad tem krdelom. Kakorkoli že, stal je pokončno, z dvignjeno glavo, z razpeto srajco na prsih, z rokami, zvezanimi za hrbtom, ponosno kot nekdo, ki nikoli ni poznal strahu.

Agliè, ki se je pomiril spričo Belbove mirnosti in se je vsekakor sprijaznil s prekinitvijo nihanja nihala, še vedno pa je hotel za vsako ceno izvedeti skrivnost po življenju ali mnogih življenjih, preživetih v njenem iskanju, se je odločil, da bo znova prevzel nadzor nad svojimi privrženci, in je spet nagovoril Jacopa: »Dajmo, Belbo, odločite se. Saj sami vidite, da ste v položaju, ki je – če se milo izrazim – neprijeten. Končajte to svojo komedijo.«

Belbo mu ni odgovoril. Gledal je drugam, kakor da bi hotel iz vljudnosti preslišati pogovor, ki ga je ujel po naključju.

Agliè je še vedno vztrajal s spravljivim tonom, kakor da bi govoril otroku: »Razumem vašo nejevoljo, in če mi dovolite, vašo zadržanost. Razumem vaš odpor, da bi zaupali tako globoko in skrbno varovano skrivnost množici, ki je prej pred vami izvedla tako neugledno predstavo. No, torej, svojo skrivnost lahko zaupate le meni na uho. Zdaj jim bom ukazal, naj vas pripeljejo sem dol, in vem, da mi boste povedali eno besedo, eno samo besedico.«

Belbo pa: »Res tako mislite?«

Tedaj je Agliè spremenil ton. Prvič v življenju sem ga videl ukazovalnega, svečeniškega, pretiranega. Govoril je, kakor da bi bil oblečen v eno od egipčanskih oblačil svojih prijateljev. Njegov ton je bil lažen, kakor da bi parodiral tiste, pri katerih ni nikoli skoparil s svojim prizanesljivim pomilovanjem. Obenem pa ga je prevzela nova vloga. Zaradi neke svoje namere – saj to ni mogel biti trenutni vzgib – je pred Belbom odigral prizor kot iz kakšne melodrame. Če je res le igral, je igral dobro, saj Belbo ni opazil prevare in je poslušal svojega zasliševalca, kakor da se od njega kaj drugega tudi ne pričakuje.

»Zdaj boš spregovoril,« mu je zagrozil Agliè, »spregovoril boš in se pridružil tej veličastni igri. Če boš molčal, boš izgubljen. Če boš spregovoril, boš tudi ti deležen zmage. Kajti v resnici ti povem, da smo to noč ti, jaz in vsi skupaj v hodu, sefiri sijaja, veličastja in slave, v hodu, ki vlada ceremonialni in obredni magiji, v trenutku, ko se odpre večnost. O njem sem sanjal dolga stoletja. Spregovoril boš in se pridružil edinim, ki se bodo po tvojem razodetju lahko razglasili za vladarje sveta. Ponižaj se in poveličan boš. Govoril boš, ker ti jaz tako zapovedujem, govoril boš, ker ti jaz tako pravim, in moje besede efficiunt quod figurant!«

In Belbo, zdaj že nepremagljiv, je izjavil: »Ma gavte la nata …«

Agliè je, čeprav je pričakoval zavrnitev, ob taki žalitvi prebledel. »Kaj je rekel?« je histerično vprašal Pierre. »Noče spregovoriti,« je povzel Agliè. Razširil je roke v znak predaje in popuščanja ter rekel Bramantiju: »Vaš je.«

In Pierre, ves vznemirjen: »Assez, assez, le sacrifice humain, le sacrifice humain!«

»Ja, naj umre, do odgovora bomo že prišli,« je zavpila ravno tako vznemirjena madame Olcott, ki se je vrnila na prizorišče in planila proti Belbu.

Skoraj hkrati se je zganila tudi Lorenza. Izvila se je iz prijema velikanov in se postavila pred Belba ob vznožje vislic z razširjenimi rokami, kakor da bi hotela zaustaviti kak vpad. Med solzami je zavpila: »Saj ste vsi nori! Tega ne morete storiti!« Agliè, ki se je že umikal s prizorišča, je za trenutek osupel obstal, nato pa stekel k njej, da bi jo zaustavil.

Nato pa se je vse zgodilo v trenutku. Olcottovi se je razpustil svitek las, vsa zlobna in plameneča kot kakšna Meduza je iztegnila svoje kremplje proti Aglièju, mu razpraskala obraz in ga odrinila vstran z vso silovitostjo svojega naskoka. Agliè se je opotekel nazaj, se spotaknil ob nogo žerjavnice, se zavrtel okrog samega sebe kot kak derviš, udaril z glavo ob neki stroj in padel na tla z okrvavljenim obrazom. Pierre se je v istem trenutku vrgel na Lorenzo in v svojem skoku je iz nožnice, ki mu je bingljala na prsih, potegnil bodalo. Videl sem ga s hrbta in nisem mogel slediti dogajanju, toda videl sem Lorenzo z voščenim obrazom zdrsniti k Belbovim nogam in Pierra, kako je vzdignil bodalo ter zakričal: »Enfin, le sacrifice humain!« Nato se je obrnil proti cerkveni ladji in glasno rekel: »I’a Cthulhu! I’a S’ha-t’n!«

Množica, ki je napolnjevala ladjo, se je pomaknila naprej in nekaj jih je med prerivanjem padlo, drugi, ki so potiskali, pa so grozili, da bodo prevrnili Cugnotov avtomobil. Zaslišal sem – to vsaj domnevam, saj si nisem mogel izmisliti tako groteskne podrobnosti – Garamondov glas: »Prosim lepo, gospodje, za vsaj malo olike …« Bramanti je ves v zanosu pokleknil pred truplo Lorenze in zrecitiral: »Asar, Asar! Kdo me grabi za vrat? Kdo me pritiska na tla? Kdo mi prebada srce? Nisem vreden, da bi prestopil prag hiše Maat!«

Nemara tega nihče ni nameraval, morda je bilo dovolj že žrtvovanje Lorenze, vendar so akoliti že silili v magični krog zaradi mirovanja Nihala, in nekoga – lahko bi prisegel, da je bil to Ardenti – so odrinili k mizi, ki je zato dobesedno izginila izpod Belbovih nog. Zdrsnila je proč in zaradi istega potiska je Nihalo hitro in silovito zanihalo in potegnilo svojo žrtev s sabo. Vrv se je pod težo krogle napela in se kot zanka tesno ovila okrog vratu mojega ubogega prijatelja, ki ga je potegnilo v zrak, da je zanihal skupaj z Nihalom in z njim poletel proti vzhodnemu koncu kora, zdaj pa se je že brez življenja (vsaj upam tako) vračal v mojo smer.

Množica, ki je teptala vse vprek, se je znova umaknila na rob polkroga, da bi naredila prostor čudežu. Tisti, ki je skrbel za enakomernost nihanja, je ves iz sebe od vnovičnega rojstva Nihala ojačal njegov zagon, tako da je potiskal telo obešenega. Ravnina nihanja je ustvarila poševnico od mojih oči do enega od oken, zagotovo do tistega z odkrušenim robom, skozi katero bi morali čez nekaj ur posijati prvi sončni žarki. Zato nisem videl Jacopa nihati pred sabo, vendar mislim, da je bil to vzorec, ki ga je zarisoval v prostoru.

Belbova glava je bila podobna drugi krogli, vstavljeni v zanko tistega dela vrvi, ki se je raztezal od spodaj do sklepnika svoda, in – kako naj se izrazim – ko se je kovinska krogla nagnila na desno, se je Belbova glava oziroma druga krogla nagnila na levo in narobe. Večino časa dolgega nihaja sta bili krogli nagnjeni v nasprotni si smeri, tako da tisto, kar je švistalo po prostoru, ni bila več ravna črta, temveč nekakšna trikotna struktura. Toda medtem ko je Belbova glava spremljala nihanje napete vrvi, je njegovo telo – sprva nemara v zadnjih krčih, nato pa s spastično gibčnostjo lesene lutke – zarisovalo druge smeri v prostoru, neodvisno od glave, vrvi in spodnje krogle: roke sem, noge tja. Če bi kdo ta prizor fotografiral z Muybridgeevim aparatom, tako da bi poslikal na ploščo vsak trenutek v prostorskem zaporedju in obe skrajni točki, do katerih je zanihala glava ob vsakem nihaju, obe točki, v katerih je krogla za trenutek obmirovala, točke sečišč obeh delov vrvi, ki niso bile odvisne od glave in krogle, in srednje točke, ki so jih določali robovi ravnine nihanja Belbovega trupa in nog, bi Belbo, obešen na nihalo, zarisal v prostoru kabalistično drevo življenja in s tem sežel v svojem zadnjem trenutku zgodbo vseh vesolij ter s svojim nihanjem deset razvojnih stopenj slabotnega izdihovanja in iztrebljanja božanskega v svet.

Ko je Mandrake v fraku še naprej potiskal to mrtvaško gugalnico, je Belbovo telo zaradi grozljivega seštevanja in odštevanja vektorjev sil, zaradi prenosa energije obmirovalo in vrv s kroglo je nihala le od telesa do tal, njen preostali del – ki je povezoval Belba s svodom – pa je obstal navpično. Tako je Belbo, ki je ušel napaki sveta in njegovim gibanjem, postal točka obešenja, negibna opora, mesto, na katero se opira svod sveta, in le pod njegovimi nogami sta vrv in krogla nihala od enega do drugega pola brez premora, Zemlja pa je bežala pod njima in kazala vedno na novo celino – saj krogla ni znala pokazati in tudi nikoli ne bo, kje je umbilicus mundi.

Med naraščajočim laježem diabolikov, ki so za trenutek zaprepadeno obstali pred čudežem, sem pomislil, da je s tem zgodba v resnici končana. Če je hod sefira slave, potem je Belbo dosegel slavo. Eno samo neustrašno dejanje ga je pomirilo z absolutnim.

114

Idealno nihalo je sestavljeno iz zelo tanke, neskončno gibke niti, dolžine L, na katero je pritrjena neka masa v svojem težišču. Za kroglo je težišče njeno središče, za človeško telo pa točka na 0,65 njegove višine, merjeno od nog. Če je obešeni visok 1,70 m, potem je njegovo težišče oddaljeno 1,10 m od njegovih podplatov in dolžina L vključuje tudi to razdaljo. Z drugimi besedami, če je glava do vratu dolga 0,30 m, potem je težišče 1,70 – 1,10 = 0,60 m oddaljeno od vrha glave in 0,60 – 0,30 = 0,30 m od vratu obešenca.

Perioda majhnih nihanj nihala je po Huygensu določena z enačbo:

Opomba: T ni odvisen od teže obešenca (pred Bogom so vsi ljudje enaki …).

Kar zadeva dvojno nihalo, z dvema masama na eni niti …, če premakneš A, potem A zaniha in se čez nekaj časa ustavi, nihati pa začne B. Če se masi ali dolžini takih dveh združenih nihal razlikujeta, energija sicer prehaja z enega na drugo, vendar pa periodi teh nihanj ne bosta enaki … Do takega prehajanja energije pride tudi, če A po začetnem premiku še naprej periodično potiskaš z neko silo, namesto da bi ga pustil prosto nihati. Če torej piha veter v sunkih v obešenca asintono, potem se čez nekaj časa obešeni ne bo več premikal, vešala pa bodo zanihala, kakor da bi bila pritrjena na obešenca.

(Iz zasebnega pisma profesorja Maria Salvadorija,

Kolumbijska univerza, 1984)

Na tistem kraju sem izvedel dovolj. Izkoristil sem zmešnjavo, da sem se prebil do Grammovega kipa.

Njegovo podnožje je bilo še zmeraj odprto. Vstopil sem vanj, se spustil po stopničkah in se znašel na majhnem, z žarnico osvetljenem stopniščnem presledku, od koder so naprej vodile kamnite polžaste stopnice. Ko sem prišel do konca, sem stopil v slabo osvetljen hodnik z dokaj visokimi svodi. Sprva nisem vedel, kje sem in od kod prihaja žuborenje. Nato pa so se mi oči privadile: bil sem v kanalizacijski cevi in zaradi nekakšne ograje z držajem nisem padel v vodo, kar pa ni preprečilo odvratnega smradu med kemičnim in organskim. Vsaj nekaj v naši zgodbi je bilo resnično: pariški odtočni kanali. Tisti Colberta, Fantomasa, de Causa?

Šel sem po glavnem kanalu in se izogibal bolj mračnim, ki so se iz njega cepili, ter upal, da bom po kakšnem znamenju vedel, kje naj končam svoje podzemno potovanje. Bežal sem daleč stran od Konservatorija in v primerjavi s tistim mračnim kraljestvom so bili pariški odtočni kanali pravo olajšanje, svoboda, čist zrak, svetloba.

Pred očmi sem imel eno samo podobo: hieroglif, ki ga je na koru zarisalo Belbovo truplo. Ni mi uspelo razvozlati tistega simbola niti ugotoviti, kateri risbi ustreza. Zdaj vem, da mu je botroval fizikalni zakon, toda zaradi tega, kako sem to izvedel, je bil ta pojav še bolj simboličen. Tule, v Jacopovi podeželski hiši, sem med množico njegovih zapiskov našel pismo nekoga, ki mu je na njegovo vprašanje pojasnjeval, kako deluje nihalo in kako bi se vedlo, če bi na njegovi vrvi nekje vmes visela še kakšna druga masa. Torej si je Belbo Nihalo, kadar je razmišljal o njem, predstavljal kot Sinaj in kot Kalvarijo. Ni umrl kot žrtev pred kratkim narejenega Načrta: v domišljiji si je pripravil smrt že pred časom, in ker je verjel, da ni ustvarjalen, se ni zavedal, da s svojim razmišljanjem snuje njeno stvarnost. Ali pa tudi ne, tako je hotel umreti, da bi dokazal sebi in drugim, da je domišljija tudi pri pomanjkanju genialnosti zmeraj ustvarjalna.

S tem, da je izgubil, je pravzaprav zmagal. Ali pa nekdo, ki se preda temu edinemu načinu zmagovanja, vse izgubi? Vse izgubi, če ne dojame, da je zmaga druga. Vendar tistega sobotnega večera tega še nisem dojel.

Hodil sem po odtočni cevi, brezumen kot Postel in nemara izgubljen v istem mraku, ko sem nenadoma zagledal znamenje. Zaradi na steno pritrjene svetilke z močnejšo svetlobo sem zagledal zasilno lestev, ki je vodila do lesene lopute. Šel sem v tisto smer in se znašel v kletnem prostoru, polnem praznih steklenic, iz katerega si prišel na hodnik z dvema straniščema, možiček na enih vratih, ženica na drugih. Bil sem v svetu živih.

Ves zasopel sem se ustavil. Šele takrat sem pomislil na Lorenzo. V tistem trenutku sem zajokal jaz. Ona pa je odtekala iz mojega krvotoka, kakor da nikoli ne bi obstajala. Nisem se mogel spomniti niti njenega obraza. V tistem svetu mrtvih je bila najbolj mrtva.

Na koncu hodnika so bile stopnice, vrata. Vstopil sem v zakajen in zaudarjajoč prostor, v nekakšno beznico, bistró, vzhodnjaški bar z obarvanimi natakarji, s prepotenimi gosti, z mastnimi ražnjiči in vrčki piva. Pojavil sem se kot nekdo, ki je tam že bil in je šel le odtočit. Nihče me ni opazil. Morda me je možakar za blagajno, ki mi je s priprtimi očmi neopazno namignil, ko me je videl prihajati iz ozadja, češ, dojel sem, vendar je vse v redu, kar pojdi, jaz nisem ničesar videl.

115

Če bi oko lahko videlo demone, ki naseljujejo vesolje, bi bil obstoj nemogoč.

(Talmud, Berakot, 6)

Šel sem iz bara in se znašel med lučmi Porte Saint-Martin. Beznica, iz katere sem stopil, je bila arabska in arabske so bile še vedno razsvetljene trgovine v njeni bližini. Vonj po kuskusu in falafelu in gneča. Trume mladih, razcapanih, mnogih s spalnimi vrečami, povorke. Nisem se mogel zgnesti v kak bar, da bi kaj spil. Nekega fanta sem vprašal, kaj se dogaja. Demonstracije, naslednji dan bo velika demonstracija proti Savaryjevemu zakonu o visokem šolstvu. Prišli so z avtobusom.

Neki Turek – druz, preoblečen ismailit – me je v polomljeni francoščini vabil, naj nekam vstopim. Nikoli! Pobegni iz Alamuta! Ne veš, kdo je v službi koga. Nikomur ne zaupaj!

Grem skozi križišče. Zdaj slišim le zven svojih korakov. To je prednost velikih mest: premakneš se le za nekaj metrov in že si na samem.

Toda nenadoma, že po nekaj stanovanjskih blokih, je na moji levi Konservatorij, bled v noči. Z zunanje strani, popoln. Spomenik, ki spi spanje pravičnega. Šel sem naprej proti jugu, proti Seni. V mislih sem imel cilj pred sabo, čeprav je bil nejasen. Hotel sem koga vprašati, kaj se je zgodilo.

Da je Belbo mrtev? Nebo je vedro. Srečam skupino študentov, tihi so, prevzel jih je genius loci. Na levi je obris cerkve Saint-Nicholas-des-Champs.

Grem naprej po Rue St-Martin, prečkam Rue aux Ours, široka je, podobna boulevardu, bojim se izgubiti smer, ki mi je sicer neznana. Razgledujem se naokrog in na moji desni, na vogalu, vidim izložbeni okni založbe Editions Rosicruciennes. Nista razsvetljeni, toda v svetlobi cestnih svetilk in s svojo žepno svetilko mi uspe razbrati, kaj je v njiju. Knjige in predmeti. Histoire des juifs, comte de St-Germain, alchimie, monde caché, les maisons secrètes de la Rose-Croix, sporočilo graditeljev stolnic, katarci, The New Atlantis, egipčanska medicina, karnaški tempelj, Bhagavad-Gita, reinkarnacija, rožnokrižarski križi in svečniki, doprsni kipi Izide in Ozirisa, kadila v škatlicah in v obliki tablet, tarot karte. Bodalo, pisemski nož iz kositra in z okroglim ročajem, na katerem je pečat rožnih križarjev. Le kaj počnejo, se mi posmehujejo?

Zdaj grem mimo pročelja Beauborga. Podnevi je tu kmečki sejem, ob tej uri pa je trg malodane zapuščen, le tu in tam je kakšna tiha in zaspana skupinica ljudi in redke luči iz brasseries nasproti njega. Vse je res. Veliki preduhi, ki vsrkavajo energijo iz zemlje. Nemara so množice, ki čez dan napolnijo trg, namenjene oddajanju vibracij, morda se hermetični stroj hrani s svežim mesom.

Cerkev Saint-Merri. Nasproti nje Librairie la Vouivre, knjigarna, ki je tri četrt okultistična. Ne smem zapasti v histerijo. Zavijem v Rue des Lombards, morda zato, da bi se izognil gruči skandinavskih deklet, ki med smehom prihajajo iz neke še zmeraj odprte krčme. Utihnite, ali ne veste, da je Lorenza mrtva?

Je v resnici mrtva? Kaj pa, če sem mrtev jaz? Rue des Lombards tam pravokotno seka Rue Flamel in na koncu Rue Flamel je bel zvonik Saint-Jacquesa. Na križišču je knjigarna Arcane 22 s tarot kartami in z nihali. Nicolas Flamel je bil alkimist in tu je alkimistična knjigarna ter zvonik Saint-Jacquesa: s tistimi velikimi belimi levi ob podnožju, ta nepotrebni poznogotski stolp ob Seni, po katerem so poimenovali tudi neko ezoterično revijo, stolp, na katerem je Pascal izvajal poskuse s težo zraka, in še danes je na njem, na dvainpetdesetih metrih, postaja za meteorološke raziskave. Morda so z vsem skupaj začeli tam, preden so postavili Eifflov stolp. Obstajajo posebna mesta. In tega nihče ne opazi.

Vrnem se nazaj proti cerkvi Saint-Merri. Še en dekliški smeh. Nočem se srečati z ljudmi in grem raje okrog cerkve po Rue du Cloître Saint-Merri, vrata prečne cerkvene ladje, stara, iz surovega lesa. Na levi se odpre trg, ki pomeni skrajni konec Beaubourga, razsvetljen je, kot da bi bil na njem podnevi. Na ploščadi so mobili Jeana Tinguelyja in drugi večbarvni artefakti, ki lebdijo na površini ribnika ali umetnega jezerca v nekem potuhnjenem neujemanju zobnikov, in v ozadju spet zagledam zgradbo iz dalminskih cevi, Beaubourg z velikimi zevajočimi usti – je kot Titanik, zapuščen ob kakem od bršljana načetem zidu, potopljen v mesečevem kraterju. Tam, kjer stolnicam ni uspelo, velike odprtine čezoceank šepetajo v stiku s črnimi Devicami. Najde jih le tisti, ki zna obpluti cerkev Saint-Merri. Toda iti moram naprej, imam sled, razkrivam eno Njihovih zarot prav v središču Ville Lumière, zaroto Črnih.

Zavijem v Rue des Juges Consules in se znova znajdem pred pročeljem cerkve Saint-Merri. Samodejno prižgem žepno svetilko in jo usmerim v portal. Cvetna gotika, loki v obliki akolad.

Ko iščem nekaj, za kar nisem bil prepričan, da bom našel, pa ga nenadoma zagledam na arhivolti portala.

Bafometa. Prav tam, kjer se polovična loka združita, je na vrhu prvega loka golobica Svetega Duha z avreolo iz kamnitih žarkov, na drugem, obkrožen z angeli, ki molijo, pa on, Bafomet, s svojimi strah vzbujajočimi krili. Na pročelju cerkve. Brez sramu.

Zakaj ravno tam? Zato ker nismo daleč od Templja. Kje je Tempelj ali pa tisto, kar je od njega ostalo?

Vrnem se, znova grem proti severovzhodu in se znajdem na vogalu Rue de Montmorency. Na številki 51 je hiša Nicolasa Flamela. Med Bafometom in Templjem. Premeteni alkimist je dobro vedel, s kom mora obračunati. Poubelles so polne odvrženih smeti, pred hišo iz ne vem katerega obdobja, pred krčmo Nicolasa Flamela. Hiša je stara, obnovili so jo v turistične namene, za diabolike najnižje stopnje, za hilike. Poleg nje je ameriški bar z lepakom Appla: »Secouez vous les puces.« Soft-Hermes. Dir temura.

Zdaj sem na Rue du Temple, po njej pridem na križišče z Rue de Bretagne, kjer je Place du Temple, kakor pokopališče svinčeno siv park, nekropola žrtvovanih vitezov.

Po Rue de Bretagne grem vse do križišča z Rue Vieille du Temple. Na Rue Vieille du Temple so za križiščem z Rue Barbette moderne trgovine z električnimi svetilkami v čudnih oblikah račke, bršljanovega lista. Preveč bahavo sodobne. Ne preslepijo me.

Rue des Francs-Bourgeois: sem v Maraisu, poznam ga, kmalu bom zagledal košer mesnice. Le kaj imajo Judje opraviti s templjarji, ko smo vendar ugotovili, da lahko njihovo mesto v Načrtu prepustimo asasinom iz Alamuta? Zakaj sem tu? Bi rad našel kak odgovor? Ne, nemara bi se rad le oddaljil od Konservatorija. Ali pa se ves zmeden pomikam proti nekemu kraju, ki ne more biti tu, vendar bi se rad spomnil, kje je, tako kakor Belbo, ki je v sanjah iskal naslov, ki ga je pozabil.

Srečam poulično tolpo. Nesramno se smejejo, hodijo širom po pločniku, tako da moram stopiti z njega. Za trenutek se ustrašim, da so odposlanci Starca z Gore in da so prišli pome. Vendar izginejo v noči, čeprav govorijo v tujem jeziku, ki je sikajoče šiitski, talmudski, koptski kakor kakšna puščavska kača.

Naproti mi pridejo androgene podobe v dolgih in širokih ogrinjalih. Rožnokrižarskih ogrinjalih. Gredo mimo mene in zavijejo v Rue de Sévigné. Zdaj je že trda noč. Zbežal sem iz Konservatorija, da bi spet našel mesto vseh, in prišel do spoznanja, da je mesto vseh zasnovano kot katakomba s posebnimi potmi za posvečence.

Pijanec. Nemara pa se zgolj pretvarja. Nikomur ne zaupaj, nikomur in nikdar. Pridem do še zmeraj odprtega bara. Natakarji v do gležnjev dolgih predpasnikih že zlagajo stole in mize na kup. Še pravočasno vstopim in si naročim pivo. Popijem ga na dušek in si naročim še eno. »Ste pa res žejni, ali ne?« je pripomnil eden. Toda ne ljubeznivo, temveč sumničavo. Seveda sem žejen, že od petih popoldne nisem ničesar spil, toda žejen si lahko, tudi če nisi preživel noči pod Nihalom. Kreteni. Plačam in odidem, preden bi si lahko zapomnili moj obraz.

Sem na vogalu Place des Vosges. Hodim pod arkadami. Kateri je bil že tisti stari film, v katerem so samotni koraki Mathiasa, norega klavca, odzvanjali ponoči po Place des Vosges? Ustavim se. Ali slišim korake za sabo? Seveda jih ne, tudi oni so se ustavili. Dovolj bi bilo nekaj steklenih vitrin in arkade bi se spremenile v dvorano v Konservatoriju.

Nizki stropi iz šestnajstega stoletja, polkrožni loki, galerije z grafikami in s starinami, pohištvom. Place des Vosges, tako nizek s starimi, razpokanimi, okrušenimi in plesnivimi vežami, tu živijo ljudje, ki stoletja niso šli nikamor od tod. Možje z rumenimi ogrinjali. Trg s samimi nagačevalci. Ven pridejo zgolj ponoči. Poznajo premično ploščo, pokrov, za katerim je vstop v mundus subterraneus. Na očeh vseh.

Union de Recouvrement des Cotisation de sécurité sociale et d’allocations familiales de la Patellerie številka 75, stanovanje 1. Nova vrata – nemara stanujejo tu bogati ljudje –, toda takoj naprej so stara vrata, oluščena kakor pri kakšni hiši na Ulici Sincera Renata, še naprej, na številki 3, pa vrata, ki so jih pred kratkim prenovili. Izmenjevanje hilikov in pnevmatikov. Gospodarji in njihovi sužnji. Tu, kjer so deske pribite čez nekaj, kar naj bi bil lok. Nedvomno je bila tukaj okultistična knjigarna, zdaj pa je ni več. Ves blok je bil izpraznjen. Evakuiran v eni noči. Tako kakor Agliè. Zdaj vedo, da nekdo ve, začeli so se skrivati.

Sem na vogalu Rue de Birague. Vidim neskončno dolgo vrsto arkad brez žive duše, želim si, da bi bilo temno, vendar sveti rumena svetloba cestnih svetilk. Lahko bi kričal, pa me nihče ne bi slišal. Nagačevalci bi se mi – tihi za temi zaprtimi okni, skozi katera ne prisveti niti žarek svetlobe – posmehovali v svojih rumenih ogrinjalih.

Pa vendar so med arkadami in parkom na sredini parkirani avtomobili in občasno pride mimo kakšna senca. Toda poročilo zato ne bi bilo nič bolj ugodno. Velik nemški ovčar mi prekriža pot. Črn pes, sam v noči. Kje je Faust? Nemara je poslal zvestega Wagnerja, da odpelje psa lulat?

Wagner. Glej zamisel, ki mi bega po mislih in ne pride na površje. Potrebujem doktorja Wagnerja. On bi mi lahko povedal, ali bledem, katere privide imam lahko za resnične. Lahko bi mi povedal, da nič od vsega tega ni res, da je Belbo živ in da Tres ne obstaja. Kakšno olajšanje bi bilo, če bi izvedel, da sem bolan.

Trg zapustim malodane v teku. Zasleduje me avtomobil. Ne, mogoče išče le prosto parkirno mesto. Spotaknem se ob plastično nakupovalno vrečko. Avtomobil parkira. Ni me zasledoval. Sem na Rue St-Antoine. Iščem taksi. Kakor da bi ga v mislih priklical, se pojavi.

Rečem mu: »Sept, avenue Elisée Reclus.«

116

Je voudrais être la tour, pendre à la Tour Eiffel.

(Blaise Cendrars)

Nisem vedel, kje je ta ulica, taksista si pa tudi nisem upal vprašati, saj skoraj vsakdo pokliče taksi ob taki uri, ker hoče domov ali pa je v najboljšem primeru morilec. Po drugi strani je taksist godrnjal, da je središče mesta še zmeraj polno tistih prekletih študentov, da so avtobusi parkirani povsod, da je vsepovsod ena sama zmeda, če bi bilo po njegovem, bi vse postavil pred zid, in bo bolje, če greva po daljši poti. V resnici je malodane obkrožil Pariz in me naposled pustil pred vrati s številko 7 na neki samotni ulici.

Na tem naslovu ni bilo nobenega doktorja Wagnerja. Je bila številka sedemnajst? Ali pa sedemindvajset? Pogledal sem na dvoje ali troje vrat, potem pa sem se zbral. Tudi če bi našel prava vrata, ne bi mogel doktorja Wagnerja ob taki uri vreči iz postelje, da bi mu povedal svojo zgodbo. Tu sem se znašel iz istih razlogov, zaradi katerih sem blodil od Porte St-Martin do Place des Vosges. Bežal sem. In zdaj sem bežal z mesta, kamor sem zbežal, ko sem bežal iz Konservatorija. Nisem potreboval psihoanalitika, temveč prisilni jopič. Ali pa spalno terapijo. Ali pa Lio. Da bi mi vzela glavo v naročje, me močno stisnila med prsi in pazduho in mi pomirljivo šepetala.

Sem iskal doktorja Wagnerja ali avenijo Elisée Reclus? Kajti zdaj sem se spomnil, da sem to ime že videl, ko sem prebiral razna dela za Načrt. Tako se je imenoval nekdo iz devetnajstega stoletja, ki je napisal, ne spomnim se več katero knjigo o Zemlji, podzemlju, o vulkanih, nekdo pač, ki je z izgovorom, da se ukvarja z akademskim zemljepisom, vtikal nos v mundus subterraneus. Eden izmed Njih. Bežal sem pred Njimi in vendar so bili nenehno okrog mene. Ped za pedjo so v nekaj stoletjih zasedli ves Pariz. In ves preostali svet.

Moral bi se vrniti v hotel. Bom našel drug taksi? Bil sem bržkone v nekem odročnem predmestju. Krenil sem v smer, iz katere je prihajala močnejša in prosojnejša svetloba in se je videlo odprto nebo. Sena?

Ko pa sem prišel na vogal, sem ga zagledal.

Na svoji levi. Moral bi vedeti, da bo tam, nekje blizu v zasedi, saj imajo imena ulic v tem mestu nedvoumno sporočilo; nenehno te opozarjajo; toliko slabše zame, da nisem bil pozoren na to.

Bil je tam, nečist kovinski pajek, simbol, instrument njihove moči. Moral bi zbežati, toda nekaj me je vleklo k tej mreži, ogledoval sem si jo od spodaj navzgor in narobe, saj je s svojega mesta nisem mogel zaobjeti z enim samim pogledom; bil sem tako rekoč znotraj nje, razsekali so me njeni tisočeri robovi, z vseh strani so padale name železne rešetke; če bi se samo malce premaknila, bi me zmečkala z eno od svojih Meccano šap.

La Tour. Eifflov stolp. Bil sem na edini točki v mestu, s katere se ga ne vidi od daleč, od strani, kako se prijazno kaže nad oceanom streh, lahkoten kot na kakšnem Dufyjevem platnu. Bil je nad mano, spuščal se je nadme. Lahko sem slutil njegovo konico, toda stopil sem najprej okrog, nato pa v notranjost podnožja, ozkega med eno nogo in drugo, in razločil njegove goleni, trebuh, osramje, lahko sem slutil vrtoglavo črevesje, povezano z njegovim vratom politehnične žirafe. Ves preluknjan je imel to moč, da je zatemnil svetlobo okrog sebe, in če sem se premikal, sem ujel različne poglede, različne duplinaste oboke, ki so kadrirali zumiranja v mrak.

Zdaj je na njegovi desni, še vedno nizko na obzorju proti severovzhodu, vzhajal mesečev krajec. Včasih ga je stolp uokvirjal, kakor da bi bil optična prevara, fluorescenca enega od njegovih poševnih zaslonov, toda samo da bi se premaknil, bi zasloni spremenili svoj format, meseca ne bi bilo več, zapletel bi se v kovinska rebra, žival bi ga zmlela, prebavila, ga poslala v drugo dimenzijo.

Tesseract. Štiridimenzionalna kocka. Skozi neko arkado sem zdaj videl premikajočo se luč, pravzaprav dve, rdečo in belo, ki sta utripali; zagotovo je bilo letalo, ki je iskalo Roissy ali pa Orly. Že naslednji trenutek – sem se premaknil jaz, letalo ali stolp? – sta luči izginili za neko rebrovje; čakal sem, da bi se pojavili v naslednjem kadru, vendar se nista. Stolp je imel sto oken, vseh premičnih, in vsako je gledalo v drug segment prostora-časa. Njegova rebra niso zarisovala evklidskih krivulj, trgala so tkanje kozmosa, prevračala katastrofe, listala po straneh vzporednih svetov.

Kdo je že rekel, da je bila ta fiala Notre Dame de la Brocante namenjena »suspendre Paris au plafond de l’univers«? Prav nasprotno: namenjena je bila obešenju vesolja nanjo – in seveda: mar ni Ersatz za Nihalo?

Kako so ga imenovali? Samotna svečka, votli obelisk, zmagoslavje železnih niti, apoteoza baterijske svetilke, zračni oltar malikovalskega kulta, čebela v središču vetrovnice, žaloben kot kakšna razvalina, grdi kolos barve noči, popačeni simbol nepotrebne moči, absurdno čudo, brezpomenska piramida, kitara, črnilnik, teleskop, dolgovezen kot govor kakšnega ministra, starodavni bog in zver modernosti … Vse to je bil in še kaj drugega, in če bi imel šesti čut vladarjev sveta, bi lahko zdaj, ko sem bil ujet v njegov sveženj glasilk, prevlečenih z zakovičenimi polipi, slišal stolp hripavo in šepetaje mrmrati glasbo sfer, saj je v tistem trenutku vsrkaval valove iz središča votle Zemlje in jih oddajal vsem menhirjem na svetu. Korenika zakovičenih zglobov, vratna artroza, proteza neke proteze. Kakšna groza: če bi me hoteli z mesta, kjer sem stal, zdrobiti v breznu, bi me morali vreči proti vrhu stolpa. Zagotovo sem prihajal s potovanja skozi središče Zemlje; imel sem antigravitacijsko vrtoglavico antipodov.

Ne, nismo sanjarili; stolp se mi je zdel preteč dokaz Načrta, toda kmalu bo spoznal, da sem vohun, sovražnik, zrnce peska v kolesju, katerega podoba in motor je bil, in neopazno bo razširil romb tiste svoje svinčene čipke in me pogoltnil, izginil bom v eni od gub njegove ničnosti, prežarčen Drugam.

Če bi postal še malo dlje pod njegovo luknjičavostjo, bi se njegovi veliki kremplji zaprli, ukrivili bi se kakor čekani, me vsrkali in potem bi žival spet zavzela svoj potuhnjeni položaj zločinskega in pogubnega šilčka za svinčnike.

Spet letalo: to ni prihajalo od nikoder, ustvaril ga je on med dvema od svojih vretenc obranega mastodonta. Pogledal sem navzgor, nikjer ni bilo videti konca, tako kot ga ni bilo pri Načrtu, za katerega je bil porojen. Če bi lahko ostal, ne da bi me požrl, bi sledil njegovim premikom, njegovemu počasnemu kroženju, njegovemu neskončno majhnemu razstavljanju in sestavljanju v hladni brisi tokov; nemara vladarji sveta vedo, kako si ga razložiti kot geomantični vzorec; iz njegovih nezaznavnih spreminjanj bi razbrali odločilna znamenja, neizpovedljive ukaze. Stolp se je vrtel nad mojo glavo, izvijač skrivnega pola. Ali pa tudi ne: bil je negiben kot namagnetena os in vrtel nebesni svod. Vrtoglavica je bila enaka.

Kako dobro se zna stolp braniti, sem pomislil, od daleč te prisrčno vabi, če pa se mu približaš, če skušaš prodreti v njegovo skrivnost, te ubije, zaledeni ti kratko malo kri z brezumnim strahom, iz katerega je narejen. Zdaj vem, da je Belbo mrtev in da je Načrt resničen, ker je resničen stolp. Če mi ne bo uspelo zbežati, zbežati še enkrat, ne bom mogel tega nikomur povedati. Moram sprožiti preplah.

Hrup. Stop, vračamo se v stvarnost. Drveč taksi. Z enim skokom sem se iztrgal iz magičnega kroga, na široko sem mahal z rokami in skoraj bi me povozil taksist, saj je zavrl šele v zadnjem trenutku, kakor da se ni nameraval ustaviti – med vožnjo mi je povedal, da stolp tudi njemu nažene strah v kosti, kadar se pelje ponoči pod njim, zato pospeši. »Zakaj?« sem ga vprašal.

»Parce que … parce que ça fait peur, c’est tout.«

Kmalu sem bil v svojem hotelu. Moral sem dolgo zvoniti, da sem prebudil dremotnega receptorja. Dopovedoval sem si: zdaj moraš spati. Vse drugo bo jutri. Vzel sem nekaj tablet, dovolj, da bi se lahko zastrupil. Potem se ne spomnim ničesar več.

117

Norost neznansko velik šotor ima,

vanj ljudi sprejema z vsega sveta,

še zlasti tiste z obilico zlata.

(Sebastian Brant, Das Narrenschiff, 46)

Zbudil sem se ob dveh popoldne ves zmeden in katatoničen. Vsega sem se jasno spominjal, toda nisem bil prepričan, ali je bilo vse resnično. Najprej sem hotel steči v pritličje po časopis, nato pa sem pomislil, da novice še ne bi bilo v jutranjih časopisih, tudi če bi četa spahijev vdrla v Konservatorij takoj za dogodkom.

Poleg tega se je Pariz v tistih dneh spopadal z drugimi težavami. Kakor hitro sem prišel dol na kavo, mi je to povedal tudi receptor. Mesto je vrelo, veliko postaj podzemne železnice je bilo zaprtih, ponekod je policija razganjala demonstrante; študentov je bilo preveč in šli so predaleč.

V telefonskem imeniku sem našel številko doktorja Wagnerja. Poklical sem ga, toda v nedeljo ga kajpak ni bilo v ordinaciji. Vsekakor sem moral iti v Konservatorij in vse preveriti. Zapomnil sem si, da je odprt tudi ob nedeljah popoldne.

V latinski četrti je bilo nemirno. Mimo so hodile skupine, ki so glasno kričale in mahale z zastavami. Na Ile de la Cité sem videl policijsko zaporo. V daljavi so se slišali streli. Tako je moralo biti oseminšestdesetega. V višini Sainte Chapelle je bilo vzburkano, zaznal sem vonj solzivca. Ne vem, ali so naskok, ki sem ga slišal, izvedli študentje ali flics: vsi okrog mene so bežali, nekaj se nas je zateklo za železno ograjo za kordonom policije, medtem ko je na cesti zavladala zmešnjava. Kakšna sramota: zdaj že z ostarelimi buržuji čakam, da se bo revolucija polegla.

Nato pa sem našel prosto pot na stranskih ulicah okrog stare četrti Les Halles in prišel na Rue St-Martin. Konservatorij je bil odprt s svojim belim dvoriščem in kovinsko ploščico na pročelju: »Conservatoire des arts et métiers je bil ustanovljen z odlokom Konventa 19. vendémiaira, leta III … v predhodnem prioratu Saint-Martin-des-Champs, ustanovljenem v enajstem stoletju.« Vse je bilo kot ponavadi, z majhno nedeljsko gručo ljudi, ki se ni menila za študentsko rajanje.

Vstopil sem – v nedeljo zastonj – in vse je bilo tako kot prejšnje popoldne ob petih. Čuvarji, obiskovalci, Nihalo na svojem običajnem mestu … Iskal sem sledove tistega, kar se je zgodilo, toda nekdo – če se je to v resnici zgodilo – je skrbno vse počistil. Če se je zgodilo.

Ne spominjam se, kako sem preživel ostanek popoldneva. Ne spomnim se niti, kaj sem videl, ko sem postopal po ulicah, prisiljen kdaj pa kdaj zaviti v ozke uličice, da bi se izognil zmešnjavi. Klical sem v Milano, kar tako, za vsak primer. Vraževerno sem zavrtel Belbovo številko, nato Lorenzino, nato pa tisto založbe Garamond, ki seveda ni mogla biti drugega kot zaprta. Pa vendar, če je ta noč še danes, potem se je vse zgodilo včeraj. Od prejšnjega večera do te noči pa je minila cela večnost.

Zvečer sem se spomnil, da nisem še ničesar pojedel. Želel sem si miru in nekaj udobja. Blizu Foruma des Halles sem vstopil v restavracijo z ribami. Celo s preveč ribami. Moja miza je bila ravno nasproti akvarija. Vesolja, ki je bilo dovolj neresnično, da me je spet zajela preganjavica. Nič ni naključnega. Ena riba je bila podobna astmatičnemu hesihastu, ki izgublja vero in obtožuje Boga, da je zmanjšal pomen vesolju. Sabaot, Sabaot, kako si lahko tako krut in me prepričuješ, da te ni? Poltenost se kot gangrena širi po svetu … Druga je podobna Mini; mežika z dolgimi trepalnicami in ima srčasta usteca. Mini je zaročenka Mikija Miške. Jem salade folle z vahnjo, ki je tako mehka kot otroško meso. Z medom in s poprom. Pavlikijanci so tukaj. Ena drsi med koralami kot Breguetovo letalo – dolgi zamahi kril metulja, stavim sto proti ena, da je videla svoj zametek homunkula, zapuščenega na dnu nekega že preluknjanega atanòrja, odvrženega v smeti pred Flamelovo hišo. Pa templjarska riba v črnem oklepu, ki išče Noffa Deija. Oplazi astmatičnega hesihasta, ki plava zatopljen in namrščen proti neizrekljivemu. Pogledam drugam. Na drugi strani ulice zagledam izvesek še ene restavracije, CHEZ R… Rožnem križu? Reuchlinu? Rosispergiusu? Račkovskiragotzitzarogiju? Znamenja, znamenja …

Pa poglejmo: hudiča spraviš v zadrego le tako, da ga prepričaš, da ne verjameš vanj. Ni vredno izgubljati besed o nočnem beganju po Parizu in o viziji stolpa. Iti iz Konservatorija, potem ko si videl ali verjel, da si nekaj videl, in doživeti mesto kot nočno moro, je nekaj naravnega. Toda kaj sem videl v Konservatoriju?

Nujno sem moral govoriti z doktorjem Wagnerjem. Ne vem, zakaj sem si vtepel v glavo, da bi mi to pomagalo, a tako je pač bilo. Terapija besede.

Kako sem preživel čas do tega jutra? Šel sem v kino, v katerem so predvajali Damo iz Šanghaja Orsona Wellsa. Ob prizoru z ogledali nisem več zdržal in sem šel ven. Nemara pa le ni res in sem si vse skupaj zgolj domišljal.

Danes zjutraj sem ob devetih poklical doktorja Wagnerja. Ime Garamond mi je omogočilo, da sem se prebil mimo tajnice; doktor se me je spomnil, in ko je sprevidel nujnost primera, mi je rekel, naj pridem takoj, že ob pol desetih, preden bodo prišli drugi pacienti. Zdel se mi je prijazen in razumevajoč.

Morda sem sanjal tudi o obisku pri doktorju Wagnerju. Tajnica me je vprašala po mojih osebnih podatkih, pripravila karton in mi zaračunala terapijo vnaprej. Na srečo sem že imel povratno vozovnico.

Skromna ordinacija, brez kavča. Okna s pogledom na Seno, na levi senca stolpa. Doktor me je sprejel s poklicno vljudnostjo – ne nazadnje je tako tudi prav, saj nisem bil več eden njegovih založnikov, temveč njegov pacient. S široko in umirjeno kretnjo roke me je povabil, naj se usedem nasproti njega, na drugo stran pisalne mize, kot kak uslužbenec z ministrstva. »Et alors?« Tako je rekel in z nogo zavrtel svoj vrtljivi naslanjač, da mi je pokazal hrbet. Imel je sklonjeno glavo in zdelo se mi je, da ima sklenjene roke. Ni mi preostalo drugega, kot da spregovorim.

Pa sem spregovoril, in to tako, da se je iz mene kar vsul plaz besed, na dan sem spravil vse, o čemer sem razmišljal pred dvema letoma, o čemer sem razmišljal pred letom dni, o čemer sem menil, da sta razmišljala Belbo in Diotallevi. Še predvsem pa o vsem, kar se je zgodilo v noči svetega Janeza.

Wagner me vmes ni prekinjal, nikoli ni prikimal ali pokazal neodobravanja. Glede na to, kako je obsedel, bi se lahko tudi pogreznil v sen. Toda to je bila nemara njegova tehnika. Jaz pa sem govoril. Terapija besede.

Potem sem čakal na besedo, njegovo besedo, ki bi me rešila.

Wagner je počasi, zelo počasi vstal. Ne da bi me pogledal, je šel okrog pisalne mize in stopil k oknu. Zdaj je gledal ven, s prekrižanimi rokami za hrbtom, zatopljen v misli.

V popolni tišini, kakšnih deset ali petnajst minut.

Nato pa, še zmeraj obrnjen stran od mene, z brezbarvnim, mirnim in pomirjujočim glasom: »Monsieur, vous êtes fou.«

Bil je negiben, tako kot sem bil tudi jaz. Po nadaljnjih petih minutah sem dojel, da ne bo ničesar dodal. Konec seanse.

Odšel sem, ne da bi se poslovil. Tajnica mi je namenila širok nasmeh in znova sem se znašel na aveniji Elisée Reclus.

Ura je bila enajst. Pobral sem svoje stvari iz hotela in pohitel na letališče ter se pri tem zanašal na srečo. Tam sem moral čakati še dve uri, medtem pa sem poklical v Milano založbo Garamond na njen račun, ker sem bil že brez denarja. Odgovorila je Gudrun, bila je bolj iz sebe kot ponavadi, moral sem ji trikrat zakričati, naj reče sì, oui, yes, da torej sprejema poziv.

Jokala je: Diotallevi je umrl v soboto opolnoči.

»In nobenega, prav nobenega od njegovih prijateljev ni bilo danes dopoldne na njegovem pogrebu, kakšna sramota! Bilo ni niti gospoda Garamonda, ki je menda na potovanju v tujini. Tam smo bili le jaz, Grazia, Luciano in neki gospod v črnem, z brado, nakodranimi zaliski in velikim klobukom, videti je bil kot pogrebnik. Sam bog ve, od kod se je vzel. Toda kje ste bili vi, Casaubon? In kje je bil Belbo? Kaj se dogaja?«

Nekaj sem zamrmral v pojasnilo in odložil slušalko. Klicali so moj let in vkrcal sem se na letalo.

9

JESOD

118

Družbena teorija zarote … je posledica slabitve odnosa z Bogom in posledičnega vprašanja: »Kdo je na njegovem mestu?«

(Karl Popper, Conjectures and Refutations,

Routledge, London, 1969, iv, str. 123)

Potovanje mi je godilo. Nisem zapustil samo Pariza, temveč tudi podzemlje, pravzaprav površino Zemlje, njeno skorjo. Nebo in gore, še vedno bele od snega. Samota na deset tisoč metrih višine in tisti občutek zanosa, ki ga zmeraj občutiš med letom, povišanje tlaka, prehod skozi rahlo turbulenco. Pomislil sem, da se šele tam zgoraj vračam z nogami na trdna tla. Odločil sem se, da bom prišel do sklepov. Najprej tako, da sem si jih po točkah zapisal v beležnico, nato pa tako, da sem zaprl oči in se prepustil razmišljanju.

Še zlasti sem si predočil vsa nesporna dejstva.

Nobenega dvoma ni, da je Diotallevi mrtev. To mi je povedala Gudrun. Gudrun nikoli ni bila del naše zgodbe – ne bi je niti razumela –, zato je edina govorila resnico. Res je tudi, da Garamonda ni bilo v Milanu. Seveda je bil lahko kjerkoli, toda da ga zdaj ni tam in da ga ni bilo prejšnje dni, dopušča domnevo, da je bil v Parizu, kjer sem ga tudi videl.

Enako tudi Belba ni tam.

Pa si zdaj zamislimo, da se je tisto, kar sem videl v soboto zvečer v Konservatoriju, v resnici zgodilo. Morda se ni tako, kot sem videl jaz, omamljen od glasbe in kadil, toda nekaj se je. To je podobno zgodbi z Amparo. Ko se je vrnila domov, ni bila čisto prepričana, da jo je obsedla Pomba Gira, vedela pa je, da je bila na tendi de umbanda in je imela občutek, da jo je – ali pa je dajala videz, kot da jo je – obsedla.

Ne nazadnje je tisto, kar mi je povedala Lia v gorah, resnično; njena razlaga je bila prepričljiva; sporočilo iz Provinsa je bil trgovčev seznam dostave. Nikoli ni bilo templjarskih srečanj v Grangeu-aux-Dîmes. Ni bilo Načrta in ni bilo sporočila.

Seznam dostave je bil za nas križanka s še praznimi polji, toda brez pojasnil. Zato je treba vpisati črke v polja tako, da se bo vse lepo ujemalo. Mogoče pa ta primerjava ni najboljša. V križanki se križajo besede na mestu skupne črke, v naši igri pa nismo sestavljali besed, temveč koncepte in dejstva, zato so bila pravila drugačna in bila so tri.

Prvo pravilo: koncepti se medsebojno povezujejo po analogiji. Na začetku ni pravil o tem, ali je neka analogija dobra ali slaba, saj si je v danih okoliščinah vse podobno. Primer. Krompir se križa z jabolkom, ker sta oba rastlinskega izvora in okrogla. Od jabolka do kače zaradi biblične povezave. Od kače do preste zaradi podobne oblike, od preste do rešilnega pasu in od tam do kopalk, od kopanja do pomorskega zemljevida, od pomorskega zemljevida do toaletnega papirja, od higiene do alkohola, od alkohola do mamil, od mamil do injekcijske brizgalke, od injekcijske brizgalke do luknje, od luknje do zemlje, od zemlje do krompirja.

Popolno.

Drugo pravilo: igra je pravilna, če na koncu tout se tient. Od krompirja do krompirja, tout se tient. Torej je pravilno.

Tretje pravilo: povezave ne smejo biti neznane, torej mora priti do njih že najmanj enkrat, bolje pa, če večkrat in da so jim botrovali drugi. Le tako so križanja videti resnična, ker so nedvomna.

To je bila ne nazadnje zamisel gospoda Garamonda: knjige diabolikov ne smejo prinašati ničesar novega; ponavljati morajo že povedano, saj kaj bi se drugače zgodilo z avtoriteto izročila?

Tako smo storili tudi mi. Ničesar si nismo izmislili, samó razpored delčkov sestavljanke. Tako je storil Ardenti, ničesar si ni izmislil, vendar je okorno razporedil delčke, vrhu tega pa je bil manj izobražen od nas in ni imel vseh delčkov.

Oni pa so imeli vse delčke, vendar niso poznali vzorca križanke. In mi smo – še enkrat – bili najpametnejši.

Spomnil sem se nečesa, kar mi je povedala Lia v gorah, ko me je oštevala, ker sem se spustil v umazano igro z imenom Načrt: »Ljudje so lačni načrtov; če jim kakšnega ponudiš, se vržejo nanj kot krdelo volkov. Ti si izmisliš in oni verjamejo. Ni treba buriti več domišlje, kot je je že.«

Pravzaprav se to zmeraj zgodi. Nekega mladega Herostrata grize, ker ne ve, kako bi postal slaven. Nato pa si ogleda film, v katerem slabotni mladenič strelja na zvezdo country glasbe, in to postane novica dneva. Herostrat najde formulo: gre in ustreli Johna Lennona.

Enako je s SZP-jevci. Kako lahko postanem objavljen pesnik, ki pride v enciklopedije? In Garamond ti pojasni: čisto preprosto, plačaj. SZP-jevec ni na to nikoli prej pomislil, ker pa obstaja Manuzijev načrt, se z njim poistoveti. SZP-jevec je prepričan, da čaka na Manuzia že vse od otroštva, le da prej ni vedel, da obstaja.

In kakšna je posledica? Izmislili smo si neobstoječ Načrt in Oni niso zgolj verjeli, da je resničen, temveč so bili prepričani, da so v njem že dolgo. Odlomke svojih neurejenih in zmedenih osnutkov so namreč prepoznali za delčke našega Načrta, sestavljenega po neovrgljivi logiki analogije, podobnosti, slutnje.

Toda če si izmisliš načrt, drugi pa ga uresničijo, je to tako, kakor da bi Načrt že obstajal.

Od tega trenutka dalje bodo trume diabolikov tavale po svetu v iskanju zemljevida.

Mi smo ponudili zemljevid ljudem, ki so skušali preseči globoko frustracijo. Katero? To sem izvedel iz zadnje Belbove datoteke: poloma ne bi bilo, če bi Načrt v resnici obstajal. Lahko doživiš poraz, vendar ne po svoji krivdi. Da podležeš pri spoprijemu z vesoljno zaroto, ni sramotno. V tem primeru nisi strahopetec, temveč mučenec.

Ne pritožuješ se, ker si smrten, žrtev tisočih mikroorganizmov, ki jih ne moreš nadzirati; nisi odgovoren za svoje noge, s katerimi se stežka oprijemaš vej, za izginuli rep, za lase in zobe, ki ne zrastejo znova, za nevrone, ki jih med hojo seješ po cesti, za žile, ki sčasoma otrdijo. Odgovorni so zavistni angeli.

To velja tudi za vsakdanje življenje. Na primer borzni zlomi. Do njih pride, ker vsakdo povleče kakšno napačno potezo, vse napačne poteze skupaj pa povzročijo paniko. Nato se vsakdo s slabimi živci vpraša: Kdo je skoval to zaroto, kdo je na dobičku? In gorje, če ne najdeš sovražnika, ki se je zarotil, saj se lahko počutiš krivega. Oziroma: ker se počutiš krivega, si izmisliš spletko, pravzaprav več spletk, in če jih hočeš premagati, moraš skovati svojo spletko.

Bolj ko si izmišljaš spletke drugih, da bi upravičil svoje nerazumevanje, bolj so ti všeč in snuješ svojo po njihovi meri. Prav to se je zgodilo, ko so jezuiti in baconisti, pavlikijanci in novotempljarji začeli obsojati načrte drug drugega. Ob tem je Diotallevi pripomnil: »Kajpak: pripiši drugim to, kar počneš ti sam, in ker počneš nekaj osovraženega, drugi postanejo osovraženi. Ker pa bi drugi ponavadi radi počeli prav tisto osovraženo stvar, ki jo počneš ti, začnejo sodelovati s tabo in te pustijo v prepričanju, da je – kajpak – tisto, kar jim pripisuješ, v resnici tisto, kar so si oni sami zmeraj želeli. Bog zaslepi tiste, ki jih hoče pogubiti, in pri tem mu moraš biti zgolj v pomoč.«

Zarota, če naj bo zarota, mora biti skrivna. Mora biti skrivnost, ki bi nas odrešila frustracije, če bi jo poznali, saj bi bila skrivnost, ki bi nas vodila k odrešitvi, ali pa bi bilo že samo poznavanje skrivnosti odrešitev. Ali obstaja tako veličastna skrivnost?

Seveda, pri pogoju, da se je nikoli ne izve. Razodeta bi nas le razočarala. Ali mi ni Agliè govoril o hrepenenju po skrivnosti, ki je pretresala obdobje Antoninijev? In vendar je nekdo malo pred tem prišel in se razglasil za sina Boga, božjega Sina, ki postane meso in odreši grehe sveta. Je to manjvredna skrivnost? Obljubljal je odrešitev vsem. Treba je zgolj ljubiti svojega bližnjega. Je bila to ničvredna skrivnost? In pustil v volilo, da lahko kdorkoli, ki izgovori prave besede v pravem trenutku, spremeni kos kruha in pol kozarca vina v meso in kri božjega Sina in se z njim nahrani. Je bil ta misterij za odmet? In napeljal je cerkvene očete k domnevi, potem pa k razglasitvi, da je Bog eden in troedini in da Sveti Duh izhaja iz Očeta in iz Sina, in ne Sin iz Očeta in iz Svetega Duha. Je bila to zgolj nekakšna preprosta formula za hilike? In vendar tile, ki so imeli odrešitev že na dosegu roke – naredi sam odrešitev –, niso storili ničesar. Je to vse razodetje? Kako banalno: spet so s svojimi liburnami vsi histerični križarili po Sredozemlju in iskali kakšno drugo izgubljeno vedenje, ki so mu bile dogme za trideset novcev zgolj vrhnja koprena, parabola za uboge na duhu, namigujoči hieroglif, pomežik pnevmatikom. Skrivnost Trojice? Preveč preprosto, za tem mora biti še kaj drugega.

Nekdo, nemara Rubinstein, je na vprašanje, ali verjame v Boga, odgovoril: »Ah, ne, jaz verjamem … v nekaj veliko večjega …« Nekdo drug (morda Chesterton?) pa je dejal: »Odkar ljudje ne verjamejo več v Boga, ne da ne verjamejo več v nič, temveč verjamejo v vse.«

Toda vse ni največja skrivnost. Ni največjih skrivnosti, saj se zazdijo majhne, kakor hitro so razodete. Je zgolj ena sama votla skrivnost. Skrivnost, ki nenehno uhaja iz rok. Skrivnost orhideje je v tem, da orhis pomeni testisi in vpliva nanje, testisi pa označujejo znak zodiaka, ta angelsko hierarhijo, ta glasbeno lestvico, lestvica pa pomeni odnos med razpoloženji in tako dalje; posvetitev pomeni naučiti se nikoli ustaviti; vesolje lupimo kot čebulo, čebule pa je en sam olupek. Zamislimo si neskončno veliko čebulo, ki ima svoje središče povsod, obséga pa nikjer ali pa narejenega v obliki Moebiusovega traku.

Pravi posvečenec ve, da je najmočnejša skrivnost brez vsebine, saj ga noben sovražnik ne bo mogel pripraviti do tega, da bi jo razkril, in noben vernik mu je ne bo mogel vzeti.

Zdaj se mi je zdela dinamika obreda pred Nihalom bolj logična, bolj dosledna. Belbo je trdil, da ve za neko skrivnost, zato je dobil moč nad Njimi. Najprej so pomislili na to – in to celo pri tako preudarnem človeku, kakršen je bil Agliè, ki je pri priči udaril po tamtamu, da bi priklical vse druge –, da bi mu jo izmamili. Kolikor bolj se jim je Belbo upiral, toliko bolj so Oni menili, da mora biti skrivnost velika, in kolikor bolj je prisegal, da ne ve zanjo, toliko bolj so bili prepričani o nasprotnem, saj bi jo razkril, če bi bila lažna.

Cela stoletja je bilo iskanje te resnice cement, ki jih je kljub izobčenjem, državljanskim vojnam in coups de main povezoval. Zdaj so jo imeli na dosegu roke. Toda polotili sta se jih dve bojazni: da bi jih skrivnost razočarala in da s tem, ko bi postala znana vsem, ne bi bilo nobene skrivnosti več. To bi bil njihov konec.

V tistem trenutku je Agliè zaslutil, da bi vsi izvedeli zanjo, če bi Belbo spregovoril, in on, Agliè, bi izgubil svojo nedoločljivo avro, ki mu je dajala karizmo in moč. Če bi Belbo zaupal skrivnost le njemu, bi bil lahko še naprej Saint-Germain, nesmrtni – odlog njegove smrti se je ujemal z odlogom razkritja skrivnosti. Prepričeval je Belba, naj mu jo pove na uho, ker pa mu to ni uspelo, ga je izzval z napovedjo njegove vdaje, še bolj pa s hlinjenjem lastne lahkovernosti. O, stari grof ga je zelo dobro poznal, vedel je, da znajo ljudje iz Piemonta s trmo in posmehom premagati celo strah. Zato je prisilil Belba, da odločno povzdigne glas in reče dokončni ne.

Drugi so ga iz iste bojazni raje ubili. S tem so izgubili zemljevid – in si pridobili cela stoletja za njegovo iskanje –, toda ohranili so svežino svojega ostarelega, onemoglega in slinastega hrepenenja.

Spomnil sem se zgodbe, ki mi jo je povedala Amparo. Še preden je prišla v Italijo, je bila nekaj mesecev v New Yorku. Tam je živela v četrti, v kateri bi v najboljšem primeru lahko snemali televizijske nadaljevanke o policijskem oddelku za umore. Ponavadi se je sama vračala domov ob dveh ponoči. Ko sem jo vprašal, ali se ni bala spolnih iztirjencev, mi je razložila svojo metodo. Kakor hitro se ji je kakšen približal in jo hotel ustrahovati, ga je prijela pod roko in mu rekla: »Potem pa pojdiva v posteljo.« In on je ves zmeden zbežal.

Če si spolni iztirjenec, potem spolnosti nočeš, hočeš vznemirjenje, ko si jo nasilno vzameš, hočeš žrtvino upiranje in obup. Če ti spolnost prinesejo na pladnju in ti rečejo hic Rhodus, hic salta, je popolnoma naravno, da boš zbežal, saj kakšen iztirjenec bi pa drugače bil?

Mi pa smo jih dražili s skrivnostjo, ki bolj votla že ne bi mogla biti, saj ne le, da je sploh nismo poznali, temveč smo tudi vedeli, da je lažna.

Letalo je letelo prek Mont Blanca in vsi potniki so planili na eno stran, da ne bi bili prikrajšani za pogled na tisto topo oteklino, ki je zrasla zaradi distonije podzemnih tokov. Pomislil sem, da morda tokovi ne obstajajo – če je resnično to, o čemer sem razmišljal –, tako kot ni obstajalo sporočilo iz Provinsa, toda zgodba o dešifriranju Načrta, kot smo jo mi obnovili, ni bila drugo kot svetovna zgodovina.

S spomini sem se vrnil k zadnji Belbovi datoteki. Toda če je obstoj tako prazen in krhek, da ga vzdržuje zgolj slepilo tistih, ki iščejo njegovo skrivnost, tedaj – tako je rekla Amparo tistega večera na tendi po svojem porazu – zares ni odrešenja; vsi smo sužnji, dajte nam gospodarja, to si zaslužimo …

Ne, to ne more biti res. Ne more biti res, ker me je Lia naučila, da je nekaj več, in za to imam dokaz: ime mu je Giulio in v tem trenutku se igra v kakšni dolini ter vleče kozo za rep. Ne more biti res, ker je Belbo dvakrat rekel ne.

Prvi ne je rekel Abulafiju in vsakomur, ki bi hotel prodreti v skrivnost. »Ali imaš geslo?« se je glasilo vprašanje. In odgovor, ključ do znanja, je bil »Ne«. Res je namreč, da ne samo, da ni magične besede, temveč da je sploh ne poznamo. Kdor to prizna, se lahko marsičesa nauči, ali pa vsaj tistega, česar sem se jaz.

Drugič je rekel ne v soboto zvečer, ko je zavrnil ponujeno rešitev. Lahko bi si izmislil katerikoli zemljevid, navedel enega tistih, ki sem mu jih pokazal, saj to krdelo norcev z narobe obešenim Nihalom tako ali tako nikoli ne bi določilo umbilicusa mundi, pa tudi če bi ga, bi porabili še nekaj desetletij, preden bi dojeli, da ni pravi. Toda ne, ni se hotel ukloniti, raje si je izbral smrt.

Saj ne, da se ni hotel ukloniti pred željo po moči, ni se hotel ukloniti pred nesmislom. Nekako je namreč vedel, da ne glede na krhkost obstoja in ne glede na naše nenehno in neučinkovito izpraševanje sveta obstaja nekaj, kar ima večji pomen od vsega drugega.

Le kaj je Belba, nemara šele v zadnjem trenutku, prešinilo, da je sklenil, da v nasprotju s svojo zadnjo, obupano datoteko ne bo izročil svoje usode v roke nekomu, ki mu je ponujal nekakšen Načrt? Kaj je naposled dojel, da se je sklenil igrati s svojim življenjem, kakor da bi vse, kar je moral vedeti, izvedel že zdavnaj, ne da bi se tega vse dotlej zavedal, in kakor da bi bilo v primerjavi s to edino, resnično, absolutno resnico vse, kar se je dogajalo v Konservatoriju, neskončno bedasto – in bi bilo neumno v tistem trenutku še trmasto vztrajati pri življenju?

Nekaj mi je manjkalo, člen v verigi. Zdelo se mi je, da poznam že vsa Belbova dejanja od njegovega rojstva do smrti, razen enega.

Ko sem ob prihodu iskal potni list, sem v žepu našel ključ od hiše. Prejšnji četrtek sem ga vzel skupaj s tistim Belbovega stanovanja. Spomnil sem se dneva, ko nam je Belbo pokazal staro omaro in rekel, da je v njej njegova opera omnia oziroma njegova juvenilia. Nemara je napisal nekaj, česar ni v Abulafiju, in je to skrito tu v ***.

Ničesar razumnega ni bilo v tej moji domnevi. Dober razlog – sem pomislil –, da jo imam lahko za resnično. Za zdaj.

Šel sem po avto in se pripeljal sem.

Nisem videl stare sorodnice Canepovih ali skrbnice, karkoli je že bila, ki smo jo takrat srečali. Mogoče je medtem umrla tudi ona. Tu ni nikogar. Sprehodil sem se skozi več sob, v njih je vel duh po vlagi in sem celo pomislil, da bi si pripravil grejačo v eni od spalnic, vendar ni smiselno segrevati posteljo junija, saj huškne v sobo topel večerni zrak, kakor hitro odpreš okna.

Takoj po sončnem zahodu ni bilo meseca na nebu. Tako kakor v Parizu v soboto zvečer. Vzšel je veliko pozneje, vidim ga le delček, ki se – manjši kot v Parizu – šele zdaj kaže na nebu, ko se počasi dviguje iznad najbolj nizkih hribov v usedu med Briccom in še enim rumenkastim, nemara že pokošenim holmom.

Sem sem prišel približno ob šestih zvečer, bilo je še svetlo. S sabo nisem imel nič hrane, nato pa sem med postopanjem po hiši vstopil v kuhinjo in tam našel salamo, ki je visela na nekem tramu. Večerjal sem salamo in pil vodo iz pipe, približno ob desetih. Zdaj sem žejen, v delovno sobo strica Carla sem si prinesel veliko karafo vode, ki jo hlastno popijem vsakih deset minut, nato grem v pritličje, jo znova napolnim in se vrnem. Zdajle je ura verjetno tri zjutraj. Toda ker je luč ugasnjena, s težavo vidim na zapestno uro. Gledam skozi okno in premišljujem. Kot da bi bile na obronkih hribov kresnice, zvezdni utrinki: so pa luči redkih avtomobilov, ki se peljejo mimo, se spuščajo v dolino ali vzpenjajo proti vasem na vrhu hribov. Ko je bil Belbo še otrok, takega razgleda še ni bilo. Ni bilo avtomobilov, ni bilo teh cest, ponoči je bila policijska ura.

Omaro z juveniliami sem odprl, takoj ko sem prišel. Predali, polni listov papirja, od osnovnošolskih nalog v mapah do map s pesmimi in prozo iz pubertete. Vsi so v mladih letih pisali pesmi, pozneje pa so jih dobri pesniki uničili, slabi pa objavili. Belbo, ki je bil preveč raztresen, da bi jih komu pokazal, in prešibek, da bi jih uničil, jih je raje spravil v omaro strica Carla.

Bral sem več ur. In dolge ure, vse do tega trenutka, sem premišljeval o zadnjem besedilu, ki sem ga našel, ko sem že skoraj obupal.

Ne vem, kdaj ga je Belbo napisal. Na zajetnem šopu listov papirja se v razmikih prepletajo različne pisave oziroma ista pisava v različnih obdobjih. Kakor da bi besedilo napisal zelo zgodaj, pri šestnajstih ali sedemnajstih letih, ga nato odložil in ga spet začel pisati pri dvajsetih, pri tridesetih in nemara še pozneje. Vse dokler ni opustil pisanja – razen takrat, ko je pisal na Abulafija, ne da bi si upal prepisati to besedilo in ga s tem podvreči elektronskemu ponižanju.

Ko sem ga bral, sem imel občutek, da sledim dobro znani zgodbi: dogodki v *** v letih 1943–1945, stric Carlo, partizani, oratorij, Cecilia, trobenta. Poznam ta prolog, te teme so obsedale občutljivega, pijanega, razočaranega in nesrečnega Belba. Književnost spomina: tudi on sam je vedel, da je to zadnje pribežališče ničvrednežev.

Vendar jaz nisem književni kritik. Znova sem Sam Spade, ki išče zadnjo sled.

Tako sem našel ključno besedilo in je verjetno zadnje poglavje Belbove zgodbe v ***. Pozneje se namreč ni moglo zgoditi nič več.

119

Prižgali so venec na trobenti in tedaj sem videl, kako se je odprla odprtina na kupoli in je bleščeča se ognjena puščica poletela navzdol skozi cev trobente v telo brez življenja. Nato se je odprtina spet zaprla in tudi trobento so odstranili.

(Johann Valentin Andreae,

Die Chymische Hochzeit Christiani Rosencreutz,

Zetzner, Strasbourg, 1616, 6, str. 125–126)

V besedilu so bila prazna mesta, popravki, vrzeli, črtanja. Pozna se, da sem se pravkar vrnil iz Pariza, saj ga bolj podoživljam, kot prebiram.

Bilo je bržkone nekje proti koncu aprila 1945. Nemške enote so bile že razbite, fašisti so se razbežali. Vsekakor je bil *** že dokončno pod nadzorom partizanov.

Po zadnji bitki, tisti, o kateri nam je Belbo govoril prav v tej hiši pred skoraj dvema letoma, se je več partizanskih brigad zbralo v ***, da bi šle potem proti mestu. Čakale so na znak z radia London; premaknile bi se, ko bi bil tudi Milano pripravljen na vstajo.

Prišle so tudi garibaldinske brigade pod poveljstvom Rasa, velikana s črno brado, zelo priljubljenega v vasi. Njihovi pripadniki so bili oblečeni v domiselne uniforme, od katerih razen rdeče rute okrog vratu in rdeče zvezde na prsih niti dve nista bili enaki, oboroženi pa so bili, kakor je naneslo, nekateri so imeli stare karabinke, drugi brzostrelke, ki so jih odvzeli sovražniku. Bili so nasprotje Badoglievim brigadam z modrimi rutami, uniformami kakijeve barve, podobnim angleškim, in s čisto novimi Sten brzostrelkami. Zavezniki so pomagali badogliancem z velikodušnimi pošiljkami, ki so jih s padali spuščali ponoči, potem ko je ob enajstih zvečer, tako kot vsak večer zadnji dve leti, območje preletel skrivnostni Pippetto, angleško izvidniško letalo, za katero nihče ni vedel, kaj pregleduje, saj na tleh ni bilo kilometre in kilometre daleč videti niti ene luči.

Med garibaldinci in badoglianci je prihajalo do nesoglasij. Menda so na večer bitke badoglianci planili na sovražnika s krikom »Naprej, Savojci!«, toda eden izmed njih je rekel, da je bila to le stvar navade, češ kaj drugega bi pa lahko vpili med jurišem, in da to ne pomeni nujno, da so monarhisti, saj so tudi oni dobro vedeli, da je kralj kriv marsičesa. Garibaldinci so se jim rogali, da lahko vpiješ Savoja, če jurišaš z bajonetom na odprtem bojnem polju, in ne, če se vržeš za kak vogal s stenovko v roki. In da so se prodali Angležem.

Kljub temu so se dogovorili za nekakšen modus vivendi; potrebno je bilo skupno poveljstvo z enim vrhovnim poveljnikom za napad na mesto in izbira je padla na Terzija, ki je poveljeval najbolje opremljeni enoti, bil je najstarejši, bojeval se je že v prvi svetovni vojni, bil heroj in bil deležen zaupanja zavezniškega poveljstva.

V naslednjih dneh, malo pred vstajo v Milanu, so šli zavzet mesto. Prišle so dobre novice: vojaška operacija je uspela, brigade se zmagoslavno vračajo v ***, vendar je bilo tudi nekaj mrtvih, širile so se govorice, da je Ras padel v boju in da je Terzi ranjen.

Nato pa so se nekega popoldneva zaslišala motorna vozila in petje zmagoslavnih pesmi in ljudje so pohiteli na glavni trg. Z glavne ceste so se pripeljale prve enote z dvignjenimi pestmi, zastavami in orožjem, s katerimi so mahali skozi okna vozil ali pa s stopničk tovornjakov. Med potjo so partizane že zasuli s cvetjem.

Nenadoma je nekdo zavpil: »Ras, Ras!« in Ras je bil v resnici tam, sedel je na prednjem blatniku dodgea z neurejeno brado in šopi prepotenih črnih dlak, ki so mu silili izza razpete srajce na prsih, in nasmejan pozdravljal množico.

Poleg Rasa je stopil z dodgea tudi Rampini, kratkovidni mladenič, ki je igral v pihalnem orkestru in bil malo starejši od drugih. Izginil je pred tremi meseci. Menda se je pridružil partizanom. In res je bil tu z rdečo ruto okrog vratu, v suknjiču kakijeve barve in modrih hlačah. To je bila uniforma pihalnega orkestra dona Tica, le da je imel on čeznjo prevezan pas s tokom za pištolo in pištolo. Skozi debela očala, zaradi katerih je bil deležen precejšnjega posmeha svojih starih tovarišev iz oratorija, je zdaj opazoval dekleta, ki so se zgrinjala okrog njega, kakor da bi bil Flash Gordon. Jacopo se je spraševal, ali je med množico tudi Cecilia.

V pol ure se je trg obarval s partizani in množica je glasno klicala Terzija ter zahtevala govor.

Na balkonu občinske palače se je prikazal Terzi, naslonjen na berglo, ves bled, in skušal z roko pomiriti množico. Jacopo je čakal na govor, saj je bilo vse njegovo otroštvo in tisto njegovih vrstnikov zaznamovano z velikimi in zgodovinskimi govori dučeja, čigar najbolj pomembne citate so se morali v šoli učiti na pamet, to pa je pomenilo, da so se morali učiti na pamet vse, ker je bil vsak njegov stavek pomemben citat.

Zavladala je tišina in Terzi je spregovoril s komajda slišnim hripavim glasom. Rekel je: »Meščani, prijatelji. Po toliko bolečih žrtvah … smo tu. Slava padlim za svobodo.«

In je umolknil. Vrnil se je v palačo.

Množica je začela vpiti in partizani so dvigovali brzostrelke, stenovke, karabinke, enaindevetdesetke in spuščali slavnostne rafale, tulci so frčali na vse strani in dečki so se motali med nogami vojakov in civilistov, saj takšne bere bržkone ne bodo več imeli, ker je grozilo, da se bo vojna končala že čez mesec dni.

Vendar pa so bile tudi žrtve. Po nekem strašnem naključju sta bili obe žrtvi iz San Davida, vasi nad ***, in njuni družini sta prosili, da bi ju pokopali na majhnem krajevnem pokopališču.

Partizansko poveljstvo je sklenilo, da mora biti pogreb slovesen, s postrojenimi četami, z okrašenimi pogrebnimi vozovi, občinsko godbo na pihala, z župnikom iz katedrale. In z godbo oratorija.

Don Tico se je s tem takoj strinjal. Še predvsem zato, je rekel, ker je bil vedno protifašistično usmerjen. Pa tudi zato – to se je šušljalo med godbeniki –, ker je že kako leto vadil z njimi pogrebni koračnici, ki bi ju moral kajpak prej ali slej javno izvesti. Ne nazadnje pa tudi zato, kot so namigovali zlobni jeziki v vasi, da bi se pozabilo na Giovinezzo.

Zgodba z Giovinezzo je bila takšna:

Že pred meseci, pred prihodom partizanov, je šla godba dona Tica igrat na ulice zaradi ne vem katerega praznika zavetnika, in ustavili so jih črnosrajčniki. »Častiti, zaigrajte Giovinezzo,« je donu Ticu ukazal stotnik in s prsti tapkal po cevi svoje brzostrelke. Le kaj bi don Tico lahko storil? In je rekel, fantje, poskusimo, samo eno kožo imamo. Začel je dajati ritem s svojo piščalko in neuglašen trop kakofonistov je šel skozi *** in igral nekaj, kar bi le nekdo, ki bi si brezupno želel rešiti svojo kožo, imel za Giovinezzo. To je bila sramota za vse. Zato ker je privolil, je rekel pozneje don Tico, še zlasti pa zato, ker so igrali kot psi. Bil je duhovnik in protifašist, toda umetnost je vendarle umetnost.

Jacopa tistega dne ni bilo. Imel je angino. Bila sta le Annibale Cantalamessa in Pio Bo, ki sta zagotovo odločilno pripomogla k padcu nacifašizma. Toda za Belba je bila težava druga – vsaj v trenutku, ko je o tem pisal. Spet je izgubil priložnost, ko bi lahko izvedel, ali bi znal reči ne. Morda je zato umrl obešen na Nihalo.

Skratka, dogovorili so se, da bo pogreb v nedeljo dopoldne. Na trgu pred katedralo so bili vsi: Terzi s svojimi četami, stric Carlo in nekaj občinskih veljakov z odlikovanji iz prve svetovne vojne, in ni bilo pomembno, kdo je bil fašist in kdo ne, saj je šlo za počastitev herojev. Tam je bila tudi duhovščina, občinska godba na pihala v temnih oblekah in vozovi s konji, pokritimi s podsedelno odejo ter s kremno belimi, srebrnimi in črnimi uzdami. Kočijaž je bil oblečen kot kak Napoleonov maršal: dvorogeljnik, kratka pelerina in ohlapna kuta v istih barvah kot konjska oprema. In bila je tudi godba iz oratorija: kapa s ščitnikom, suknjič kakijeve barve in modre hlače, vsa bleščeča od trobil, črna od pihal in svetlikajoča se od činel in velikih bobnov.

Med *** in San Davidom je bilo pet ali šest kilometrov cestnih zavojev v klanec. Ob nedeljah popoldne so jih upokojenci prehodili tako, da so vmes balinali: ena partija, počitek, nekaj pletenk vina, druga partija in tako dalje vse do cerkve na vrhu.

Nekaj kilometrov vzpona ni nič za nekoga, ki balina, in morda jih je mačji kašelj prehoditi v postroju, z orožjem na ramenu, zazrtim pogledom, med vdihavanjem svežega pomladanskega zraka. Toda poskusite to storiti med igranjem na glasbilo, z napetimi lici, potom, ki lije v potokih, sapo, ki popušča. Občinska pihalna godba vse življenje ne počne nič drugega, toda za dečke iz oratorija je bila to težka preizkušnja. Vzdržali so herojsko, don Tico je mahal s svojo palico po zraku, klarineti so obnemoglo tožili, saksofoni so medlo beketali, iz rogov in trobent so prihajali zveni agonije, a uspelo jim je priti vse do vasi, do vznožja strmine, ki je vodila na pokopališče. Annibale Cantalamessa in Pio Bo sta se že nekaj časa pretvarjala, da igrata, Jacopu pa je vendarle uspelo odigrati vlogo ovčarskega psa pod blagoslavljajočim očesom dona Tica. V primerjavi z občinsko godbo na pihala se niso slabo odrezali, so jim priznali tudi Terzi in drugi poveljniki brigad: »Bravo, fantje, odlično ste igrali!«

Poveljnik z modro ruto in celo mavrico našitkov iz dveh svetovnih vojn je rekel: »Prečastiti, naj si fantje spočijejo v vasi, ker so utrujeni. Na pokopališče pridite pozneje, na koncu. Na voljo bo tudi majhen kamion, s katerim se boste lahko vrnili v ***.«

Pohiteli so v gostilno in tisti iz občinske godbe na pihala, stari mački, že utrjeni z neštetih pogrebov, so brez najmanjših zadržkov sedli za mize in si po mili volji naročali vampe in vino. Krokali so vse do večera. Fantje dona Tica pa so se zgnetli k točilnemu pultu, kjer je gostilničar stregel z zdrobljenim ledom, prelitim z metinim sirupom, zelenim kot kak kemijski poizkus. Ko je led zdrsnil po grlu, si začutil bolečino sredi čela, kot pri vnetju sinusov.

Nato so odšli proti pokopališču, kjer jih je čakal majhen furgon. Vanj so med vpitjem že lezli, se v njem stoje prerivali in se spotikali ob instrumente, ko je prišel s pokopališča tisti poveljnik in rekel: »Prečastiti, za konec pogreba bi potrebovali trobentača, saj veste, za častne salve in podobno. Le za pet minut.«

»Trobentač,« je poklical profesionalno don Tico. In nesrečni nosilec te časti, preznojen od zelenega ledu in z mislimi že pri družinskem obedu, brezvoljni kmetič brez najmanjšega občutka za umetnost in višje ideale, se je začel pritoževati, da je že pozno, da bi se rad vrnil domov, da nima več sline, in tako dalje in tako naprej, s čimer je spravil dona Tica v zadrego pred poveljnikom.

In v tistem trenutku je Jacopo, ki se mu je v slavi poldneva prikazala mila podoba Cecilie, rekel: »Če mi da svojo trobento, bom šel jaz.«

Iskra hvaležnosti v očeh dona Tica in preznojen vzdih olajšanja bednega nosilca naziva trobentač. Izmenjava glasbil kot dveh straž.

Jacopa je odpeljal na pokopališče psihopomp z našitki iz Adis Abebe. Vse okrog njega je bilo belo, zid, obsijan s soncem, grobovi, cvetoča drevesa ob straneh, talar župnika, pripravljenega na blagoslavljanje, le fotografije na nagrobnikih so bile rjave. In velik barvit madež odredov, postrojenih pred odprtima grobovoma.

»Fant,« je rekel poveljnik, »postavi se tule poleg mene in na povelje zatrobi ‘v pozor’. Nato pa na povelje ‘odmor’. Preprosto, ali ne?«

Bolj preprosto ne bi moglo biti, če bi Jacopo že kdaj prej igral ‘v pozor’ in ‘odmor’, pa ni.

Trobento si je v upognjeni desnici stiskal k rebrom z odprtino rahlo navzdol, kot bi držal karabinko, in čakal z visoko dvignjeno glavo, s trebuhom noter in prsmi ven.

Terzijev govor je bil rezek, sestavljen iz samih kratkih stavkov. Jacopo je pomislil, da bo moral med trobentanjem pogledati v nebo in da ga bo zato sonce zaslepilo. Toda tako pač umira trobentač, in ker se umre samo enkrat, je treba to storiti tako, kakor se spodobi. Nato mu je poveljnik zašepetal: »Zdaj!« in izdal povelje: »V poo…« Jacopo pa ni vedel, kako se zaigra ‘v po-zor’.

Melodična zgradba je morala biti veliko bolj zapletena, toda v tistem trenutku je zmogel zaigrati le C, E, G, C, robatim vojakom pa je to očitno zadostovalo. Končni C je intoniral, šele ko je znova zajel sapo, da bi bil dovolj dolg – je zapisal Belbo – in bi lahko dosegel sonce.

Partizani so kot en mož stopili v pozor in strumno obstali. Živi, negibni kot mrliči.

Premikali so se le grobarji, slišalo se je ječanje krst med spuščanjem v jami in drsenje vrvi ob krsti, ko so jih potegnili spet gor. To gibanje je bilo medlo, podobno plesu odseva po kakšni sferi, kjer rahlo spreminjanje svetlobe pomeni le to, da se v Sferu nič ne dogaja.

Nato pa rezek zvok pregleda orožja. Župnik je mrmral molitvice za kropitev, poveljniki so stopili k odprtima grobovoma in vsak je vrgel pest zemlje vanju. V tistem trenutku je nenadno povelje botrovalo salvam, ta ta ta ta pam, in ptički so vrešče vzleteli s cvetočih dreves. Toda tudi to ni bilo gibanje, bilo je, kakor da se en in isti trenutek kaže z različnih vidikov, in opazovanje tega večnega trenutka ni pomenilo, da ga gledaš med minevanjem časa. Zato je Jacopo nepremično obstal, neobčutljiv celo na tulce, ki so se mu med padanjem zakotalili k nogam, in si ni premestil trobente nazaj k boku, temveč jo je še zmeraj držal na ustnicah s prsti na tipkah, v strumni drži, z glasbilom, usmerjenim poševno navzgor. Še vedno je igral.

Njegova dolga končna nota se ni končala: ne da bi jo navzoči lahko zaznavali, je še zmeraj prihajala iz trobente kakor rahel dih, sapica, ki jo je še naprej pihal v ustnik, in pri tem držal jezik med komajda razmaknjenimi ustnicami, ne da bi jih pritiskal ob medenino. Glasbilo, ki ni počivalo na njegovih ustnicah, je viselo v zraku od same napetosti Belbovih komolcev in ramen.

Jacopo je še naprej pihal tisti privid note, saj je čutil, da v tistem trenutku odmotava s klobčiča nit, ki je držala sonce na mestu. Ustavilo se je na svoji poti in se zagozdilo v poldan, ki bi lahko trajal celo večnost. Vse to pa je bilo odvisno od Jacopa, moral bi le prekiniti tisti spoj, odvezati nit, in sonce bi odskočilo stran kot balonček, z njim pa dan in dogodek tistega dneva, tistega dejanja brez prehodov, tistega zaporedja brez prej in pozneje, ki se je negibno dogajalo zgolj zato, ker je bilo prepuščeno njegovi moči, ker je tako hotel in tako tudi storil.

Če bi prenehal in zapihal novo noto, bi se slišala kot paranje, veliko bolj glasno od rafalov, ki so ga oglušili, in ure bi spet začele tahikardično tiktakati.

Jacopo si je na vso moč želel, da moški poleg njega ne bi izdal povelja za odmor – to lahko preprečim, si je rekel, in tako bo ostalo za vedno, naj tvoj dih traja, dokler zmoreš.

Zapadel je v tisto stanje omotice in vrtoglavice, ki zajame potapljača, ko noče na površino in hoče podaljšati inercijo, zaradi katere drsi po dnu. V njegovem poskusu opisa tistega, kar je takrat občutil, se zato stavki, ki jih zdaj prebiram, neskladenjsko prelamljajo, večkrat prekinjeni s tremi pikami, rahitični zaradi izpustov. Toda jasno je bilo, da je v tistem trenutku – ne, tega ni povedal, vendar je bilo jasno – v tistem trenutku je bila Cecilia njegova.

Menim, da Jacopo Belbo takrat še ni mogel dojeti – in ni dojel niti takrat, ko je pisal o svojem nezavednem jazu –, da je enkrat za vselej doživel svojo alkimistično poroko s Cecilio, z Lorenzo, s Sophio, z zemljo in nebom. Nemara je kot edini med smrtniki naposled vodil h koncu Veliko delo.

Nihče mu še ni rekel, da je gral kelih, pa tudi sulica. In njegova trobenta, dvignjena kot kelih, je bila obenem orožje, instrument najbolj nežne prevlade, s katero je segal v nebo in povezoval Zemljo s skrivnim polom. Z edino negibno točko, ki jo je vesolje kdaj imelo: s tisto, ki ji je omogočal biti zgolj za tisti edini trenutek s svojo sapo.

Diotallevi mu še ni povedal, da si lahko v jesodu, sefiri temelja, znamenju zavezništva najvišjega loka, ki se napenja, da bi poslal puščice v malkut, ki je njegov cilj. Jesod je kaplja, ki pripolzi iz puščice, da bi ustvarila drevo in sadež, je anima mundi, ker je trenutek, ko moška moč s spočenjanjem povezuje vsa stanja bivanja.

Znati plesti ta cingulum veneris pomeni popraviti napako demiurga.

Kako lahko preživiš vse življenje v iskanju priložnosti, ne da bi se zavedel, da je odločilni trenutek – tisti, ki upraviči rojstvo in smrt – že mimo? Ne povrne se, bil pa je, nevrnljiv, poln, sijajen, radodaren kot vsako razodetje.

Tistega dne je Jacopo Belbo pogledal resnici v oči. Edini, ki mu je bila kdaj dana, kajti resnica, ki se je je učil, je bila ta, da je resnica zelo bežna (zatem je vse zgolj še komentar). Zato je skušal ukrotiti neučakanost časa.

Tega takrat seveda ni dojel. Pa tudi takrat ne, ko je pisal o tem, in takrat, ko se je odločil, da o tem ne bo več pisal.

To mi je postalo jasno danes zvečer: pisec mora umreti, da se bralec lahko zave njegove resnice.

Obsedenost z Nihalom, ki je Jacopa spremljala vse življenje, je bila – kot izgubljeni naslovi v njegovih sanjah – podoba tega doživetega in spet potlačenega trenutka, ko se je v resnici dotaknil svoda sveta. In to, ta trenutek, v katerem je zamrznil prostor in čas, ko je izstrelil svojo Zenonovo puščico, ni bilo neko znamenje, simptom, aluzija, prispodoba, zapis, uganka: bilo je, kar je pač bilo in kar ni nadomeščalo ničesar drugega, bilo je trenutek, v katerem ni več vrnitve in so računi poravnani.

Jacopo Belbo se ni zavedel, da je svoj trenutek doživel in da bi mu moral zadoščati za vse življenje. Ni ga prepoznal, preostanek svojih dni je preživel v iskanju drugega, vse dokler ni samega sebe pogubil. Ali pa ga je slutil, sicer se ne bi tako pogosto vračal k spominom na trobento. Toda spominjal se je je kot izgubljene, čeprav jo je v resnici imel.

Mislim, upam, molim, da je Jacopo Belbo v trenutku, ko je umrl nihajoč z Nihalom, to dojel in našel svoj mir.

Nato je bilo izdano povelje za odmor. Vsekakor bi omagal, ker mu je že zmanjkovalo sape. Prekinil je spoj, nato je zatrobil eno samo noto, visoko in s pojemajočo jakostjo, zelo nežno, da bi navadil svet na otožnost, ki je čakala nanj.

Poveljnik je rekel: »Bravo, mladenič. Zdaj lahko greš. Lepa trobenta.«

Župnik se je odtihotapil proč, partizani so se napotili k rešetkastim zadnjim vratom, kjer so jih čakala vozila, grobarji so odšli, ko so zmetali zemljo v grobova. Jacopo je odšel zadnji s pokopališča. Nikakor se mu ni uspelo odtrgati od tistega radostnega kraja.

Na trgu furgona oratorija ni bilo več.

Jacopo se je temu čudil, saj don Tico nikoli ne bi pozabil nanj. Nekdo je najverjetneje rekel donu Ticu, da bodo fanta nazaj v dolino odpeljali partizani. Toda Jacopo je v tistem trenutku pomislil – in ne brez vzroka –, da je med pozorom in odmorom minilo preveč stoletij, dečki so ga čakali, dokler se niso postarali, do smrti, in njihov prah se je razpršil, da bi oblikoval tisto rahlo meglico, ki je že modrila prostranost hribovja pred njegovimi očmi.

Jacopo je bil sam. Za njegovim hrbtom je bilo opustelo pokopališče, v rokah je stiskal trobento, pred njim so postajali hribi vse bolj temno modri, drug za drugim so se izgubljali v kutinovo mezgo neskončnosti, nad njim pa je maščevalno sijalo osvobojeno sonce.

Odločil se je, da bo zajokal.

Toda nenadoma se je pripeljal pogrebni voz s kočijažem, ozaljšanim kot kak cesarjev general, ves v krem beli, črni in srebrni barvi, s konji, okomatanimi z barbarskimi maskami, da so se jim videle le oči, in pokritimi s podsedelno odejo kot krste. Bili so bel in zlat asirsko-grško-egiptovski timpanon, ki so ga podpirali spiralasto zaviti stebrički. Moški z dvorogeljnikom se je za trenutek ustavil pred tem samotnim trobentačem in Jacopo ga je vprašal: »Kdo me bo peljal domov?«

Moški je bil prijazen. Jacopo se je povzpel k njemu na kozel in na vozu mrtvih se je začel vračati v svet živih. Tisti Haron zunaj delovnega časa je molče priganjal svoje pogrebne konje po strminah z vzravnanim in dostojanstvenim Jacopom, ki je stiskal trobento pod pazduho, z bleščečim se ščitnikom na kapi, prevzet nad svojo novo, nepričakovano vlogo.

Spustila sta se do vznožja hribov, na vsakem cestnem zavoju se je pokazala nova širjava trt, modrih od galice, še vedno v zaslepljujoči svetlobi, in čez nekaj neizmerljivega časa sta prispela v ***. Šla sta preko velikega trga s samimi arkadami, zapuščenega, kot so lahko le montferratski trgi v nedeljo popoldne ob dveh. V kotu velikega trga je Jacopa na vozu s trobento pod pazduho, s pogledom, zazrtim v neskončnost, zagledal njegov sošolec in mu občudujoče pomahal.

Jacopo se je vrnil domov, ni hotel jesti, ne ničesar reči. Počenil je na terasi in začel igrati na trobento. Kakor da bi imel na njej dušilo, je pihal potihoma, da ne bi motil tišine popoldanske sieste.

Oče je prišel k njemu in mu brez zlobe, z vedrino nekoga, ki pozna pravila življenja, rekel: »Čez en mesec, če bo šlo po sreči, se bomo vrnili domov. V mestu ne boš mogel igrati na trobento. Lastnik stanovanja bi nas napodil. Zato se lahko začneš odvajati od nje. Če si res glasbeno nadarjen, boš lahko hodil na ure klavirja.« Ko pa ga je videl z vlažnimi očmi, je še dodal: »Daj no, trapec. Se zavedaš, da je konec slabih časov?«

Naslednji dan je Jacopo vrnil trobento donu Ticu. Dva tedna pozneje je družina zapustila *** in se vrnila v prihodnost.

10

MALKUT

120

»Obsodbe vredno je pa to, da vidim nekaj norih in neumnih malikovalcev, ki nič bolj ne posnemajo odličnosti egipčanskega kulta, kot se senca približa plemenitosti telesa, in ki iščejo božanstvo – za to nimajo nobenega razloga – v ostankih mrtvih in neživih stvari; ki se z vsem tem posmehujejo ne le bogaboječim in previdnim vernikom, temveč tudi nam … in kar je še slabše: pri tem zmagujejo, saj vidijo, kako so njihovi nori obredi deležni velikega priznanja …« »Naj te to ne skrbi, o Momos,« je rekla Izida, »saj je usoda zapovedala zamenjavo med temo in svetlobo.« »Toda zlo,« ji je odgovoril Momos, »je v njihovem trdnem prepričanju, da so v svetlobi.«

(Giordano Bruno, Spaccio della bestia trionfante,

tretji dialog, drugi del)

Moral bi biti pomirjen. Dojel sem. Mar ne pravijo, da pride odrešenje, ko se doseže popolno znanje?

Razumel sem. Moral bi biti pomirjen. Kdo je rekel, da najdeš mir v kontemplaciji o redu, o redu, ki je dojet, zagotovljen, popolnoma uresničen, v radosti in zmagoslavju, na koncu truda? Vse je jasno, čisto, oko počiva na celoti in na delih ter vidi, kako so deli snovali zarote, da bi se združili v celoto, zaznava središče, v katerem teče življenjski sok, je dih, je izvor zakajev …

Moral bi biti prežet z mirom. Skozi okno delovne sobe strica Carla gledam hrib in krajec vzhajajočega meseca. Velika grba Bricca in položnejši hrbti gričevja v ozadju pripovedujejo zgodbo o počasnih in dremavih premikih matere Zemlje, ki s pretegovanjem in zehanjem ustvarja in briše sinje ravnice v mračnem bliskanju stotine vulkanov. Razpoznavne ni nobene globinske smeri podzemnih tokov. Zemlja se je v svojem polsnu preobrnila na drugo stran. Kjer so se prej pasli amoniti, so zdaj diamanti. Kjer so prej klili diamanti, so zdaj vinogradi. Logika ledeniškega groblja, snežnega ali zemeljskega plazu. Naključno premakni kamenček z mesta in odkotalil se bo navzdol po strmini, pustil prazen prostor na njej (ah, horror vacui!), drugi bo padel nanj, in glej vzpetino. Plasti. Plasti plasti na plasteh. Modrost Zemlje. In Lie. Brezno in vrtinec planjave. Zakaj bi častili vrtinec?

Zakaj me spoznanje ne pomirja? Zakaj imeti rad usodo, če te pa pokonča, tako kot te previdnost in zarota Arhontov? Nemara še nisem vsega dojel, morda mi manjka košček v mozaiku, en presledek.

Le kje sem prebral, da v zadnjem trenutku, ko se življenje plast za plastjo prekrije z izkušnjami, veš vse, poznaš skrivnost, moč in slavo, veš, zakaj si se rodil, zakaj umiraš in kako bi bilo lahko vse drugače? Modrec si. Toda v tistem trenutku je največja modrost spoznanje, da si vse to izvedel prepozno. Vse razumeš takrat, ko ni več kaj doumeti.

Zdaj poznam zakon zemeljskega kraljestva, uboge, obupane, razcapane malkut, kamor se je zatekla modrost in si tipaje skuša povrniti izgubljeni sijaj. Resnica sefire malkut, edina resnica, ki se sveti v noči sefir, je ta, da se prava modrost pokaže v malkut, kjer izve, da je njena skrivnost v neobstoju razen v enem trenutku, ki pa je tudi zadnji. Potem znova začenjajo drugi.

In skupaj z drugimi tudi diaboliki, ki iščejo brezna, v katerih se skriva skrivnost njihove norosti.

Po pobočjih Bricca se nizajo vrste vinogradov. Poznam jih. V svojih časih sem videl podobne. Noben nauk o številih ne more reči, ali so v naraščajočem ali padajočem redu. Sredi teh vrst – hoditi moraš bos z ožuljenimi podplati iz otroštva – so breskve. Rumene breskve, ki zorijo le med vrstami trt. Razlomiš jih s pritiskom palca in koščica pade ven malodane sama, tako čista, kakor da bi bila kemijsko obdelana, narahlo se je drži le kak črvast košček belega sadnega mesa. Breskev lahko poješ, skorajda ne da bi občutil žamet njenega olupka, ob katerem te spreleti srh od jezika pa vse do dimelj. Nekoč so se tam pasli dinozavri. Nato je druga plast prekrila njihovo. Pa vendarle sem, ko sem ugriznil v breskev – tako kot je Belbo v trenutku, ko je zaigral na trobento –, dojel kraljestvo in bil eno z njim. Vse, kar je temu sledilo, je bila zgolj bistroumnost. Izmisli, izmisli si Načrt, Casaubon. To je storil še vsakdo, da bi si razložil dinozavre in breskve.

Dojel sem. Gotovost, da ni ničesar razumeti, bi mi morala prinesti mir in zmagoslavje. Toda tu sem, jaz, ki sem vse dojel, in Oni me iščejo v veri, da poznam razodetje, ki ga hočejo le zase. Ni dovolj, da sem vse dojel, če tega drugi ne sprejmejo in me še naprej zaslišujejo. Iščejo me, zagotovo so mi prišli na sled v Parizu, vedo, da sem tukaj, še zmeraj bi se radi dokopali do zemljevida. Pa tudi ko jim bom povedal, da zemljevida ni, ga bodo še vedno hoteli dobiti. Belbo je imel prav: pojdi k hudiču, ti bedak! Kaj hočeš od mene? Bi me rad ubil? Kar izvoli, a da zemljevida ni, ti ne bom povedal. Če tega nisi sposoben sam ugotoviti, ti ni pomoči.

Hudo mi je ob misli, da ne bom več videl Lie in otroka, Stvarce, Giulia, svojega kamna modrosti. Toda kamni preživijo sami. Nemara se mojemu prav zdaj ponuja priložnost. Našel je žogo, mravljo, travno bilko in v njihovem breznu vidi raj. Tudi on bo izvedel prepozno. Z njim bo vse v redu, nič ne de, naj preživi svoj dan tako, sam.

Prekleto! Kljub temu je to boleče. Kaj hočem. Ko bom umrl, ne bo več bolelo.

Trda noč je. Iz Pariza sem odpotoval danes dopoldne. Za sabo sem pustil preveč sledi. Imeli so dovolj časa, da so lahko ugotovili, kje sem. Kmalu bodo tu. Rad bi si zapisal vse, o čemer sem danes razmišljal. Če bi pa Oni to prebrali, bi iz tega sestavili še eno mračno teorijo in preživeli še eno večnost v poskusih, da bi razvozlali skrivno sporočilo mojih besed. Nemogoče je, bi rekli, da bi se le norčeval iz nas. Ne, morebiti nam je Bitje, ne da bi se on tega zavedal, poslalo sporočilo preko njegove pozabe.

Vseeno je, ali kaj zapišem ali ne. Vsekakor bodo iskali druge pomene – tudi v mojem molku. Takšni pač so. Slepi za razodetje. Malkut je pač malkut in pika.

A dopovej jim to, nevernim.

Zato lahko tudi ostanem tukaj, čakam in opazujem hrib.

Tako lep je.

Zbirka e-Roman • Umberto Eco • FOUCAULTOVO NIHALO • Prevedel Vasja Bratina • Uredil Andrej Koritnik • Tehnično uredil Andrej Gale • Mladinska knjiga Založba, d. d., Ljubljana 2012 • Predsednik uprave Peter Tomšič • Glavni urednik Bojan Švigelj • Naslov izvirnika: Il pendolo di Foucault • © R. C. S. Libri S. p. A., Milano • Bompiani 1988 • © za izdajo v slovenščini Mladinska knjiga Založba, d. d., Ljubljana 2012 • Knjiga je izšla s finančno podporo Ministrstva za kulturo RS

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.131.1-311.2(0.034.2)

ECO, Umberto

Foucaultovo nihalo [Elektronski vir] / Umberto Eco ; prevedel Vasja Bratina. - El. knjiga. - Ljubljana : Mladinska knjiga, 2012. - (Zbirka e-Roman)

Prevod dela: Il pendolo di Foucault

ISBN 978-961-01-1964-7 (ePub)

262454272