MIHA MAZZINI

Drobtinice

© Miha Mazzini, vse pravice pridržane. E-knjiga, različica 1.04 (odpravljam le tipkarske napake ali oblikovne pomanjkljivosti, Največ jih je našel Ivan Godler, najlepša hvala!).

Drobtinice so leta 1987 izšle pri Prešernovi družbi v nakladi 54.000 izvodov in so že dolgo razprodane.

Knjiga je dobila nagrado Slovenski roman leta in Zlato ptico za izjemne umetniške dosežke. Po romanu je bil posnet film z naslovom Operacija Cartier, ki je dobil nagrado CIRCOM za najboljši evropski TV film leta 1992.

To besedilo je optično prečital Damijan Šinigoj. Ej, Damijan, hvala!

Spletno stran najdete na www.MihaMazzini.com.

Nekaterim ljudem, krajem in časom v njem spominu, katerih vsaka podobnost z resničnimi ljudmi, kraji in časi pa je, seveda, zgolj naključna in nehotena. Vse je izmišljeno, kot bi rekli solipsisti.

PRVI DEL

I don't wanna go to where

where the rich are going

I don't wanna hear to what

what the rich are saying

Joe Strummer, Clash, 1977

Svašta.

Ibro Hadžipuzić, Železarna, 1983

1.

Po treh dneh stradanja sem se vdal in jo potegnil izpod postelje. Nizko, okroglo, ob strani vdolbljeno konzervo. Nalepljen listek je govoril o mletem govejem mesu.

Nisem imel moči za iskanje odpirača. Omedlevica se me je lotevala v valovih. Vzel sem kladivo in kuhinjski nož ter izsekal luknjo v pokrov. Z vršičkom rezila sem izpraskal vsebino na plano in jo pogoltnil kot žival. Iz žepnih šivov sem izbrskal koščke tobaka, dodal še ostanke iz pepelnika in si zvil cigareto v košček časopisnega papirja.

V steklenici na okenski polici je bilo še za pljunek tekočine. Zlil sem jo vase. Kaktus v lončku se mi je režal na vsa usta. Že dobil sem ga tako poslikanega.

Postano in mlačno pivo, prepraženo na soncu, je želodec pognal navzgor. Komaj sem še utegnil steči do kopalnice in poriniti glavo v školjko. Z žalostnim pogledom sem se poslovil od koščkov mesa, stopil na prste in potegnil vodo. Vrvice je bilo le še za slab decimeter. Stuširal sem se z ledeno vodo. Tople ni bilo. Namesto bojlerja so štrleli iz zidu končki žic.

Oblekel sem si sveže gate in nogavice. Prejšnje sem takoj opral z milom in jih obesil čez okno, da se posuše do naslednjega dne. Spet sem oblekel vijetnamko in kavbojke. Obul teniske. Kmalu bi se onesvestil, ko sem se sklonil, da jih zavežem.

Vezalka se je strgala pod prsti. Nisem ji mogel podaljšati življenja. Ni bilo prostora. Vozel pri vozlu.

Vzel sem košček vrvice z izplakovalnika in si zavezal teniske. Vzravnal sem se in se pogledal v ogledalo. Počakal sem, da se mi je megla pred očmi razkadila.

Steklenička Cartierovega parfuma je bila prazna.

Prizadelo me je. Čeprav sem vseskozi vedel, da se mora to prej ali slej zgoditi. Ostal sem brez edine stvari, ki je ne morem pogrešati.

Obrnil sem stekleničko narobe, podstavil prst in čakal. Padla je.

Zadnja kaplja.

Razmazal sem jo po vratu.

Zaprl sem stekleničko ter jo postavil na zamašek. Mogoče se še kaj nateče. Stopil sem na cesto. Vse je bilo sivo. Nikjer nobene barve. Po treh dneh brez spanja se mi to vedno zgodi. Naslonil sem se na zid in čakal.

Slika se mi je premikala in zamikala, včasih potonila v meglo. Mimo je prikorakala neka ženska. Njen pulover je nenadoma postal krvavo rdeč. Kontrast me je zabolel v možganih. Kmalu zatem se je obarvalo nebo, za njim dim, ki ga je prepredal, nazadnje so tudi hiše dobile svoj rdečkasti odtenek.

Prah na pločniku je bil preprežen s potočki in lužami; ki jih je za sabo pustil skopneli sneg. Vso pot me je spremljala ograja železarne. Gostilna je bila prazna. Natakarica je sede za šankom pila kavo in prebirala herz roman. Ošinila me je s pogledom. Se takoj spet zatopila v knjižico.

Ki sem jo jaz napisal.

Usedel sem se za mizo v kotu; s komolci naredil vzglavje in zaspal. Ko sem se zbudil, sem najprej opazil za šankom drugo telo. Herz roman je ležal ob blagajni. Zunaj je bila tema. S pogledom sem zaokrožil po prostoru, iščoč žrtve. Za sosednjo mizo so sedeli upokojenci ob brizgancu. Tik ob izhodu je srednje velik, mišičast tip v majici z dolgimi rokavi in kavbojkah počasi srkal pivo iz kozarca.

Na majici je bil odtisnjen grb in spodaj napis: UCLA.

To baje pomeni University of California Los Angeles, kjerkoli že to je. Stavil bi, da še nikoli ni bil tam. Verjetno še v osnovni šoli v Donjem Angelovcu ne. Delavec v železarni, priseljenec z juga. Vsak večer je prišel v gostilno in popil pivo.

Ko je natakarica začela obračati stole na mize, je vstal in šel. Nobenih izgredov, nič pijanega prepevanja, še pogovarjal se ni z nikomer.

Nisem čutil dovolj moči v sebi za oranje nove ledine, raje sem se posvetil zornemu polju, ki ga je sralo z zamikanjem in premikanjem. Nekako sem ga ukrotil in se posvetil mizi na drugem koncu dvorane, za katero je sedela meni neznana ženska z dvema mrhovinarjema moje sorte, Hipuzlom in Pesnikom. Pred njimi so stale do polovice izpite steklenice piva. Nedvomno jih je plačala ženska in s tem kupila nedeljeno strinjanje obeh zajedalcev.

Ni mi preostalo drugega, kot da se jim pridružim. Zbral sem se, uprl pogled v točko na kukajoči Pesnikovi pleši, odrinil stol in stekel do njihove mize, preden bi me omotica vrgla po tleh. Sunkovito sem odmaknil stol in sedel. Pokrpal sem sliko in prestregel osupel pogled ženske in še dokaj prijazna pogleda Hipuzla in Pesnika. Kot da bi jima bilo vseeno, ker jima hodim v zelje. Pička je torej polna denarja. Vsi trije ga bomo lahko pili cel večer na njen račun.

"Ja, kaj je s tabo?" me je vprašala.

Pogledal sem jo v oči. Ni mi bila všeč. Delovala je zabuhlo, bolje rečeno, napihnjeno.

"Pivo bi."

Dobil sem ga.

Čutil sem ledeno tekočino vso dolgo pot po požiralniku. Pljusk ob stene želodca. Komaj sem zadržal bruhanje in se predal počasnemu srkanju.

Ženska je govorila in govorila. Namesto besed so ji iz ust prihajali baloni.

Rekla je: "Blablabla."

Hipuzl je rekel: "Transcendenca."

Pesnik je rekel: "Poezija."

Novo kolo.

Spet ona: "Blablabla."

In tako naprej. V neskončnost. Vsi skupaj:

"Blablablablatranscendencablablablablapoezijablablablanirvanablablablablablabla ..."

Vrteli so se in rajali. Hipuzl in Pesnik, zadovoljna zaradi brezplačne pijače, bi kimala tudi samemu hudiču. Ona, precej mlajša od nas treh, je bila opita od veljave, ki si jo je kupila. Ni bila vajena denarja. Od nekod ji je kapnilo malce več cvenka. Mogoče ga je ukradla. Vseeno. Jutri ga že ne bo več. Uživala je v svoji vlogi. Kimali smo ji kot ovčke.

Nenadoma se mi je vse skupaj priskutilo. Pijan sem bil po enem kozarcu. Posledica tridnevnega posta.

Razmišljal sem o prostituiranju za vsakdanjo pijačo. Nobene razlike ni med tem in med nastavljanjem na ulici. Oboje je navadno kurbanje. Poskušal sem se zbrati, da bi mi prišla do zavesti tema pogovora.

"Tako usranega filma še nisem videla."

"Nobene meditativnosti ni bilo zraven."

"Pa poezije," je dodal drugi odmev.

Spet ona: "Govnarski film."

Odmeva nista bistveno razširila njenih ugotovitev.

"Brezveznik, ta Polanski," je pričela nov krog. Govorila je o filmu Tess.

Stegnil sem spodnjo čeljust naprej. Napravil velik prostor v ustih za odebelitev glasu. Rad imam base.

"Feeej, pojma nimaš o pojmu," sem ji zabrusil tako sovražno, da jo je kar zasukalo k meni. Prej me sploh ni opazila. Štela me je za zunanjega člana njene milosti.

Hipuzl in Pesnik sta me zgroženo pogledala.

Pomislila sta, da se mi je zmešalo. Proč mečem zastonjkarsko pijačo. Gledala sta me, kot da bi bil marsovec, ki se je nenadoma pojavil pred njima. Privzdignila je nos in me hotela odrezavo zabiti: "Veš kaj. Mislim s svojo glavo in se mi potemtakem ni treba strinjati s tabo."

Začenjala se je partija pokerja. Čas za blef.

Nagnil sem se naprej; skoraj do njenega obraza. Trmasto je odbijala pogled.

"Mar se ti ne zdi," sem dejal, "da je prizor, v katerem glavna junakinja zbere čmske sužnje z vsega posestva, čigar lastnica je ravnokar postala, in jim podeli svobodo, prava himna humanosti?"

Ni zdržala. "No ... seveda ..."

Glas je izgubil nadutost. Tišina bi pomenila vdajo. Morala je nekaj reči.

"To je bilo tudi meni všeč. Ta prizor. Prej sem mislila na celoten vtis, ki ga je film napravil name."

Padel sem nazaj na naslonjalo. Zadovoljstvo me je napolnilo do mezinca na nogi. Kdor blefira, profitira. Preostajala je le še rutina, ki jo je bilo treba izvesti čim hitreje in čim bolj divje.

"O katerem filmu si govorila, draga deklica?"

"Tess."

"Ne boš verjela," zbegano in začudeno sem jo pogledal v oči. "V tem filmu ni nobenih črnskih sužnjev in sranja z osvoboditvijo."

Zadrega. Čista, gola zadrega.

Nekaj sekund sem jo pustil razpadati v tišini. Potem mimogrede vprašal: "Torej kritiziraš nekaj, česar sploh nisi videla?"

"Sem."

"Nisi."

"Sem."

"Nisi."

Zmerom hitreje. Udarec za udarcem. Vsaka beseda vbod, Tik ob njenem obrazu. Iz ust ji je smrdelo po zatohlem.

Končno se je vdala.

"Brala sem kritiko v časopisu."

"Kako pa potem lahko govoriš o razmišljanju s svojo glavo?"

Mencala je.

"Redno berem pisanje tega kritika in vem, da misliva enako."

Nazaj na naslonjalo. Govoreč mirno in zadovoljno.

"Potemtakem bi prej morala reči: misliva z najinima glavama."

Končno je zakapirala. Kdo sem jaz, da jo zaslišujem in zajebavam za njen denar? Vstala je, rekoč, da se ji mudi na avtobus.

Hipuzl in Pesnik sta me gledala z neprikritim sovraštvom. Takoj sta se ponudila za spremstvo do postaje. Milostno ju je sprejela. Nisem se silil zraven.

Odšli so.

Počutil sem se izčrpanega in zadovoljnega, kot bi pravkar diplomiral iz navzkrižnega zasliševanja pri UDBI, CIA, KGB in postal dopisni član še nekaj podobnih organizacij z različnih koncev sveta. Potegnil sem zadnji požirek iz steklenice in ga počasi spustil po grlu.

Vse naslednje sem si pač sam sebi zajebal.

"Oh ja," sem medlo zavzdihnil, ko sem ujel za sabo približevanje natakarice; verjetno po prazno steklenico.

Nisem dvignil pogleda, uprtega v zeleno steklo. Roka s kričeče polakiranimi nohti je zgrabila steklenico za vrat in jo odnesla. Na isto mesto pa postavila novo pivo.

Tako sunkovito sem pogledal navzgor, da mi spodnja čeljust ni mogla pravočasno slediti in je ostala povešena. Okvir butastemu pogledu. Natakarica je, kot da se tudi sama ne more prečuditi, pomignila proti mizi za mojim hrbtom.

Tip z UCLA napisom mi je pokimal.

Nedvomno vabilo. Poln zoprnosti sem raje obsedel in se obrnil k vratom.

Hipuzl in Pesnik sedaj pijeta in kimata v drugi gostilni. Od njiju so me ločili le moji občasni napadi besa ali, kot sem jih sam imenoval, karakterja. Verjetno to ne bo trajalo več dolgo. Gotovo pa ne do Hipuzlovih trideset, kaj šele Pesnikovih štirideset let. Pri dvaindvajsetih se nimaš več kaj odločati. Odločiti se moraš nekje med puberteto. Za smrt ali staranje. Vse naprej je navadno slepomišenje. Včasih kakšna brca vstran duha, ki se še ne more sprijazniti s stvarnostjo.

Hipuzl je bil ostanek leta 68, kot jih je po naših vaseh in zakotnih hribih vse polno. Zvijal je džointe, razpravljal o transcendenci, si včasih pristrigel na ramena padajoče, od maščobe zlepljene lase. Če se je preveč zamaknil med kajenjem, si je požgal brado in bil videti mlajši za kakšno leto. Žical je za kruh in pijačo, česar Pesniku sploh ne bi bilo treba. Ta je delal v železarni vsako dopoldne, tam tudi malical; popoldne je le še pil na tuje stroške. Od plače si ni privoščil niti dinarja. Vse do zadnje pare je vlagal v svoje samozaložbe. Izdajal je približno eno knjižico svojih stihov na dva meseca. Dan ali dva po izidu je v modri obleki, s skrbno skrtačeno umetniško bradico, prodajal primerke po gostilni. Število vseh kupcev v enem letu je bilo manjše od prstov na rokah. Po dveh dneh abstinence je razočaran klonil. Oblekel spet rjav ponošen suknjič in hlače iste barve z drobnim vzorcem, se zapil in zastonj podelil preostale izvode svojega umotvora vsakomur, ki se mu je le ljubilo stegniti roko. V stanovanju sem imel, takole na oko, okoli sedemdeset njegovih zvežčičev. Prebral sem dva in se zaobljubil, da nikoli več ne odprem nobenega. Obljubo sem držal, kar sploh ne priča o ne vem kakšni trdnosti volje. Majhne skušnjave rodijo velike kreposti.

Najbolje se mu je godilo pred leti, ko je dobil službo urednika šolskega glasila na osnovni šoli. Takoj je dal odpoved v železarni ter se nemudoma posvetil zbiranju prispevkov mladih nadebudnih literatov. Šola je imela lasten stroj za razmnoževanje matric in poseben odbor šolarjev, ki je liste sortiral, obrezoval in spenjal. Tiskarna se je ponudila, da bo zastonj tiskala platnice, kot pomoč mladim kulturnikom. Tisto leto je izšlo dvaindvajset novih pesniških zbirk našega Pesnika in ena številka šolskega glasila v polovičnem obsegu, zaradi tehničnih težav in pomanjkanja gradiva, kot je Pesnik zapisal v uvodniku. Po brci v rit se je spet zaposlil v železarni.

Tudi ta steklenica se je izpraznila. Bil je čas za pogovor z UCLA tipom. Presedel sem se. Takoj je pomahal natakarici in ji pokazal dva prsta. To je seveda pomenilo še dve pivi. Postal mi je všeč. Na pogled se je ločil od drugih priseljenih delavcev v železarni. Obut je bil v teniske, ne v špičake z visoko peto. Kavbojke so bile prave dolžine in ne spodvihane. V frizuro je bil pravi semišglavec, ostrižen na prst, z nekaj dni neobrito brado. Širok nos in mesnate ustnice so bile na svojem mestu. V njegovih očeh je bilo nekaj, kar me je za trenutek zbegalo. Kot bi jih že nekje videl. Ne oči same, verjetno pogled. Nisem se mogel spomniti kje in kdaj.

Rekel je: "Jaz sem Selim."

Okleval je trenutek, preden mi je ponudil roko.

"Egon."

Pokimal je, kot da mu je moje ime že znano. "Tudi meni je bil film všeč."

Presenetila me je njegova izgovarjava. Ni še mogel biti dolgo v tem mestu. Kaki dve leti sem ga videval v gostilni. Govoril je skoraj brez naglasa.

"Ja, ja," sem pokimal in se odločil zamolčati, da filma sploh nisem videl. Bral sem le Hardyjev roman.

Natakarica je prinesla pivi.

Zrl sem v mizo, oškrabano in izrezljano z noži. Izogibanje familijarnostim, kot so nazdravljanje in trkanje stekla ob steklo. Ničesar takega ni poskušal.

Zlil sem požirek vase. Selim je govoril o filmu. Nisem mu mogel slediti. Pijanost me je udarila od zadaj, z vso močjo po lobanji. Slika se je razčetverila in zbezljala. Lovil sem prostor, ga krpal. Nazadnje obupal. Gledal sem obraz pred sabo, ki se je pačil in mešal kot v ukrivljenih ogledalih.

"Film je bil lep."

Besedico lep je dahnil neskončno nežno.

Natakarica je začela obračati stole navzgor in jih polagati na mize.

"GREEEEEEEEEEMO!!!!!!!!!!" sem zaslišal tik za ušesom.

In sva šla. Zadnja. Obstala sva na cesti. Vprašujoče me je pogledal, češ, greva v drugo gostilno. Opotekel sem se. V železarni, ki nama je polnila vse vidno polje, so prebili plavž in noč je pordela.

Zanimalo me je: če odprem usta, bo ven prišel poslovilni stavek, ali pa bo bruhnilo kozlanje.

Zmogel sem.

"Saj se še vidiva, adijo!"

"Adijo."

Stekel sem v ozek prehod za gostilno. Naslonil glavo na zid ter se podpisal nanj. Stopil nekaj korakov proč od vodenega izbljuvka; se usedel in malce zaspal. Prebudilo me je ponovno krčenje želodca, ki je stolklo še vso preostalo pijačo na plano in me davilo še nekaj časa. Minilo je. Sloneč ob zidu sem užival v sliki, ki se mi je kristalno zjasnila. Opazujoč curek sline, ki mi je bingljal z ustnice, osvetljen s plamenom, kukajočim skozi vrh dimnika.

Naredil sem nekaj poskusnih korakov in zadovoljen z uspehom krenil h Karli. Cesta ob železarni je bila popolnoma prazna. Pridni delavci hodijo spat s kurami. Manj pridni so v gostilnah navalili na sevdah. Tuleči glasovi sevdalink so mi bili za popotnico.

Karla je stanovala v tretjem nadstropju. Obzirno sem prisluhnil z ušesom naslonjenim na vrata. Slišati je bilo le radio. Ženski glas je pripovedoval novice iz sveta, kjerkoli že to je.

Nobene jebozovne plošče na gramofonu. OK. Pozvonil sem. Karla je odprla ovita v oranžen moški frotirast kopalni plašč. Pravkar skopana. Sveža. Dehteča.

Za vsak primer sem pomignil z očesom proti stanovanju. Odkimala je in vprašala: "Lačen?"

"Ja."

Bil sem deležen njenega najlepšega nasmeška, ki me je vedno vzburil do nezavesti. Odkrita gornja vrsta zob. Dvojka zgoraj levo rahlo grizlja spodnjo ustnico.

"Vstopi, malo juhe mi je še ostalo od kosila."

Sezul sem si teniske. Iz nogavic so rinili prsti in hitel pozdravljati Karlo. Obul sem ponujene copate in ji sledil v kuhinjo. Ugasnila je radio. Nekje v stavbi sta se prepirala moški in ženski glas. Otrok je vreščal. Vladala je normalna mestna tišina. Karla je umite lase imela ovite v turban iz bele frotirke. S šibico je prižgala plin in pristavila lonec. Naslonila se je na pult in me opazovala, ko sem sedel za mizo. Nad menoj svetilka, ne premočna, s ščitnikom iz papirusa.

"Spet napad studioznosti?"

Zmignil sem z rameni. Priznam, kaj čem drugega.

"Kdo je bil tokrat na vrsti?"

"Tomaž Akvinski."

Zasmejala se je.

"In koliko je trajalo?"

"Tri dni in dve noči."

"Potem zares potrebuješ skodelo vroče juhe."

H Karli sicer nisem hodil jest. Le po mojih občasnih napadih studioznosti, kot jih je imenovala, sem se zaradi hrane prikazal pri njej; pojedel ostanek kosila ali jajce.

"Ne boš verjel, ampak prav lahko si te predstavljam. Tri dni in dve noči sklonjen nad knjigo. Edini gib, ki ga narediš, je obračanje lista. Kdaj imaš zadosti? Ko se onesvestiš?"

"Ja, tako nekako."

Prelila je vsebino lonca v skodelo iz kitajskega porcelana. Ponavadi iz nje pijeva čaj. Pogrnila je predme pogrinjek, priložila žlico in mi sedla nasproti.

Luč je osvetlila drobne gubice, ki so se ji napletle v kotičku ustnic in oči.

"Egon, mar postajaš pobožen? Kaj nisi prejšnjikrat študiral De Civitate Dei?"

Njen glas je imel rahel navdih grlenosti, žameta. Če mi je kdo omenil Berlin tridesetih let, sem se vedno spomnil nanj. Kurbirski glas.

"Ne, to je bilo predprejšnjikrat."

"In zadnjič?"

"Telefonski imenik."

Smeh.

"Ravno to mi je pri tebi najbolj všeč. Tvoja predvidljivost v nepredvidljivostih. Kot takrat, ko si imel tisto punk skupino, kaj ste že bili, mladi komsomolci, se mi zdi?"

Umolknila je. Med nama je veljal tih, gentlemanski sporazum, da ne govoriva o preteklosti drug drugega, na noben način, v nobeni obliki. Včasih je kateremu ušlo. Njej večkrat kot meni. Starala se je. Imel sem še sedem let prednosti.

Takoj je skrenila drugam. "Boš še?"

Pokazala je izpraznjeni krožnik.

"Ne."

Stegnil sem roko in ujel njen uhelj med sredinec in kazalec. Naslonila je glavo ob mojo dlan in se podrgnila obnjo kot mačka. S prsti sem jo pobožal od senc proti bradi. Nežno, komaj dotikajoč se je z vršički prstov. Čisto raziskovalni gib. Koža vsake ženske je drugačna na otip, prav tako vonj. Kljub parfumom in desodorantom začutiš vonj lasten vsaki ženski posebej.

Presedel sem se na stol zraven nje.

S polrazprtimi ustnicami sem ponovil pot prstov. Nosnici sem napolnil z vonjem po Karli. S konico jezika tavajoč po obrazu sem našel njen jezik in se posvetil igračkanju.

Odmaknila se je in dejala:

"Zmerom ti nekaj manjka. Ko nisi več lačen, si pa potreben." V očeh je imela rahlo sled poroga.

Z levico sem počasi, počasi spolzel v preklop halje. Jo malce razgrnil. Na dan je pokukala majhna in lepo oblikovana dojka. Obkrožil sem jo s prsti. Kazalec je obrisal njen spoj s telesom. Sklonil sem glavo in ponovil ris z jezikom. Poiskal bradavico in jo počasi lizaje zbezal na plano. Poljubil do konca napet vršiček in prešel na drugega. Karla se je stisnila obme, mi z rokami mrščila lase. Jezik mi je zavrtal v uho.

Zazvonila je budilka.

Drugič ta dan sem si privoščil popolnoma bedast pogled. In to navzgor, kar se mi že zaradi moje velikosti bolj poredkoma dogaja.

"Čas je, da greš," je zašepetala globoko dihaje in bilo ji je žal. Tudi to je bil del najinega sporazuma.

Vstal sem. Stopil proti vratom. Popravila si je haljo in me pospremila do izhoda. Med vrati na hodnik sem se obrnil. Objela sva se in poljubila. Brez fines, čista strast. Skoraj bi si zdrobila telesi. Rahlo, a odločno me je odrinila.

Pogled v oči.

Prikimal sem.

Sklonil sem se po tenisko, ko je dejala: "Nogavice lahko pustiš tukaj, preden razpadejo do konca, prav tako vijetnamko. Levo epoleto imaš vso scefrano."

Udarci vedno prihajajo od zgoraj. Tretji butasti pogled. Prekosil sem letno normo. Če je karkoli nepredstavljivega, je to Karla, ki krpa nogavice.

Zasmejala se je.

"Ne, ne jaz. Pričakujem obisk starejšega, finega gospoda, ki zelo rad postori drobna gospodinjska dela, pomirjajo ga, pravi."

"OK. Če je tako, pa v redu." Sezul sem nogavici, obul teniski na golo nogo in ji podal vijetnamko. Prej pregledal žepe in drobnjarije, ki jih vedno nosim s seboj, porazdelil po hlačnih žepih.

"Pridi ponje že jutri zjutraj. Ne budi me, pustila ti bom v vrečki v razdelilni omarici na hodniku."

Odprla je vrata in jo pokazala.

Obotavljal sem se. Jo poskusil še enkrat objeti. Izmaknila se je in nenadoma sem se znašel pred vrati. Vsaka ženska bi morala obvladati osnovne veščine toteadorstva.

"Karla …"

"Ja?"

"Zdravo." Ni imelo smisla.

Odzdravila je in mi otožno sledila s pogledom. Ali pa se mi je le tako zdelo. Les je bil tak kot vsak les na vratih. Skozi kukalo je prodiral žarek svetlobe. Oko ga ni potemnilo. Pretipal sem se skozi temo na hodniku do stikala, prižgal luč in šel.

Poln želodec juhe mi je prijetno pomagal stati pokonci.

Obstal sem ob ograji, ki ločuje železarno od shramb za delovno silo, raztresenih okoli.

Peči so brnele, od nekod je sikal plin. Bele pene pare so se vlekle iz kavperjev. Iz teme znotraj železarne so pritekli trije delavci v plavih kombinezonih ter kake tri metre proč splezali čez ograjo. Ko je zadnji doskočil na tla, sem zavpil:

"Hej, ti!"

Usral se je.

Kontrola! Čuvaj! Dobili so ga! Panika! Druga dva sta že izginila v temi.

"Daj cigareto!"

Obrnil se je poln čistega olajšanja. Potisnil mi je napol polno škatlico v roke in pobegnil za svojima tovarišema.

Za žicanje si je treba izbrati pravi psihološki trenutek.

Pokadil sem cigareto, sloneč ob ograji. Uživajoč v omotici, ki mi jo je povzročila po abstinenci.

Pričelo me je zebsti. Zgodnja pomlad ni ravno primeren čas za sprehajanje v majici. Ob notranji strani ograje je prikorakal čuvaj, napravljen v sivo uniformo. Potiho se mi je približal, misleč, da sem ena njegovih ovčic, ki se je oddaljila iz tropa. Obrnil sem se in se mu na vse zobe zarežal v obraz. Umaknil je pogled in nadaljeval pot ob ograji, vsakih nekaj korakov sumničavo pogledujoč nazaj preko zaponke na ramenu. Delavci brez rok in nog, preživeli, seveda, postanejo čuvaji in tako dočakajo penzijo. Nikoli jih ne zmanjka. Vsak dan se usposabljajo novi. Bogve koliko kosti je v tej ograji. Pljunil sem na mrežo in šel.

Bil sem ves otožen. Poln mehke melanholije. Edino, kar mi je zares všeč v tem zafukanem železarniškem rezervatu, je sprehod sredi noči po opustelih ulicah, pokritih z rdečkastim prahom, limajočim se na podplate.

Pred kinom je prodajalka kart pred odhodom domov menjavala plakate in fotografije v izložbi. Komaj me je pričakala, tako potrebna je bila govorjenja. Steklo na izložbi je bilo razbito. Moral sem se izogibati črepinj, razsutih na tleh.

"Vandali, to so vandali," je rekla. Neonka je bila še cela in prižgana. Njen obraz je voščeno sijal v bledem siju. Verjetno je bil zadnji film, ki ga je videla, iz časa Plesa na vodi. Potem si ni mogla ogledati nobenega več, ker je pač prodajala karte tudi zamudnikom in za naslednje predstave. Bila je stara, z natupiranimi lasmi. Frizuro, ki je zlepa ne vidiš več. Živo rdeče namazane ustnice so sijale vame. Šminka je bila nanesena tako na debelo, da je zravnala vse gube okrog ust in so bile ustnice videti nalepljene. Pomotoma prinesene od drugod; z neke druge ženske. Iz nekega drugega časa.

"Kaj jim je treba razbijati steklo, če hočejo plakat. Naj pridejo k meni in ga bodo dobili zastonj. Sploh veste, koliko stane tako veliko steklo?"

Nisem se potrudil sodelovati. Mi bo že povedala. Niša je bila prazna. Zelena podloga je bila vsa prebodena od risalnih žebljičkov. Ženska je izgovorila ceno. Vsota me je dohitela že v hrbet. Bila je res kar visoka.

Zaklenil sem za sabo, sedel na edini stol ter prižgal cigareto. Počasi sem kadil v neosvetljeni sobi. Včasih je sij plamena iz dimnika osvetlil zidove, a mi ni mogel pregnati Karle izpred oči. Vrgel sem ogorek v prazno pivsko piksno in zavzdihnil. Odpel sem hlače, vzel tiča v roke ter ga počasi, melanholično podrkal, misleč na Karlo. Spet sem vzdihnil, se šel stuširat in spat.

Mislim, da bi bil B. teh nekaj zadnjih stavkov zelo vesel.

2.

Blok je bil tokrat nenavadno tih. Vsi so bili v službi. Otroci v vrtcih. Karla je spala. Prislonil sem uho na vrata in nisem ujel ničesar. V razdelilni omarici je bila bela vrečka; v njej zakrpane nogavice in vijetnamka. Vrtel sem nogavici v rokah, občudujoč natančno in popolno delo. Epoleta na vijetnamki je bila prišita in obrobljena s posebnim šivom, ki naj bi preprečil nadaljnje paranje. Nisem mogel doumeti poteka niti. Česa takega nisem videl še nikoli. Iz občudujoče zamaknjenosti me je zdramila tema. Nisem se trudil s tipanjem po steni za stikalom. Postavljajoč nogo pred nogo, tipaje za stopnicami, sem se prebil do izhoda. Pred vrati sem, ob siju svetlobe skozi debelo motno steklo z mrežo v sredini, obul nogavice in oblekel jakno.

Odpravil sem se na namenski sprehod ob železarni.

Skupina delavcev, postopajoč znotraj kletke, je pritekla k ograji.

"Hej, ti, pridi!"

Migali so mi s prsti, me vabili k sebi. Šel sem. Ozirali so se okoli, boječ se čuvaja.

"No, kaj bomo?" sem vprašal.

"Liter enciana," je dejal prvi in mi pomolil bankovec skozi kvadratek v mreži. Vzel sem denar in stopil k naslednjemu.

"Liter vina."

"Šnops."

"Konjak."

"Liter črnega."

Jemal sem denar in polglasno ponavljal naročila.

Ob ograji se jih je nabrala cela kolona. Moleli so roke skozi rešetke. Valujoče klasje, mahajoče z bankovci.

Posvaljkan, povaljan, v kepce zrolan denar mi je napolnil obe dlani. Povrh vsega je bila polna tudi kapaciteta spomina.

"Dosti je," sem rekel naslednjemu v vrsti.

"Ne bit pizda, vzemi še zame."

"Ja, kako pa misliš, da bom vse to prinesel? Imam samo dve roki."

"Daj vzemi, samo še mene."

Obrnil sem se in odkorakal proti trgovini. Za mano se je vsul plaz kletvic.

Nakupil sem, kakor sem vedel in znal. Dve steklenici vina sem spustil v vrečko, ko je prodajalka morala v skladišče po manjkajoči šnops. Plačal sem in se vrnil k ograji. Nikjer ni bilo videti nikogar. Za stavbo je izginjal čuvaj.

Komaj sem postavil vrečke na tla, že so poskakali izza kontejnerjev, svitkov žice, odpadnega železa, ter se zakadili proti meni. Odmaknili smo šop trave pod ograjo, vsak na eni strani. Po majhnem, že davno skopanem rovu, velikem ravno za litrsko steklenico, sem dričal pijačo. Roke na drugi strani so jo razgrabile. Kot bi trenil, jih ni bilo nikjer več. Naslonil sem se na nosilni steber ograje in pričel preštevati izkupiček. Dogovorjenih deset procentov plus dve ukradeni steklenici in še nekaj takih, ki mi niso dali točno; drobiža ne vračam- ni bilo slabo. Čutil sem čuvaja, kako se mi plazi za hrbet. Tokrat je bil nekdo z leseno nogo. Ozrl sem se vanj in mu režeč se pokazal vse zobe.

Dokler lahko migam, me ti že ne boš stražil.

Pospravil sem denar v žep. Čuvaj je krenil naprej po svoji večni tirnici. Iz čiste objestnosti sem na glas zavpil: "Do jutri na svidenje, fantje!"

Pred odhodom sem se še enkrat zarežal stražarju, ki je besno buljil vame.

Zakrulilo mi je v želodcu in krenil sem k Magdi.

Po pravici povedano sem zadnje čase hodil k njej le fukat in jest. A še to ne sproščeno, v veselem parazitskem vzdušju, ampak z občutkom krivde in nelagodja, ker se mi je zdelo, da me ima zares rada. Ni bilo pošteno do nje in sem pred meseci nehal zvoniti na njenih vratih. Poiskala me je v gostilni in se zjokala. Čas mora dozoreti tudi za brco v rit.

Magda je bila srednješolka. Po šoli je vsak dan skuhala kosilo za starše, ki so se iz železarne vračali pozno popoldan.

Odprla mi je oblečena v kavbojke in platneno srajco, ki so jo napenjale velike hruškasto oblikovane prsi.

Poljubila sva se.

"Si ostal brez parfuma?"

Objeta sva stopila v kuhinjo.

"Ja, Cartiera ni več."

"Mi boš kdaj povedal, od kod ti denar za novo stekleničko? Najbrž ni ravno poceni?"

Kratek pogled po štedilniku in uporaba nosu sta mi povedala, da se danes prav nič ne kuha. Nobenega znamenja ni bilo, da se tudi bo.

"Recimo, da imam svoje vire dohodkov, ali če hočeš drugače, gre za male skrivnosti velikih mojstrov."

Objela sva se in poljubila.

Magda se je od vseh žensk, kar jih poznam, najhitreje vzburila. Včasih se mi je zdelo, da je njeno celo telo ena sama erogena cona. Odmaknila se je in pogledala na uro.

"Nimava časa, Egon! Danes pridejo moji prej iz službe. Oče ima rojstni dan in pripraviti mu moram smetanovo torto."

"Pomagal ti bom."

Hvaležno me je pogledala. "Res?"

"Bom, če ti rečem. Povej mi, kaj moram storiti?"

"Ni mi treba skuhati kosila. Oče nas bo peljal jest ven. Le pri torti mi pomagaj." Odprla je hladilnik. Od vrha do tal je bil poln lončkov smetane. "Stepi jo z mešalcem. Jaz bom medtem pripravila kremo in nasekljala sadje."

Prinesla mi je stepalnik in ga postavila na mizo.

Jemal sem lončke iz hladilnika, odpiral pokrovčke in zlival vsebino v posodo. Vključil sem stroj. Med čakanjem sem se zabaval z opazovanjem ritmičnega tresenja Magdinih prsi ob sekljanju banan, marelic in jabolk.

"In kam naj dam že stepeno smetano?"

Prinesla mi je ogromno posodo, celo vedro.

Pretresel sem smetano. Sel po naslednje tri kozarce, vključil stroj, opazoval Magdine prsi. Otrdel med nogami.

Procedura se je ponavljala v nedogled. Vedro je bilo že skoraj do vrha polno. Kup sesekljanega sadja je čakal na mizi. Magda je pripravljala kremo. Kurec je bil še vedno trd.

V hladilniku so ostali še štirje lončki.

Razmišljal sem, naj najprej zmešam tri, kolikor je bila kapaciteta posode, potem pa sem se iz naveličanosti odločil za vse štiri hkrati. Tekočine je bilo ravno do roba. Nekaj kapljic se je prelilo. Vključil sem stepalnik in smetana je brizgnila čez celo kuhinjo. Brizg se je pocedil Magdi preko vratu in hrbta.

Stresla se je zaradi hladu na koži.

"Opa, pomota! Tehnična napaka! Brez panike, takoj te očedim."

Z jezikom sem ji posnel smetano iz ušesne mečice ter dlačic na vratu. Vzdrhtela je.

Počasi sem ji odpel srajco in prestregel vsiljivo tekočino, ki je po kapljicah bežala po hrbtu.

"Egon, ne ... Prosim! Tako se mudi!" je roteče vzdihnila. Vrnil sem se za stepalnik, ki je še vedno brnel. Segel sem z roko v vedro, zgrabil polno pest, jo vrgel vanjo ter izključil aparat.

"Spet je špricnil, kurba..." sem opravičujoče se pojasnil in uslužno polizal smetano z nje.

Trdno se je oprijela roba mize.

Globje zadihala in se počasi obrnila k meni. Stegnil sem roki proti vedru, hoteč zagrabiti novo porcijo, a sem izgubil ravnotežje in prevrnil posodo, iz katere se je vsebina izlivala v kepastih pljuskih. Potegnil sem Magdo na tla. Valjala sva se po smetani. Sunkovito sem prodrl vanjo. Prišlo nama je hkrati.

Ko je prišla k sebi, so se ji ulile solze. Bila je na robu panike.

"Še pol ure in moji bodo doma. Kje pa je torta?"

Rignil sem. To jo je še bolj znorilo. Nisem se mogel zadržati. Imel sem poln želodec smetane.

"Kaj bova sedaj?" Bila je obupana. Sedela je gola v smetani in tarnala.

"O, o, o, oooo...!" Kar naprej.

Bil je zadnji čas, da se izkažejo moje organizatorske sposobnosti. "Pomiri se, vse bo v redu."

Ni bilo videti, da me sliši.

"Hej, poslušaj." Stresel sem jo za rame. "Vse bo v redu, pol ure je še blazno veliko časa, le pomagaj mi."

Pričel sem pobirati smetano s tal in jo basati nazaj v vedro. Magda je še nekaj časa sedela in tarnala, preden se mi je pridružila.

Lotila sva se dela. Ni nama preostalo drugega. Na hitro sem pobral večje smeti, lase in kocine iz smetane. Zmešala sva sadje in kremo. Zdrobljeno čokolado sem vsul v polivinilasto vrečko. Odgriznil luknjico na robu. Nasul napis čez površje. Postavila je torto v hladilnik. Hitro sva se oblekla. Po stopnicah so prihajali koraki. Vrata so se odprla.

"Torej pišemo v ponedeljek šolsko?" sem vprašal malce glasneje. Takoj se je znašla.

"Ja, zadnje tri lekcije."

"Sedaj vsaj vem, kaj se moram naučiti."

"Dober dan," sem vljudno pozdravil vstopajoča. Oče me je sumničavo gledal.

Pojasnila je, da sem njen sošolec, ki je bil cel teden bolan. Oče je gotovo razmišljal o repetentih.

Vljudno sem se poslovil in odšel.

Na hodniku se mi je spet rigalo. Vsa tista smetana. Stan in Olio pomo show.

Nebo je bilo popolnoma modro in v zraku pomlad. Zamikal me je odhod. Kamorkoli.

Magda me je spomnila na prazno stekleničko Cartierovega parfuma. Počasi sem moral pričeti razmišljati, kako priti do denarja zanjo. Doma sem imel še en rokopis, napisan že pred mesecem. Nov herz roman. Danes bi ga veljalo iti prodat. Treba bo v glavno mesto, izcuzati honorar, ki mi ga še dolgujejo. Predujem so le sanje.

Po mirni vožnji z vlakom - le trikrat sem moral izstopiti, steči na drug konec vlaka, skočiti nazaj, da se izognem sprevodniku - sem prišel v prestolnico. Čakajoč na minutke urednikovega časa, sem pod budnimi, prikritimi pogledi tajnice, udobno zavaljen v tapeciran naslonjač, pokadil dve cigareti. Urednik je bil eminentni pesnik visoke kulture, ki je honorarno delal pri založbi herz romanov. Seveda ne pod svojim imenom, nadel si je psevdonim. Jaz sem svoja sranja objavljal pod angleškim ženskim imenom in priimkom. To je počela tudi večina eminentnih pesnikov in pisateljev, ker so pač morali od nečesa živeti. Prispevke so pošiljali po pošti. Nihče ni rad zasačen pri dejanju. Tudi jaz nisem nikomur povedal za svoj vir bolj ali manj rednih dohodkov.

Tajnica je končno blagovolila odpreti vrata. Urednik je kobajagi nekaj pisal.

Ko sem ga vprašal, kdaj bom dobil denar za Rožnato mesečino na Bahamih, je pričel brskati po fasciklih. Telefoniral je tajnici, ki je tudi pričela brskati po fasciklih, nato telefonirala nekomu drugemu, ki je pričel ...

In tako dalje.

Pokadil sem še dve cigareti.

Razmišljal sem o tretji, ko je zazvonil telefon. Urednik je poslušal tezultate preiskave. Spodbudno se mi nasmehnil: "Nalog za izplačilo je le v računovodstvu."

Fino. Čez šest mesecev torej.

"No ja, bomo videli, kaj je mogoče narediti."

Ponavadi ne izgubljam živcev, ko pa jih, jih zgubim pošteno in jih težko spet najdem.

Poslušal je moje rjovenje z izrazom Jezusa, ki posluša Pilatovo sodbo.

Jebalo se mu je. Božji sin, pač.

Najlepše je rjoveti, ko si popolnoma prepričan o brezplodnosti svojega početja.

Pogledoval je na uro. Seiko z zlatim paščkom. Seiko pomeni po japonsko uspeh. Res ga je dosegel.

Prenehal sem. Iz kuverte, ki sem jo stiskal pod pazduho, sem potegnil rokopis in ga vrgel na mizo.

"Vsaj to objavite kmalu. Bosta dva honorarja prišla drug za drugim."

Razgrnil je rokopis.

"Gole in bose? Mar ni naslov malce preveč provokativen?"

"Ali ta, ali pa nobeden," sem zarenčal in odkorakal. Tajnici se sploh ni ljubilo dvigniti pogleda iznad fasciklov.

"Na svidenje," je zažgolela.

Če ne moreš reči zbogom, je bolje, da ne rečeš ničesar. Spet na cesti. Počasi proti staremu delu mesta.

Nisem se mogel otresti občutka, da mi bo urednik zabil nož v hrbet. Me je že skelelo med lopaticama. Mogoče bodo izgubili tisti nalog v računovodstvu. Vsaj pol leta za novega. Pravzaprav je bilo vseeno. Cartiera ni bilo več, tukaj in zdaj. Moral si ga bom sfinancirati drugače. Vstopal sem v vse gostilne zapored. Se razgledoval po prostoru, iščoč poznan obraz, ki bi mi vesel srečanja plačal pivo. V mogoče peti gostilni sem videl Lojzeta, mojega someščana, sedečega za prazno mizo. Prisedel sem bolj zaradi utrujenosti od hoje kot iz upanja na pijačo.

Lojze me je prijazno, tako kot vedno, pozdravil. Bil je neki cerkveni praznik in prišel je v glavno mesto, da se udeleži maše v katedrali. Ti prazniki so bili pri njem urejeni po stopnjah. Vsak dan je bil mali praznik in je šel k maši v cerkev blizu svojega stanovanja. Ob nedeljah je hodil v večjo, mestno cerkev. Ob cerkvenih praznikih je šel v katedralo v glavno mesto. Ženil se bo v cerkvi svetega Petra v Vatikanu, kjerkoli že to je. Malce sva poklepetala. Tako, na splošno. O vremenu. Pogovora o religiji ni načel. Verjetno sem bil edini, s katerim ni nikoli načenjal te teme. Vsakemu drugemu je, zavijajoč z očmi, držeč se misionarskega duha v sebi, slikal rešitev v veri. Enkrat je poskušal, pred leti. Samo enkrat in nikoli več. Mogoče tudi zaradi tega, ker sem videl, da ga zanimajo še druge stvari, ne le onstransko življenje. Sva pač skupaj odrasla.

Srkal je malo pivo in ravnal z menoj v rokavicah.

Nisem mu hotel reči za pijačo ter tako prestopiti ostro začrtane linije najinih razgovorov in stikov.

Sam od sebe mi ne bi piva nikoli ponudil. Mogoče bi mi dal, v najboljšem primeru, gobo namočeno v kis.

Kmalu sem se poslovil in šel. Še dve neuspešni gostilni.

Kje ste vse deklice? Zgubljene v velikem mestu?

V tretji sem končno prišel do svojega piva. Znanec, domačin, je bil videti res vesel srečanja. Delal sem se veselejšega, kot bi bilo treba, iz nelagodja, ker sem pozabil njegovo ime. On se je mojega še spomnil. Baje je bil pesnik. Vsaj povabil me je na današnji literarni večer v knjižnici, kjer naj bi tudi on bral svoje stihe. Obljubil sem mu prihod. Začelo se naj bi ob prvem somraku. Imel sem še dobro uro in pol časa. Znanec je kmalu odšel, rekoč, da mora še domov po pesmi. Pustil mi je denar za njegovo in moje pivo.

Počasi sem izpraznil steklenico do konca. Že dolgo se nisem udeležil nobenega literarnega večera in gnus do njih se mi je malce polegel. Zbledel v spominu. Prav perverzno sem si želel videti spet ene in iste obraze, ki se na takih srečanjih zbirajo. Natakarica je prišla po prazni steklenici. Pomolil sem ji denar.

"Takole, tu je za popito pivo in prinesite mi še enega."

"Ja, kaj pa tisto, ki ga je popil vaš znanec. Kdo bo tistega plačal?"

"Kateri znanec? Mar ni plačal zase?"

"Ni."

Njen glas je dobil prizvok prepirljivosti.

"Bo pa drugič."

"Nič drugič. Poznate ga. Vi plačajte zanj."

"Ma, kaj vam je, gospa, kateri znanec? Videl sem prosto mizo in prisedel. Spregovorila sva nekaj vljudnostnih besed. O vremenu. Potem je šel. Še nikoli ga nisem videl."

Prisluhnil sem zvokom, ki so vdirali s ceste. Brnenje avtomobilov, glasove, nobenega petelinjega kikirikanja ni bilo slišati. Še nekaj časa sva se nategovala z natakarico, preden je popustila in mi godrnjaje prinesla pivo.

"Verjetno je pozabil. Iz raztresenosti. Ali pride večkrat?" sem jo pomirjujoče vprašal.

"Ja, večkrat," je zamomljala in šla.

Zato se je tako hitro pomirila. Mu bo zaračunala drugič. In midva se ne bova videla vsaj nekaj let. Sile pozabe so močne. Ker pa nočem biti nikomur nič dolžan, bom po njegovih pesmih zelo glasno ploskal.

Če ni celo življenje eno samo prostituiranje. Pri omembi kurbanja sem se spomnil Karle.

Oooo, Karla!

Val otožnosti me je okopal.

Mogoče bi tudi jaz poskusil pisati pesmi.

In bi skupaj s Pesnikom izdajala samozaložbe. Se redila, gojila plešo, objeta vzdihovala o sorodnih, nerazumljenih dušah. Delala skupaj v železarni, čuvana od paznikov, kupovala pijačo skozi ograjo. Od mlajših generacij, ki šele prihajajo. Ko se enkrat usedeš, obsediš. Si mrtev.

Šel sem na stranišče scat. Ko sem videl nepoplavljena tla ter celo papir in milo, me je zvabilo še srat. Ena sama driska je prišla ven. Prekleta smetana.

Kot otrok sem prav ljubil Guliverjeva potovanja. Edina otroška knjiga, v kateri glavni junak ščije in serje. Pa še ta ni bila napisana za otroke. Vsem drugim se kaj takega ne primeri nikoli. Ker ti ne moreš brez tega, dobiš občutek lastne drugačnosti. Kompleks umazanosti.

Vrnil sem se za mizo in dokončal pivo. Zunaj se je razpredla tema. Stopil sem proti izhodu in se spodbudno nasmehnil natakarici. Ni odgovorila.

Med potjo do knjižnice sem se obiral, opazujoč izložbe. Hotel sem celo vstopiti v neko knjigarno in pobrskati po policah, a sem se zadržal. Je že treba dati nekaj na svoj renome. Povrh vsega je jutri nedelja, na vrsti je moj redni obisk NUK. Še malo sem se prestopal pred vhodom v knjižnico, kjer se je imel dogoditi literarni večer. Nisem hotel priti prezgodaj, čeprav velja tu neki še ne poimenovan paradoks. Na literarne večere prideš vedno prezgodaj.

V predsobi se je že trlo teles, porazdeljenih v skupinice. Produkcija besed je bila gromozanska. Ni se še pričelo. Ker nisem spadal k nobenemu krogu sogovorcev, sem se spravil v kot, sedel na okensko polico in prižgal cigareto.

Še tri so mi ostale. Dim iz mojih pljuč se je pridružil gosto razpredajočemu se oblaku povsod okoli. Nekaj obrazov mi je bilo celo neznanih. Leta od zadnje udeležbe so zahtevala svoje. Nekaj sem jih pogrešil. Verjetno so dobili službo v uredništvu herc romanov ali pa so se obesili, oziroma si prerezali žile. That's the way the story goes.

Med meni nepoznanimi osebki mi je najbolj padla v oči koščena ženska s paževsko pristriženimi lasmi v dolgi, seveda, indijski obleki. Odločil sem se, da bom ta večer pofukal eno od pesnic mlajše generacije. Sintagma pesnik-ca mlajše generacije pomeni, da je tista oseba stara vsaj trideset. Tudi ta, ki sem jo gledal, ni bila mlajša. Obraz ni bil lep, bil pa je zanimiv in zdržal je moje zanimanje do pričetka, ko so se debatirajoči zbasali v sosednjo dvorano. Posedli na pripravljene stole. Zaprli vrata za sabo.

Nisem jim takoj sledil. Škoda še tretjinke cigarete. Mimo je pritekel znanec, ki mi je plačal pivo, dva pravzaprav. Pomahal mi je. Pokimal sem mu in šel za njim. Namenoma se nisem usedel poleg njega.

Za mizo pred zidom, z dvema lučema usmerjenima vanj, drugi v polmraku, je že nekdo jamral.

V dvorani je vladala spoštljiva tišina. Še odkrehovali so se pridušeno, kljub pomladi, idealnemu času za prehlade. Potem smo malo ploskali in je šel sedet za mizo naslednji iz dvorane.

Prvi se je usedel nazaj. Začel je jamrati.

Spet smo ploskali.

In je jamral naslednji.

Aplavdirali smo vsi, tudi tista dva, ki sta že odjamrala svoje. Z grozo sem spoznal, da gredo kar po vrsti. Po sedežih v dvorani, drug za drugim. Do mene jih manjka le še dvaindvajset. Kmalu bom prišel na vrsto.

Nekje ob pol štirih zjutraj, če bodo nadaljevali s takim tempom. Malce sem se zamislil, o Karli in tako, na splošno. Ko sem se zavedel, je nekdo za mizo jamral.

Zaploskali smo.

Naslednja dva jamrača sem porabil za načrt financiranja nove stekleničke Cartiera. Zdel se mi je res dober. Eden boljših doslej. Navdušeno sem zaploskal. Tisti v prednjih vrstah so se pričeli obračati.

Nastopajoči, droban, suhljat, z očali, kot da se bo vsak hip sesul, je zardel in se za malenkost priklonil v mojo smer. Naslednji je bil moj znanec.

Ko je odjamral svoje, sem si poleg ploskanja privoščil še cepetanje z nogami in celo žvižg v odobravanje.

Vsi so se obračali.

Znanec je zardel.

Do koščene pesnice so manjkali še trije.

Zavedel sem se, da je vsak nastopajoči svojo prvo pesem posvetil založnikom, ki so take kurbe, da ga ne objavljajo. Od tod je le en korak do samozaložniške dejavnosti Pesnika. Mogoče je bil tudi on v mladih letih član tega krožka, kaj pa vem. Ozrl sem se okoli. Nikjer ni bilo videti nobenega založnika. Komu oni to berejo?

Samemu sebi.

Spet smo malce ploskali.

Še dva.

Aplavz.

Še eden.

Ona.

Zbral sem se. Jo pogledal v oči.

Sedla je za mizo in pričela brati z listov pred sabo. Imela je lep, rahlo šepetajoč glas, nežen.

Prve pesmi ni posvetila založnikom, čeprav je ravno tako ne objavljajo, in si pridobila moje naslednje simpatije.

Pesmi niso bile slabe. Bilo je nekaj, kar jih je ločilo od jamranja drugih. Po treh tisočletjih kracanja po papirju je blazno težko pisati pesmi o čustvih, o niansah v sebi, ne da bi padel v jamranje. Nehala je in razširil sem roki za gromozanski plosk, ko je vstal tip, sedeč pred mano. Tisti od prej. Medtem si je nadel čepico, variacijo kap, ki so jih nosili južnjaški vojaki med državljansko vojno v Ameriki, kjerkoli že to je.

Prej sem mu ploskal. Pomotoma. Pravzaprav sem ploskal svojemu načrtu za pridobitev Cartierovega parfuma, a mi je samočestitanje odtujil in si ga prilastil.

Začel je govoriti. Nisem mogel verjeti.

Vsi so ga poslušali spoštljivo, z vso pozornostjo. Tudi oni, ki so že zakinkali, čakajoč svoj nastop.

Šef krožka?

"Najprej moram reči, da gre v tem primeru za tipično žensko poezijo. Da, tipično žensko."

Pogled naokoli.

Tudi v moje oči. Ubijalske oči.

"Seveda je to a priori manjvredna poezija. Manjka ji nekaj, kar je značilno za dobre moške pesnike. Prvinski navdih!" Spet krožeč pogled. Vsi so prikimavali.

Počutil sem se kot lonec, poln pare. Vrel sem, brbotal od besa. Čez vse skupaj se mi je primešala čista groza.

Kje sem jaz? Mar resno mislijo? Katerega smo danes? Katero leto, stoletje?

V glavi mi je zarezal oster akord električne kitare. Sunek iz preteklosti.

All the world cannot be wrong

must be me I don't belong ...

Tip je nadaljeval.

"Ja, prvinski navdih. Ženske pišejo pesmi ob izbruhih čustev. Zapusti jo fant in tako. Pesnik vstane. Zgodaj zjutraj. Odide v naravo. Leže v travo, pod drevo. S seboj ima svinčnik in kos papirja. V čisti, nepokvarjeni naravi, v božanskem miru vstajajočega jutra doživi navdih, ki ga imenujem prvinski navdih. Samo tako nastane prava poezija, esenca čiste lepote."

Gledal sem ga in njegov obraz se je mešal z obrazom nekega starca, akademika visoke kulture. Še njuna glasova sta se prepletala. Enkrat je eden govoril z glasom drugega, pa spet narobe. Mladi pesniki.

Hahahaha ha ha!!!!!!!

Pogledal sem njo. Ni bila videti prizadeta. Mimo je opazovala govorca.

Utihnil je.

Vsi so zaploskali. Njemu.

Vstala je in odšla skozi vrata. Nežno jih je priprla za seboj. Tip je sedel na svoje mesto.

Potrepljal sem ga po rami. Ozrl se je v moj iskreno navdušen obraz.

"Čestitam! Čestitam! Dobro povedano!"

Pomolil sem mu roko.

Sprejel jo je.

"Res, čudovito."

Stisnil sem mu dlan.

"Prvinski navdih! To, to mi je bilo res všeč!"

Počasi, z užitkom sem pričel sklepati prste. Močno.

"Ženska poezija! To je bilo tudi dobro!"

Še močneje.

"Čista narava, to."

Z vso silo.

"Esenca lepote, to pa sploh."

Zanimalo me je, če imam zadosti moči, da mu zdrobim kosti. Verjetno ne.

Kar zrasel je v višino. Telo se mu je napelo. Plesal je po stolu. Ni hotel zatuliti od bolečine. Le tega ne. Nemo se je oziral okoli, iščoč pomoč.

Vsi so pospali nazaj. Nekaj nespečnežev je poslušalo jamranje za mizo.

Zaječal je. Pridušeno, grleno.

Iz oči so udarile solze. Polzele po licih, se nabrale v vodena polmeseca na spodnjem delu očal.

Nastopajoči je prebral zadnjo pesem.

Zaploskali smo. Vsi razen vodje krožka. Stisnil si je roko na jajca in se zvil naprej, mogoče pričakujoč še batine. Pustil sem ga ujčkati ranjeno končino pri viru prvinskega navdiha in stopil ven. Vrata sem trdo zaprl za seboj. Če bi imel pri sebi kladivo in žeblje, bi jih zabil.

Pesnica je bila še tu. Počasi je dokončevala cigareto, strmeč skozi okno na razsvetljeno ulico.

Stopil sem zraven. Se naslonil na levi rob okna. Prižgal cigareto in se zastrmel skozi šipo. .

Nisem dobro storil, ko sem tipu pomečkal roko. Vem, da se besede tolčejo z besedami, seveda nujno in vedno neuspešno. Sila dokazuje le oblast. V svoje opravičilo: možakar ima vse možnosti, da postane velika živina. Z leti se bo prigrebel navzgor. Zaščitil ga bo položaj. Ne bo se ga več dalo tolči ne z besedo, ne z roko. V tistih višavah je večni mir. Zato jih je treba tepsti, dokler so še mladi.

Spregovoril sem, še vedno obrnjen k šipi.

"Mogoče mu je žal. Ko sem odhajal, je imel solzne oči."

V desnico me je prijel krč. Pričel sem jo razgibavati in masirati. Obrnila se je k meni. Pogledala vame, pa v roko, spet vame in dejala:

"Ja?"

Zasukal sem se k njej. Ujel nasmešek v očeh.

"Res," sem potrdil in se nasmehnil najbolj nedolžno, kar sem mogel.

"Si prvič v tem muzeju?"

"Ja, prvič in zadnjič. Nagovoril me je kolega."

"Tudi mene."

Utrnila je čik ob okensko polico. Se naslonila nazaj na zid in z ramenom ugasnila luč. Ni je spet prižgala.

Po ulici je pripeljal policijski avto z vključeno sireno. Modra svetloba naju je živčno, raztrgano osvetlila. Sirena se je oddaljila. Molčala sva in opazovala drug drugega v presledkih osvetljenosti in teme, ki so jih povzročali avtomobilski žarometi.

"Vseeno te je prizadelo," sem prekinil tišino. Ni zvenelo bogokletno. Ni bila tiste vrste tišina.

"Ja, veš, stvari so zelo osebne. Če pišeš, se razgaljaš."

"Če imaš sploh kaj razgaliti," sem dodal. "Ti imaš."

Obmolknila sva.

Še en policijski avto.

"Pustiva to sranje," sem rekel, "dajva se malo poljubljati."

Zazdelo se mi je, da sem ob naslednjem siju ujel presenečenje v njenih očeh. Ni rekla ne da ne ne. Ni se odmaknila, ko sem se ji približal.

Poljubil sem jo rahlo na razprte ustnice. Šel z roko skozi lase. Njen vonj mi je bil všeč. Zdrsel sem s prsti po koži in tudi odziv njene kože, občutek v konicah prstov, mi je ugajal. Spet sem jo poljubil. Razprla je ustnice. Rahlo sva se požgečkala z jezikoma. Z levico sem odgrnil blago

z rame, ki je zasijala v svetlobi ulice. Zdrsel sem s prsti v izrez obleke, božal prsi, ne več kot majhni zadebelitvi okoli koničastih bradavičk. Obvladala je igro z jezikom. Krasno sva se ujela. Naslonil sem jo na zid, pokrit s knjigami od stropa do tal. In sem imel na kupu dvoje, kar imam v življenju najraje.

Knjige in ženske.

Ne nujno v tem vrstnem redu.

Potegnil sem ji tenko krilo navzgor, še vedno v poljubu. S celimi dlanmi sem prepotoval njeni nogi po notranji strani, dokler se nisem dotaknil dlak, kukajočih izza roba hlačk. Bil sem precej večji od nje, kar mi je omogočilo določene manevre. Umaknil sem dlani navzdol in spet drsel proti mednožju. Vedno hitreje sem krožil proti dlakam, a dotikajoč se jih le bežno, takoj pobeg nazaj. Kurec je grozil, da mi bo raztrgal zadrgo. Hlače med nogami so se izbočile v grič. Stisnila sva se drug k drugemu. Ni se več pasivno upirala, objela me je in se mi zagrizla v vrat. Odmaknila je glavo in rekla: "Ne, prosim."

Njeno telo je reklo ja.

Prijel sem jo za zadnjico. Imela je majhno in čvrsto. Vzdignil sem pesnico navzgor, spogledala sva se. Vprašal sem:

"Zakaj ne?" In jo pustil spolzeti po telesu. Z mednožjem preko izbokline na hlačah.

Globoko je vzdihnila.

Spet sem ponovil prijem in dvig. Iz oči v oči. Bile so motne.

"Ne," je zašepetala. Bolj odkimala kot spregovorila. Spustil sem jo po toboganu.

Spet dvignil.

"Zakaj, ti ni všeč?" Spust navzdol.

"Prosim," je tako milo zašepetala, da sem odnehal. Njeno telo je bilo vsekakor za. Objel sem jo okoli ramen in sedla sva nazaj na okensko polico. Stisnila se je k meni.

"Veš, jutri zjutraj bi se počutila kot kurba. Doma me čaka tip, ki ga imam rada, otrok, najin. Res mi paše, ampak jutri bi imela takega moralnega mačka."

"Saj te razumem." Ponudil sem ji cigareto. Sprejela je in sva prižgala. "Ampak, poglej, jaz na vse skupaj gledam kot na igro. Všeč mi je biti tu, s tabo, se poljubovati, te božati. Ni nujno, da fukava, samo tako, biti z nekom. Tako ..."

"Ja, vem, ampak jaz ne morem na zadevo gledati tako. Mogoče vse jemljem preveč resno. Mogoče smo vse ženske take, kaj pa vem." Počasi sva kadila do konca. Iz sobe je prišel val ploskanja.

"Zaslužil sem si ga."

Nasmehnila se je in mi pritrdila: "Res, hvala ti."

Ugasnila je cigareto. Kadila je hitreje kot jaz. Obstala je nekaj centimetrov pred mojim obrazom.

"Grem," z glasom, ki je izdajal, da ji je žal. Če bi stegnil roko in jo potegnil k sebi, bi ostala.

Dotaknila sva se z ustnicami. Komaj čutno.

Stopila je proti vratom. Medeninasta kljuka je pobliskavala v ritmu avtomobilov.

Odprla jih je. Ostala v siju ulične luči. Spogledala sva se. Spet sem ujel nasmešek v očeh. Dejala je: "Poljubljaš se zares dobro."

"Ja, redno hodim na literarne večere."

"In bereš Dashiela Hammeta," mi je navrgla preko ramena in izginila.

Spet se je oglasilo ploskanje.

Postala mi je všeč. Šele zdaj zares. Obrnil sem se proti oknu. Pokadil sem z enim vdihom preostanek cigarete do konca. Požgal že malo filtra. Nisem je videl. Ni šla po ulici. Verjetno stanuje v drugi smeri.

In znova sladkobnost. Mehka otožnost. Ko se bova srečala naslednjič, če se bova, ne bo isto. Nikoli več isto. Saj sem že poskušal. Ugasnil sem cigareto ob šipi in šel.

Da ga jebeš, vse in vse skozi je eno samo odhajanje. Me zanima, kje sploh najdemo čas, da tolikokrat pridemo.

Noč je bila polna avtomobilskih žarometov in zaletavanja ob mimoidoče. Krenil sem proti študentskemu naselju. Premetavajoč po glavi številke blokov, nadstropij in sob, poskušajoč pridati tem kombinacijam obraze znanih deklic. Kmalu sem odnehal. Ko bom prišel tja, se bom zanesel na vid, primerjajoč slike v spominu. Ni se mi ljubilo vstopati v gostilne. Gledal sem skozi steklo v osvetljeno notranjost. Mogoče uzrem še kakšno pivo. Pred kinom se je nabrala gneča za zadnjo predstavo. Malce stran, naslonjen na zid, je stal Selim. Z levim bokom je bil obrnjen proti meni. Desnico skrito za telesom.

Pozdravil me je.

Veselo sem mu vrnil pozdrav in dodal: "Si se hudo porezal?"

Roka je priromala iz skrivališča. Povoj se je zasvetil v siju reklam. Selim je pordel kot paprika.

Očetovsko sem mu pričel deliti nasvete.

"Hej, plakatov ne kradeš kar takole. Tresk po šipi, z golo roko. Se ti še kamna ni ljubilo pobrati s tal?"

Zadrega je pričela popuščati, kri odtekati iz glave.

"Ne vem, kaj mi je bilo, šel sem mimo, v samski dom, spat, in sem jo videl tam. Stopil sem bliže in jo gledal. Kar naenkrat sem jo držal v rokah. Šele hrskanje stekla pod podplati me je zdramilo. V sobi sem opazil krvavo roko in kapljice, ki sem jih pustil po hodniku."

Ženski, ki si je obrnjena s hrbtom proti nama prižgala cigareto, sem rekel za čik in ga dobil.

"Greš z mano v kino?" je vprašal.

Ozrl sem se v smeri študentskega naselja. Nazaj proti njemu. Prikimal. Odšel je kupit karto še zame. Svojo je vseskozi stiskal v levici. Pokadil sem do konca. Tok je krenil proti vhodnim vratom. Pridružil sem se mu in na sredini poti prestregel Selima. Skozi vhod sem stopal v zavetju njegovih širokih ramen. Ujel sem pogled, ki ga je biljeterka, trgajoč Selimovo karto, poslala svoji kolegici na drugi strani.

Obe sta komaj zadrževali smeh. Sedla sva in se udobno zavalila nazaj.

Od strani sem pogledal njegov profil in si ga zaželel pobarvati rdeče.

"No, Selim, v četrto gre rado, mar ne?"

Uspelo mi je. Čudovita barva. Pred naslajajočim pogledom ga je rešila tema, presekana s snopom svetlobe iz projektorja na platno. Ogledal si je vse tri prejšnje predstave tega filma zapored. Četrtič sva ga gledala skupaj. Ko so se začeli vrstiti napisi, sem šele zvedel, kateri film gledam. Naslov je bil Marijini ljubimci. Glavno vlogo je igrala Nastassja Kinski. Ravno tista kot v Tess. Med predstavo sem s kotičkom očesa venomer pogledoval proti njegovemu profilu, kamnitemu in nepremičnemu. Bil je nekje drugje, kjerkoli že.

Ko so se prižgale luči, je vstal ko mesečnik in šel ven. Sledil sem mu mimo razsvetljenega plakata. Pričakoval sem tresk stekla. Ni ga bilo.

Vštric sva šla do avtobusne postaje. Zdelo se mi je, da bo vsak hip nekaj spregovoril, zato sem ostal. Ni bilo videti, da bi ga moja prisotnost motila. Sem in tja sem ujel odpiranje ust, premik jezika. Ven ni prišlo drugega kot nerazpoznavni polglasniki. Zelo potiho in poredkoma.

Vstopila sva v avtobus. Sedla. Selim je plačal vožnjo tudi zame. Radio je preigraval stare italijanske kancone in topil zrak s sladkorjem. Na polovici poti je sprevodnik oznanil deset minut postanka. Šofer je ugasnil motor in šel s kolegom ven kadit. Trije pomiki so jima sledili, ostalih deset je spalo, ali pa so bili preveč pijani in brezvoljni za kakršnekoli premike. Selim je še vedno molčal.

Spomnil sem se hoje domov. Iz šole, precej let mlajši, v mraku, s kakšnim sošolcem. Obema sta neprestano migljali pred očmi sliki prvih ljubezni, deklic, za katere je treba junaško pasti. Molk, ko bi vsak govoril le o njej, tisti svoji, pa okleva, se boji zajebavanja drugega. Vseeno spregovori, prej ali slej, ves koprneč. Besed ne moreš zadržati zase. Selim je strmel predse, kot bi še vedno gledal osvetljeno platno.

Nekdo je bruhnil. Po avtobusu je jedko zasmrdelo.

Pogledal sem šoferja in sprevodnika. Ničesar nista slišala. Lenobno sta debatirala, prestopajoč se v mrzli pomladni noči. Starec na klopci ni dajal nobenega znaka življenja.

"Selim, daj jakno," cuknil sem ga za zguljen suknjič iz jeansa. Presenečeno me je pogledal. Ne toliko zaradi moje zahteve, kot zaradi ugotovitve, da sem tu, poleg njega. Ponovil sem z nestrpnim, ukazujočim glasom.

Ubogal me je.

Stekel sem ven. Šofer me je presenečeno pogledal. Sprevodnik je scal na vogalu zaprtega bifeja. Drvel sem navzdol po ulici. Cerkveni zvon je bil polnoč. Nobenega načrta nisem imel. Eden tistih trenutkov, ko se počutim kot opazovalec. Nekje od zunaj gledam svoje telo, ki počne, kar hoče. Skozi drevored, do kina. Ob steni dolga vrsta osvetljenih izložb. NAŠI NASLEDNJI FILMI. Ovil sem suknjič okoli desnice, poskakujoč ob vrsti plakatov. Prišel sem do pravega in udaril. Zvok razbitega stekla mi je sledil bežečemu skozi drevored s plakatom v rokah. Avtobus je čakal s prižganim motorjem. Skočil sem noter. Vrata so se zaprla tik za mano.

Počutil sem se kot bančni ropar.

Selim me je obrnjen presenečeno gledal čez naslonjalo. Prisedel sem, zadihan, in mu porinil plakat v naročje. Poravnal ga je in gledal Nastassjo, kako si z dvignjeno nogo pripenja nogavico. Bil je presrečen. Blažen. Čutil sem pivo polzeti po grlu.

Odvil sem suknjič z roke. Koščki stekla so se vsuli po tleh. Očedil sem večje zasajene delce iz tkanine in mu vrgel oblačilo v naročje.

"Hvala," je rekel. Izbruh hvaležnosti.

"Pa še drugič," sem možato prikimal. Se naslonil nazaj, kot da se me vse skupaj ne tiče. Zaspal sem za pol ure in ga pustil samega.

Stala sva na postaji in opazovala dolgo kačo železarne pred nama. Avtobus je izginjal v noči.

Povabil me je s sabo.

Samski dom je bil pogreznjen v temo. Čuvaj v portirnici je kinkal nad potiho prižganim radiom. Možak je bil brez prstov na desnici in brez noge. Počakal sem zunaj.

Selim ga je vljudno pozdravil. čuvaj je neprijazno zamrmral in opazoval suknjič vstopajočega, če mogoče kateri od žepov nima sumljive izbokline. Litrske.

Namenoma je trdo stopal po stopnicah. Odklenil je vrata in jih zaprl. Po prstih se je vrnil navzdol in mi odprl okno na hodniku. Potegnil me je kvišku. Splazila sva se v njegovo sobo. Najprej sva zavohala smrad. Prižgal je luč. Ob desnem zidu je stal pograd, postlan in očividno njegov. Na drugem pogradu pod oknom je spal oblečen, le s sezutimi čevlji, Selimov cimer.

"Težko se bom navadil," je potožil, opazujoč nogavice, štrleče izpod odeje. Vir smradu. "Leto in pol sem bil sam v sobi."

Ogledal sem si spečega. Luč ga ni motila, vsaj premaknil se ni. Bil je suh in koščen, precej mlajši od naju. Oblečen verjetno v dedovo obleko, ali vsaj očetovo. Nova hrana za železarno. Pogledal sem Selima, ki je še kar žalostno zmajeval z glavo, in v trenutku pozabil novinčev obraz. Spet sem si ga ogledal, pogledal proč in ga pozabil. To sem še nekajkrat ponovil, igrica je bila še kar zabavna. Tako brezobličen je bil.

"Kdaj je prišel?" sem vprašal.

"Ne vem, zjutraj ga še ni bilo."

Usedla sva se na posteljo.

"Počakaj," je dejal in se splazil na hodnik. Slišal sem ga trkati na sosednja vrata. Zaspan, jezen glas se je pomešal z njegovim. Vrnil se je s steklenico žganja.

Jaz sem eno že držal v roki. Presenečeno me je pogledal.

"Novinec jo je imel v torbi." Pokazal sem na modro boršo, ležečo ob pogradu.

Najprej sva potegnila iz ene, potem še iz druge. Steklenico, ki jo je prinesel Selim, sva takoj postavila ob stran. Notri je bila neka serijska smrdeča brozga najslabše kvalitete.

"Flaša, ki jo je s seboj prinesel Ibro, je polna domačega," sem pojasnil.

Moral sem še povedati, odkod vem prišlekovo ime. "Piše ne torbi."

Vstal sem in zasukal torbo na prednjo stran.

Na sredi, pod zadrgo je bilo okence in notri listek, popisan s svinčnikom.

Naglas sem prebral: "Ibro Hadžipuzič, Dolnje Vrbopolje bb."

"Brez hišne številke," je ponovil Selim, kot da bi mu bilo sedaj vse jasno.

Usedel sem se nazaj.

"Ti bo vsaj povedal, kako je v Meki."

"Hadži," je potiho ponovil in zmajeval z glavo. "Bolje bi bilo, da je ostal tam, kot da je prišel crknit v to železarno."

Šnopc je bil super. Mehak in nežen navzdol po grlu, prava eksplozija toplote v trebuhu. Ugasnil sem luč. Železarniški reflektorji so dajali dovolj svetlobe. Počasi sva srkala pijačo. Neprekinjeno drdranje vozičkov, naloženih z rudo, je polnilo najin molk.

Noč je zažarela rdeče. Prebili so plavž.

Vstal je, poiskal ključ v žepu in odklenil omaro ob postelji. Notri je viselo troje kavbojk in suknjič iz jeansa. Na kup zložene majice in lepo poravnano perilo. Poiskal je naslednji, manjši ključek na obesku, se sklonil in odklenit predal na dnu omare. Soba je bila še vedno popolnoma razsvetljena. V predalu je imel Šop pisem v polivinilasti prozorni vrečki. Na dnu zložen plakat, Nastassjin obraz na vrhnji strani, čezenj pištola. Nemški Walther iz druge svetovne vojne. Segel je po plakatu Marijinih ljubimcev. Prepognil ga je, dvignil pištolo, položil plakat na dno ter ga spet pokril s črno kovino.

Zaklenil je predal in zaprl omaro.

Se usedel nazaj. Potegnil iz steklenice.

"To pištolo je moj oče vzel SS oficirju. Ni mi imel dati drugega, ko sem šel sem."

Steklenica je bila znova pri meni. Noč je ugašala.

Vstal sem in odprl okno. Spodbujajoče mi je prikimal. Sobo sta napolnila hladen zrak in šumenje strojev.

Pod stropom železarne je vozilo dvigalo.

"Vedel sem, da bo prišel nekdo drug. Predvčerajšnjim je šel domov Mehmed. Trideset let je bil tukaj." Pripovedoval je počasi. Otroci, pravljica za lahko noč. "Pogledal sem ga, ko je odhajal in sem si rekel: Tak boš tudi ti. Posušen od ognja, ves zvit in bolan. Neki Ibro bo prišel namesto tebe! Pizda, je to vse, kar ostane?"

To retorično vprašanje je bilo izrečeno glasneje. Ibro se je zasukal v postelji in nekaj zagodrnjal.

Ni zvenelo kot odgovor.

"Potem pa sem šel v kino," je dodal Selim in zgodbe je bilo konec. Molče sva spraznila steklenico do dna. Žganje mi je zlezlo v glavo. Naslonil sem se na odprto okno in pljunil skozenj. Na mizi je stal tranzistor. Vključil sem ga. Začel sem prepevati, sledeč ženskemu glasu iz škatlice. Najprej polglasno, potem vedno glasneje. Selim je strmel predse in bilo mu je vseeno.

Tulil sem.

"Ah those sleepless nights, they break my heart in two - jodleihuhu jodleihuhuhu …"

Bilo je prelepo. Ibro je planil pokonci. Obstal je na vseh štirih sredi pograda kot ovca. Nič mu ni bilo jasno.

Se bo že navadil.

Nekaj je priletelo ob zid.

"Šuti jebomater! Sutra je šiht!!!!!"

Prav ima, zjutraj je vedno šiht.

Selim je sedel nepremičen in ujčkal prazno steklenico v naročju. Stopil sem ven. Zaprl vrata za seboj. Ibro je še vedno na vseh štirih blejal okoli: Na radiu je Frankie prepeval Strangers in the night. Pesem je šla h koncu. Če bi imel glas kot Frankie, bi celo življenje samo pel. Nič ne bi mislil.

Samo pel.

Okno na hodniku, skozi katerega sem vstopil, je bilo odprto. Skočil sem ven, kot bi imel spodaj parkiranega konja. Ni prehudo zabolelo.

Povaljal sem se po prahu, si otresel obleko in pritisnil roki ob steno samskega doma.

Pogledal sem dlani.

Bile so rdeče.

3.

Nedeljsko dopoldne je kot rojeno za malo glasbe. In za hrano. Izpod postelje sem izbrskal kasetar in ga postavil na mizo. Iskanje edine kasete je trajalo dalj. Našel sem jo na stranišču, ležečo za školjko. Nikakor se nisem mogel spomniti, kdaj naj bi jo odnesel tja. Gumb za vklop se je za spoznanje zatikal in upiral pritisku prsta. Vključil sem ga z dobro merjenim karate udarcem z robom dlani. Sila so obdobja, ko sem to kaseto prenašal s sabo, v zgornjem žepu, in pri kakšni deklici ali znancu spotoma posnel štiklc, ki mi je bil trenutno všeč. Snemal sem čez tiste stvari, ki mi niso ugajale več. Zaradi različnih dolžin je bila vsa kaseta sestavljena iz kratkih odlomkov, ponavadi začetkov in koncev različne godbe.

Če se je bom dokončno naveličal, jo bom prodal, kot redko izdajo v počastitev tridesetletnice rock'n'rolla.

Šel sem se stuširat. Stresal in ožemal sem stekleničko Cartiera. Ven ni prišlo čisto nič. Oblekel sem si gate in odmaknil vrata omare. Že dobil sem jo s polomljenimi tečaji. Notri sta bila dva žeblja in na njiju dva obešalnika. Na praznega sem obesil vijetnamko in hlače, z drugega snel svojo nedeljsko obleko ter jo oblekel. Bil je moder kombinezon s suknjičem. Uniforma navadnih delavcev v železarni, s prišitim emblemom, zlatim kladivom na prsnem žepu.

Cesta je bila prazna. Iz odprtih oken je prihajala narodnozabavna godba različnih ljudstev in vonj po dunajskih zrezkih, pomfritu in mešani solati. Pomladna nedelja. Ko bi bil rad kje drugje. Povsod, samo tu ne. In ko si tam, si želiš biti spet drugje.

Povsod, le tam ne. In tako dalje.

Pogledal sem okoli za čuvajem in preplezal ograjo.

Izognil sem se proizvodnim dvoranam, preskakujoč tire, izogibajoč se vagonom z žarečimi kokilami. Iz ene izmed stavb so se vsuli delavci. Pridružil sem se jim. Se stopil z množico. Tu sem, vaš sem. Ah, domovina!

Za naslednjo uro.

Bile so same ženske. Večidel starejše, debele in grde. Grobe in odurne. Od zadaj jih ne bi ločil od moških. Ženske brez ženskosti.

Postavili smo se v vrsto ob zidu menze, držeč vsak svoj pladenj v rokah. Precej pred mano, že ob pultu, kjer so delili hrano, sem zagledal dekliški obraz. Tako močno je izstopal od drugih v vrsti, da me je zabolelo. Prav fizično bolečino sem začutil v očeh. Nikoli prej je še nisem videl. Verjetno je bila novinka. Odnesla je svoj pladenj na mizo in sedla. Poleg nje je bil še prazen stol. Nestrpno sem pričel riniti v mogočno ohrbtje pred mano, a se ni dalo hitreje. Ko sem dobil svojo porcijo pasulja, je bil stol že zaseden. Iz žepa sem potegnil debel šop bonov ter z enim plačal jed. Zadovoljen, ker mi vsaj za te papirčke ne bo treba kmalu v akcijo, sem žrtvoval še enega za steklenico piva.

Usedel sem se za sosednjo vrsto miz. Razlomil kos kruha. Spogledala sva se. Dalj kot traja navaden pogled naključnih obrazov v množici. Razmišljal sem, ali naj se nasmehnem ali ne. Spravil sem ustne mišice v gibanje. Prepozno. Že je gledala predse, v kadečo se skodelo. Gruča bučnih kolegic me je obzidala od nje. Nisem je mogel več videti.

Če bi imel slučajno kakšen časopis s seboj, bi ga bral. Jedel sem pač hrano, ki se ji ni treba posvetiti. Kurbirsko hrano. Potešiš svoj nagon in greš. Nobenega pettinga z grižljajem, ljubkujočega obliza žlice, nežnosti in užitka.

Zastrmel sem se v jedilnik za naslednji teden. Danes pasulj s klobaso, jutri rebrca v omaki. To je pomenilo, da bodo v ta pasulj dali rebrca in ga še enkrat prekuhali. V torek zarebrnice po madžarsko. Ostanek pasulja od ponedeljka bodo posuli z rdečo papriko, prevreli in podelili.

That's the way the story goes.

Klobaso sem pustil v skodeli. Mi še vedno ne gre tako slabo, da bi jedel koščke maščobe, kit, drobce kosti in svinjarije, zavite v kondom. Stegnil sem vrat in pokukal med dvema nasproti sedečima. Deklica je še vedno jedla.

Posedel sem in se zabaval, opazujoč žensko pred seboj. Bila je nedoločljive starosti, ena tistih žensk, ki niso nikoli prav stare. Mlade pa tudi ne. Edina želja, ki jo imajo v otroštvu, se zdi, je zrasti in postati čimprej podobna svoji materi. Bila je brez zob in strašansko lačna. Napadala je klobaso, hoteč odtrgati košček. Prestali del klobase ji je molel iz ust in bingljal okoli. Vilic in noža očividno ni znala uporabljati. Vsa ta huda, pohotna borba je še najbolj spominjala na parodijo oralnega seksa. Zdelo se mi je smešno do nagravžnosti.

Vstal sem, odnesel pladenj k okencu in ga porinil skozi. Med potjo proti izhodu sva se z deklico še enkrat spogledala. Oči, kakšne oči je imela.

Lahko bi utonil v njih. Velike in brezmejne. Padal sem vanje. Neki delavki, ki je ravno sedala, sem zbil pasulj iz rok. Ujel sem skodelo s palci, potisnjenimi skoraj do dna čorbe. Špricnilo je po hlačah. Nisem bil razpoložen za prepričevanje ali prepir. Dal sem ji enega mojih bonov ter se ji opravičil. Sploh ni preveč godrnjala. Pospravila je bon in pričela jesti ostanek v skodeli. Obrisal sem si prste ob hlače. Pogledal nazaj. Opazovala me je, a takoj umaknila pogled. Jezil sem se nase zaradi svoje nerodnosti. Refleks lepotca na plaži, ki se z napihnjenimi pljuči sprehaja pred občudujočimi pogledi deklet, se spotakne ob vejo, skrito v pesku, in pade.

Pred vrati sem se ustavil in se naslonil na ograjo.

Nažical sem cigareto. Ko mi je delavka ponudila še ogenj, sem odklonil. Ga imam sam. Hvala.

Prišla je ven. Edina v okolici, ki je bila videti ženska, kljub brezspolni modri halji do kolen. Od tam naprej lepi nogi v črnih nogavicah. Naslonila se je na ograjo na nasprotni strani stopnic, nekaj metrov bolj proti dnu. Nasmehnila sva se drug drugemu. Pristopil sem in jo prosil za ogenj. Z vžigalnikom mi je prižgala cigareto, potem še sebi. Padal sem v njene oči. Rekla je: "Pa še drugič."

Trenutek med njenim odpiranjem ust in med glasom, ki je prišel ven, se mi je zdel kot večnost. Grozen strah. So ženske, ki, čeprav te zelo privlačijo na pogled, pokvarijo vse, ko odprejo usta. Nekatere skozi to past lepo zvozijo. Propad pride šele kasneje, ob pomenu besed. Mogoče sem se ustrašil ravno tega, kaj vem.

Pokimal sem in se vrnil na drugo stran. Dobesedno spodvil rep med nogi. Redkokdaj me je katera ženska tako zmedla. Najprej zaradi okolja. Videz je tisto, kar ti najprej pade v oči. A je še nekaj, izžarevanje nečesa. Spiritualogi bi rekli temu duh. Tu si nisem bil o njej prav nič na jasnem. Glede na delovno mesto ga ne bi smela imeti. Nisem bil prepričan. Zmedla me je. Umrl bi od žalosti, če bi spoznal, da imajo njene oči tako globino le zaradi tega, ker ni ničesar za njimi. Zavedel sem se, da buljim vanjo. Odvrnil sem pogled; pozdravljal znance. V presledkih so mi oči priromale nazaj. Njej tudi. Pogledala je na uro, ugasnila cigareto in se odpravila spet na delo. Sledil sem ji, meter za njo. Ni se ozrla. Bila sva v koloni žensk, s katerimi sem prišel jest. Posedle so po stolih ob tekočem traku, ki je naglo pospeševal hitrost. Sedela je na koncu linije. Mimo nje so drseli majhni paketi polni žebljev, že zaprti. Z veliko štampiljko v roki je tolkla po njih datume in šifre. Sodelavka, sedeča meter naprej, je pakete štela.

Eden dva tri štiri pet šest sedem osem devet deset. Odmaknila je polno gajbo in podstavila novo. Spet štela.

Zamenjala gajbi.

Njene ustnice so brez glasu žebrale številke kot rožni venec.

Bum bum bum bum bum bum bum bum bum bum … so padali paketi iz cevi.

Tok tok tok tok tok tok tok tok tok tok ... je tolkla po njih deklica, od katere nisem mogel odtrgati oči.

Eden dva tri štiri pet šest sedem osem devet deset, jih je štela kolegica. Nova gajba.

Vsak udarec me je napolnil z grozo. Pizda, ti dve sta tu le zaradi tega, ker sta cenejši od stroja. Od avtomata, ki bi štempljal, in fotocelice, ki bi štela. To je veljalo za vse ženske v dvorani. Morje teles.

Ozrla se je in me pogledala. Njene oči.

O bog, zaljubljam se v stroj!

Tok tok tok tok tok tok, je šla njena roka. Na veke vekov. Amen.

Hotel sem zavpiti.

- Ej, pazi, glej mašino, da te ne zgrabi!

Pa nisem rekel nič. Šel sem ven. Hitro, skoraj tekel. Hrup padajočih žebljev je ostal za mano.

Naslonil sem glavo na zid in hotel kozlati.

Premislil sem se in potlačil gnus. Škoda dveh bonov.

V stanovanje sem prišel tako depresiven, da sem se samo ulegel in strmel v strop. Se prej sem se slekel. Z dvema prstoma sem prijel delovno obleko in jo obesil nazaj. Zaprl vrata.

Čvrsto. Ni me morila groza nad stroji, ki sestavljajo večino ljudi. Kar sem jih poznal, moških in žensk, ki so delali v železarni, ali kjerkoli drugje, saj ni razlike, je grozo vzbujalo nekaj drugega.

Mirno, tiho zadovoljstvo. Z vsem.

Kaj je to takega, tolčeš štemplje in vsak mesec dobiš plačo. Saj nič ne delaš, pravzaprav.

Naenkrat sem jih vzljubil prav vse, one druge, Hipuzla in Pesnika, Nudla, nekje v hribih, prav vse.

Zaspal sem.

Ko sem se zbudil, ne dolgo zatem, se mi je zdelo, da me je tlačila mora.

Iz vseh stanovanj je dišalo po kosilu. Ravno pravšnji čas za odhod v NUK.

NUK pomeni narodna univerzitetna knjižnica.

Dolgo sem hodil ob ograji do odprtine za železniške tire. Skakal sem s praga na prag, presekal železarno počez, preko mostu, čez reko daleč spodaj, in prišel na drugo stran. Pod vznožje visoke planote, ki je tako kot soseda nasproti, prisilila tovarno rasti le v dolžino. Šel sem mimo starih, zapuščenih delavnic, skladišč, razpadajočih kamionov.

Obstal sem pred NUK-om.

Ogromno goro starega papirja, ki ga je železarna odkupovala na kile in tone. Dolga lesena baraka, namenjena za skladišče, je bila prepolna. Stranski bočni zid se je pod pritiskom razsul. Papir je špricnil ven. Veriga papirnatih gora se je vlekla preko zarjavelih avtomobilskih karoserij, nagrmadenih na kupe. Crknjeni ljubljenčki.

Iz pobočja gozda se je kadilo. Tam gori je bilo cigansko naselje, tu pa njihov shoping center. Vsako nedeljo sem jih videl nekaj, ponavadi otrok, brskati med avtomobili, starim železom in papirjem. Nabasali so svoj plen na voziček in ga odpeljali domov. Naslednji dan so ga spet prodali železarni, vrednejše in uporabnejše dele pa mehanikom in drugim interesentom. Ograja je bila zarjavela in polna lukenj. Pogledal sem po dvorišču, čeprav se mi čuvaja ni bilo treba bati. Bil je sam za vsa skladišča z odpadki. Že star. Nekoč je moral biti pravi orjak. Odrezalo mu je desno nogo sredi stegna. Vsa njegova moč je bila ujeta v štorkljajočo hojo z leseno protezo.

Sklonjen, kot se spodobi za tako imenitno ustanovo, sem vstopil. Hoja po papirnatih gorah zahteva posebno spretnost. Stalno ti zmanjkuje tal pod nogami. Odpelješ se metre nazaj, nikjer ni nobenega čvrstega oprijemališča. Po vseh štirih je treba. Tako je s tem papirjem.

Po špici hribov sem prišel do barake. Zunaj so bili časopisi in lepenka, notri malo mešano, kot pravijo tukaj knjigam.

Pri vratih v barako je stala velika preša, s katero stiskajo papir v ogromne bale, iz katerih ne moreš izpraskati ničesar več, tako so zbite skupaj.

Pričel sem brskati; iskati brez cilja. V tem je pravi užitek. Vsako odkritje te prijetno preseneti. V glavi sem imel spisek stripov, ki bi jih lahko prodal mulcem iz blokov. Nekateri med njimi so bili strastni zbiratelji.

Oči so se mi privadile na somrak. Odkril sem dve ciganki, ki sta se potuhnili v kot barake iz strahu pred čuvajem. Smo se že poznali. Mirno sta nadaljevali z delom. Zbirali sta najtežje kose papirja, jih zavezovali v pakete. Odnesli jih bosta na voziček in jutri pripeljali nazaj.

Bili sta si podobni. Verjetno sestri. Ena večja in starejša, druga manjša in rahlo okrogla. Nedoločljive starosti.

Otroka v telesu odraslih žensk. Precej takih sem srečal ob nedeljah na tem mestu. Nobena ni dočakala dolgega staža. Pričel ji je rasti trebuh in ni je bilo več.

Do kolen sem brodil po znanih romanih socrealizma. Kot je bilo videti, je bila ta zvrst svoje čase v teh krajih zelo priljubljena. Odprl sem debelo in oguljeno knjigo. Prebral prvi stavek:

"V Moskvi živi najpravičnejši in najmodrejši med vsemi vladarji, kar se jih je kdaj rodilo na zemlji, naš tovariš Stalin ..." Pogledal sem avtorjevo ime na platnicah. Nikoli slišal zanj. Ja, tako je s tem papirjem, mimogrede ti spodrsne. Treba je znati hoditi po njem.

Zabrisal sem knjigo proč in brskal naprej. Potegnil sem ven prvo izdajo Meyrinkovega Golema iz leta trinajst. Šla je v žep.

Ciganki sta pakirali brez odmora. Nista imeli občutka, da jim hodim v zelje. Po enournem brskanju sem odnesel s seboj le 15,6 dkg papirja. Mlajša je sestri prinesla še en šop debelih in, glede na napor rok, težkih revij. Vrgla ga je na kup. Sestra je pripravila vrvico. Zvrha me je gledal od nekod znan obraz.

Približal sem se, kobajagi slučajno in se prepričal. Revija se je imenovala Playboy. Na ovitku je bil obraz Nastassje Kinski. Naenkrat me je zažejalo. Spomnil sem se na pivo. Hočem reči, na Selima.

In jaz, bedak, sem brez premisleka bleknil: "Hej, koliko hočeta za tisti časopis?"

Naredil sem napako. Zavedel sem se je, še preden sem pripeljal vprašanje do konca.

Presenečeno sta me pogledali. Mora biti nekaj hudo važnega, da sem spregovoril prvič, odkar se srečujemo. Pogledali sta časopis in spet mene.

"Koliko daš?" je vprašala mlajša.

Pogajanja bodo potekala med nama, starejša se ni vmešala, le zabavala se je ob strani.

"Pomagam vama nositi papir domov."

Nesramno se mi je režala. Nadel sem si miren, jebiveter obraz, in rahel smehljaj. Govoril sem z globokim glasom, skrivajoč nestrpnost, ki se je nisem mogel znebiti. Upal sem, da je vsaj ne kažem. Lahko bi pustil, da odneseta časopis domov in ga jutri spet prodata. 99 procentov je bilo verjetnosti, da bi se to zgodilo. Ampak tisti preostali procent me je zjebal. Nisem hotel tvegati. Sam sem se porinil v pogajanja in moram jih speljati do konca. Najdba se bo Selimu zdela vredna gajbe piva.

Vzela je časopis s paketa in mi pomahala z Nastjo pred očmi. Rdeča ruta pred bikom.

"Hočem denar. Koliko?"

"Nimam denarja."

"Pa nič."

Vrgla je revijo nazaj. Sestra je pričela zategovati vrvico. "OK."

Moja vdaja.

"Koliko?" je vprašala.

Povedal sem znesek. Dve pivi iz Selimove gajbe. Takoj sem se zavedel svoje druge napake. Ni in ni mi šlo. Drugače bi bilo treba. Ona bi morala povedati znesek. Malo bi zbijal in jamral. Pogodila bi se. Prvi sem bleknil ceno in sedaj se je pogajala ona. V drugo smer. Navzgor. Rekla je pol gajbe.

Odkimal sem, da je preveč in spet pričel brskati po papirju, oddaljujoč se proti izhodu.

Dal sem jima vedeti, da je revija nekaj vredna. Toliko sta me že poznali. Vedeli sta, da odnesem zelo malo stvari. Ne gre na kile.

"Prav," sem slišal za sabo. Vrnil sem se k njima.

"Daj denar," je rekla in me prežeče pogledala z revijo ob boku, da je ne bi slučajno poskušal iztrgati in pobegniti.

Priznal sem: "Nimam ga pri sebi." Dodal: "Lahko ga prinesem v eni uri."

Šlo bi. Selim ni v službi. Hiter tek do samskega doma in nazaj.

"Če nimaš denarja sedaj, jo lahko kupiš šele naslednji teden. Prinesli jo bova s sabo."

Smisel manevra mi ni bil povsem jasen. Verjetno si hoče izboriti čas, in povprašati po vrednosti revije. Najverjetneje bi jo res dobil čez 7 dni, kajti za tako ceno ne bi mogla prodati starega časopisa. Vsi bi se jima režali. Saj ni trda pornografija, s katero se da po samskih domovih krasno služiti. Povrh vsega me je trgovanje prevzelo. Zadeva je postajala vedno bolj moja. Moj oseben uspeh ali neuspeh.

"Me ne zanima. Hočem jo danes ali pa nikoli!"

Ni jima bilo preveč jasno, zakaj se tako mudi. Poiskala je edino verjetno razlago.

"Oooo," sovražil sem take zategle o-je, "si potreben? Bi ga rad drkal?"

Odprla je revijo.

"Kar daj, lahko ti obračam liste."

Selim, če uspe, bo stalo dve gajbi.

Nisem reagiral. Smehljaje sem jo opazoval. Cool guy. Odigrala bo svojo predstavo. Ni je imelo smisla motiti. Lahko jo še spravim v slabo voljo.

"Kaj je? Ga še nimaš v rokah? Ti slike niso všeč? Poglej, tu so druge."

Obrnila je list.

"Še vedno nič? Bi bil rad sam?"

Sestra se je izredno zabavala. Vsaj videti je bilo tako. Drugo dejanje.

"Gospod ni zadovoljen z navadnimi smrtnicami. Hoče igralke." Zaprla je časopis, obrnila naslovno stran z Nastjo proti meni in si ga dala pred obraz. Z levico je držala časopis, z desnico privzdignila rožasto krilo in mi pokazala pičko.

"Ti je tako bolj všeč?"

Začela je migati z boki. Stresala je z joški pod umazano rumeno majico.

Vzdihovala je.

"O o oo oooo ..."

Sestra je umirala od smeha, ne da bi iz njenih ust prišel en sam zvok. Niti ni bilo videti tako zelo slabo. Vsekakor ne dražljivo, prej smešno. Nastassjin obraz na nesorazmernem in kratkem, debelušastem telesu. Z roko, ki se grabi po mednožju in si praska dlake.

V barako je stopil čuvaj. Predstave je bilo konec.

Pogledali smo ga navzdol s hriba papirja. Ko smo ga videli zagristi v papirnati breg, smo pričeli bežati proti podrtemu zidu na plano. Nismo preveč hiteli. Poskušali smo teči bolj zaradi občutka, da se spodobi hiteti, če že bežiš. Zaostajal sem dober meter za njima in oprezal za priložnostjo, da izpulim ciganki revijo. Samo to je vzela s sabo, držeč jo z obema rokama. Sestra je nosila paket papirja.

Zbežali smo ven, loveč ravnotežje po časopisnem grebenu. Mlajši ciganki je spodrsnilo. Poskušala se je ujeti. Zakrilila je z rokami, loveč ravnotežje. V desnici je mahal časopis. Skočil sem, poskušajoč iztrgati revijo iz roke. Zgrešil. Zbil sem ciganko navzdol po strmini. Ni spustila revije. Drsela je po papirnatem toboganu in povzročila s telesom plaz, ki se je vsul za njo.

Na sredini pobočja je štrlela iz gore avtomobilska karoserija, z zasutim zadnjim delom.

Neslo jo je proti njej.

Sestra je že vrgla paket čez ograjo, se podričala po papirju, naloženem do vrha mreže, in odskočila na drugo stran.

Z vsemi močmi sem se trudil obdržati se na vrhu. Plaz se je prehitro širil. Zgubljal sem oporo pod sabo. Vse se je gibalo in valovilo. Se premikalo. Drselo.

Odneslo me je za ciganko. Ujela se je z roko za rob karoserije in poskušala potegniti telo iz glavnega toka. Revije ni izpustila. Prekleta trma.

Grabeč z obema nogama ji je uspelo splaziti se proč pred glavnim navalom plazu. Pritisk papirja jc premaknil karoserijo.

Po hrbtu sem pridričal mimo. Z nogami sem se dotaknil tal. Takoj sem skočil naprej in se izognil valu časopisov, ki me je hotel zasuti.

Priletel sem na trebuh. Vse se je umirilo. Tišina je bodla v ušesa.

Prevalil sem se in pogledal navzgor.

Sestra je bila že zunaj. Stala je in gledala na sredo hriba. Premikajoča karoserija, brez trdne opore za svojo težo, je z desno stranjo pritisnila ciganko, napol zasuto pod papirjem. Roke so pričele razmetavati liste. Izkopala se je ven. Skoraj vsa.

Desni gleženj je ostal pod robom karoserije. Playboy, ki ga je vseskozi držala v roki, je stlačila pod majico. Poskušala je rešiti nogo. Pulila je časopise izpod nje. Ni pomagalo. Železo se je sproti ugrezalo. Hotela ga je privzdigniti. Nobene opore ni imela. Obmirovala je in pogledala sestro. S pogledom je prosila pomoči.

Sestra je ni videla.

Oči so se ji prilepile na šepavega čuvaja, ki se je prikazal na vrhu grebena ob podrtem zidu barake.

Obstal je.

Vse je okamnelo. Čakalo prvi gib.

Končno je zakapiral. Zgodilo se je nekaj, kar je čakal celo življenje. Postavili so ga sem, da bi lovil tatove. Zelo brezplodno delo, brez noge. Otroci so ga prihajali dražit. Pustili so se mu skoraj ujeti, preden so ušli. Igrali so se z njim.

Ni psoval, tako kot ponavadi. Zarjul je kot zmaj. Planil naprej, pozabljajoč dvoje.

Da nima noge in da hodi po kupu časopisov. Padel je in se odpeljal ob robu barake na dvorišče polno starega železja. Pobral se je. Vzel kos polomljene železne cevi v roko.

Zahropel. Skočil sem pokonci in zaplezal proti ciganki. Kljun karoserije se je zamajal. Zastokala je.

Pustil sem časopise, da so me vrnili na začetek.

Začel sem plezati v dolgi paraboli, ki bi me pripeljala nad njo. Čuvaj je silil naravnost. Preko pasu starih avtomobilov, ki ga je ločil od cilja. Z leseno nogo je težko izvajati akrobacije. Spoznal je, da tako ne bo šlo.

Praskal je proti vrhu. On z leve, jaz z desne. Prišel sem precej pred njim. Večkrat mu je spodrsnilo in ga odneslo nazaj. Cevi ni hotel spustiti iz rok.

Počasi, ustavljajoč se z razširjenimi rokami, sem se pripeljal do ciganke.

Sovražno me je pogledala.

"Daj," sem rekel.

Stegnil roko.

Pljunila je vanjo. Še enkrat vame. Metri med nama so dovolili le pršiču, da mi orosi kožo. Obrisal sem roko v papir z rokavom obraz. Mirno sem pol leže sedel in jo gledal.

Čuvaju se je končno posrečilo priti na vrh. Plazil se je po grebenu. Obraz je spačil v grozotno masko, rdečo. Žile na čelu so izstopile v vozlih. Hropel je. Počasi se je bližal pravemu mestu za spust proti ciganki, pred seboj postavljajoč cev.

Na hitro sem pogledal sestro. Ni se premaknila.

Ciganka je zaslišala hropenje in tope udarce cevi ob papir. Zaman je vrtela glavo. Mene ni hotela vprašati, kaj se dogaja.

Sedel sem in čakal.

Čuvaj je prihropel v njeno zorno polje. Z mirnim nasmeškom TV voditelja in z iztegnjeno roko sem predstavil gosta današnje kontaktne oddaje.

Zagledala ga je.

Plazil se je bliže. Ni se hotel prezgodaj spustiti in zgrešiti.

Le njo je gledal.

Hotel je ubijati.

Okusiti kri.

Ciganka je stekla kot iz nizkega starta. Pozabila na ujeto nogo. Spodkopala nekaj listov in klonila.

Pogledala vame. Ni si delala utvar. Čuvaj jo bo zbil v drek. Nič ne bo ostalo od nje. Najebala bo za vse, ki so mu pobegnili.

"Daj," sem rekel.

Stegnil roko.

Ni pljunila. S strašnim sovraštvom - oči izbuljene od groze - je zarjula: "Ne!!!!!!!!!"

Umaknil sem roko.

"Če daš revijo, te rešim."

Mirno sem navrgel stavek, ki ji je zbistril oči. Spremenil izraz v nezaupanje.

Čuvaj se je spustil in zgrešil.

Plaz ga je po levi odnesel mimo. Skoraj do dna. Gledala me je v oči. Tvegala. Kaj bi drugega. Potegnila je revijo iz skrivališča.

Kratek trenutek oklevanja. Stegnila je roko.

Vzel sem ponujeno in Nastja je romala pod majico. S strahom me je opazovala.

Čuvaj je krenil navzgor. V majhnem loku proti nama.

Cigankina noga je bila ujeta v poloblo, napravljeno za zadnje kolo. Pričel sem puliti papirje izpod nje.

Imel sem revijo in bi lahko šel. Res sem za trenutek pomislil na to možnost. Le za trenutek.

Noga ni bila poškodovana. Karoserija se je sproti ugrezala in jo stiskala ob papir.

Poskušal sem zazibati razbitino. Nobene opore nisem našel.

Opornik, ki je držal vse skupaj, je bila verjetno bala stisnjenega papirja. Premalo časa sem imel, da se dokopljem do nje.

Grabila me je panika. Nisem vedel, kako blizu je že čuvaj. Dozdevalo se mi je, da mi renči za ušesom. Neprenehoma sem se oziral proti sprednjemu delu karoserije.

Z vso silo sem poskušal dvigniti zadnji del. Ciganka je besno pulila papirje izpod noge.

Sunil sem navzgor. Reakcija me je spodnesla po časopisih. Čuvaja ni bilo slišati.

Obstal sem in se oziral okoli. Vse je okamnelo. Pumpanje srca v ušesih.

Kje je, pizda, kje je?

V gozdu je zakrakala vrana.

Najprej sem zagledal roko, ki se je oprijela sprednjega konca. Hip za njo se je kvišku pognalo telo.

Rjoveč je udaril s cevjo. Ciganka je zakričala.

Bil je prekratek. Obvisel je na avtomobilu prepognjen čez trebuh. Udarec je vboknil streho. Zasuli so me koščki laka in drobci stekla, ki se je še držalo okenskega okvira.

Poskušal se je skobacati na avto. Rjoveč je tolkel z desnico. Zaradi njegove teže se je zadnji konec privzdignil.

Napel sem vse moči in sunil navzgor. Vrglo me je na rit.

Ciganka se je po vseh štirih z neverjetno naglico plazila proč. Zibanje avta je sprožilo nov plaz.

Karoserija je pričela drseti, noseč čuvaja s seboj.

Bežal sem po papirju tako hitro, da so listi pršeli za mano kot sneg za turnim smučarjem.

Čuvaj se je odpeljal, rjoveč od obupa. Videl naju je uiti. Zabave je konec. Nič več ga ne bomo srali.

Zalučal je cev za nama. Zletela je visoko nad glavama, se odbila od ograje in poropotala po starem železju.

Avto je udaril ob tla z nosom. Se postavil pokonci. Izstrelil čuvaja v elegantnem loku.

Nazadnje je umolknil. Krilil je z rokami in odpiral usta. Proteza se je odvezala. Odletela po svoje. Prazna hlačnica nam je pomahala. Kazalo je, da bo udaril v sesuti kombi, a je poletel čez v kup časopisnega papirja. Zaril se je vanj. Sprožen plaz ga je takoj zasul.

Listi so se počasi usedali.

Sestri sta stali druga ob drugi in se gledali.

Potipal sem, če imam še revijo. Bila je za hlačami. Knjiga pa v žepu. Stekel sem ob ograji nazaj proti mestu, proč od cigank.

Mogoče se premislita in pokličeta okrepitve. Nikoli ne veš.

Papir nad čuvajem se je razprl in glava je pomolila na površje. Eno samo belino izbuljenih oči je bilo videti. Zatulil je kot tovarniška sirena. Kvišku so pršele pene iz ust. Roke, ki so poskušale odkopati telo, so metale razcefrane kose časopisov visoko v zrak.

Lahen vetrič jih je zibaje raznašal. Selim, to je bilo vredno treh gajb.

Hlad me je opomnil, da sem prepoten. Ves sem bil moker. Jajca so

mi plavala v znoju, ki je obilno pritekal po hrbtu. Odložil sem obisk pri Selimu na kasnejše ure in se odšel v stanovanje stuširat.

Gostilna je bila še popolnoma prazna. Usedel sem se za mizo v kotu in strmel skozi okno. Natakarica je pokukala iz kuhinje. Ko je videla, kdo je, je takoj spet izginila.

Tranzistor je hrešče preigraval trenutne uspešnice.

Najprej so prišli trije upokojenci. Ob brizgancih so razlagali, koliko bi jih bilo treba pobiti in koga vse postreliti, če bi bili oni predsedniki te države. Hudo so se skregali ob metodah usmrtitve, zmagal je tisti, ki je predlagal za vse, ki mu niso všeč, premaz z medom in met na mravljišče. Pomirjeni so naročili še eno rundo.

Potegnil sem Nastjo izpod majice, bežno pregledal fotografije in hotel prebrati intervju. Bila je francoska izdaja Playboya. Kmalu sem obupal in prebral le podnapise pod vici.

Odmaknila je stol in prisedla. "Kaj boš pil?"

Nekatere ženske res znajo zabrenkati na prave strune.

Odšla je po dve pivi. Poskušal sem se spomniti, kako ji je ime. Zaman. Spomnil sem se le govoric, da rada da. Mogoče je res, kaj pa vem. Poznal sem jo le na videz. Enkrat sva skupaj čakala na avtobus, dvakrat sem se fukal z njo, obakrat popolnoma pijan na žuru.

Nalila sva si kozarce in pričela klepetati. Če bi se rodila pred štiridesetimi leti, bi bila čudovito lepa. Njen obraz, oglat, obkrožen z nakodranimi lasmi so takrat uporabljali za poosebitev junaške rdečearmejke, mlade komsomolke, ki je za 3150% presegla normo. Gledal sem jo in koračnice so mi ropotale po glavi. Navdušene množice so skandirale gesla pod ogromnimi plakati. Po cestah so drveli tanki. Njeni obrazi sedeč na oklepu. Ljudstvo jih je zasipalo s cvetjem. Spomnila me je na rjoveč patos svetle bodočnosti. Na zmage. Same zmage.

Grozna pička.

Sama ni imela nič pri tem. Rodiš se, kakršen se pač rodiš. A največ, do kamor sem se lahko prisilil v najinem pogovoru, je bila srednja prijaznost.

Rekla je, da čaka fanta. Prišla je pol ure prezgodaj. Zasmilila se mi je. Prave ženske pridejo vedno prepozno.

Komolce sem položil na mizo in naslonil glavo nanje. Gledal sem jo navzgor, tako kot filmske tednike.

Svoj obraz je, kot bi se zavedala mojih asociacij, še poudarila z brezoblično sivo jopico in svetlo rjavim, drekastim krilom. Verjetno ga je dobila v dar od svoje stare mame. Ni kadila. Ko sem omenil cigarete, je šla in kupila škatlico. Ni imela slabe postave. Simpatično, sorazmerno zadnjico. Pod ravno krojeno, ohlapno jopico je bilo slutiti velike prsi. Ne povešene, vsaj izboklino so delale na pravem mestu. Nesla mi je cigarete in opazil sem bele dokolenke. Žalostno sem zavzdihnil. Tako napravljene ženske so ponavadi tudi same dolgočasne.

Gledal sem predse. Nisem prenesel njenega zaljubljenega pogleda. Milega, kot namenjenega majhnim muckom, ki so se komaj rodili. Najraje bi me popestvala in stisnila k sebi, božajoč me za ušesi. Zal mi je bilo za tistih dvakrat na žuru. Alkohol mi požene vso kri v kurca. Ker velja zakon, da na enem mestu v prostoru ne moreta biti dve stvari hkrati, ostanejo možgani brez. Spodnja glava je dosti manjša od zgornje, zato se tudi moji intelektualni dometi premosorazmerno zmanjšajo. Le na eno stvar. Mogoče ni kurba in mi je dala le zaradi tega, da me priklene nase. Počutil sem se kot prasec.

Ah, pravica, kje se zdaj goniš, da te nič ne vidimo v teh krajih? Prisedel je Pesnik. Takoj je dobil pivo.

Tvoji prijatelji so tudi moji prijatelji. Vpliv indijanaric je ponekod še zelo močan.

Popil sem že drugo pivo, tretje je bilo na poti. Pesnik se je razgovoril. Iz žepa je potegnil svojo novo samozaložbo, malce polistal in pričel brati:

"Zemlja ..."

Pavza.

"In na njej gozd ..."

Vrtel sem steklenico v roki. Preštudiral sem etiketo, datum polnjenja. Spomnil sem se deklice iz železarne. Pomislil sem na napačno delovanje žlez. Hormon preveč, hormon premalo. Počutja mi prihajajo v valovih; od veselja do mrzovoljnosti. Največkrat pocasto sladka otožnost. Pesnik je rabil knjigo le za iztočnico. Ni več bral, govoril je na pamet.

"In v gozdu drevesa ..."

Pogledal sem gostiteljico. Zavzeto ga je poslušala. Jamranje vedno najde svoja razbolela in frustrirana srca. Nobenega pravega jebivetrstva ni v teh poetih, tako kot v zdravem ljudstvu. Mogoče jih zato nihče ne bere.

"In na drevesih veje ..."

Na smrt sem se dolgočasil. Obračal sem prazno steklenico v roki. Dekle se je res zamaknilo. Ni opazila, da sem ostal brez piva. Izdaja v lastnih vrstah.

Gledal sem ven, na prazno cesto. Prisluhnil sem penzionerjem, kol bi jim bilo treba zariti skozi rit, so trdili, in jih peči na ražnju.

"In na vejah vejice ..."

Dobro bi ga bilo povprašati za naslov poeme. Botanika za začetnike?

"In na vejicah listi ..."

Presedel sem se, se naslonil nazaj in razkrečil nogi. S kolenom sem se dotaknil njenega stegna. Ni se odmaknila.

Položil sem ji roko na golo kožo. Potegnil navzgor krilo in spolzel z dlanjo proti toploti mednožja.

Stisnila je nogi in me zgrabila za roko. Ne iz obrambe.

"In liste premika veter ..."

Najprej je vstopil sredinec, prst narejen za trkanje pri obiskih. Kazalec ni hotel zamujati.

"Sem in tja, dotaknejo se in odmaknejo ..."

Pesnik ni opazil ničesar. Knjiga je ležala zaprta na mizi. Njegov pogled je srepel v zid med nama.

"Nekateri se srečajo, drugi nikoli ..."

Poskušala je ostati mirna. Nepremična. Grizla si je ustnice. Pesnika ni več poslušala. Moja stara hiba. Zmerom hočem imeti glavno besedo za omizjem.

"Veter jih nosi, veter jih odtrga ..."

Gnetla mi je podlaht. Nohti so se zarili skozi tkanino jakne.

"Porumene in sprhne ..."

Dihala je vedno plitkeje in hitreje.

"Taki smo mi, ljudje, kot ti listi ..."

Pesnik je povišal glas. Prihajal je v finale. Tudi midva nisva zaostajala.

"Veter, ki nas nosi drug drugemu, nas odmika ..."

Zgrabila me je za izboklino na hlačah. Ni bilo časa za odpenjanje zadrge. So že vedeli, zakaj so stoletja uporabljali gumbe. Krasno se jih da odtrgati v takih situacijah.

"In nas ubije ..."

Fiksiral sem pogled na Pesnikovo uro in se nisem oziral okoli. Brigalo me je, če naju kdo vidi.

"ln kaj je to, ta vsak dotik med listi?" je vprašal z rjovečim glasom.

Nisva mu odgovorila. Le prsti so divjali vedno hitreje.

"LJUBEZEN !!!" je zarjul pesnik.

"LJUBEZEN !!!"

"LJUBEZEN !!!!!!!!!!!"

In klonil je zadihan naprej na mizo. Sva ga že čakala.

Gledali smo se, tiščoč glave skupaj, zadihani kot maratonci. Počasi smo se pomirili. Naročili še vsak po eno pivo.

"Ti je bilo všeč?" jo je vprašal Pesnik.

"Ja," je izdahnila in zardela.

"Ni bilo slabo," sem dodal. Mojo dobronamernost je preslišal. Verjetno je ni pričakoval od mene.

Vsak ima svoj krog ljudi, h katerim gre, kadar je željan hvale. Odšel sem na stranišče. S toaletnim papirjem sem si obrisal gate ter oplaknil companerosa pod curkom vode. Bojler ni delal. Mraz ga je pobral pred mojimi očmi.

Vrnil sem se nazaj. Na mojem stolu je sedel neznanec.

"Saj takoj greva," je hitel opravičevat svojo zasedbo.

Res je pričel vstajati. Dekle se je izogibalo mojemu pogledu. Imel je natančno počesane lase, namazane z briljantino. Tudi on je bil svojih štirideset let v zamudi. Gledal sem njuna obraza in nisem ju mogel videti drugače kot črnobelo, retuširano, že rahlo zbledelo. V rokoko okviru poročne slike nad zakonsko posteljo. Z lutko, ki reče MAMA, če jo položiš na hrbet.

Šla sta. Med vrati mi je poslala tako goreč in strasten pogled, kot ga tisti ob njej verjetno ne bo deležen nikoli.

Tudi gospodinje imajo včasih rade kratek sprehod po divji strani. Pesnik je žalostno gledal za njima. Pa je šla publika.

Usedel sem se na prejšnje mesto in prižgal cigareto. Tudi njemu sem ponudil eno. Molče sva kadila.

Nisem bil čisto prepričan, če dekle zadevo res jemlje le kot kratek sprehod iz vsakdana. Ne bi ji hotel zbujati lažnih upov.

Res nisem karakter. Po obeh žurih sem trdno sklenil, da se ji opravičim in si obljubil nikoli več. V tretje sem napravil isto in si spet obljubljal. Bilo mi je jasno, da obljube ne bom držal. Sproti sem jih pozabljal. Mogoče bi moral napraviti kariero v politiki.

"Kaj je to?" je vprašal Pesnik in pokazal revijo na mizi. Obrnil sem jo na prednjo stran. Segel je po njej in z užitkom prelistal srednje strani. Spravil sem časopis pod majico.

Še vedno sem se sekiral. Na radiu so se končala poročila. Na vrsto so prišle country popevke. Začeli so s pravo.

Najprej sem le poslušal, kmalu sem na ves glas prepeval zraven. Skrb se je spremenila v hahljanje nad samim sabo.

1T'S NOT LOVE BUT IT'S NOT BAD.

Iz kuhinje je pogledala natakarica in zavpila: "No, kaj je s tabo? Ne znaš brati?"

Z dvignjeno desnico je pokazala nad svojo glavo. Zadela je pravi napis, ne da bi pogledala.

PETJE PREPOVEDANO je pisalo.

Poleg je bila še cela vrsta napisov. Mimogrede bi lahko zadela koga drugega. Veliko vaje je potrebno za tako natančnost.

"Je že v redu Wilhelm," sem jo pomiril in utihnil. Izginila je. Poleg petja je bilo prepovedano, vse na svojem listku, še razbijanje kozarcev, kvartanje, šahiranje, pljuvanje po tleh in točenje alkohola pijanim. Nenadoma sem se počutil zelo utesnjenega. Prijelo me je, da bi počel vse po vrsti, čeprav gre za stvari, ki jih storim blazno redko, razen zadnjega. Brez prepovedi ne bi bilo skušnjav.

Prišel je trenutek za nekaj besed Pesniku. "Ti, ta pesem je bila zelo dobra."

Presenečeno me je pogledal. Sled zanimanja se je zasvetila v očeh. Mogoče le nisem do konca izgubljen.

"Res mi je bila všeč," sem še enkrat zatrdil.

Še vedno ni bil čisto prepričan, da ga ne zajebavam. V zadregi je zamomljal: "Hvala."

Nagnil sem se naprej.

"Te lahko nekaj vprašam?"

Prikimal je.

"Si že izdal stoto knjigo?"

Vznemiril se je, pričakujoč kajlo na koncu pogovora. Mencal je, razmišljal, ali naj se napravi nevednega. Nazadnje priznal:

"Ta, iz katere sem bral, je stodruga."

"Jo lahko vidim?"

Pomolil mi je knjigo.

Prebral sem prve tri pesmi. Z dlanjo sem pokril razprti strani, da se ne bi prepognili in mu pogledal v oči.

"Nekaj ti moram priznati. Veš, tvojih zadnjih trideset knjig sploh nisem več bral. Zlagal sem jih na kup, ne da bi jih odprl."

Prikimal je razumevajoče, a z brezmejno žalostjo, popolnoma vdan v usodo.

"Sedaj mi je žal. Nisem mislil, da se lahko še razviješ. A med knjižico, ki jo imam v roki, in med zadnjo, ki sem jo prebral, je velikanska razlika. Na bolje. Kot da bi ju ne pisal isti človek. Le na prvi pogled, seveda. Ko se poglobiš v pesmi, spoznaš, da gre za iste teme, le obdelane na višjem nivoju."

Zdelo se mi je, da sem ga odtajal. Zaupljivo se je nagnil naprej in prikimaval.

"Ampak! Poglej!"

Pričel sem listati knjižico.

"Ciklostil. Ponavadi. Včasih fotokopirano tipkanje. Platnice iz debelejšega navadnega pisarniškega papirja. Dobiš jo v roke in nobene skušnjave nimaš, da bi jo odprl. Si misliš, spet neki srednješolec piše bedarije."

Prikimal je po krajšem premisleku. Zavzdihnil je.

"Kaj naj storim? Mar sploh veš, kako drag je danes tisk?"

"Vem, vem."

Nagnil sem se bliže.

"Po stotih izdanih knjižicah na papirju, oprosti izrazu, za brisanje riti, je prišel čas za pravo knjigo. Se ti ne zdi tako?"

Še globlji vzdih.

"Če pa mi nočejo ..."

Prekinil sem ga, kot ga ne bi slišal.

"Vezano v platno. Z zaščitnim ovitkom v barvah. Mogoče usnje. Pravi tisk na bleščeče belem papirju najboljše kvalitete. Na umetniškem papirju."

Zasanjal se je. Hitro sem se sklonil k njegovemu ušesu. Z glasom, kot da izdajam strašno in poslednjo skrivnost, sem zašepetal: "90 g/cm^2."

Nerazumevajoče me je pogledal.

"Ja, gostota, ne?"

Hitro je prikimal.

"Ja, saj res. Gostota, ja."

Naslonil sem se nazaj.

"Najbolje je, če izbereš iz vseh stodveh izdaj svoje najboljše pesmi in mi jih prineseš. Ostalo prevzamem jaz. Prišel je čas za pogled nazaj, za poteg črte pod prvo centurijo tvojega ustvarjanja. Ti ugaja naslov Izbrana dela? Bi raje drugačnega?"

Nič več mu ni bilo jasno. Čas je bil za podrobnejše pojasnjevanje: "Poglej, znance imam v založbah. Ne čisto pri vrhu, ampak ne dosti niže. Tebe jebejo oni gornji, mar ne?"

Prikimal je in hotel odpreti usta. Pohitel sem z razlago.

"Moji znanci lahko pošljejo tvoje rokopise v tiskamo. Založba natisne knjigo, čeprav je ni v letnem načrtu. Znanci jo opravičijo kot zunanje naročilo nekega samoplačnika. Jasno?"

Jasno mu je bilo, da sva pri denarju. Hitro se je streznil.

"Koliko bi stalo?" je zajamral.

Povedal sem približno vsoto.

"To sta dve moji plači."

Zrak mu je ušel iz pljuč. Ramena so se povesila.

"Sam si prej vprašal, če vem, kako drag je danes tisk?"

"Vem,ampak ..."

Povišal sem glas. Zven spremenil v trdega in odločnega. Moj obraz je izražal jezo in negodovanje.

"Dragi moj Pesnik! Kdor ne tvega, ne profitira. Bolje je imeti nekaj čvrstega v rokah, kot sto takih lističev povaljanih po žepih. Naredi nekaj! Tvegaj! Premakni se iz sivine! Pomisli! Knjiga. Prava knjiga. Odpreš jo in povohaš. Ni lepšega kot vonj po tiskarski barvi. In kaj vlečeš v nos sedaj? Vonj po ciklostilu in po kemikalijah fotokopiranja."

Okleval je. Dajal mi je prav, le denar ga je še žulil.

"Vem," položil sem roko na srce, "ne zaupaš mi. Bije me slab glas. Takole bova naredila, če se seveda strinjaš."

Staknila sva glavi.

"Tudi jaz imam nekaj prihrankov za hude čase, saj veš. Vse bom plačal. Založil zate. Ti dobiš na koncu natisnjenih petsto izvodov, nekaj plakatov z reklamo, organizirano predstavitev knjige in račun. Šele takrat boš plačal. Niti novčiča ne boš dal prej. Kdo torej tvega? Lahko me zajebaš in vsi moji prihranki občepijo v stanovanju kot kup knjig."

Grizel si je ustnico. Se počohal za ušesom.

"Narejeno bo v dveh tednih. Nobenega čakanja. Veš, kako dolgo čakaš drugače? Leta in leta."

Potiho sem dodal: "Sam se odloči."

Trajalo je dobro minuto, preden mi je ponudil roko: "Velja."

Stisnil sem jo.

"Me ne boš zajebal?" sem ga vprašal še enkrat.

"Ne," je odločno zatrdil in naročil dve pivi. Kaj takega še nisem doživel. Mislil je resno. Jaz tudi.

Natočila sva si kozarca.

"Zakaj to delaš?" me je vprašal. Ni upal vprašati naravnost, koliko zahtevam zase.

Najprej sem odgovoril na nepostavljeno vprašanje.

"Ničesar ne bom spustil v svoj žep. Dobil boš uraden račun, s pečatom in podpisom. Plačal boš natanko toliko, kot bo pisalo na njem. In zakaj to delam? Ne vem, če boš razumel. Res sem cinik, ki se norčuje iz vsega. Ampak, veš, tudi jaz sem pred leti pisal. Odnehal sem. Talent imaš ali pa ga nimaš. Mogoče bi rad preko tebe nadomestil svoje izgubljene ambicije. Če že jaz ne morem biti slaven pesnik, bodi vsaj ti, ki imaš talent, ne znaš pa organizirati marketinga. Da s tvojim moje bi ime slovelo."

Toplo me je pogledal.

V gostilno je prikorakal krožek kulturnikov. Štirje s kozjimi bradicami in slikarskimi čepicami, z njimi še srednje ohranjeni štiridesetletnici. Odcveteli grupies. Poznal sem jih na videz. Pesnik je spadal v njihov krog, jaz ne. Posedli so za mizo, ne da bi se zmenili zame. Za enega sem vedel, da je slikar amater. Imel je svoj krožek, ki je pred leti užival veliko popularnost. Število članov je naraslo do neverjetnih razmer. Hodili so po travnikih, noseč stojala in pribor, ter malali kozolce. Na pokrajino so se spustili kot svetopisemske kobilice. Nisi mogel vreči kamna čez kozolec ali iti scat za grmovje, da ne bi razbil glave ali poscal slikarja amaterja. Razstavljali so izdelke v svojem prostoru in drug drugemu delili nasvete. Trenutno je bilo število članov precej manjše. Barve so drage, prav tako platna. Trg je bil že popolnoma zasičen. V vsakem gospodinjstvu je visel na zidu kozolec. Mlade družine so zalagali preostali slikarji.

Naročili so rundo.

Z zanimanjem sem pričakoval, če bodo take kurbe, da me bodo spregledali tudi tu, ne le v pogovoru. Niso bili. Dobil sem pivo. Ena od žensk me je gledala kot zajedavskega črva. Včasih je morala biti lepotica. Danes je bila le še strupena. Razpadanje svojega telesa je poskušala nadoknaditi s krpanjem duha. Ne vem, če so bili lokalni kulturniki prava izbira.

Začeli so pretresati praznino. Zavalil sem se na naslonjalo in zaspal z odprtimi očmi. To je ena izmed osnovnih veščin omike. Kdor je ne obvlada, izpade neotesan.

Zbudil sem se med recitacijo enega izmed njih: "Slep je, kdor se s petjem ukvarja."

"Ja, a je tudi vam všeč Stevie Wonder?" sem se vključil v pogovor. Obmolknili so. Kot da bi na glas prdnil na svečani komemoraciji. Še pogledali me niso. Strupenjača me je polila s sovraštvom. Skozi vrata sta prišla Selim in Ibro. Usedla sta se nekaj miz naprej. Vstal sem, se vljudno poslovil, pokimal Pesniku in šel sedet k onima dvema. Gledali so za mano, polni gnusa do človeka, ki gre v tako družbo.

Selim me je predstavil Ibru. Njega meni. Rokovala sva se. Roka je bila brezoblična na otip. Ne mehkobno sluzasta in ne stik s karakterjem.

Selim je naročil rundo. Opravičil sem se za trenutek in šel scat. Moral sem iztočiti vso prej popito tekočino.

Ko sem spet sedel, sta molče praznila kozarca. Nikamor se mi ni mudilo. Vprašal sem Ibra: "Kdaj začneš delati?"

"Sutra," je odgovoril.

Potegnil sem časopis izpod majice in ga s hrbtno stranjo navzgor položil na mizo. Zagledala sta se v reklamo za cigarete.

Izpraznil sem kozarec in ga položil na mizo. Prijel sem revijo in jo potisnil na sredo mize, nato jo obrnil na prednjo stran.

Selimu so oči padle pod nos. Roki sta se stegnili naprej za cel decimeter, preden jih je zadržal. Razprl sem strani. Počasi, z užitkom sem obračal liste. Gledal Selimov obraz. Ko je bila Nastja mimo, sem revijo zaprl. Reklama je obležala na mizi. Umaknil sem roki. Prižgal cigareto. Vedno sem ljubil teater. Ibro naju je pogledoval. Selim je strmel v fotografijo škatlice, z zapestji čez rob mize.

Zrel je bil najmanj za štiri gajbe.

Pokadil sem pol cigarete, preden je dvignil pogled in se mi zazrl v oči. Vprašal je: "Koliko?"

Presenečeno in z nerazumevanjem sem ga pogledal. "Kaj, koliko? Nič. Tvoja je." Skomignil sem z rameni in razširil dlani. Spraševal sem se, kako more biti kdo tak prasec.

Če bi povedal fiksno ceno, bi s Selimom takoj opravila kupčijo. Tako pa sem mu storil uslugo in njegovo hvaležnost bom še leta in leta srkal iz pollitrskih steklenic.

Počasi je segel po revijo. Še enkrat je polistal. Ibro je kukal čez rame. Spravil jo je pod majico. Obsedel.

Nenadoma se je zavedel in zarjul: "Natakarica! Še eno rundo!"

Dobili smo jo. Ne le eno. Drugo za drugo. Selim je bil evforičen. Raznašalo ga je. Blebetal je brez veze. Dokler niso zaprli gostilne, sem samo še pil in scal. Vse se je pričelo izgubljati v megli.

"GREMOOOOOOOO!!!!!!" je zatulila natakarica.

Naslanjajoč se drug na drugega smo obstali pred železarniško ograjo.

"Kam?" je vprašal Selim.

"Idemo u samski dom," je predlagal Ibro, "imam kocke, možemo kockati."

Iz žepa je potegnil poker kocke in nama jih pokazal. Strinjala sva se. Šli smo v trgovino kupit gajbo piva in zbasali steklenice v vrečke. Vsak je nosil eno.

Počasi smo krenili proti samskemu domu. Hoja nam ni najbolje uspevala. Mimo je pripeljal lokalni avtobus in se ustavil na postaji, dvesto metrov pred nami.

"Gremo na bus!" je zavpil Selim in stekel.

Sledila sva mu. Motovilil sem se s polno vrečo. Tolkla me je po kolenih. Selim je prvi pritekel do avtobusa, ki je že speljaval. Nekaj je rekel šoferju. Ta ga ni poslušal. Pritisnil je na gumb za zapiranje vrat. Selim je zgrabil zapirajoči se polovici in ju ustavil. Videl sem mišice valoviti pod majico. Odprl jih je. V mehanizmu je počilo. Šofer je začel vpiti. Selim je nekaj zašepetal. Šofer je obmolknil in se potuhnil. Ni poskušal odpeljati. Pritekel sem zraven. Ozrl sem se in videl opletati Ibra še dobrih dvajset metrov pred ciljem. Iz počene cevi znotraj železarne je tekel čez pločnik potoček vode in se razlival po cesti. Ibru so se koraki izšli natanko v vodo. Zadrobil je in skočil čez. Vrečka ga je potegnila za sabo. Izgubil je ravnotežje. S težavo se je obdržal na nogah. Zdelo se mi je, da vidim padati nekaj drobnega.

"No, greš?" sem zavpil.

Ibro je sklonjen nekaj iskal po tleh.

"Jebo mater, ispala mi kocka!" je zavpil in še naprej brskal kot kura ob šibki svetlobi ulične svetilke.

Skozi moje pijane možgane je zasvetilo spoznanje. Zgodovina je krog, ne oseb, dogodkov, ki se ponavljajo vedno znova, brez konca. Kar je nekoč storil Cezar, danes ponavlja lbro. Zgodovina Ijubi ponovitve. Če bi bil Borghes tu, bi lbra objel in poljubil.

"Našao sam je," je sporočil zadihani Ibro. Skočili smo na avtobus. Zasedli prve sedeže. Šofer je odpeljal. Sveža sapa nam je prijetno mrščila lase. Sedel sem zraven Selima, stisnjen ob zid. Njegova ramena so zasedla sedež in pol.

Pivo in mene je Selim znosil skozi okno.

Soba je bila videti popolnoma drugačna. Ibro je ves zid polepil z golimi pičkami, iztrganimi iz raznih časopisov. Odprl sem okno in se poscal skozenj. Ni se mi ljubilo plaziti se na stranišče. Ibro iu Selim sta me posnemala. Posedli smo po tleh in vrgli kocke. Najprej smo pisali točke. Kmalu obupali. Pili smo in prazne steklenice postavljali v piramido.

Nehali smo kockati. Z Ibrom sva kadila. Selim se je popolnoma pijan zibal sede na postelji.

"Sad bi dobro došlo malo muzike," je rekel Ibro. Po vseh štirih mu je uspelo priti do radiokasetarja na mizi. Pobrskal je med kasetami, našel pravo in jo vstavil v aparat. Privil je do konca. Ni našel več moči, da bi se odplazil k nama na sredo sobe. Obležal je poleg rnize s hrbtom naslonjen na zid pod oknom. Na ves glas je prepeval refren: " SRCE ČU TI DATI!!!!!!" Opazoval sem ga. Zavpil je: "Da li znaš, ko to peva?"

Poskušal sem biti prijazen in družaben. "Christian Bernard?" sem vprašal.

Verjetno me ni slišal. Povedal je drugo ime, ki mi je takoj izpuhtelo. "I da znaš, ja sam ga sreo. Lično! Možeš li zamisliti! Nisam bio više od metra udaljen od njega. On je pevao, a ja sam stajao u prvom redu. Možeš li zamisliti, mogao sam ga taknuti, da sam ispružio ruku! I to njega, ličnost, koja se pojavljuje u novinama. Volim ga najviše od svih pevača, jer peva svuda. U svakom selu, pa makar samo sa tri kuče. Jedini je od svih, koji se pojavljuju na televiziji, da ga možeš sresti lično, videti svojim očima."

Prav ima. Res tistih, ki tumbajo po medijih, ni ravno prepogosto videti v teh krajih.

"Jel' ga čuješ, kako peva? Kako možeš, a da ga ne zavoliš? Znam, to je naša muzika, nije tvoja. Stalno nešto pevaš na stranim jezicima. Ali ipak, moraš priznati, da je odličan pevač."

Prikimal sem. Hotel sem že odpreti usta in mu reči, da v govnu vsakdana vsakdo kupuje na ogromnem in bogatem tržišču sanj tisto, kar mu najbolj ustreza. Po svojih željah, možnostih in okusu. Z občutkom krivde, ki ga je privzgojila vzgoja. Če kupuje beg iz vsakdana tipa šubi dubi du, in z občutkom večvrednosti (iz istega vira), če kupi pozlato tipa to be or not to be that's the question. Vse so le sanje. Pa nisem spregovoril. Občutek brezplodnosti in nesmisla ter nemoči besede mi je stavke zadušil v grlu.

Selim je potegnil zadnji požirek iz steklenice in jo zalučal proti mizi. Zadel je kasetar, ter ga odbil na tla. Kaseta je pričela vleči, trak se je ovil okoli pogonskega mehanizma in se pretrgal. Godbe je bilo konec.

Ibro je vprašal: "Šta je, ne svida ti se?"

Občudoval sem njegov dar opažanja.

Selim je počasi, po svojih najboljših močeh, vstal.

"Poslušaj me, Ibro," je dejal, "danes si polepil cel zid s to golotinjo," z zamahom roke je pokazal corpus delicti, "ne da bi me vprašal. V redu. Ampak cimra sva in zid je pol moj, pol tvoj. Je tako?!

Ibro je pokimal.

"Sedaj ga bom razdelil na pol. In tako bo ostalo."

Odprl je omaro in začel brskati po žepih delovne obleke. Potegnil je ven meter, šel do kota pri oknu in mi rekel:

"Daj, primi ga tu, boš?"

Šel sem tja in prijel začetek metra. Zmerila sva zid. Šlo je počasi. Predvsem zaradi traku, ki mi je stalno uhajal izpod prstov in ga je vzmet vlekla v ohišje. Končno je določil sredino. Pokazano točko sem držal s prstom. Spet je šel brskat po žepih. Vrnil se je z izvijačem in ga postavil na posteljo. Snel je vrata z omare in jih prislonil na zid. Ob stranici je z izvijačem potegnil globoko razo. Nekaj pičk in jošk se je razdelilo na pol. Vrata je odnesel nazaj, a jih nikakor ni mogel spet natakniti na tečaje. Odnehal je in jih le prislonil.

"Ibro, sedaj bom pobral vse z moje polovice in ti to vrnil. Kaj počneš na svojem delu, me ne briga. V redu?"

"U redu," je prostodušno prikimal Ibro.

"Fer?"

"Fer," je še enkrat zatrdil na tleh sedeči. Videti je bilo, da res tako misli.

Pomagal sem Selimu pobirati nalepljene fotografije z njegovega dela zidu. Kupček je položil na mizo. Naslonil sem se na vhodna vrata in ga opazoval. Ibru je glava vedno bolj lezla na prsi. Je že spal.

Selim je odklenil svoj predal in potegnil ven oba plakata. Raztegnil ju je. Pomagal sem mu ju prilepiti na zid. Čez Nastassjin obraz na Tess plakatu se je vlekla kapljica posušene krvi. Pazljivo je iztrgal strani z Nastjo iz Playboya in obstal, premišljajoč.

"Jebemti pokvarjence," je zavzdihnil ogorčen, "nalašč to delajo. Pokvarjenci so namreč objavili na vsaki strani drugo fotografijo. Na listu torej dve. Ne moreš nalimati ene, ne da bi zakril drugo. Predlagal sem inovacijo: "Daj, nalepi stran le z dolgim kosom traku ob desnem robu. Tako jo boš lahko prepognil in gledal tudi sliko na drugi strani, če boš hotel."

Ubogal me je.

"Kaj vse ne bi naredili za prodajo več časopisov. Moral bi kupiti vsaj dva," je dodal in se mi pridružil. Z razdalje treh metrov sva opazovala opravljeno delo.

Listi so štrleli od zidu.

Z majhnim koščkom lepilnega traku je polepil še zgornje leve vogale. Ob vsaki sliki je pustil prostor na desni, kamor jo bo po potrebi lahko prepognil in spet zalepil.

Sedaj je bilo videti precej bolje.

Stala sva in občudovala fotografije. Selim se je popolnoma zamaknil. Mojo pozornost je pritegnila slika Nastjinega obraza v velikem planu. Spominjal me je na obraz Ingrid Bergman, ko zašepeta Play it again, Sam. Fina scena. Z dlanjo sem popravil klobuk in s premiki ustnic spravil čik v kotiček ust.

Poleg je stal Ibro in me presenečeno gledal.

"Šta je? Nešto te boli?" je vprašal.

Spravil me je v zadrego. Hitro sem umaknil roko z imaginarnega klobuka in prenehal pačiti ustnice z namišljeno cigareto.

"Daj čik," sem ostro rekel.

Prižgala sva. Selim je še vedno nepremičen buljil v zid. Ibro se mu je pridružil.

Za končno sodbo ni potreboval dolgo. Vprašal je:

"Pa šta je sa ovom? Jel zaboravila staviti guzu i sise prije snimanja?" Zasmejal se je. Štos mu je bil všeč. Le njemu. Znašel se je v navzkrižnem rezilu dveh morilskih pogledov, ki sta ga presekala vsak s svoje strani. Smeh se mu je zaletel v grlu.

"Ništa, samo sam se šalio," je rekel in šel v kot popravljat kasetar. Selim se je spet posvetil opazovanju.

Popil sem še eno pivo. Zadnje.

Ibro je spat s kasetarjem v naročju. Postavil sem steklenico na vrh piramide.

Sesula se je. Zvok valečih in trkajočih se steklenic me je pospremil po hodniku.

Ni se mi ljubilo skakati skozi okno. Čuvaj je spal v svoji sobici. Zunaj je vel topel pomladni veter. Iz železarne je smrdelo po žveplu. Skozlal sem se naslonjen ob ograjo in odtaval domov.

Iz dimnika je bruhnil snop plamenov.

4.

Spet sem bil v plavi delovni obleki. Splezal sem čez ograjo v železarno, nerodno doskočil in obstal, da si otresem prah s hlač. Iz srednje šole preko ceste so se vsula mlada telesa. Prižgal sem si cigareto, se naslonil na notranjo stran ograje in čakal.

Dolgonoga je prišla mimo. Spogledala sva se. Opazil sem jo že pred pol leta, a dalj kot do spogledovanja še nisem prišel. Nikoli ni bilo prave prilike. Skoraj tako velika kot jaz, z dolgimi, na hrbet padajočimi lasmi. Dekle za muckanje na peščenih plažah Seyshellov, kjerkoli že to je.

Skočil sem, se ujel z rokami za vrh ograje in začel s stopali kopati navzgor po mreži.

"Hej, ti, stoj!!!" je zavpil nekdo tik za mojim hrbtom. Čuvaj.

Spustil sem se in padel nazaj na njegov teritorij, se s kratkim žalostnim pogledom poslovil od Dolgonoge, izginjajoče v množici. Zbežal sem. Čuvaj za mano. Bil je brez roke, na mojo nesrečo.

Starost ga je upočasnila. Manjko pri hitrosti je nadoknadil s pribitkom pri trmi.

Vijugal sem med kupi starega železa. Včasih sem obstal in počakal. Vedno se je prikazal izza ovinka. Nad mojo glavo je zapeljal žerjav. Vrgel sem se na tla. Kovinske pajkove noge so zapeljale meter nad mano. Žerjavovodja je trobil. Ležanje me je spravilo ob vso prednost.

Stekel sem v ogromno poslopje, mimo kadi z brbotajočo, kadečo se, gosto tekočino. Naprej ob železniških tirih v drugo dvorano.

Sledil mi je.

Planil sem naravnost v vročino. Kot bi butnil ob zid. Okoli odprtih vrat peči sem komaj razločil postave delavcev v zaščitnih oblekah. Ob nasprotnem zidu je bil poleg osamljene gole pičke in dveh imen nogometnih klubov pribit obešalnik. Na njem nekaj oblek.

Ogrnil sem težak azbestni plašč in si na glavo nabil klobuk, ki je zakrival večino obraza. Za oči je imel dve majhni okenci iz potemnjenega stekla.

Razgledal sem se po prostoru. Nekdo je z dolgo jekleno palico drezal po ognju. Dva sta z lopatami metala v peč. Po ozkih tirih je četrti rinil pred seboj voziček. Pomagal sem mu ga potiskati. Obrnila sva voziček in stresla vsebino na kup. Pokazal sem hrbet ognju in privzdignil pokrivalo. Čuvaj je bil že v dvorani. Ob vratih je zavil desno, navzgor po kovinskih stopnicah na galerijo, ki se je vlekla ob vsej steni in se po stopnicah spuščala k izhodu. Potisnil sem klobuk na obraz. Porinila sva voziček do dvojice, ki ga je pričela polniti z lopatami.

"Egon, jesi li to ti?" je rekel trenutni sodelavec in privzdignil klobuk. Bil je Ibro.

Posnemal sem ga. Hitro pogledal okoli. Čuvaja ni bilo več. Snel sem pokrivalo in ga vtaknil pod pazduho.

"Živjo, Ibro. Kako si me spoznal?"

"Namirisao sam te."

Cartiera že dva dni ni bilo več. V kožo vžrt vonj je s sabo prinesel znoj, ki me je obilno polival. Navajen dišave je sam nisem več zaznaval. Ibro je bil videti šokiran.

"1 ti radiš ovde?"

Široko sem se zarežal. "Ne, o ne! Recimo, da grem le mimo."

Voziček je bil že poln.

"Žuriš?" je vprašal.

"Ne."

"Sačekaj me onda. Samo ovo odfuram i mogu na jelo."

"V redu."

Pokimal sem.

Pritisnil si je klobuk nazaj na oči in se uprl ob voziček.

"Imam nešto da ti kažem," je še rekel in se posvetil napenjanju in mučenju mišic. Stopil sem k izhodu in se naslonil na ograjo stopnic, ki so vodile z galerije.

Polnilca vozičkov sta prislonila lopati ob zid in šla. Ibro je obešal plašč in klobuk na obešalnik.

Pristopil sem in se slekel.

Zunanji hlad me je stresel. Z dlanjo sem si potipal hrbet. Obleka je bila popolnoma premočena.

Ibro mi je ponudil cigareto in jo prižgal z vžigalico. Ozrl se je okoli, kot da si ne želi prič pri pogovoru.

"Ja sam se zaljubio," je rekel.

Preklet topli veter z juga, prekleta pomlad. Zajebala nas bo vse po vrsti.

"Video sam je danas. Ujutro. Išao sam na šiht."

V takih situacijah ne vem, kakšen izraz naj si nadenem. Četudi bi imel obraz krokodila, ga sogovornik v svojem navdušenju ne bi opazil.

"Znam več njezino ime!"

Nagnil se je k meni in zašepetal: "Ajša."

"Lepo, ja," sem rekel.

"Lepo ime, jeli? Tek, da je vidiš. Što je lepa!"

Kimal sem.

Sušeč se pot na hrbtu me je vedno bolj mrazil. "Ibro, saj greš v menzo, mar ne?"

"Da."

"Jaz tudi. Pojdiva."

Počasi sva stopala proti opečnati zgradbi. Vedno več ljudi se je nabiralo na poti.

"Pokazaču ti je," je navdušeno vzkliknil. "Videčeš, strtašno je lepa! Moračeš i ti to priznati. Ti, koji se razumeš na žene."

Pogledal sem ga.

"Kdo ti je to rekel?"

Znašel se je v zadregi. Ni bil čisto prepričan, če ni bleknil preveč. Priznal je.

"Selim."

Zrl me je s pogledom psa, ki prosi odpuščanja.

Pokimal sem. Je že v redu. Selim me je, v svojih letih molčečega sedenja v gostilni, sam ob pivu, videl z mnogimi ženskami. V mnogih situacijah.

Vstopila sva v jedilnico in se postavila v vrsto.

Ibro je kar poskakoval in se oziral okoli. Počutil sem se zelo neprijetno. Bil je kot učenec, ki pelje učitelja gledat svoj izdelek in nestrpno pričakuje njegove pohvale. Graja bi mu strla srce. Sklenil sem njegovo izbranko brez rezerve pohvaliti. Če hočeš, lahko najdeš na vsaki ženski kaj hvalevrednega. Majhne laži so votla blazina. Ležati pa je vseeno udobneje na njej. Pričel me je z desnico tolči po hrbtu, kot da hoče vlomiti vame.

"Evo je! Tamo! Jede. Vidiš?"

Pokazal je proti dolgim vrstam miz. Na gosto natlačeno telo ob telesu. Vsa v plavih haljah. Obrazi podobni drug drugemu. Prihajajoči in odhajajoči, ki žonglirajo s pladnji med sedeži. Nisem je videl.

"Vidiš?" je še enkrat vprašal.

"Ja, ja,"sem kimal in se bolj zaradi njega, kot iz zanimanja oziral okoli.

"Kako je lepa, a?"

"Ja, ja," sem še kar kimal in še vedno nisem videl Ajše.

Gneča se je razprla in za trenutek sem zagledal deklico, s katero sva se spogledovala včeraj. Tisto iz pakirnice žebljev. Tudi ona me je opazila. Nasmehnila sva se drug drugemu. Padal sem v njene oči. Telesa so jo zakrila.

Zavedel sem se Ibra, tresočega se, kot da hoče zmetati obleko s sebe. Obrnil se je k meni in me zgrabil za ovratnik. Me stresel.

"Jesi li video? Jesi li ti video?"

Nič nisem razumel.

"Kako se mi nasmešila!" je dokončal stavek.

Ooooo, prekleta pomlad. Prekleto sranje.

Ibro je žarel. Sijal kot sonce. Plaval. Objel me je čez rame in mi zašepetal na uho:

"Vidiš, imam sve šanse."

Nisem vedel, kaj naj rečem, kam naj se dam.

"Ja, ja," sem zagodel.

Ni večje samozavesti, kot jo porodi nasmeh lepe ženske. Ibro je zrasel.

"Kaži mi pošteno. Jel lepa il nije?"

"Lepa je," sem priznal.

"Ko slika?"

"Kot slika."

Novo priznanje.

"Jesi li kad video takve oči? Takvu dubinu, da čovek propadne u njih?"

Strinjal sem se. Popolnoma in z vsem srcem. In se počutil vedno bolj neprijetno.

Končno sva prišla na vrsto za pasulj z rebrci, imenovan zarebmice v omaki. Vzel sem tri porcije in kilo kruha.

Presenetil Ibra.

"Kako možeš toliko pojesti, a da se ne ugojiš? Sav si mršav ko kostur."

Nasmehnil sem se in počakal z odgovorom, dokler nisva sedla. Brez uspeha se je poskušal preriniti v bližino Ajše. Prazna stola sta bila čisto na nasprotnem koncu, tik ob pultu. Odtrgal sem peto s štruce in jo pričel počasi žvečiti. Pobral sem rebrca iz pasulja, jih otresel in zavil v papirnate prtičke. Vse skupaj, s preostalim kruhom, sem vrgel v plastično vrečko, ki sem jo za ta namen prinesel s seboj.

Ibro je ogledoval porcije in vrečko. Pojasnil sem mu še pred vprašanjem.

"Ni zame. Imam prijatelja, ki ne je ničesar. Razen če mu kdo kaj prinese. Sam na hrano kar pozabi. Ker ga redkokdo obišče, redkokdaj tudi je. Danes zvečer grem k njemu."

Pogledal me je, če mislim resno, potem pa zamrmral: "Svašta."

Potegnil je rebrca iz svojega pasulja, jih zavil in mi jih dal. Bil je dobra duša. Postalo mi je še bolj nerodno.

Ponudil sem mu tri skodele pasulja.

"Pojej, če hočeš."

"Ti nečeš?"

"Ne."

Potegnil je porcije predse in začel zajemati hrano.

"Kako sam ogladnio od rada. Majku mu, težko je."

"Ja," sem poudaril in globoko prikimal.

"Barem ču dobro spavati," je dodal.

Tip človeka, ki v vsem najde kaj dobrega. Nepoboljšljiv optimist. Takega ne more zajebati nič, razen ženske. Verjetno. Nisem ga poznal toliko, da bi to lahko že sedaj presodil. Nenadoma je prenehal jesti.

Pogledal je proti desnemu zidu in tolkel s strašnim smehljajem celih ust po Ajši, ki je porinila pladenj skozi odprtino in odhajala iz jedilnice. Gledala je v najino smer. Nasmehnil sem se ji.

Vrnila mi je nasmeh.

"Ooooooooo," je zavzdihnil Ibro. Iz ust so mu prileteli trije fižolčki in se zakotalili po mizi. Ajša je bila mimo. Posvetil sem se glodanju skorje. Ibro se je sukal na stolu in ni mogel odtrgati oči od nje.

"Kaj je, Ibro? Ali ni tudi ta tvoja pozabila staviti guzu i sise pred šihtom?!

O zadnjici ne bi mogel soditi. Ohlapna halja je povedala le to, da nesorazmerno ritasta gotovo ni. Prsi je bilo pod tkanino komaj slutiti. Zardel je in pričel mencati.

"Samo sam se šalio. Nisam mislio ništa zlo."

Razumevajoče sem pokimal.

"Tudi jaz sem se samo šalil."

Ni mogel več jesti. Pogledoval je proti vratom, skozi katera je odšla njegova ljubezen.

"Pojdiva!" sem rekel.

Potisnil sem kruh v žep.

Odnesla sva pladnja nazaj in šla ven.

Slonela je ob ograji in se grela na toplem soncu. Odpela je haljo. Oblečena je bila v kavbojke in sivo bluzo, s komaj vidnim cvetličnim vzorcem. Ni bilo videti slabo. Bila je tak tip ženske. S krasno postavo. Ibro je jamral. Ustavil sem se na drugem koncu ploščadi in primoran je bil obstati ob meni. Prižgala sva cigareti. Ajša je potegnila cigareto iz škatlice in jo neprižgano podržala med prsti. Pristopil sem in ji ponudil ogenj. Zahvalila se mi je.

"Jutri si spet ti na vrsti."

Zasmejala se je. Lep smeh, za spoznanje preglasen in nekoliko votel.

"V katerem oddelku delaš?" je vprašala.

"V nobenem. Sem hodim le na malico."

Ni doumela.

"Od znancev dobim zastonj bone. Kadar sem lačen, si oblečem sposojeno delovno obleko in grem jest."

Spet smeh.

"Se mi je zdelo, da te še nisem videla. Včeraj si mi takoj padel v oči."

Povedano je bilo kot dejstvo, ne kot kompliment.

Nadaljevala je: "Veš, vsakega moškega najprej pogledam v čevlje."

"V čevlje?!" Sedaj sem bil jaz na vrsti za nerazumevanje in smeh.

"Ja, v čevlje. Poglej!"

Pogledal sem svoje teniske, povezane s končki vezalk. Ozrl sem se okoli in videl množico črnih špičastih čevljev z ogromnimi petami, topotajočimi sem in tja.

"Ko vidim tako obutev, me vse mine. Sploh ne gledam naprej," je rekla.

Pogledal sem Ibra pod noge. Črni špičaki z visoko peto. Klepetala sva, dokler ni pogledala na uro in rekla, da mora nazaj na delo. Vrnil sem se k Ibru. Bile so ga same oči.

"Šta kaže?" je planil.

"Malo sva poklepetala, o čevljih."

"O cipelama? Ti počinješ razgovor s nepoznatom ženom o cipelama?"

"Ne jaz, ona."

"A šta ste govorili o meni? Video sam, vaše poglede."

Hotel sem čimprej končan pogovor. "Všeč so ji tvoji čevlji."

"O, nije to ništa! Videčeš, kakvu ču odjelo i cipele nabaviti, kad dobijem prvu platu!"

S precejšnjo gotovostjo sem vedel, kako se bo oblekel. Poslovil sem se in šel. Tudi on se je moral vrniti za voziček. Hodil sem proti svojemu stanovanju po notranjosti železarne. V spletu ogromnih cevi pod kavperji je sedel Selim. Videti je bil globoko zamišljen. Hotel sem iti mimo neopažen, a me je zagledal in poklical. Pozdravil sem ga.

Kadarkoli sem govoril s Selimom, sem imel neprijeten občutek, ki me je odbijal, a hkrati privlačil. Nekje pod debelimi plastmi tkanine se skriva nož. Kukal je ven skozi njegove oči. Človeka vedno pogledam najprej v oči. Te odločijo, ali bom prišel do čevljev ali ne.

Selim je bil tuhtač. Človek, ki ne govori veliko, stalno nekaj žveči po možganih in od časa do časa preseneti okolico s porodom. Občasno tudi abortira, seveda. Ali pa rodi spačka. Prisedel sem. Topla cev mi je grela rit.

"Grem," je rekel Selim, "danes po šihtu."

"Kam?"

"V Italijo."

"Po kavbojke?"

Pogledal me je kot bedaka.

"V Rim."

"Se boš prekrstil?"

Spet prejšnji pogled. Sklenil sem, da se ne bom več zajebaval in ga pustil povedati svoje.

"K Nastassji," je rekel.

"Je mar v Rimu?"

"Ja, danes sem bil pri frizerju. Šel sem se ostrič. Res je bila njegova krtačka za spoznanje krajša. Povezave nisem doumel. Počakal sem razlago.

"Tam imajo neke nemške revije. V eni sem videl njeno sliko. Večkrat je omenjen Rim."

Iz žepa je potegnil iztrgan kos papirja in mi ga pomolil. "Mi lahko prevedeš?" je prosil.

Prebral sem.

Na kratko obnovil trač.

"S svojim novim tipom živi v najetem stanovanju v Rimu."

Selim je pokimal.

"Tja grem."

Molčala sva nekaj minut.

"Selim, poslušaj. Takih kot ti je milijon. Nosu ne boš mogel pomoliti prek ograje in telesnih čuvajev. Razbili te bodo, pa če si še tako močan. In kdo misliš, da si? Niko i ništa. V Rimu še bolj kot tu. Če bo Nastja izredno dobre volje, ti bo tajnica za stike z javnostjo izročila njen avtogram, mogoče celo original, ne kopijo. Si prepričan, da si res tako želiš njenega podpisa? Če bi bil na čeku, bi ga vsaj jaz vzel. Razmisli!"

Selim je pokimal.

"Prav imaš, prav. Niko i ništa," je ponovil in spet utonil v svoje misli. Prižgal sem si cigareto in pokadil do konca.

Nepremično je sedel ob meni. Rit mi je žarela. Potiho sem rekel: "Adijo." Nisem ga hotel zmotiti v premišljevanju. Ni odzdravil, verjetno me ni slišal. Strmel je predse.

Odšel sem. Zazdelo se mi je, da za seboj slišim njegov glas, kako ponavlja: "Niko i ništa ..."

Pogledal sem nazaj. Ni ga bilo več videti, zakritega med cevmi. Iz ventila je puhnil bel oblak pare.

Preskočil sem ograjo in stekel čez cesto. Nasproti mi je prišla Magda, držeč se za roko z nekim tipom. Nikoli ga še nisem videl. Nisem se mogel odločiti, ali naj jo pozdravim. Mogoče ne bi smel pokazati, da se poznava.

Počakal sem. Nasmehnila se je in mi pomahala. Pozdravili smo se. Odšli vsak v svojo smer.

Stuširal sem se in zaspal. Vrečko z rebrci sem obesil na okensko kljuko.

Vstal sem, se znova stuširal, pospravil delovno obleko in odšel h Karli.

Pozvonil sem enkrat. Dvakrat. V stanovanju ni bilo slišati ničesar. Hotel sem že oditi, ko je kukalo potemnelo. Vrata so se odprla. Zbudil sem jo. Ogrnjena v haljo me je zaspano gledala, kot bi me videla prvič. Končno se je nasmehnila.

"Pojdi noter."

Umaknila se je in mi napravila prostor. Vstopil sem, slekel vijetnamko in se sezul.

"Si zadovoljen z zašitim?" je vprašala. Nisem bil popolnoma prepričan, če ni v njenem glasu sledi poroga.

"Ja, krasno delo. Je krojač?"

"Nekaj takega."

Spet porog. Hotel sem jo objeti.

Nežno, a odločno me je odrinila.

"Počakaj, da se stuširam in pridem k sebi. Mi skuhaš kavo?"

Prižgal sem plin in pristavil vodo. lz kopalnice se je zaslišalo škrebetanje tuša.

Skuhal sem kavo in jo nalil v skodelico do vrha. Preostanek je bil zame. Razredčil sem jo z mlekom in sedel. Potegnil košček kruha iz žepa in ga pojedel. Skodelica kave, postavljena nasproti, se je počasi hladila. Tuš je utihnil.

Prijel sem skodelico in, loveč ravnotežje črne gladine, odšel v kopalnico.

Karla si je gola pred ogledalom razčesavala do ramen dolge lase.

"Prinesel sem ti kavo, preden se shladi do konca," sem pojasnil svoj vstop, stoječ med vrati.

Obrnila se je in trdo odvrnila: "Ne! Nočem!"

Hkrati sva se začela smejati.

Hitro sem odložil skodelico na pralni stroj, da ne bi polil tekočine. Opazovala sva se, uživajoč v smehu.

Srknila je dolg požirek in se znova posvetila lasem.

Naslonjen na zid sem jo opazoval. Ko je odložila krtačo in stopila mimo, sem iztegnil desnico in jo ujel. Voljno se je prepustila.

"Kdaj bo danes zvonila budilka?" sem vprašal. Peklenska iznajdba. Uničila je več življenj kot mitraljez.

"Ob sedmih. Povabljena sem na večerjo."

"S finim moškim v najboljših letih?"

Prikimala je.

Odnesla je prazni skodelici in krožnika v pomivalno korito. Sledil sem ji in jo objel. Obrnila se mi je v naročju in me poljubila.

"In kaj je s tvojim označevalcem?" je vprašala.

"Ja, Cartiera ni več. Že trdo delam za novega."

"Seveda ti bo uspelo," je ironično dodala.

Še prikimati se mi ni zdelo vredno. Potegnil sem trak, ki je držal haljo skupaj in položil dlan na od vroče vode segreto kožo.

"Si potreben?"

"Ne."

Presenečeno me je pogledala.

S prstom sem se igral z bradavičko.

"Kaj pa potem?" je vprašala.

"Ne vem. Utrujen. Zjeban. Potolčen od nesmisla vsega."

Pokimala je.

"Poznam ta občutek. pa še kako ..."

"Vem."

Molčala sva. Zdelo se mi je, da naju tišina pritiska k tlom. Verjetno je tudi Karla občutila nelagodje. Spregovorila je z nenaravno veselim glasom, ki je zazvenel groteskno, izumetničeno in narejeno. Pravzaprav je vedno govorila takole, le da mi je zven po dolgem času danes spet prišel v ušesa.

"Kaj je," je rekla, "veliki Ijubimec? Mi boš povedal katero svojih zgodbic, v katerih si vedno zmagovalec in glavni as?"

"Ne bom. Bodi brez skrbi. Je pa tako s temi zgodbicami, ki jih pripovedujemo, da smo v njih vsi vedno zmagovalci. Penzionistka na dolgo in široko razklada kolegicam, kako je nadrla mesarja, ki ji je hotel dati meso polno kit. V istem trenutku pa mesar pripoveduje, kako je neki stari zoprnici podtaknil meso, namočeno v vodi, da je postalo težje. Tako je to."

"Vem."

Molčala sva. S palcem sem zamišljeno risal po spoju dojke s telesom.

"OK," je rekla. "Povej mi, kaj te muči! Vsak dan slišim vsaj eno žalostno zgodbo, ponavadi zvečer. Recimo, da zdaj delam brezplačne nadure. Vsi pravijo, da so psihiatri nadomestili spovednike, nihče pa ne omeni kurb, ki garajo bolj od njih."

Zarežal sem se.

"No, povej! Je ženska?"

"Ne, sploh ne. Tokrat čisto zares nimam nobenega problema z ženskami."

"Ni nobena omedlela, ko si ji prihajal nasproti?"

Njen cinizem me ni motil. Večina mojih stavkov prihaja s tega področja.

"Saj sama veš, da nisem eden tistih moških, za katerimi vzdihujejo deklice, ko prihaja po ulici."

Vprašujoče je privzdignila obrv, ne da bi odprla usta.

Nadaljeval sem: "Sem eden tistih moških, za katerimi vzdihujejo deklice, ko odhaja po ulici."

Zasmejala se je.

"Nisem vedela, da detektivi iz črno-belih filmov še jezdijo okoli."

Zmignil sem z rameni.

"Jebi ga, skozi filme sem izkusil svet, kjerkoli že to je."

"Žalostne zgodbice pa ne boš povedal?"

"Ti ne uide, brez skrbi. Ravno teko taktično strateške operacije, ki me bodo privedle do novega parfuma. Imena žrtev ti ne bom izdajal, zraven pa je slučajno prišel neki Selim ..."

Prekinila me je: "Heroj dela?"

"Da, čeprav nekako ne po svoji krivdi ... No, ta Selim je na najlepši poti v polom. Nič mi ne pomeni, razumeš, ampak njegovo lomljenje in pokanje odmeva tudi v meni, kot daven spomin. Skozi isto sranje gre, kot sem šel jaz. Kakšen bo konec, se ve vnaprej. Nočem biti zraven ..."

"Odpotuj."

"Saj sem ti že povedal, da zaključujem operacijo Cartier. Vsaj nekaj časa še ne morem nikamor."

"Ah, vi mladi poslovneži. Sestanki, posli, to je vse, kar vam hodi po glavi."

"Young, urban, professional," sem zamrmral.

"Natanko tako," je svečano izjavila.

Odmaknil sem se, šel k oknu pogledat železarno, potem pa skozi vrata v spalnico. Iztegnil sem roko in pobožal hrbtišča knjig v omari. Karla me je opazovala stoje med vrati.

Zrak je bil še vedno težak in poln melanholije.

"Si pa študirala mnogo stvari," sem rekel, "in končala celo fakulteto ali dve."

"In vse to ob delu," je rekla.

"Ob fuku," sem jo takoj popravil, kot vedno zaskrbljen za jasnost izražanja.

Smehljaje se je prikimala.

"Iskala sem v knjigah, potem v moških. Sedaj ne iščem več."

"Poskusi s potovanjem. Bistvo vsega je potovanje."

"Bom razmislila. Čeprav je ta nasvet pri tebi že spodletel."

"Je, ampak lepo je bilo pa vseeno."

Spet sem se obrnil h knjigam.

"Ne išči," je rekla, "že zdavnaj si odnesel vse, kar te je zanimalo."

"Le sposodil sem si. Za nedoločen čas. Pa saj ni bilo toliko knjig, da bi se bilo zaradi njih vredno razburjati. Dve ali tri."

"Šesmajst."

"No, ja. Uporabljam pa le Sumo teologije."

"Nikoli mi ni bilo čisto jasno tvoje očaranje nad Tomažem Akvinskim."

"Pazi! Sedaj bom izrekel omledno puhlico, ki jo najdeš v enciklopediji pri skorajda vsakem vpisu kakšnega znameniteža. Si pripravljena?"

"Reci."

"Bil je sedem stoletij prezgoden."

Vprašujoče me je gledala.

"Povedal ti bom zgodbico."

"Saj jih pripoveduješ nepretrgoma."

"Si vsaj že navajena. Torej: Akvinski je bil dobesedni domini canes, prevažal se je po vseh učiliščih in univerzah po Evropi, ki je bila takrat svet, in predaval, pisal, učil. Herezije so cvetele, da jih niso mogli sproti prešteti. Proti vsaki pa je takoj nastopil Akvinski in jo zatolkel z besedo in logiko. Povabili so ga na predavanja v Italijo. Neko nedeljo so šli k maši. Med petjem 'ne zapusti nas, ko nam zmanjka poti' se je usedel in prenehal. Z vsem. Ni več pisal, ni več predaval, ni več jedel. Nič. Tajnik ga je vprašal, kako lahko pusti svoje delo nedokončano, pa mu je odgovoril: Ne morem več. Vse, kar sem napisal, je navadna slama ... Tako."

"Lepa zgodba, lepša kot ponavadi. Vseeno nisem dojela Tomaževe prezgodnosti za sedem stoletij."

"Vera je bila takrat še močna. Tista stoletja so verovali v boga, kasneje v razum, nazadnje v spreminjanje sveta. Raj na zemlji. Partija. Sedaj je vera crknila. Če imaš vsaj kanček pameti, ne moreš verjeti v ničesar več, še najmanj pa v taisto troho razuma. Vse, za kar so se ljudje borili skozi stoletja, je navadna slama, Nič. Vse se je izpridilo. Še jaz sem začel filozofirati, namesto da bi lovil mlada dekleta, kar sploh dokazuje, kako se na ničesar in nikogar več ne moreš zanesti."

Molčala sva.

"Karla, včasih me spraviš do blebetanja neumnosti. Najbolje bo, če odidem. Se odpravim pehat za parfumom, osvajat deklice. Vse je boljše kot sede čakati na smrt. Nisem Nimpsch."

"Kdo?"

"Druga zgodba. Kdaj drugič."

Stopil sem v kuhinjo.

"Ostani še malo," je rekla.

Pogledal sem jo. Zazdela se mi je krhka in ranljiva. Pred leti sva živela skupaj. Trajalo je nekaj mesecev. Cinična, neulovljiva Karla se je iz femme fatale spremenila v ranljivo osebo brez opore. Hotela se je nasloniti na ciničnega in neulovljivega Egona, kot da ne bi bila opazila, kako le-ta ni več macho man, ampak dangling man. Bila sva si preveč podobna. Lahko sva igrala nekaj ur na teden, ne pa štiriindvajset na dan. Zamorila sva drug drugega. Odpakiral sem se in ko sem se čez mesec spet oglasil, sva oba že pokrpala krinki. O poskusu živeti skupaj, pa nisva nikoli več govorila. Niti besedice.

"Grem," sem rekel.

Verjetno je premišljevala iste misli in se prežvečila skozi skupne spomine.

"Prav," je rekla. "Povabilo mi je ušlo. Trenutek slabosti. Čemu mučiti crkujočega konja?"

Stopil sem skozi vrata in trdno sklenil, da se ne bom ozrl.

Bil sem že na koncu hodnika. Še vedno nisem slišal zvoka zapirajočih vrat.

"Egon."

Poklicala me je. Z žalostnim in samotnim podtonom. Obrnil sem se.

"Vrni se še po en poljub," je dejala.

Ubogal sem jo.

Trajal je dolgo in končal sem ga jaz, ne ona, tako kot ponavadi.

"Grem, Karla."

Pobožal sem jo po licu s členki stisnjene pesti. Pokimala je.

"Adijo, Egon."

"Adijo," sem ponovil.

Nisem se mogel znebiti občutka, da se poslavljam.

Pred stopnicami sem vzel zalet, stisnil podplata drugega ob drugega in se zapeljal po betonskih robovih kot po toboganu. Gre, če imaš zadosti veliko številko noge.

Top top top sem padal vso pot navzdol.

Enkrat vmes sem se ozrl. Karla je gledala za menoj. Budilka za njenim hrbtom je zazvonila.

Obstal sem pred vrati, razmišljajoč, kam sedaj. Popraskal sem se po licih in se odločil za britje. Prišel sem v stanovanje in se premislil. Nisem bil prave volje za kaj takega. Če se nisem obril že štirinajst dni, lahko zdržim še kakšen teden.

Vzel sem vrečko z rebrci in kruhom ter šel v gostilno.

Za mizo so sedeli upokojenci.

"Žareče železo skozi rit," je ravno trdil eden.

Prezgodaj je bilo še za pot k Nudlu, komaj se je dobro stemnilo. Šel sem pohajkovat po mestu.

Pred kinom je stal Selim. Gladko obrit, v beli žametni obleki, z belo srajco, črnim metuljčkom in nageljčkom v gumbnici. Nekaj metrov proč je stala gruča njegovih kameradov iz samskega doma. Hahljali so se na vse pretege. Ni se zmenil zanje.

Stopil sem k njemu in ga pozdravil. "Čakaš koga?" sem vprašal.

"Ja, v kino grem," je odgovoril.

Ni mi bilo treba vprašati, kateri film je na sporedu. Nastassja me je gledala iz izložbe z mačjimi očmi.

"Greš z mano?" me je povabil.

Šel sem.

Sedla sva v zadnjo vrsto. Poleg naju je bilo v dvorani še kakšnih dvajset ljudi.

Luči so ugasnile. Selim je okamnel. Vrgel sem nogi čez naslonjala naslednje vrste in ujčkal v naročju rebrca.

Gledalci so sedeli v treh gručah, otočkih sredi razsute dvorane. Papirčki bombonov so šumeli. Na glas so vpili dovtipe. Tekmovali v duhovitosti.

Po borih petih minutah se je strgal trak. Vsula se je salva žvižganja na prste. Luči so se prižgale.

Selim je vstal in šel skozi celo dvorano na oder pred platnom. Obstal je na sredi in molčal.

Počasi so vsi potihnili, sprašujoč se, kaj hoče, in pričakujoč močne štose.

Spregovoril je: "Tistemu, ki bo od sedaj naprej med tem filmom pisnil ali povzročil najmanjši šum, bom razbil gobec."

Trojica v prvi vrsti se je na ves glas zarežala.

Selim se je spustil po stopnicah, šel k njim in jim razbil gobce. Vrnil se je nazaj na oder.

V dvorani je vladala mrtva tišina.

Pogledal je navzgor proti operaterjevi kabini in zavpil: "In če se film še enkrat strga, bom razbil gobec tudi tebi."

Zgoraj je bilo vse tiho.

Selim se je vrnil na svoj sedež in okamnel.

Trak se ni več strgal. V spoštljivi tišini strahovlade smo gledali film do konca.

Ko so se luči spet prižgale, sem komaj vstal. Obe nogi sta mi zaspali. Rit sem imel čisto mravljinčasto. Bolel me je hrbet.

Dve uri se nisem upal premakniti, kajti razmajane lesene vrste sedežev pospremijo vsak gib z otožnim cviljenjem.

Selim je odšel gledat tudi naslednjo predstavo.

Bil sem zelo vesel, da sem se znebil njegove družbe. Njegova norost je progresivno rasla. In najmanjšega pojma nisem imel, kje, kdaj in kako se bo ustavila.

Postalo me je strah.

Krenil sem naravnost k Nudlu. Živel je v starem bunkerju iz druge svetovne vojne, visoko nad mestom, sredi gozda. Pred leti so se policaji zabavali tako, da so parkirali marico pred vhodom v gostilno, zvečer, tik pred zaprtjem, in pobrali vse stare znance, sedeče za mizami, vključno mene. Odpeljali so nas dve, tri ure daleč gor v hribe in nas spustili sredi gozda. Zaželeli so nam srečno pot in se odpeljali. Šele ob zori naslednjega dne smo opraskani in pobunkani, zmrznjeni in usrani pritavali nazaj v dolino. To so ponavljali celo poletje, vsaj enkrat na teden. Včasih so koga pustili sedeti za mizo; Nudla nikoli. Zmerom se je udeležil transporta; dokler se ni naveličal in po eni izmed voženj ostal v hribih. Ni prišel več nazaj. Pametnejši odneha.

Enkrat na dva meseca se je oglasil v dolini; prišel na kratek obisk. Sede v gostilni je preklinjal svet in izvajal tisto, zaradi česar je dobil svoj pridevek. Z britvico si je rezal tanke rezance kože z rok ali nog.

Bil sem že čez reko, onkraj železarne. Sekal sem pot skozi ruševine zapuščenih obratov, izogibajoč se kosom pločevine, ki je padla s streh. Nebo je bilo posuto z zvezdami. Nežen, topel veter je luščil debelo odejo rdečega prahu s sten.

Ustavil sem se pred gostilno, otočkom luči in petja, sredi ruševin. Včasih je morala biti v centru, potem se je železarna umaknila in jo prepustila prodirajočemu razsulu in zvestim strankam. Pred leti sem rad prišel sem na pivo. Privlačila me je čarobna in romantična notranjost. Po treh okrušenih stopnicah si prišel v teman hodnik s škripajočimi deskami po tleh. Na levi vhod. Medeninasta kljuka, težka na otip. Vrata ne tesnijo predobro. Skozi špranjo v zgornjem desnem kotu je bežal žarek svetlobe. Za njim še pramen cigaretnega dima. Vstopil si in najprej razločil le golo, šibko žarnico na koncu žic pod stropom. Krog svetlobe, ki ga je risala po tleh, je osvetlil le del šanka na levi in dvoje miz. Drugo je ostalo v temi. Ko so se oči privadile na mrak, si se najprej srečal s pogledom majhne, grbaste natakarice, zelo stare. Šop kocin ji je rasel iz bradavice na nosu. Molče je čakala naročilo. Plačal si pivo in sedel. Gostje, skriti v temi, so šele tedaj nadaljevali prekinjene pogovore. Stari pijančki, razcapani, ponavadi brez roke ali noge. Tu ni bilo naključnih gostov. Sami abonenti. Gostilna ni prihajala več v črno kroniko časopisja. Nekajkrat sem bil zraven pri pretepu. Lesketanju rezil. Nihče ni poklical policije. Svoje stvari so urejali med sabo. Pil si pivo in vsrkaval okolje. Čarobno.

Počutil sem se kot Oliver Twist.

Ne vem komu in ne vem zakaj se je zazdelo vredno vlagati denar v to podrtijo. Namesto žarnice so čez strop postavili dolgo neonsko luč. Leseni šank so zamenjali s skupkom stekla in plastike. Povečali okna namesto prejšnjih lin. Zajebali vse skupaj. Šarmantna natakarica se je spremenila v navadno starko, še grbasta ni bila več, komaj prelomljena. Mežikala je pod močno neonko, tako kot gostje, katerih videz se je iz prejšnjih strašnih razbojnikov spremenil v navadne proletarce. Nikoli več nisem šel noter.

Tudi tokrat sem se ji izognil. Otožen zaradi napredka, ki pokvari še tak sentiment domačijskosti.

Bil sem že v getu. Na kraju, ki ga uradno ni in za katerega večina prebivalcev z desnega brega ne ve, da obstaja. Vsaj pravi tako. Dolge vrste barak, zbitih skupaj iz desk, tramov in valovite lepenke, prislonjenih tik ob pobočje. Polne delavcev, ki so prišli z juga in čakajo na zaposlitev v železarni. Če jo dobijo, ji kmalu sledi tudi stanovanje. Preselijo se na desni breg v sodobnejši geto. Šel sem tik ob oknih. Presekaval stožce ven sijoče svetlobe. Kasetarji in otroci so vreščali. Topel veter je nosil s seboj smrad po dreku in razpadajočem scanju. Mimogrede sem pokukal skozi neko okno. Tip je z brcami poganjal konja v drugi kot sobe, da ga ne bi motil pri gledanju televizije.

Tule je treba nekaj povedati. Glasno in jasno. Torej:

TO NI BEDA, TO JE NAČIN ŽIVLJENJA!

Vsakdo si lahko postelje, kakor mu je pač všeč. Vsaj v okviru svojih možnosti. Če si zbil skupaj barako, lahko zbiješ zraven tudi hlev. Poznal sem jih kar precej, ki se sploh niso hoteli preseliti na desni breg. In druge, ki so se, pa so gojili prašiče v kopalnicah, vrgli parket iz spalnice in posadili paradižnik. Bojda dobro uspeva. Ob nedeljah so se gasilci vozili po mestu in gasili roštilje, prižgane v kuhinjah, na balkonih ali v kleteh.

IT'S A WAY OF LIFE.

Toliko.

Geto je bil za mano, pričel sem se vzpenjati v hrib. Shojena pot se je vijugala med grmovjem. Luknje in kuclje mi je sproti razkrila velika in bledo sijoča luna. Ustavil sem se in prisluhnil. Pred sabo sem razločil dolgo, nizko poslopje. Včasih najbrž vojaško skladišče. Sedaj polno naseljeno. Počepnil sem za grmovje in se razgledal. Po hrbtu so mi pripolzeli mravljinci. Mogoče bom danes prišel mimo, ne da bi me bitje opazilo. Po prstih sem se plazil naprej. Sunkovito sem se obrnil. Nikogar ni bilo za mano. Le sence so bile nepredirno goste. Zgrabilo me je, da bi stekel. Obvladal sem se. Kljub bitju, ki se je do sedaj pojavilo še vsakič, kadar sem šel tod mimo, je bil strah popolnoma brez podlage. Zaradi tega še močnejši.

Zavil sem s poti na travo.

Desno, proti gozdu, da se izognem stavbi. Obstal sem in se ozrl.

Nikogar. Mravljinci so rajali za vratom.

Globoko sem zajel sapo. Skušal sem se pripraviti na zvok bitja, ki bo presekal tišino.

Naredil sem tri korake, ko je tik za mano zatulilo.

"OOOOOOOOOOOOOOOOoooooOOOOOOOOOOOOOOOO."

Ni se mi bilo treba obračati. Vedel sem, kdo tuli. Hotel sem se

pognati v beg, tako kot vselej, pa sem obstal in se obrnil. Ne vem, zakaj. Taka noč, mogoče.

Bitje je stalo dva metra za mano. Ni nehalo tuliti.

Česa takega nisem slišal še nikoli. Bilo je podobno tuljenju psov na luno, ampak tako polno groze, žalostno in samotno.

In prihajalo je iz človeškega grla.

Komaj sem premagal tresenje. Ponovno željo po begu. Proč od zvoka, ki mi je cefral možgane na koščke.

Pa sploh ni bil glasen.

Prvič sem si tulečo postavo ogledal dalj kot le bežen trenutek. Mislim, da je bila ženska. Starost nedoločljiva. Na obrazu je bilo komaj razločiti oči. Usta in nos potisnjena vstran, na levo. lzrinila ju je ogromna bula, ki je zadebelila desno polovico obraza. Videti je bila kot goba. Rdeče, mehko in porozno, z belimi lisami, kot plesen. Ekcem, mogoče. Ves obraz je bil popolnoma rdeč. Na glavi redki, po ravni črti pristriženi lasje. Koščena in drobna postava je delovala dekliško. Zazdelo se mi je, da pod ponošenim pulijem vidim izboklini drobnih prsi. Spet je zatulila.

"OOOOOOOOOOOOOOOoooooOOOOOOOOOOOOOOOO."

Strah me je minil. Povedali so mi, da je umsko prizadeta. Baje razen tuljenja ni spravila drugega glasu iz sebe.

Stala je in me gledala. Umolknila. Glavo je imela zaradi gobaste bule nagnjeno pod nemogočim kotom, nazaj in vstran.

Mesečina je posrebrila bele trakove glivic na obrazu.

Vsakdo ima koga, ki je večji črnec od njega. Jebena stranka. Ona je bila Judinja tega geta. Hodila je okoli, spremljana s tropom otrok, kletvicami in kamenjem. Predme je priplaval prizor, v upočasnjenem posnetku.

Gledam. Stoji na betonski škarpi med barakami in tuli. Eden izmed otrok vrže kamen. Skoraj prevelik za otroške roke. Kamen leti proti njeni glavi. Zadel jo bo. Na sredo bule. Čakam, da se bo zdruzgala kot paradižnik. Pa se ne. Teče ji kri. Leži na tleh in tuli. Bula ostane cela. Verjetno je trša, kot je videti.

"OOOOOOOOOOOOoooooOOOOOOOOOOOOOOOO."

Vedel sem za precej slaboumnih žensk. Najbolj iskane so bile tiste, ki so bile še neme povrhu. Posiljevali so jih, da so se le pokazale zvečer na cesti.

Te se verjetno ni dotaknil nihče. Vsaj jaz si nisem mogel predstavljati kaj takega. Še pretepali so jo s palicami, da se je le ne bi dotaknili. Spet je zatulila. Čisto potiho.

Spregovoril sem. Počasi, z globokim glasom, jasno artikulirajoč glasove:

"Eeeeeej, pomiri se, nič ti ne bom naredil."

Nisem vedel, če je sploh sposobna razumeti. Zazdelo se mi je, da ji godi, če kdo govori z njo.

"Ne bom te tepel, veš."

Odkimal sem.

"Ne, res ne."

Molče me je opazovala.

"Noč je za spanje, veš."

Spodaj je nekdo pijan zakričal.

"Pojdi domov, pojdi spat. Pospremim te."

Stegnil sem roko. Nisem mogel verjeti. Gledal sem konice srednjih treh prstov, kako se dotikajo pulija. Nobene sluzi. Sintetična tkanina pod prsti in toplota telesa spodaj.

Stopil sem korak naprej, proti skladišču. Sledila mi je.

Hodila sva vštric po travi. Na teniskah se je lesketala rosa. Vso pot sem se je dotikal z blazinicami prstov.

Počasi, uspavajoče ponavljal: "Pojdi spat ... vse je v redu ... pojdi spat ..."

Prišla sva do vrat.

Odprla jih je in vstopila.

"Zdaj grem ... mimo spi …"

Stopil sem nazaj na travo. Gledala me je. Z utripanjem dlani sem jo pošiljal noter.

"Pojdi ... vse je v redu ... mirno spi."

Vrata so se zaprla.

Stekel sem. V gozdu sem se spotaknil ob korenino, štrlečo iz tal, in butnil ob deblo. Desnico sem držal še vedno odročeno.

Drgnil sem si prste, ki so se je dotaknili, ob deblo smreke, dokler me koža ni začela peči.

V dolini pod mano se je kačasto svetila železarna. Sedel sem in prižgal cigareto.

Po kajenju sem se zagrizel v hrib. Pogosto sem moral počivati. Izdajala so me pljuča. Preveč cigaret.

Na določeni višini sem spet začel stopati po prstih. Upal sem, da veter ne nosi mojega vonja proti kotanji v pobočju, kjer so včasih kopali pesek, in da me pes ne bo zavohal. Tam je živela ciganska družina. Dolga leta so prebivali v starem, polomljenem avtobusu, ki ga je nekdo neznano kako in neznano zakaj pustil v opuščenem kopu gramoza. Nekoč sem spotoma videl sij požara. Prisedel sem k družini, stoično sedeči na robu jame in opazujoči goreči avtobus. Plamtel je, kot bi bil polit z bencinom. Prižgali smo si cigarete. Vprašal sem, zakaj ne pokličejo gasilcev. Pogledali so me kot idiota. Počasi, kot otroku, ki še ni doumel vseh fines življenja, so mi pojasnili, da so bili prav gasilci tisti, ki so razbitino zažgali, ker je v zapuščenih karoserijah prepovedano živeti. OK. Poslej so prebivali v šotoru poleg požganega ogrodja. Psa so zvečer privezali k nosilnemu drogu majhnega šotora. Kadar sem šel mimo, me je zavohal, začel lajati in se trgati. Šotor se je sesul.

Tudi tokrat je bilo tako. Lajanje psa se je mešalo s preklinjanjem brcajočih pod platnom.

Stekel sem navzgor, kolikor so mi dopuščala pljuča. Železarna se je že precej pomanjšala. Lajanje psa je bilo komaj slišno. Spremenilo se je v življenje.

Nekdo ga je tepel.

Nadaljeval sem pot do Nudlovega prebivališča. Nekaj časa sem iskal vhod v bunker, napol zakopan v zemljo, zarasel s praprotjo in goščavjem.

Vstopil sem.

Sredi okroglega prostora je gorela sveča. Nudl je ležal na lepenki, s hrbtom naslonjen ob zid, in strmel predse.

Dal sem vrečko pod rit in sedel zraven sveče. Nekajkrat sem se moral premakniti, preden sem ulovil ravnotežje na rebrcih.

Pokadil sem cigareto in začel kašljati. Sam gnoj mi je šel iz grla. Stopil sem k strelni lini in pljunil ven.

Nudl me je slednjič opazil. "O, ejga, živio!"

Vrgel sem vrečko predenj.

"Prinesel sem ti malo hrane."

Stresel je vsebino na tla in me hvaležno pogledal. Sedel sem na kos lepenke.

Hotel sem se opreti na za hrbet iztegnjeni roki, pa sem se premislil. Povsod je ležalo polno majhnih, črnih koščkov dreka, že zdavnaj posušenih. Verjetno ne Nudlovih. Bili so videti prestari.

Šel sem ven scat. Ko sem se vrnil, je Nudl že glodal kosti in cefral kose štruce.

"Na, daj še ti," mi je ponudil.

Odklonil sem meso. Počasi sem požvečil pest kruha.

Nudl si je po svojih zmožnostih nabasal skrčeni želodec. Preostanek je spravil na kup papirja ob sebi. Pobrskal je med lepenko. Odvalil preperelo čelado, z luknjo ob strani, potegnil ven drobno knjižico in mi jo pomolil:

"Na, ti bereš take reči."

Vzel sem, se nagnil nad svečo in polistal. Bila je zelo stara izdaja Rimbaudovih pesmi. Žepnega formata, z rdečim platnenim ovitkom. Le ime avtorja na sredini. Pisalo je REMBO, zvesto Karadžićevem načelu. V kotu se je svetil masten odtis Nudlovega palca.

Spravil sem knjižico v žep na prsih. "Kje si jo dobil?"

"Tudi jaz se včasih sprehodim po skladišču odpadnega papirja."

Res so stali ob steni bunkerja kupi starih časopisov. Mnogostransko uporabni. Za zvijanje cigaret, za odejo, kapo, brisanje riti, bojda se dajo tudi brati.

Iz žepa je potegnil pomečkano cigaretno škatlico. Odtrgal je kos časopisa, vsul nanj drobne zelene koščke iz škatlice in zvil cigareto. Ustnik je naredil iz dna vžigalične škatlice.

Prižgal je in potegnil.

Molče sva si podajala džoint. Prekinil sem molk.

"Dobra je. Je iz Hipuzlove plantaže?"

"Ja, njegovo seme je daleč najboljše."

Nudl se je potikal po gozdu in poznal teren. Ravno zaradi tega sem prišel k njemu.

Začel sem: "Nekaj bi te vprašal?"

Pokimal je. Ni obiska brez namena. "Kje ima svoje nasade Lojze?"

Za Hipuzlove plantaže sem vedel tudi jaz. Lojze je bil bolj konspirativen tip.

Nudl mi je pot do Lojzetove zakladnice tuzemeljske blaženosti razložil brez pomislekov.

"Pizda, to življenje," je vzdihnil na koncu. Bolj sam zase. Pozorno sem ga gledal, če se ne bliža napad. Ni bilo videti. Ugasnil je džoint ob podplat škornja. Naredil je še enega, ki je zakrožil med nama.

Naslonil se je nazaj in zaprl oči. Pokadil sem do konca. Zdelo se mi je, da spi.

Tiho sem vstal, ga pokril z razgrnjenim časopisom in šel. Med vhodno odprtino sem zaslišal za sabo: "Hvala za hrano. Ozrl sem se."

"OK."

Sedel je nepremično z zaprtimi očmi.

Počakal sem, dokler se oči niso privadile na lunino svetlobo. Krenil sem navzdol. Pred mano je še vedno utripal plamenček sveče.

Noč je bila sveža, čeprav ne mrzla. Mesečina je pačila drevesa v meni nevajene oblike. Nisem se počutil prijetno. Sem pač otrok mesta. Neonke in smetnjaki so eksterier zame.

Na desni je zalajal pes. Zvok padajočega šotora se je pomešal med preklinjanje v vseh možnih jezikih. Stekel sem.

Geto je bil teman in tih. Pretekel sem ga, ne da bi se ozrl. Zgoraj se je pasji lajež spremenil v cviljenje.

Nekdo je žival tepel.

Luči železarne so se bližale.

5.

Vseeno se nisem obril. Raje sem pol ure zaman ožemal stekleničko Cartiera. Je bila že do konca crknjena. Prazna. Spomnil sem se Ajše. Krenil sem ven. Obstal sem pred stolpnico, v kateri je stanoval Lojze. Odprl sem vežna vrata in se povzpel v tretje nadstropje, pogledat, če je doma. Delal je v valjarni, česar mu zaradi izobrazbe ne bi bilo treba. Poslušalcem je razlagal, kako pomeni zaposlitev zanj pokoro, trpljenje, ki ga očisti.

Sranje. Lokalni Jezusi so blazno zoprna zadeva.

Pred vrati sem prisluhnil. Iz stanovanja se je slišala cuzavo razvlečena godba Pink Floydov iz njihovega najbolj nirvanisričnega obdobja. Zarežal sem se kot pujs.

Naslonil sem se na ograjo in prižgal cigareto. Počasi sem vlekel dim za dimom, čakal in se hahljal.

Pokajeno cigareto sem ugasnil ob kovinsko paličico v ograji. Iskre so se vsule navzdol v temo.

Godba je postajala vedno glasnejša. Moški zborček je na višavah prepeval AAAAAA AAAAAA AAAA. Udarili so timpani. Prišel je trenutek za vstop.

Vrata so bila seveda zaklenjena. Pobrskal sem po žepih, našel obdelan žebelj, ga porinil v ključavnico in jo odklenil. Tiho sem prečkal hodnik in položil roko na kljuko spalnice. Glasba je dosegla vrhunec. Glasovi zbora so se raztreščili in se ob tihem enakomernem tonu orgel spet zbrali.

Odprl sem vrata.

"Živio, Lojze," sem zatulil s praga, blazno vesel srečanja. "Zvonil sem. Nihče mi ni odprl, verjetno zaradi glasnosti godbe. Pritisnil sem na kljuko in bilo je odklenjeno."

Prizor je bil pričakovan in želen. Vsaj z moje strani.

Lojze je sedel na tleh, s hrbtom naslonjen na posteljo. Pogled nanj mi je zakrivala dekliška postava v pisani bombažni indijski obleki in z zelo dolgimi svetlimi lasmi.

Dekle je skočilo pokonci. Ni pogledala v mojo smer. Stekla je v kot in se naslonila na okno, kot bi se zunaj dogajalo kaj blazno zanimivega. Lojze si je hitel zapenjati šlic.

"Če bi vedel, da nisi sam, sploh ne bi vstopil," sem ga potolažil. Pozabil me je pozdraviti, tako se je mučil z zadrgo.

Stopil sem k njemu in ga potrepljal po rami. "No, kar je, je."

Pokimal je in nekaj zamomljal. Pogledal me je v oči. Vsaj hotel je. Pogledati koga iz pol ležečega položaja navzgor, pomeni za opazovalca zelo mučen položaj. Počutiš se manjvrednega. Hitro je vstal.

Rdečica mu še ni povsem izginila z lic. "Pozdravljen," je končno rekel.

Prijazno sem mu pokimal in se obrnil k dekletu, ki je še vedno strmelo skozi okno. Med razmaknjenimi prameni las je kukal uhelj. Bil je škrlatno rdeč.

Stopil sem korak naprej, z nogo v zraku opazil madeže na tepihu in jih sunkovito prestopil.

"Lojze, nekaj ti je kapnilo na tla." Priklonil sem se in pogledal pobliže. "Mast, ali nekaj podobnega."

Lojze se nikakor ni mogel zbrati. Nepretrgoma je pogledoval dekle. Ostala je nepremična. Le uhlji so vedno bolj rdeli.

"Ne," je rekel, "pil sem kavo s smetano. Zlila se mi je čez rob." Potegnil je robec iz žepa in pričel brisati tepih.

Lojze je bil lisjak in pol. Določene stvari je opravljal po svoje. Lovil je mlada dekleta pri verouku ali v cerkvi, jih vodil v stanovanje, vzburjal, z besedami in rokami, dokler niso bile že vse divje. Nenadoma je prenehal s pettingom ter začel pleteničiti o grehu, ki ga fuk pred poroko nedvomno pomeni. Pustil jih je pražiti se v žarečih telesih, preden je speljal vodo na svoj mlin. Natančneje povedano, roki na svojega tiča.

Dal je vedno isto godbo na gramofon, se lepo zleknil po tepihu, naslonil na posteljo in užival.

S hrbtom ob omari sem ga opazoval. Drgnil je madež z izrazom skrajnega gnusa. Končal je in prijel robec s konicami dveh prstov, stegnil toko daleč od sebe, se opravičil, da takoj pride in odšel v kopalnico.

Sklenil sem se sprehoditi po sobi in se razgledati.

Dekle ni dajalo nobenega znaka življenja. Tri stene so bile pokrite z dolgo vrsto tihožitij v lesenih polakiranih okvirih, preostala pa s knjižno polico.

Fotografije osamljenih dreves. Skozi jutranje meglice tekoči potočki. Pastoralna idilika.

Ko sem bil prejšnjikrat tu, ne v taki situaciji, je čez vse tri stene visela vrsta podob svetnikov, Marije, Jezusa in Boga.

Zamislil sem se, kako naporno je pred vsako drk-seanso pobrati svetnike dol, razobesiti pastoralo, potem pa spet vrniti sobi prejšnjo podobo.

Pristopil sem k fotografiji osamljenega baobaba, nad katerim zahaja savansko sonce, in jo obrnil. Papež me je blagoslavljal z razširjenimi rokami. Prijateljsko sem mu pokimal in ga pritisnil nazaj ob rožasti vzorec zidu.

Če bo kdaj potres razsul to bajto, bodo ostali celi le ti, že stokrat blagoslovljeni zidaki. Amen.

Pokukal sem še pod jelenčke, pijoče iz potoka, le za pozdrav Mariji z detetom v naročju.

Posvetil sem se knjigam. Ena sama dolga vrsta poceni nabožne plaže. Sredi police je stala, naslonjena na hrbtišča, škatla kubanskih cigar. Odprl sem ju, vzel eno, jo povohal in spravii v žep. Iz kopalnice je bilo slišati curek vode.

Prebiranje naslovov me je pripeljalo tik ob dekle.

Pogledal sem jo. Bila je precej velika, za glavo večja od Lojza. Stopil sem na njeno desno stran in naslonil lice ob steklo. Nosila je očala z velikimi, roževinastimi okviri. Počasi, uživajoč v nesramnosti, sem preučil njen obraz. Ni trznila.

Ne lepa ne grda, pogojno zanimiva. Srednje velike prsi, bradavičke prifrknjene navzgor. Med dojkami na obesku plehnat golob v obliki križa. Sklonil sem se k njenim lasem in namenoma glasno potegnil sapo skozi nosnici. Dišala je po šamponu. Breza. Umirala je od sramu. Prepustil sem se uživanju v moči. Moč je božja mast. Vse rane zaceli in olajša še tako bolečino. Zmede glavo vsakomur.

Zdrsnjena tkanina je razkrivala skoraj celo desno ramo. Počasi, od blizu, sem si ogledal pore na koži.

O, erotika ženske rame. Tolikokrat pozabljena, pa spet potegnjena na dan.

Rahlo sem jo poljubil na toplo kožo. Stresla se je od glave do pet.

V sobo je vstopil Lojze. Vsakdanji, sladek in sluzast. Lepo si je opomogel.

"Pozdravljen, prijatelj."

Razširil je roki. Nisva si padla v objem.

S patetičnim, sunkovitim glasom sem pričel govoriti: "Lojze, ti si človek morale. Ne brani se! Te predobro poznam!"

Ni bilo videti, da se kani braniti. Smehljaje se je kimal.

Šel sem se teater. Krožil gor in dol po sobi. Visoko vihtel palec desnice. Tudi Lojze je igral. Dobro je vedel, da poznam njegova zadovoljstva. K njemu nisem prišel brez namena.

Široko se je smehljal in čakal, da padejo karte na mizo.

"Ti si edini, ki mu lahko zaupam to kočljivo zadevo. Gre za vprašanje morale."

Napel je ušesa. Nadaljeval sem:

"Danes zjutraj sem šel na sprehod. V naravo. V hribe, kjer je človek bliže bogu, če te lahko citiram."

Kimaje je dovolil.

"Pomisli! Sprehajam se. Gazim podrast in pridem mimo starega, posušenega osamelca. Levo previs. Za drevesom štrleča skala."

Lojze me je z razširjeno roko prekinil.

"Bi kavo?" je vprašal in pogledal dekle. Čisto sem pozabil nanjo.

"Bi," sem pritrdil.

Lojze je stopil k njej in ji položil roko na ramo.

"Alenčica, bi nama skuhala kavo?" jo je mehko vprašal. Skoraj stekla je ven, ne da bi me pogledala.

Nadaljeval sem: "Pomisli, kaj sem zagledal. Cel nasad gandže."

Lojze se ni več smehljal tako široko. Ni vedel, da poznam toliko njegovih zadovoljstev.

"Gotovo sploh ne veš, kaj je to. Marihuana, Lojze. Pazi, droga!"

Nasmeh je izginil. Pogled je postal prežeč.

"Takoj mi je bilo vse jasno. Cel nasad, pomisli."

Obmolknil sem in šel gledat skozi okno. Iz dimnikov se je še vedno iskrilo.

"Kaj je bilo potem?" je pretrgal molk.

"Nič." Obrnil sem se.

Kratka pavza.

"Nisi prijavil?" Sled strahu.

"Ne. V tem je problem. Še nikoli nisem nikogar prijavil. Kot veš, s policaji nisem v dobrih odnosih."

Vzdih.

"Po drugi strani, pomeni taka plantaža ..."

Zakrilil sem z rokami in jih razširil. Sredi giba sem se spomnil, da posnemam papeža.

"Lastnik mora biti strašen preprodajalec. Gangster, ki zapeljuje mladino. Jo navaja na strup. Ubija mladost v njej."

Lepo povedano.

Lojze ni več mogel skriti nervoze.

Ogorčen sem odkimaval ter spet šel gledat dimnike. Ni trajalo dolgo. Kmalu se je oglasil.

"In kaj ... kaj misliš storiti?"

Planil sem do njegovega obraza in zasikal vanj: "Prijavil ga bom, prasca! Principi gor ali dol."

Odskočil je.

"Ta trenutek grem na policijo. Me spremiš, da se med potjo ne premislim?"

Odpel je gornji gumb na srajci.

Bil je skoraj prepričan, da ga ne bom prijavil. A tak uvod ni zastonj. Kmalu bo sledila zahteva.

"Naj odleži pet ali deset let na samem in naj razmisli! Kriv je pred zakonom in kriv je pred bogom. Mar ne, Lojze?" Nisem počakal na kimanje. "Kot pravi papež v svoji zadnji encikliki, ni tako? Drogo delijo mladini, namesto poezije, kulture. Saj res! Ti delaš honorarno v tiskarni, ne?" Dosti je bilo komedije. Dopizdilo mi je. Karte na mizo. Tudi njemu je vidno odleglo.

"Ja," je rekel, "delam."

"Mar ne bi natisnili drobne knjižice pesmi našemu Pesniku? Kakih petsto izvodov na umetniškem papirju? Sto plakatov z reklamo? Da dobi mladina pravo hrano in ne omamnih iluzij?"

"To stane," je zamrmral.

"Prav imaš! Kaj se pletem s poezijo! Moral bi biti že na policiji."

Stopil sem k izhodu. Spogledala sva se. Se ocenila.

"Ja, mogoče bi pa šlo," je rekel.

Prijazno sem se mu nasmehnil.

"No, vidiš."

Smehljala sva se drug drugemu. Ko bom šel skozi vrata, moram paziti, da mu ne pokažem hrbta. Umazano rjava barva ročaja kuhinjskega noža ne pristaja barvi mojega suknjiča.

Stala sva in nič ni kazalo, da me bo povabil, naj sedem.

"Kaj je s kavo?" sem vprašal.

Odprl je vrata in sladko zaklical: "Alenčica, je kava kuhana?"

Bila je. Moral je sam ponjo v kuhinjo. Dekle se ni prikazalo. Najprej sem kavo povohal in poskusil s koncem jezika. Ni imela okusa po grenkih mandeljnih.

Srknila sva iz skodelic.

"To je že tvoja druga v pol ure," pokazal sem madež na preprogi, "pazi, da se ti pritisk ne dvigne."

Popil sem do usedline in odložil skodelico na posteljo. "Grem. Imam še veliko opravkov."

Ni me hotel siloma zadrževati. Pospremil me je do hodnika.

"Torej sva zmenjena. Prinesem ti tekste in vsa navodila. OK?"

"Prav," je rekel.

Pozdravila sva se in sem šel. Ključavnica je dvakrat škrtnila za mano.

Gostilna je bila prazna. Usedel sem se na svoje mesto ter strmel predse. Cartier je bil že skoraj moj. Lojze bo natisnil knjigo zastonj. Pesnik mi jo bo plačal. Kupil si bom parfum in še mi bo ostalo kar precej denarja. Lahko bi seveda zahteval od Lojza kot nagrado za moj molk stekleničko Cartiera. A so stvari, ki ti jih lahko poklonijo le ženske. Drugače pa si jih moraš pošteno prislužiti.

Skozi vrata se je privalil Boksar. Srednjih let, trebuh viseč čez pas. Ne preveč debel, pravzaprav bolj nabit.

"Živio, Egon," mi je pomahal.

Nič me ni vprašal. Pri šanku je naročil dva šnopčka, ju prinesel, položil na mizo in prisedel. Rokovala sva se.

"So te spustili?" sem ga ogovoril. Boksarja so vsakih nekaj mesecev odpeljali na zdravljenje alkoholizma v bližnjo bolnico, ki je bila hkrati tudi norišnica. Le rešetke so ločile ti dve ustanovi.

"Ja, pozdravili so me. Pravijo."

Nazdravila sva. Svoj kozarček je izpraznil v tistem čudovitem gibu, ki ga zmorejo le stari pijanci. Nastavitev spodnje ustnice, da po obliki popolnoma ustreza loku stekla. Met tekočine skozi požiralnik, ki je v drži požiralca sabelj, ne da bi se dotaknila sten, naravnost v želodec. Oziroma ker je želodec že zdavnaj prežrt, jetra in ledvice požgane, tekočina pade naravnost na medeniiate kosti. Odtod tisti značilni pljusk, ki ga je neizvežbanim mladcem tako težko doseči.

"Zdravniki se te še spomnijo," me je obvestil.

Pokimal sem.

"Tisti z one strani," je dodal. Kar je pomenilo tisti iz norišnice. Verjetno se me res spomnijo. Še ni toliko let od tega.

"Niso mi hoteli povedati, zakaj so te imeli zaprtega." Nagnil se je naprej in me vprašujoče pogledal.

Nasmehnil sem se mu: "Jaz ti tega tudi ne bom pravil."

Ni zameril.

"Prav imaš, kaj me briga. Vsak ima svoj zapor."

Zarežala sva se.

Šnopc se mu je z medenice že nakapljal v lulčka.

"Scat grem," je rekel in šel.

Počasi sem posrkal sadjevec do dna.

Stopil je skozi vrata stranišča in mi že od daleč mahal.

"Živio, Egon."

Nič ni vprašal. Pri šanku je kupil dva šnopčka in prisedel. Rokovala sva se.

"So te spustili?" sem vprašal.

"Ja, pozdravili so me. Pravijo."

Nazdravila sva in spila.

Pogledal je prazna kozarčka iz prejšnje runde in ugotovil: "Danes si dobro zastavil."

Prikimal sem in se nasmehnil.

Boksarju je šnopc požrl tudi spomin. Včasih je mislil, da je nekje drugje, včasih je bil kdo drug; ponavadi je mešal čase. Znal je večkrat tako priti. Po petkrat zapored sva se že pozdravila.

Iz žepa je potegnil časopis in ga razvil. Položil je na mizo kos kruha in tri koščke salame.

"Boš?"

Sem. Pojedla sva. Kruh na pol. Meni košček salame, njemu dva. Šel je scat. Časopis je pustil na mizi. Tokrat ga ni bilo zelo dolgo. Razgrnil sem papirje in preletel naslove. Pogledal sem datum. Bil je današnji. To je v teh časopisih edina sveža novica. Pogled se mi je ustavil na televizijskem sporedu. Ura nad šankom mi je povedala, da imam še trideset minut časa. Boksar je stopil in mi že od daleč mahal.

"Živio, Egon."

Prinesel je dva šnopčka.

"So te spustili?" sem vprašal.

"Ja, pozdravili so me. Pravijo."

Rokovala sva se.

"Od kdaj bereš časopise?" me je vprašal in pokazal na mizo.

"Današnji je. Boš bral?"

"Bom."

"Kar odnesi ga."

Ponudil sem mu časopis. Vzel ga je in si ga stlačil v žep. "Hvala," je rekel.

"Ni zakaj." Pokimal sem mu. "Je že dobro."

Spila sva.

Pokazal je prazne kozarčke na mizi. "Dobro si zastavil."

Pokimal sem.

"Jaz ne pijem več toliko. Poskušam se obvladati. Ta je moj prvi." Položil je prazen kozarec na mizo. "Ampak kondicije nimam več nobene. Se mi že vrti."

"Tudi meni se že malo pozna," sem ga potolažil.

"Sklenil sem vsak dan popiti le enega. Moraš biti karakter, da se tega držiš. Nazaj v tisto norišnico mi vseeno ne bo treba. To je tisto, kar me drži pri moji nameri."

"Ja, res ti ne bo treba."

Vstal sem in mu položil roko na ramo. Čvrsto sem jo stisnil. Za pogum.

"Vem, da boš zdržal!"

"Misliš?"

"Zaupam vate," sem pribil. "Moram oditi, živio."

"Živio."

Odpravil sem se h Karli.

Bližala se je kočljiva ura, ob kateri ponavadi zvoni Karlina budilka. Prisluhnil sem pred vrati. Jebozovna godba je bila že na gramofonu. Stegnil sem roko proti zvoncu. Jo povesil. Okleval. Trpel hude muke dostojnosti. Vseeno sem pozvonil. Ni me pričakovala. Nadela si je drug obraz, ne tistega zame. Poteze so se razpustile, za trenutek potonile v amorfnosti in se izoblikovale v obraz, ki sem ga bil vajen.

"Živio, Egon."

Začel sem: "Karla ..."

Prekinila me je. Med bliskovite rafale vprašanj sem streljal nikalne odgovore: "Lačen?"

"Ne."

"Žejen?"

"Ne."

"Potreben?"

"Ne."

Obstala je. Namrščila obrvi v nerazumevanju. "Kaj pa potem?"

"Karla ..."

"Aaaaa ..." Doumela je. "Vstopi."

Nisem se sezul in ne slekel. Odprla je vrata majhne sobice na desni, ki jo je arhitekt verjetno namenil za otroški kabinet. Karla, vsaj kolikor sem vedel, otrok ni imela. Premogla je cel kup stare šare, večinoma daril, ki so majhen prostor skoraj popolnoma zapolnila.

"Nisem se takoj spomnila. Sedaj ga že dolgo ni bilo?"

"Skoraj celo leto. Bom motil?"

"Ne."

Snela je ključ z obeska in mi ga dala. "Ko boš šel, zakleni za sabo ..."

"Vrgel ga bom skozi odprtino za pisma. Vem."

Pospremila me je v sobo in prižgala luč. Sredi stropa je bila montirana straniščna školjka. V njej skrita žarnica je osvetljevala ozek krog sredi prostora. Nagrmadeni kupi stare šare so se zgubljali v polmraku.

Ni prestopila praga. Hotela je nekaj reči, ko je pozvonilo. "Kar pojdi, Karla."

Spogledala sva se. Se nasmehnila. Šla je. Vrata je zaprla za seboj.

Pred leti se je gibala v krogih modernistov, kot so se imenovali sami. Soba je bila prepolna njej podarjenih umetnin. Vonj po zatohlem je bil skorajda neznosen.

Natanko pod lučjo je stal ogromen rdeč fotelj, oblikovan kot peterokraka zvezda, prevlečen z umetnim usnjem. Naslonjalo za hrbet je bilo oblikovano kot srp, podpornik za nogi pa kot kladivo.

Pred foteljem je stala začetniško izdelana kopija Michelangelove Pieta. Iz gipsa jo je, verjetno za vajo, naredil kakšen študent kiparstva. Nekdo je Jezusu v Marijinem naročju z dletom poravnal trebuh v ravno ploskev, na kateri je stal majhen črnobel prenosni televizor. Marija se je žalostna sklanjala čez ohišje proti ekranu. Kot ji je onemogočal videti karkoli.

Vključil sem televizor.

Uravnal sem zvok na spodnjo jakost, ki sem jo lahko še slišal. Nisem hotel motiti Karle in obiskovalca.

Zlezel sem na fotelj. Ves čas do pričetka filma, ki sem ga prišel gledat, sem porabil za kolikor toliko udobno namestitev. Ni mi uspelo. Odnehal sem z zvito hrbtenico pod srpom in z visoko dvignjenimi nogami, izpod katerih mi je kladivo potegnilo zaslombo. Zadonele so fanfare.

Čez ekran se je zasvetil napis:

Ingrid Bergman and Humphrey Bogart

in

CASABLANCA

Film, ki sem ga lahko gledal vedno znova, a le na enem samem kraju. V tej sobi. Sredi skladišča odvržene in pozabljene modernistične ropotije. V vonju po zatohlosti. Z Marijo, ki se steguje naprej, da bi videla, v kaj tako buljim, in z Jezusom, ki je, prisegel bi da v studu in ne zaradi smrti, obrnil glavo vstran. Strmeč v Mono Liso s slušalkami na glavi.

Ko se je film končal, sem kar obsedel. Ne zaradi ganjenosti ali vpliva šibajočih sličic. Težko se je bilo iztrgati iz ohromelosti, ki mi jo je zavdala oblika fotelja.

Ugasnil sem televizor in se potiho splazil skozi vrata in čez hodnik. Iz spalnice se je zaslišal Karlin smeh. Moški glas je bil pretih in preglobok, da bi lahko razločil besede. Čutil sem ga drgetati v trebušni membrani. Počasi, milimeter za milimetrom sem odklenil. Zaprl vrata in jih zaklenil.

Stisnil sem ključ v pest in ga hotel odnesti s seboj. Prišel sem že do sredine hodnika, ko sem si premislil. Dogovor je dogovor. Porinil sem ga skozi odprtino.

Zažvenketal je po tleh.

Karlin smeh se je spremenil v hihot.

Zunaj je bila že tema. Pred vhodom v blok sem obstal naslonjen na zid. Opazoval sem iskre, brizgajoče iz dimnikov.

Segel sem po cigari, a se premislil sredi giba. Za hitre postanke so primernejše cigarete. Potegnil sem tri dolge dime in frcnil preostalo polovico proti zvezdnatemu nebu. Odšel sem, ne da bi pogledal, kako pada.

V primež sta me zagrabili dve, za človeka brez denarja, nezdružljivi želji. Piti pivo in biti sam. Obstal sem pred gostilno in kukal v razsvetljeno notranjost.

Boksar je z naporom lovil svojo glavo nad mizo. Spodrsevala mu je sem ter tja. Nekako nisem bil razpoložen za pomnožena srečanja. Zaslišal sem cingljanje polnih steklenic. Za njim topot visokih pet.

"Zdravo, kako si!" je vpil Ibro.

V roki je tovoril dve polni plastični vrečki pollitrskih izpolnitev moje prve želje.

Pozdravil sem ga prijazneje kot ponavadi. "Kam si namenjen?"

"Nosim ovo u samski dom. Zaliha za čitavu nedelju."

Nisem mogel in hotel skriti svojega koprnečega pogleda.

"Ako ideš samnom, možemo popiti koje pivo."

Šel sem. Prevzel nase transport polovice tovora. Sladko breme. Podal sem mu steklenice skozi okno in še sam splezal za njimi. Zid v sobi je bil še vedno razdeljen na pol. Pokimal sem Nastassji. Usedel sem se na stol pri majhni omarici, ki je ločevala postelji, postavljeni druga za drugo ob zidu. Vzel sem pivo iz vrečke, prislonil spodnji rob zamaška ob les ter udaril. Polzeče pene sem prestregel z usti. Potegnil sem dolg požirek. Odprl še eno za Ibra, ki je sedel na svoji postelji.

"Da li te mogu nešto pitati?" je boječe pričel.

"O Ajši?"

"Da."

"Napreduješ?"

"Da. Danas sam joj na malici sedeo preko puta."

"In?"

"Pravila se, da me ne vidi."

Poskušal sem spremeniti temo. Že vnaprej prepričan o neuspehu. "Kje je Selim?"

"U kinu." Ibro je zavil oči. "Gleda sve predstave. Sam. Pretukao je več pola samskog doma."

"Ja, poznam to štorijo. Sem bil včeraj z njim."

"Brinem se za njega, znaš."

Oklevaje me je gledal, kot da ni prepričan, če mi lahko zaupa. Pomagal sem mu: "Zakaj?"

"Znaš, možda je bez veze, ali ... One fotografije, što jih je Selim zalepio na zid ..."

"Da?"

"To su fotografije golih pički, jel tako?"

"Da, ene same ženske, natančneje. In?"

"Da, samo one, kako se več zove? ... Nema veze ... Najprije sam mislio, da je Selim to zalepio kao svaki muškarac. Da ga drka. Da ne traži fotografije po ormaru, ako mu hitno zatrebaju. Razumeš?"

"Razumem." Komaj sem skril nasmešek.

"Objasniču ti na primeru. Evo, ja ležim na krevetu i čitam strip, kad Selim ustane sa svog kreveta, postavi se pred fotografije i gleda ih ja pomislim: sad če, i odem na hodnik, da mu ne smetam. Vratim se posle deset minuta ili pola sata, nema veze, a on još uvijek stoji nepomičan, baš kao tada, kad sam izašao."

"Hočeš reči, da ga ne drka?"

"Da, i to me brine. Pa to nije normalno. Da nije bolestan ili šta?"

Pokimal sem: "Prav imaš, je nekaj na tem."

Ibro se je odločil iti do konca. "Egon, ne uzimaj to osobno ali ... kako da kažem ... vas dvojica ste nekako slični ..."

Prekinil sem ga: "Misliš, da ga tudi jaz ne drkam?"

"Nemoj tako, nisam tako mislio ... drkaš ga sigumo ..."

"Kako veš?"

"Pa ... u stvari ne znam … ja ..."

Zmedel se je in zakrilil z rokami. Veter, ki ga je povzročal, ni mogel odpihniti rdečice z obraza.

Še sekundico sem užival v njegovi zadregi, potem pa prekinil muke: "Je že dobro. Razumem, kaj hočeš reči. Kar razkomoti se!" Zadnji stavek je veljal njegovim nožnim prstom, ki so čakali pripravljeni na robu čevlja in ga že večkrat malce potegnili navzdol. Ubogal me je in si sezul špičake.

Zasmrdelo je.

"Da li se ljutiš?" je vprašal.

"Ne. Zakaj?"

Preplašeno me je ogledoval, kot bi se bal, da ga bom zdaj zdaj ogrizel. Srknil sem iz steklenice.

"Tako ... Možda nije razgovor ugodan za tebe."

"Nič bolj kot vsak drug."

Ibro je postavil prazno steklenico ob posteljo. Odprl si je novo. Posnemal sem ga.

"Egon," je pričel, "nečes se ljutiti, ako legnem, tako sam umoran."

Skomignil sem z rameni. Ibro se je zleknil po postelji. Prepognil blazino pod glavo, da si poviša vzglavje, držeč steklenico na trebuhu med sklenjenimi rokami.

"Zjebo me taj šiht," se je opravičil še enkrat.

"Je že v redu."

Prižgal sem svetilko na omarici in ugasnil stropno luč. Izpraznila sva steklenici do dna. Tretja runda.

Pretrgal je tišino.

"Šta misliš o Ajši?"

Nenaden napad iskrenosti, čeprav me je vse skupaj prav malo brigalo. Ni bilo moja stvar.

"Ne vem, če si pravi zanjo."

"Misliš?"

"Raje odnehaj."

Obmolknila sva.

Spregovorila sva šele v četrti rundi. Najprej je dolgo in otožno zavzdihnil. Potegnil požirek in rekel: "Verovatno imaš pravo, ali šta mogu. Zaljubio sam se."

"To je pa tudi res."

"Ona je moja prva ljubav."

Prve ljubezni najbolj bolijo. Zasmilil se mi je.

"Bila je jedna žena. Udovica srednjih godina. Mislio sam, da je volim, ali to nije bilo ništa protiv ovog."

Ibro je strmel v strop, govoril in stiskal steklenico k sebi. Ni več pil iz nje. Sam sem si odprl naslednjo.

"Uvek mi se nasmešila, kad je polazila u polje."

Obmolknil je. Potegnil sem cigaro iz žepa in jo prižgal. Sedaj je bil pravi trenutek. Imel sem čas. Ibro je bil že na stopnji govorjenja, ko ni več potreboval poslušalca. Je pa vseeno lepo, če je kdo s teboj, da ne govoriš stenam.

Spet je zavzdihnil. Opazoval sem kodranje dima v pramenih namizne svetilke.

"Ja sam još nevin," je rekel.

Molčal sem.

"Ajša sigurno treba nekog iskusnog. Šta če sa mnom? Ne znam joj priči. Šta da govorim, da radim?"

Pogledal sem za pepelnikom in se spomnil, da sta oba s Selimom nekadilca. Otresel sem cigaro v prazno steklenico in pri tem razsul polovico pepela po tleh. Ibro je govoril nepretrgoma. Potegnil sem Rimbauda iz žepa, prebral nekaj pesmi in spravil knjigo nazaj. Odprl sem še eno pivo.

"Kod deda Mehmeta sam paso ovce, i jednog dana ..."

Pričel me je peči jezik. Nisem več poskušal zadregati pepela skozi odprtino grla. Otresal sem cigaro na tla.

"Sviđalo mi se, ozbiljno. Posle toga sam svakog dana napravio isto."

Še eno pivo. Strmel sem predse. Pri naglih premikih glave je soba izgubila točno določene stranice. Razgledi so se pomnožili.

"Jednom me deda uhvatio. Skoro sam umro od srama ..."

Sklonil sem se naprej. Se naslonil s komolci na kolena. Vlekel cigaro. Rignil. Ibra ni motilo.

"Svi su doznali, čitavo selo. Deda je govorio okolo."

Pokuril sem že dve tretjini cigare. Soba je plavala v modrikastem dimu.

"... i ta udovica mi se smijala. Vikala je zamnom, kadgod me srela. Dečko, jel još uvek daješ svog kurčiča ovcama, da ga ližu? Baš to je vikala. Umirao sam od srama ..."

V tovarni je zatulila sirena. Počasi, tvegajoč razpad slike, sem obrnil glavo proti oknu. Zunaj je bila noč. Videl sem le odsev sobe v steklu. Tipa, ležečega na postelji, govorečega z monotonim glasom, tik pred spanjem, in drugega, ki sedi na stolu ob njegovem vzglavju, sklonjenega naprej, podpirajočega si brado z dlanjo. Štirinajst dni stare kocine. Cigara v ustih. Pričel sem se tresti. Stopil sem k oknu in ga odprl. Popolnoma sem bil prepričan, da bom zunaj videl dunajske ulice iz začetka stoletja. Kočije na cestah. Strmel sem v železarno in nikakor je nisem mogel prepoznati. Šel sem si z roko prek čela, sprašujoč se, kje sem in kdo sem. Kdaj sem. Vrgel sem cigaro v globino in bruhal čez polico. Nikogar ni bilo na cesti. Zvok premikajočega žerjava mi je pomagal ujeti prostor in čas. Pogledal sem Ibra, spečega na postelji. Zaprl sem okno in stopil na hodnik. Večino moči mi je vzelo obvladovanje nog. Šel sem mimo stranišča. Prijelo me je srat. Stopil sem noter in skoraj utonil v mokrih prostranstvih na tleh. Balansirajoč na prstih sem se prebil do školjke. Papirja seveda ni bilo. Vrnil sem se nazaj k spečemu Ibru, pobrskal po omarici in se vrnil z zavitkom. Spet sem pričofotal do sralne pozicije.

Bilo je težko. Prekleto težko.

Stoječ na prstih sem potegnil hlače in gate do kolen, žrtvoval desnico za njihovo držanje, z levico privzdignil vijetnamko navzgor, da je ne bi slučajno posral. Papir sem stiskal med spodvihanimi ustnicami. Izbočil sem rit. Glavo skoraj do kolen. Hotel pričeti. Z desnico sem v zadnjem trenutku ujel Rimbauda, ki je pridrsel iz žepa. Hlače sem rešil pred poplavo s hitrim razmikom kolen. Potisnil sem knjižico nazaj v žep in prijel hlače. Nagnil sem se naprej in spet komaj ujel zbirko stihov. Skoraj bi bil izgubil ravnotežje in se prevrnil v smrdenje na tleh. Voda mi je že prodrla v podpalubje in zmočila nogavice. Nazadnje sem zvedel, zakaj vsi stanovalci v samskem domu nosijo čevlje z ogromno in debelo peto.

Črevesje me je opozarjalo, da ne bo več dolgo trpelo zajebavanja in odlašanja. Hotel sem vtakniti Rimbauda v usta, a bal sem se jih odpreti, da ne izgubim papirja. Pričela se me je polaščati panika.

"Razmisli," sem si rekel. Potiho, seveda, zaradi polnih ust. In sem razmislil. Potegnil sem hlače nazaj gor in odčofotal na hodnik in položil Rimbauda na radiator. Obrnil sem naslovno stran navzgor, tako da se je videl napis REMBO. Da ne bi kdo morda pomislil na Doc Hollidaya. Stekel sem nazaj v stranišče in se posral.

Mila ni bilo. Tekla je le mrzla voda. Zdrgnil sem si roki, sfrcal kapljice s prstov in stopil ven. Za menoj so se vlekle mokre stopinje. Zapel sem si zadrgo in gumbe na vijetnamki. Na poti proti izstopnemu oknu sem mimogrede segel še po knjižici. Ni je bilo.

Z obema rokama sem kot slepec pretipal zgornjo stran reber, pogledal za radiator in pod njega, pokleknil, da bi bolje videl. Končno sem spoznal neizpodbitno dejstvo. Rimbauda ni bilo več. Izginil je.

Prevohal sem vso okolico radiatorja. Pretekel in preiskal hodnik. Ni ga bilo.

Svoja pričakovanja človek prilagodi svetu. Vse njegovo okolje temelji na določenih konstantah, ki so tako vsakdanje in nespremenljive, da jim ne posvečamo nobene pozornosti. Trajalo je, preden sem si upal naglas povedati dejstvo, še dalj, preden sem ga doumel:

NEKDO MI JE SREDI SAMSKEGA DOMA UKRADEL RIMBAUDOVE POEZIJE.

Svet se je porušil. Kot da bi kamen, spuščen iz rok, obstal v zraku. Bilo je nepojmljivo. Zagrabila me je groza. Panika. Vsa pijanost je v trenutku izginila. Možgani so klopotali v peklenskem ritmu.

Nobene logične razlage ni bilo. Nobene.

Večino stanujočih sem poznal. Ljubitelja poezije ni bilo med njimi. Tisti, ki bi to knjigo vzeli, niso nikoli prestopili praga samskega doma. Pomislil sem na čistilko. Stekel sem do konca hodnika in se razgledal. V košu je bilo polno papirja in odpadkov, knjižice nikjer. Mogoče je kdo vzel knjigo, da z njo podloži šepajoče omare ali mize. Verjetnost je bila silno majhna.

Odsoten sem bil tri minute, mogoče štiri. In ravno tisti trenutek naj bi prišel mimo nekdo, ki potrebuje knjigo natanko takšne debeline.

Možgani so se trudili pokrpati svet logike, ki je razpadal. Če odmakneš kamenček, se sesuje cela krogla, ki te obdaja. Nenadoma sem se zavedel močnega vonja, ki sem ga vohal vsak dan.

Moral bi ga biti že popolnoma navajen, pa mi je udaril v nos z vso močjo in kristalno jasnostjo.

Smrdelo je po žveplu.

Hkrati z vonjem me je spreletel tudi stavek iz Sprangerjeve knjige, da ni ničesar nerazložljivega. Kar se nam vidi tako, se nahaja v področju demonologije.

Po stopnicah so se zaslišali koraki. Stisnil sem se k radiatorju, tresoč se od groze. Stopinje so se bližale. Trdi zvoki parkljev. Spolzel sem s hrbtom ob zidu v počep.

Okoli ovinka je prišel suhec v ogromnih črnih špičakih. Opazil me je in takoj povesil pogled. Verjetno ga je postalo bolj strah, kot je prej mene. Pospešil je korake, strmeč predse, in izginil po stopnicah navzgor.

Prisotnost živega bitja mi je pomagala. Svet se je še vedno držal skupaj. Mogoče bom zmogel vstaviti svoj manjkajoči kamenček. Veliko stvari, ki so v določenem trenutku videti nerazložljive, pojasni čas. Sklenil sem počakati. Ni mi preostalo drugega. Skočil sem na asfalt in krenil domov. Veter je sproti snemal oblake s konic dimnikov in jih gnal v mojo smer.

Porinil sem roko pod suknjič in potipal majico na hrbtu. Bila je popolnoma premočena. Zmrazilo me je.

Nisem se mogel znebiti občutka, da mi nekaj čepi za vratom. Vsa pot je bila eno samo obvladovanje telesa pred begom. Brezglavim dirom. Pooblačilo se je. Nebo je bilo popolnoma črno in brez najmanjšega traku svetlobe. Zrak je bil težak in gost od dima, ki je legal k tlom in topil obrise blokov pod šibkimi lučmi ulične razsvetljave. Na cesti je ležal crknjen maček. Pritisk koles je brizgnil drobovje po asfaltu.

Vonj po žveplu je postajal vedno močnejši.

DRUGI DEL

Hell is more bearable than nothingness.

P. J. Bailey – Festus

6.

Štirinajst dni nisem videl nikogar od prej omenjenih. Me ni bilo. Manjkal sem, kot pravijo v šoli. Po vrnitvi sem se najprej sprehodil ob železarni. Odprtih čutil. Iščoč spremembe. Ni jih bilo. Tako kot vselej.

Za vrati me je čakal zataknjen listek. Pridem naj po knjige. Podpis Lojze, datum včerajšnji. Stuširal sem se in se odpravil k Pesniku. Ni mi bilo treba plezati čez žico. K njemu so vodile marmornate stopnice, zastražene s čuvajko. Preden me je spustila po stopnišču, je telefonirala. Pesnikova pisarna je bila v prvem nadstropju. Tiščal je glavo med dva kupa papirja.

"Knjige so natisnjene."

Zasijal je:

"Si prinesel izvod?"

"Ne," sem odkimal, premišljevaje, kako naj ga obzirno spomnim na plačilo.

Ni se mi bilo treba truditi.

"Če me počakaš po koncu šihta, greva skupaj dvignit denar v banko."

"OK." Pomahal sem z Lojzetovim obvestilom. "Tu je potrdilo, s katerim lahko prevzameš knjige."

Spravil sem ga v žep.

Odprl je predal pisalne mize in potegnil ven steklenico merlota. Nazdravila sva. Na uspeh. To je bil njegov predlog, ne moj. Pogledal je na uro.

"Pol enajstih. Še tri ure in pol."

Pustil sem ga greti nestrpnost in odštevati minute.

Krenil sem v gostilno. Skozi izložbo samopostrežne trgovine sem zagledal Karlo. Plačevala je račun.

Režala se mi je od ušesa do ušesa, vso pot od vrat, noseč dve polni vrečki.

"Zdravo, Egon."

"Zdravo," sem previdno odvrnil. Prešerna veselost mi je bila sumljiva. Nisem je bil vajen.

Odložila je vrečki na tla. Z vrha ene je potegnila knjižico, tiskano na najslabšem papirju.

"Poglej."

Vzel sem jo. Bil je ljubič, ki sem ga napisal. Prekleto hitro je izšel. Ničesar neobičajnega nisem opazil, tudi vzroka Karline zabave ne. Platnica je bila v stilu. Dva zaljubljenca v pomladni travi. Naslov so pustili. GOLE IN BOSE je pisalo.

"Ne razumem, kaj ima to z mano?"

Vrnil sem ljubič Karli.

Zarežala se je še bolj veselo in mi porinila platnico pred oči. Pregledal sem fotografijo. Prebral napisano dvakrat, preden mi je kapnilo.

"Uuuuuuu, pizda," sem komaj izdavil.

Vedel sem, da mi urednik ne bo ostal dolžan za izpade v pisarni. Objavil je ljubič pod mojim pravim imenom. Nobenega angleškega ženskega imena. Egon priimek je bil natisnjen nad naslovom.

Karla se je zresnila. "Zardel si, veš?"

Nisem vedel, ali naj ji verjamem ali ne. Nisem čutil pljuska vročine v lica.

"Sedaj se lahko začneš opravičevati."

"Le pojasnil bom."

"To je isto."

"Ja, isto."

"Pojdiva v bife. Ne bi poslušala zgodbic sredi ceste."

Naročila je kavo s smetano in pivo. Razparala je vrečko in stresla sladkor v luknjo, ki jo je skozi smetano napravila z žličko.

"Pravzaprav me je na tihem večkrat zanimalo, s čim se preživljaš."

Povedal sem ji, kako sem napizdil urednika in da je objava njegovo maščevanje. Imenoval sem ga s pravim imenom. Začela se je smejati. Še bolj, ko sem izrekel nekaj drugih imen, ki se skrivajo pod angleškimi psevdonimi.

Vprašala me je, če poznam tistega, ki piše pod francosko zvenečim psevdonimom.

"Ne poznam vseh. Še za omenjene sem izvedel slučajno."

"Jaz," je rekla.

Gledala sva se. Čutila smeh, ki raste v naju. Eksplodiral je. Režala sva se kot pečena mačka in se suvala s komolci. Pogledal sem okoli.

Začudeni, že obsojajoči pogledi natakarice in penzionistov so me spravili v še glasnejši smeh.

Povedala mi je nekaj piscev ljubičev, ki jih je poznala. Smeha ni bilo ne konca ne kraja.

"Karla, edina ženska si, ki me po vseh teh letih še lahko preseneti."

Zresnila se je, srknila kavico in dodala: "Ti tudi, včasih."

"Prej nisi vedela?"

"Nisem. Čeprav si pravi tip za te reči."

Namrščil sem obrvi in jo grdo pogledal. Pretirano in narejeno. "Hvala."

"Ni za kaj."

"Res ne."

Natočil sem pivo in na dušek izpraznil kozarec.

"Temu pravim prodiranje v samo esenco neumnosti. Podaj mi ljubič. Nekaj moram pogledati."

Vzel sem ponujeno knjižico, polistal in našal iskani stavek.

"Niso ga vrgli ven. Poslušaj najnovejši dosežek mojega iskanja." Odkrehnil sem se. Počakal trenutek. Prebral: "Vzdihnila je, kot od penisa zadeta: Oh!"

Znova krohot.

"Čudno, da so ti pustili notri ta stavek. Ponavadi ne objavljajo besed, ki bi se zapičile čistuncem."

"Kot ponazorilo, kako nizko lahko pade avtor, ki ga objavijo pod pravim imenom."

Pogledala je na uro. Vedel sem, kaj bo rekla.

"Pozna sem. Moram oditi. Adijo."

Našobil sem ustnice. "Poljubček?"

Ocenjujoče me je pogledala, kot da okleva. A vendarle prikimala.

"Se ne bojiš, da te vidi kakšen fin gospod v najboljših letih?"

Takoj mi je vrnila: "Se ne bojiš, da bi te videla kakšna deklica v najslajših letih?"

"Dajva na skrivaj."

"In na hitro."

Ozrla sva se okoli, če naju kdo gleda. Vsi so naju gledali.

Poljubila sva se.

"Pojdiva," je rekla.

Pomagal sem ji nesti vrečki. Odklenila je vrata in se obrnila: "Res se mi mudi."

Vseeno je bilo še dovolj časa za dolg poljub. O tem so naju poučili Hollywoodski filmi. Bodisi v goreči hiši, na potapljajoči se ladji ali v kakšni drugi scenaristovi domislici, za poljub je vedno dovolj časa.

Šel sem v gostilno čakat konec Pesnikovega šihta. Za praznimi mizami je sameval Hipuzl. Nisem še dobro sedel, že se je zgražal. Vedel sem, da veliko ljudi bere ljubiče, da pa to počno vsi po vrsti, si nisem mogel misliti. Jaz jih ne berem. Častna beseda. Le včasih katerega napišem.

Nisem se trudil pojasnjevati, zakaj je umotvor izšel pod pravim imenom. Povedal sem mu ime urednika in nekaj drugih avtorjev. Režal se je iz vsega srca.

V tistem trenutku sem spoznal dejstvo, ki mu pravijo moč medijev. Urednik je natisnil moje ime. Zvedelo ga je vsaj pol milijona ljudi. Jaz sem njegovo ponovil drugič in bil sem že sit pripovedovanja. Ob misli, da bom rezultat izenačil, če bom pravil isto stvar še štiristo devetindevetdeset tisoč devetsto osemindevetdesetim, sem raje odnehal.

"Razumem, rabiš denar," je začel Hipuzl, "a vseeno, pišeš šund. Namesto da bi zastavil pero in talent, če ga seveda imaš, za izboljšanje sveta ..."

Nagnil sem se naprej in začel govoriti z glasom, s katerim se pripovedujejo strašne tajne, za katere hočeš, da jih izve čimveč ljudi. "Poslušaj, Hipuzl," pogledal sem ga v oči, "a ti res verjameš?"

"Kaj?"

"Da je mogoče s pisanjem spremeniti svet?"

"Verjamem."

"No, vidiš! Jaz tudi. Ravno zato pišem ljubiče. Poleg denarnih razlogov, seveda."

Butasto me je pogledal. Nič več mu ni bilo jasno.

"Pojasnil ti bom. Pisal bi moralistične tragedije in bi rekli spet en pridigar. Če bi pisal katerokoli zvrst pisanja, ki jo ti imenuješ prava umetnost, bi me brala peščica ljudi. Zaprt krog. Drugi pisatelji, ki berejo svoje kolege. Zunaj te skupinice teh pisarij nihče ne jebe pet posto. Res je tako."

Malce je pomišljal, preden je pokimal.

"Poglej, napišem Ijubič. Bolj erotičnega, recimo odkrito: fuk roman. Ljudje ga berejo. Mnogo ljudi. Se razrajcajo. Postanejo pohotni. Fuka željni. Radi bi ponovili sceno ali dve iz romana. Gredo in poskusijo. Fukajo. Si predstavljaš? Množica razrajcanih bralcev in bralk se valja po postelji. In kakšen si po dobrem fuku? Utrujen in zadovoljen. Množica utrujenih in zadovoljnih bralcev in bralk. Množica za fuk porabljene energije. Neznanske količine. Energije, ki bi drugače šla v pretepe, v zajebavanja drug drugega. In glej, svet se je malce spremenil. Na bolje. No, vidiš!"

Gledal me je s široko odprtimi očmi. Ni mogel verjeti. "Takega govora nisem pričakoval od tebe."

"Včasih presenetim."

"Pa res."

Zagovor fuk romanov z nirvanističnega stališča me je strašno užejal. Ozrl sem se po prostoru. V tistem trenutku je vstopal Šerif. Poslovil sem se od Hipuzla in se presedel. Odmaknil sem stol Šerifu. Prisedel je in naročil dve pivi.

Bil je že oblečen v civilno obleko. Torej je še pred koncem šihta pobegnil iz železarne. Približno mojih let. Vodja dokaj številnega krožka ljubiteljev westerna. Oblačili so se kot kavboji, bolje rečeno, kot so mislili, da se oblačijo kavboji. Šerif jih je prekašal v vsem. Nosili so klobuke, le on je imel na glavi pravi, originalni stetson. Bel, kot Tom Mix. Komplet iz jeansa, rdeča rutica okoli vram. Nosili so škornje. Črne ali rjave špičake z visoko peto. Njegovi so bili narejeni iz kačjega usnja. S srebrnimi ostrogami.

Zanje je moral zapraviti celo premoženje. Imel je svoje kanale, po katerih je prihajal do želenih oblačil. Zvez ni izdal nikomur. Novinci so se morali znajti sami. Strigel se je na krtačko. Gladko obrit, z britvijo, ne britvico. Tudi po vratu. Sovražil je črnce. Dvomim, da je katerega sploh videl v življenju. Najhujša žaljivka, ki jo je bil zmožen izreči pred pretepom, je bila beseda Yankee. Bil sem že pri njem v samskem domu. Čez zid je razobesil ogromno južnjaško zastavo. 0b vratih dva plakata. Vsak na svoji strani. Na enem je stal Clint Eastwood zvezan, gol do pasu, s pištolama v rokah. Na drugem Clint v ponču, sedeč na konju, neobrit, z ugasnjenim koncem cigare v ustih.

Kadar se je napil, to je bilo poredko, je potožil: ko bi bil rojen v Texasu in ne tukaj.

Če bi se res rodil v Texasu in bi bila to edina sprememba v poteku dogodkov, mislim, da bi se rodil kot črnec.

Tega mu nisem nikoli rekel ali ga s tem dražil. Že to, da mi zaupa skrite želje in težave, verjetno edinemu, kot je nekajkrat poudaril, je znalo včasih prav priti. Za pivo, za katerega je plačal, ali za rešitev iz obroča pretepanja željnih tipov, ki sem se jim zameril. Ne nazadnje sem bil edini v mestu, ki mu je bilo dovoljeno v njegovi navzočnosti imenovati ljubljenega Clinta kar po domače klinc.

"Nekaj imam zate," je rekel, "je to tvoje?"

Iz žepa je potegnil drobno knjižico in jo položil na mizo. Nisem mogel verjeti. Čeljust mi je padla navzdol.

Bil je Rimbaud. Pogrešani, izgubljeni, sredi samskega doma izginuli Rimbaud.

"Heeeeej, kje si jo dobil?"

"Moj cimer jo je vrgel v koš. Še prej pa psoval kot yankee. Zajebal se je. Šel je po hodniku in videl knjižico na radiatorju. Mislil si je: strip. Pogledal je naslov, če ga je že mogoče prebral. Gor piše Rembo. In si je rekel, poglej, tudi pri nas so začeli izdajati pustolovščine Sylvestra Stalonea. Vzel je in v sobi odkril pomoto. Tisto je namreč Rambo. Ampak takole na hitro, če ne pogledaš dobro. Vrgel jo je stran. Pogledal sem, kaj ga je tako razpizdilo in si dejal, da je gotovo tvoja. Si jo pozabil?"

"Ja, pozabil sem jo."

"OK."

"Hvala ti."

"Je že v redu. Dva tedna sem jo nosil s sabo, a te ni bilo nikjer videti."

Nazdravila sva na generala Leeja in spila pivo.

"Šerif, prosil bi te za majhno uslugo."

"Ja?"

"Bi pripeljal svoje kavboje danes ob šestih zvečer v knjigarno?"

"Zakaj?"

"Pesnik bo bral svoje verze."

"Ti si organizator?"

"Sem, priznam. Od tebe je odvisno, kako uspešen."

Izpraznil je kozarec do dna in pokimal.

"Prav, pridemo. Kako dolgo bo trajalo?"

"Pol ure, ne več."

"OK."

Zarulila je sirena. Čas za srečanje s Pesnikom. Vstal sem in pokimal Šerifu: "Pozdravi Scarlet! Živio!"

Zarežal se je s kotičkom ust in pljunil med zobmi: "Yankee," sem slišal za hrbtom.

Stopil sem ven. Iz srednje šole in železarne se je vsipala množica. Oprezal sem za Dolgonogo. Ni je bilo težko opaziti. Skoraj za glavo višja od sošolk. Ko je šla mimo, sva se spogledala. Zaril sem se v gnečo, s pogledom neprestano na njenih laseh. Vijugal sem med delavci, se zaletaval v šolske torbe, mimogrede pozdravljal znance in se ji počasi približeval. Trčil sem ob nekoga. Skočil sem levo, pogleda nisem hotel odtrgati od Dolgonoge, da je ne izgubim, se pognal naprej in spet obtičal ob istem telesu.

"Jaz sem, saj me iščeš," je rekel Pesnik.

Dolgonoga je izginila v množici. Hotel sem mu reči, naj malo počaka, a je že visel z obema rokama na mojem ovratniku.

"Greva po knjige, greva po knjige," se mu je zataknila plošča. In sva šla.

V tiskarni naju niso pogledali preveč veselo. Odpravljali so se domov. Lojze je bil strogo uraden. Podpišite tu, podpišite tam. Pesnik je podpisoval, kot bi delil avtograme. Z užitkom. Rokovali smo se in ostala sva pred vrati s paketi. Pesnik si je šel k znancu sposodit avto, jaz pa sem sede na knjigah pokadil cigareto. Raztrgal sem ovoj in si ogledal izvod. Tanka, a lična knjiga. Pesnik mi je prinesel cel paket svojih izbranih pesmi. Pol sem jih dal Lojzu, ki jih je polovico od teh natisnil. Prav zares Izbrana dela. Tudi zavitek s plakati je bil zraven.

Pesnik se je vrnil z avtom. Naložila sva zavoje. Pregledal je knjigo in bil vidno zadovoljen. Odpeljala sva se do banke, kjer sem ga počakal v avtu, dokler se ni vrnil z denarjem. Potežkal sem kuverto in jo stlačil v žep. Nisem štel.

Povedal sem mu, da ima danes zvečer ob šestih organizirano predstavitev v knjigarni. Postal je paničen. Mora hitro domov, da si zlika obleko, se obrije itd.

Jamral je, da ne bo nikogar, ko ni bilo nobene reklame.

"Si poslušal lokalni radio včeraj ob štirih?"

"Ne."

"Najavili so tvojo predstavitev."

Vseeno pa lahko telefonira znancem in jih obvesti, sem mu rekel. Odpeljal se je.

Med potjo domov sem se ustavil v knjigarni. Prodajalki sem zaupal zadevo, promocija nove knjige in tako dalje. Šla je k šefinji. Tudi njo sem prepričal. Če bo čisto v kotu in ne dalj kot pol ure.

Pustil sem ji dva plakata. Naj ju nalima na steklo. Tri sem nalepil na razglasne deske med potjo domov.

V stanovanju sem preštel denar. Ni me nategnil.

Odprl sem biblijo in položil bankovec med vsak spoj strani. Prišel sem do Exodusa. Moj največji poslovni uspeh.

Za vsak primer sem stlačil nekaj bankovcev v žep in šel ven.

Po nasprotni strani ceste je šla Ajša. Pomahal sem ji, nasmehnila se je, in stekel sem čez. Gledala me je, kot da bi se medtem, kar se nisva videla, najmanj pozlatil.

"Nisem vedela, da si pisatelj," je rekla.

"No ja ... no ja ..." sem zamencal.

Ni mogla odtrgati oči od mene,

"Nikoli še nisem srečala pisatelja."

Postalo mi je všeč. Urednikovo maščevanje ima svoje dobre strani. "Ja, veš, kako je to ... mi pisatelji ... blablablabla ..."

"A res?"

"Ja, blablablablablabla ..."

"Oh," je komaj zmogla zavzdihniti. Povabil sem jo na pijačo. Šla je.

Naročila je Coca Colo, jaz pivo.

Ozrl sem se, če ni mogoče v slušnem polju kakšen znanec, potem pa odprl vse ventile.

"Blablablablablablablablablabla ..." Podrlo jo je, komaj je bila še pri zavesti.

Ponavadi ne počnem takšnih sranj, ko pa izgubim tla pod nogami, obvisim visoko v zraku. Ni bila molčeče sorte, do besede pa ji je vseeno uspelo priti le v trenutkih, ko sem si zamašil usta s kozarcem. Šla je k zobozdravniku in bila je že pozna. Pokazala mi je zob, ki si ga mora dati zaplombirati. Pogledal sem ji v žrelo. Vznemirljivi mandeljni.

Šla je. Naročil sem še eno pivo.

Komaj sem ga načel, ko je prisedel Ibro.

"Šta kaže?" je vprašal, ne da bi ogrel desko na stolu.

"Mar jo zasleduješ?"

"Pa … ponekad ... samo malo ..." je priznal med zardevanjem in mencanjem.

"K zobarju gre."

Spolzel je s konicami prstov prek škrbin in zavzdihnil: "I ja bi morao. Gdje se prijaviš?"

"Boš zvedel, ko jo boš zasledoval naslednjič."

"Egon, mogu li te nešto zamoliti?"

"Ne," sem rekel.

Sesedel se je od žalosti.

Obmolknil in gledal predse v mizo.

"Kaj pa je? "

"Sutra je ples. U školi. Da li bi pozvao Ajšu?"

"Ne, Ibro," sem odkimal, "svoje ženske vabi sam. OK?"

Spet se je razžalostil.

Zazdelo se mi je, da sem pregrob.

"Mogoče, bom videl. Ničesar ne obljubim. Prav?"

Smejalo se mu je čez cel obraz. Naročil je dve pivi. Nazdravila sva.

"Sijajno, ti si pravi drug. Ozbiljno."

"Ibro, pazi. Ničesar nisem obljubil. Ničesar."

Pokimal je in se še naprej smejal. Pomežiknil mi je, češ, saj se poznamo. Njegova familijarnost me je dotolkla do konca. Raje nisem rekel nobene več. Sam si bo kriv za možna razočaranja.

"Danas je dobar dan. Sve same dobre vesti."

"Kakšne, na primer?"

"Dobio sam prvu platu. Sutra sam uzeo slobodan dan. Idem u Italiju po odelo i cipele. Uveče dolazi Ajša na ples i tamo ču je čekati, sasvim nov. Danas uveče dolaze mi u posetu moja tri brata."

"Bodo delali v železarni?"

"Ne, ne," odkimal je, kot bi slišal ne vem kakšno bedarijo. "Oni rade u Nemačkoj. Bili su nedelju dana kod kuče i posetiče me u prolazu."

Možgani so mi zaškripali od kalkuliranja. "V Nemčijo gredo, praviš?"

"Da." Vprašujoče me je pogledal.

"Misliš, da bi mi mogli nekaj prinesti?"

Obotavljal se je.

"Televiziju? Nešto krupno?"

Olajšano sem se zasmejal.

"Ne, nekaj čisto majhnega. Parfum."

"Onaj tvoj?"

"Da."

"Nema problema."

"Res?"

"Sto posto. Napiši šta želiš i dobit češ. Ili još bolje. Budi oko devet u veče na željezničkoj stanici, kad polazi voz za Miinchen."

"Tam bom."

"Važi."

"Vseeno jih prej vprašaj, če so pri volji za majhno uslugico."

"Dobro, reči ču jim, ali kažem ti, doneče, sigurno. Usluga za uslugu. Je li? Pa zbog toga i jesu prijatelji."

Spomnil sem se na moj pogojni pristanek, da povabim Ajšo na ples. Mogoče jo bom res. Če jo kje mimogrede srečam. Iskal je ne bom.

"Kaj, če ne bo hotela priti?"

"Doči če, sigurno. Samo joj kaži."

"Bom."

Še vedno mu lahko rečem, da ni hotela priti. Preden bo zbral dovolj poguma, da stopi k njej in preveri, bomo že starci.

"Danas, odmah posle odlaska moje brače, idem spavati. Moram se odmoriti za sutra. Samo, smeta mi Selim. Ne govori ništa, ali ipak mi smeta. Ne mogu se naviknuti. Budim se usred noči i gledam ga."

Globoko je zavzdihnil. Kot bi pokopal vse upe.

"Kaj je s Selimom?"

"Šta? Ne znaš?" Ibro se je začudil. Ni mu šlo v glavo, da še nisem slišal novice.

"Ne vem, ni me bilo nekaj časa."

"Istina, nisam te video. On stoji ..."

"Kako, stoji?"

"Stoji na jednoj nozi."

"Zakaj, čemu, kako, povej!"

"Več tri dana i noči stoji na jednoj nozi usred sobe, ne govoreči ništa. Pojede ono što mu donesem, ali ne stane na drugu nogu. Budim se iz sna i gledam, da li je zaspao. I zbilja, on spava. Na jednoj nozi. Oče doči u neku knjigu ili šta ja znam."

Doumel sem.

Hitro sem popil pivo do konca.

"Greva."

"Ideš razgovarati s njim?"

"Da."

"Htio sam te več zamoliti. Samo ga ti možeš nagovoriti da odustane."

lbro je plačal vso pijačo. Na pol tekla sva proti samskemu domu. Selim, pizda, kdaj bo konec tvoje norosti? Vedno bolj se mi je dozdevalo, da se ne bo pomirila in potonila v pozabo. Da je eksplozivne vrste. Verjel sem, da imam na Selima določen vpliv. Počutil sem se soodgovornega.

"Nagovori ga, neka odustane," je med potjo rekel Ibro, "znaš, sutra, posle plesa, kad dovedem Ajšu u sobu, a Selim stoji u sredini, ne govoreči i ne mičuči se. Znaš kako je? Drukčije bi ga mogao zamoliti da prespava kod nekog drugara."

Zabodeno sem ga pogledal. Utihnil je in vso pot ni več spregovoril.

Splezal sem skozi okno in pred vrati počakal Ibra.

"Ostani tu. Sam bom govoril z njim."

"Dobro."

Potrkal sem in vstopil.

Selim je obrnjen k oknu stal na eni nogi. Gledal železarniške dimnike. Ni se ozrl.

Stopil sem predenj in mu zakril pogled.

Ni trznil. Gledal je skozme. Če je sploh še kaj videl.

"Pozdravljen, Selim."

Ni odgovoril. Na njegovem obrazu se ni nič spremenilo. Prižgal sem si cigareto.

"Hočeš v Guinessovo knjigo rekordov, a?"

Kot bi govoril steni.

"Našel si način, da postaneš znan. Enakovreden Nastji. Preden greš v Rim, saj je še tam, in stopiš prednjo ..."

Ni potrdil in ne zanikal. Nadaljeval sem.

"Selim, razmisli. Zanašam se na tvoje možgane. Ponavadi jih uporabljaš. Si že kdaj videl to knjigo?"

Ostal je kamnit.

Nadaljeval sem z glasom penzionistke mački, naj ne serje na perzijsko preprogo.

"Knjiga velikega formata. Tristo strani, vsaj. Vsako leto nova. In notri je kalibrov, kot si ti, na tisoče. Na vsaki strani dvajset. Vsaj. V drobnem tisku. Še vedno si le eden med mnogimi. Še slišala ne bo zate."

Mačke še naprej serjejo, kamor se jim zljubi.

"To ni nič, ta slava, s temi rekordi. Saharin za obupance, ki ne morejo do sladkorja. Povrh vsega, še nekaj. Dobro poslušaj. Da tvoj dosežek vzamejo v naslednjo izdajo, se mi zdi, moraš imeti vsaj dve priči, ki sta ves čas ob tebi, in sporočiti moraš datum in začetek svojega podviga izdajateljem. Mogoče mora biti prisoten celo kdo od njih. In kaj si naredil ti? Postavil si se sredi sobe kot štorklja, in evo, rekord pada. Kdo ti bo verjel? Ibro je dopoldne na šihtu. Medtem lahko mirno ležiš na postelji, če hočeš. Popoldne ga ni, ponoči spi. Lahko si se le delal, kadar te je kdo gledal. Pazi, jaz ti verjamem. Ampak nihče drug ti ne bo."

Moj glas je postal proseč in kanček obupa je bil v njem. Kar naenkrat bi se najraje zjokal:

"Zaman je ... Selim ... vse je nesmiselno ..."

Še vedno je strmel skozme.

Obup se mi je spremenil v bes.

"Poslušaj me dobro," nagnil sem se naprej, obraz ob obrazu, iz oči v oči, "sedaj grem ven. Pred vrati bom pokadil cigareto. Razmisli! Če si pameten, boš prišel ven. Vrnil se bom in te vprašal, kaj misliš. Če se boš odločil nadaljevati, te bomo zapakirali in poslali muzeju Madam Tissot. Pustili te bomo na miru. Tako."

Šel sem ven in Ibro je takoj skočil vame.

"Šta je, je li uspelo?"

"Razmišlja, počakajva pet minut."

Prižgal sem cigareto in jo kadil počasi, zavlačevaje. Vsak dim sem trikrat prežvečil. Bil sem prepričan, da pride. Vrata so ostala zaprta. Ugasnil sem čik. Dal sem Selimu še dve minuti. Ni ga bilo. Pogledal sem noter. Še vedno je stal tako kot prej.

Zaprl sem vrata lbru pred nosom in stopil pred Selima. Po licih sta mu lila dva potočka solz.

"Kaj je, ne boš stopil na obe nogi?"

Končno je spregovoril. Rekel je: "Saj bi, pa ne morem."

Zahlipal je.

Šel sem na hodnik in rekel Ibru, da se je Selim vdal. Naj pokliče rešilca in zdravnika. Ga bodo oni spravili na obe okončini. Če se mu leva ni že dokončno posušila.

Ibro je stekel v sobo, se vrnil in šel telefonirat k vratarju. Skočil sem skozi okno in se odpravil v gostilno.

Čas do pesnikove promocije sem odplaknil s pivom.

V knjigarno sem prišel prezgodaj. Poleg mene in zvezde večera je bil navzoč še krožek kulturnikov. Obe odcveteli groupies med njimi. Strupena me je pogledala za odtenek mileje, ali pa se mi je le zdelo. Pet minut pred šesto se je Pesnik spravil stat v okrogel prostor med stoli. V rokah je držal knjigo in me obupano pogledoval. Bežal sem z očmi na stensko uro in se nalezel živčnosti.

Točno ob šestih sta leva in desna polovica vrat silovito treščili narazen. Vstopil je Šerif. Z nizko privezanim pasom. Za njim so, drug za drugim, prikorakali kavboji. V knjigarni je zadišalo po OK Coralu. Posedli so. Literarni večer se je pričel deset minut kasneje zaradi zbeganosti nastopajočega.

Šerif je snel stetson in ga položil na kolena. Drugi klobuki so mu sledili kot eden.

Pesnik je začel brati. Najprej je komaj lovil črke, počasi mu je steklo, na koncu se je razživel. Nehal je in obstal. Zaploskal sem. Kavboji so cepetali s škornji in metali klobuke v zrak. Pomežiknil sem Šerifu, čestital Pesniku in šel. Bil je lep literarni večer. Eden boljših, ki sem jim prisostvoval.

V stanovanju sem se stuširal in pobral šop bankovcev iz biblije. Odkorakal sem v restavracijo in si privoščil večerjo.

Malo pred deveto sem bil na železniški postaji. Ibro se je že poslavljal od svojih bratov.

Bili so manjši od njega. Čokati kot rokoborci. Oblečeni v enake obleke, črne s tankimi črtami. Podobni drug drugemu kot enojajčni dvojčki. Ob njih je bil Ibro videti, kot da ni narejen do konca. Rokovali smo se.

Ibro nas je predstavil.

"To je moj drugar, koji me je zamolio, da mu donesete nešto."

Pokimali so.

"Nekaj malega. Parfum. Tu na listku piše, kateri."

Dal sem listek srednjemu. Na glas je prebral. Črko po črko, tako kot je bilo napisano.

"Cartier pour I'homme."

"Koliko to košta?" je vprašal levi.

Povedal sem in izročil denar. Spogledali so se.

"Jel za neku ženu?" je vprašal desni Hadžipuzič.

"Ja," sem v zadregi priznal, "ženske je treba razvajati."

Ibro je zavijal z očmi.

"Treba ih tuči," je strogo popravil mojo izjavo srednji in vzel denar.

"U redu, važi. Mi se nečemo vračati pre leta ali ima mnogo zemljaka, koji dolaze kuči svake nedelje. Dačemo taj parfem jednum od njih. On če ga dati našem bratu. Možda če biti ovdje več za dva ili tri dana."

Razveselili so me. "Fino."

"Odgovara ti?"

"Ja."

"Da nije prekasno, ima li rodendan ili šta?" je vprašal levi.

"Ja, ampak šele naslednji teden."

Ibro si je spet privoščil krog z očmi.

"Dobičeš do tada, sigurno," je pokimal srednji. Segli smo si v roke.

"Moramo na voz."

Šli so v mojo smer. Stopal sem vštric z Ibrom, s tlakovanega perona ob vlaku, ki se je raztezal na levi daleč naprej v noč. Njihov kupe je bil v predzadnjem vagonu. Konec vlaka je stal sredi mostu nad cesto. Ustavili smo se in gledali avtomobile pod nami.

"Sad još jedno pišanje, a onda u Nemačku," je rekel eden izmed Hadžipuzičev in stopil k ograji. Druga dva sta mu sledila. Postavili so se v vrsto in scali na vozeče avtomobile.

Z Ibrom sva počasi stopala naprej. Ob predzadnjem vagonu sva obstala, in prižgal sem si cigareto. Nasproti je prišel policaj, naju pogledal, potem pa opazil ščijoče brate Hadžipuzič.

"Heeeej!!!!! Kaj pa delate? Stojte!!!!" je zavpil. Stekel je mimo naju do bratov in začel rjoveti nadnje. Še pogledali ga niso.

Ponorel je od besa. Bil je mlad, verjetno začetnik, velik kot oni, le precej bolj droban.

Otresli so si lulčke, jih spravili v hlače, zapeli zadrge in se počasi obrnili. Mož postave je rjovel kot Metro Goldwyn Mayer. Naenkrat, kot bi bili natrenirani, so Hadžipuziči začeli tolči s pestmi. Policaj še pasti ni mogel. Udarci z vseh strani so ga držali pokonci. Ko je pričel opletati kot prazna vreča, so ga zgrabili, eden za ovratnik, drugi za hlače na riti, tretji za nogi, in ga odnesli do kontejnerja postavljenega v grmovju, deset metrov stran. Vrgli so ga noter. Eden se je vrnil, pobral na tleh ležečo kapo, jo zalučal v smetnjak in zaprl pokrov.

Spet smo se rokovali. Opazili so moje začudenje. Mejilo je že na navdušenje.

"Šta je, vi ne radite tako s njima?" me je vprašal srednji.

"Ne, prav gotovo ne."

"Kod nas je to običaj."

"V Nemčiji?"

Pogledali so me kot idiota.

"Ma ne. Nemačka je nešto drugo. Kod nas, kod kuče. Policajce, konduktere, inkasante i tako ..."

"Lep običaj," sem moral priznati, "veljalo bi ga uvesti tudi tu."

Bratje so se objeli in poljubili ter poskakali na vlak, ki je že speljeval. Z Ibrom sva mahala za njimi.

"Kakvu braču imam! Jesi li video?" se je navdušen zasukal k meni. Priznati sem moral, da so res strašni.

"Kaj je s Selimom?"

"Ne znam. Odvezli su ga spasilačkim kolima. Morao je ležati potrbuške na nosilima, zbog noge, znaš."

Poslovila sva se.

Ibro je krenil proti samskemu domu, jaz pa v nasprotno smer. Zljubilo se mi je spati, čeprav je bilo še zgodaj.

Med potjo sem se spomnil policajevega pogleda. Videl me je in si me gotovo tudi zapomnil. Ve, kje me lahko najde. Jutri bo težak dan. Boleč.

Semafori ob progi so se spremenili v rdeče.

V bloku, mimo katerega sem šel, je nekdo ugasnil radio.

7.

Zgodaj sem vstal, se stuširal, oblekel in sedel. Nisem še dobro okusil čakanja, ko so prišli. Bum po vratih. Sem jih že prej odklenil. Dva sta padla noter, me pograbila in suvala navzdol po hodniku. Zunaj je čakala marica. Mogoče so mislili, da bodo hkrati pobrali vseh pet. Bom takoj zrecitiral naslove svojih pajdašev. Jih nisem. Pravzaprav me tudi vprašali niso.

Sedel sem v zamreženem delu in se čudil kratkosti vožnje. Lahko bi bila daljša. Odpeljala sta me v pisarno in me butnila na stol. Nasproti je sedel star policaj z očali in škrabal po papirju. Zrecitirati sem mu moral osebne podatke. Čina in serijske številke ni zahteval.

Prevzel me je nekdo drug. Mlad. Odpeljal me je čakati v sobo z rešetkami na oknih. Med podboji me je dvakrat zasekal čez ledvica. Z leve in desne. Pomagalo je. Po dolgem času sem se spet spomnil okusa fizične bolečine. Cigaret mi niso vzeli. Pokadil sem tri. Drugo za drugo. Živci.

Iskat me je prišel tretji in me odpeljal v sobo, podobno prejšnji. Prazno. Bolj prijateljsko me je butnil ob zid, preden je šel. Pet cigaret. Čutil sem kepo namesto želodca. Včasih je trznila. Tiščalo me je scat. Razmišljal sem o scanju med rešetkami, ko je nov obraz prišel pome. Kmalu bom videl vse. Ta je znal govoriti. Ni me odsuval v naslednjo sobo. Rekel je:

- Tovariš, pojdite z mano!

In sem vedel, da sem v kurcu. Če ti v tej državi kdo reče tovariš, se te boji, ali pa se ga moraš ti bati.

Pritličje sem si že ogledal. Pričakoval sem klet, a me je odpeljal v prvo nadstropje. Tu še nisem bil. Zaskrbelo me je.

Pred vrati brez napisa je potrkal in počakal poziv naprej, preden jih je odprl. Bil je spoštljiv in ponižen. Vstopil sem. Policaj je odšel in me pustil samega s starejšim moškim za pisalno mizo. Ni se ubadal s papirji. Sedel je in me gledal. Povabil me je, naj sedem. Ponudil mi je cigareto. Prižgala sva. Kolikor sem lahko videl, ni bil v uniformi. Civilne hlače in policijska srajca, ali tej vsaj zelo podobno krojena, z epoletami, brez činov. Njegovi gibi so izražali moč in oblast, čeprav ne bahavo in teatralno. Zelo prijazen in uglajen. Lik dobrega očeta. Če bi bil butast, bi začel nagovor z bodiva prijatelja, pa ni bil. Vse prej kot to. Bil je nevaren, to sem čutil, čeprav na njem nisem ujel niti najmanjšega potrdila mojemu občutku. Moral je biti star že čez petdeset. Ocenjevanje let je bilo težavno zaradi posušenega in zgubanega obraza ljudi, ki veliko kadijo.

"Nisem iz tega mesta," je rekel, "tu sem, recimo, na poslovnem obisku. Ta pogovor ni obvezen in ni nobeno zasliševanje. Slučajno sem zvedel, da so vas pripeljali. Še eno cigareto?"

Pravkar sem ugašal v prepoln pepelnik. Sprejel sem in spet sva prižgala.

Nadaljeval je: "Torej, kaj vemo. Pravzaprav, kaj vedo tukajšnji miličniki. Trije neznanci so včeraj pretepli kadeta in ga vrgli v smetnjak. Opisal je vas, drugih ni prepoznal. Najmanj tri tedne bo v bolnici in še enkrat toliko na bolniški. Povrh vsega je v bolnici zaradi šoka tudi upokojenka, ki je zjutraj nesla smeti in ga našla. Srčen bolnik je in ji razburjenja takšne vrste lahko resno škodijo."

Grizel sem si ustnici, da se ne bi začel režati. Nekako sem zdržal.

"Vemo, oziroma, vedo, da niste neposreden udeleženec pretepa. Gotovo pa ste napadalce videli in jih mogoče celo poznate. Mogoče jih pozna kolega, ki je bil z vami."

Nisem vedel, zakaj nepretrgoma poudarja razliko med vedenjem tukajšnjih policistov in njegovim lastnim. Mogoče ve več, mogoče manj. Ali pa hoče poudariti, da res ne spada sem. Zakaj me potem zaslišuje? Na finto prijateljskih pogovorov še dojenčki ne padajo več.

Ugasnil sem čik in takoj dobil novega.

Nisem hotel odkloniti ponujene cigarete, čeprav mi je šlo ob okusu tobaka že na kozlanje. Verjetno nov način mučenja. Prekajevanje. Molčal je. Zdelo se mi je, da je čas za mojo zgodbico. Verjeli ji ne bodo, a vsaj nedružabnosti mi ne bodo mogli očitati.

"Tako je bilo ..."

Začel sem počasi, če bi me mogoče hotel prekiniti.

Poslušal me je in ni bilo videti, kot bi bil z mislimi bogve kje.

"Šel sem domov. Ob progi imam bliže. Na levi je stal vlak. Nekdo, ki ga ne poznam, videti je bil kot delavec z juga, je stopal pred mano. Hodil sem meter za njim. Zakaj ga nisem prehitel? Ne vem, kar tako. Na nadvoz so stopili trije tipi iz vlaka in začeli scati. Dvajset metrov naprej sem srečal policaja, ki je pritekel nasproti. Mimo naju. Proti onim trem. Ozrl sem se in ga videl kričati nanje. Prišel sem do posušenega macesna. Mimo se odcepi potka, skozi luknjo v ograji prideš na cesto. Od tam nisem mogel več videti na nadvoz. To je vse."

Nič ni rekel. Bedna štorija.

Resnica je stvar okusa. In meni, avtorju, ta štorija ni bila všeč. Kako je morala zveneti šele njemu?

Prižgala sva naslednjo. Šlo mi je na bruhanje.

"Prebral sem vašo kartoteko," je navrgel, bolj mimogrede.

Stari grehi postavite se v slavnostni defile. Nekje zgoraj je vedno angelček, ki prav vse zapiše v knjigo.

Ni našteval. Potegnil je nekaj dimov in bolj sam zase dodal: - Kot bi bral datoteko dveh oseb.

Na poti je bil nov par cigaret. Zmerom manj mi je bilo jasno. Kaj hoče od mene? Edini verjetni razlog je bila živčna vojna. Nisem se mogel znebiti občutka, da ne gre za to. Da je še nekaj drugega.

Sklonil se je naprej s prižganim vžigalnikom. V tistem trenutku sem šele opazil šiv na epoleti njegove srajce. Nisem mogel zadržati sunkovitega premika desnice k epoleti vijetnamke. Tip je že naslonil hrbet nazaj.

Šiva sta bila enaka. Ni moglo biti dvoma. Šivala ju je ista roka. Pogladil sem šiv in umaknil roko. Na njegovem obrazu nisem zasledil niti najmanjšega trzljaja.

Molče sva pokadila do konca.

"Hotel sem vas videti," je rekel in pogledal na uro.

Vstal sem. Obotavljaje. Nisem vedel, če razvpito znamenje sogovorniku, naj odide, velja tudi v tej situaciji. V tem prostoru.

Je. Rokovala sva se in pozdravila.

Stopil sem iz pisarne. Policaj je čakal.

Odpeljal me je nazaj za rešetke. Gledal sem kvadratasto železarno in si nisem prižgal cigarete. Želodec še misli nanjo ni mogel prenesti.

To je torej fin možakar v najboljših letih, ki trenutno zahaja h Karli. Pome sta prišla prva dva, ki sta me pripeljala z marico. Bila sta precej bolj prijazna. Nobenega suvanja ni bilo. Stopal sem med njima po hodniku, skozi vrata na pločnik. Ustavili smo se. Nista rekla ne bev ne mev, zasukala sta se na petah in šla nazaj noter.

Trajalo je, preden sem dojel. Prve korake sem naredil po polžje, pričakujoč vsak hip vpitje za hrbtom. Nisem ga dočakal.

Vedno hitreje sem stopal proti gostilni.

Še vedno mi ni bilo jasno, zakaj so me spustili. Se moram za prostost zahvaliti Karli, ali pa so me spustili le zato, ker mi ne morejo ničesar dokazati. Lahko me zašijejo za vsak pljunek na pločniku, za vsako prečkanje ceste. Ponoči, ko se vračam domov, večkrat srečam policaje v patrolnem avtomobilu. Me bodo sedaj vedno povabili s sabo? Na prijetno vožnjo v hribe, po porcijo batin?

Nekako se nisem počutil lahkega kot peresce. Čuden je ta svet. Če si zaprt, ti ni prav, če si na svobodi, prav tako ne.

Gostilna je bila prazna. Nisem bil prave volje za samevanje.

H Karli tudi nisem hotel. Najprej se moram prepričati, če ima res prste zraven.

Šel sem k Magdi. Bil je čas za kosilo.

Odprla je in iz kuhinje je zadišalo. Ni mi padla v objem.

Hotel sem jo objeti okoli pasu, a me je odrinila. Bila je hladna kot led.

"Vstopi," je rekla. Skrajno negostoljubno.

Sledil sem ji v kuhinjo. Vedel sem, kaj me čaka. Včasih sem prave volje za sprejemanje brc v rit, tokrat nisem bil.

Lahko bi takoj odšel. Zdelo se mi je pošteno poslušati Magdin govor, ki ga je verjetno sestavljala dalj časa, preden si rečeva zbogom. Ni me povabila, naj sedem. Stala sva z varnostno razdaljo dveh metrov med nama.

"Konec je," je začela. Klasika. "Ne vem, kaj mi je bilo, da sem tako norela za tabo. Sedaj imam fanta in včeraj sem mu vse zaupala. Pogovorila sva se. Karkoli me je obsedlo, sedaj je končano. Nikoli več. Enkrat te bom vprašala, kaj si sploh čutil do mene. Ne danes, čez leta. Zbogom, Egon."

Pokimal sem ji in zavil k vratom. Kratko in jedrnato. Ni bil slab govor.

Stopil sem čez prag in potisnil glavo med rami, pričakujoč tresk vrat ob podboje. Ni bilo tako hudo.

Ključ se je obrnil dvakrat, hitro in zaporedoma.

Spet sem bil na cesti. Počutil sem se osamljenega in otožnega. Preveč stvari za en dopoldan. Karlin ljubimec je dobil utelesitev, prvi, odkar jo poznam. Magda me je vrgla ven. Policaji so me vrgli ven.

Počutil sem se zapuščenega in neželenega od vseh.

Potreboval sem sprehod. S kazalcem sem vlekel po mrežasti ograji železarne in pustil prst vibrirati.

Ustavil sem se pred pakirnico žebljev. Preplezal sem ograjo. Sledil sem tekočemu traku do konca. Ajša je tolkla s štempljem.

"Hej!!" sem ji zavpil na uho.

Pogledala je navzgor, ne da bi ustavila roko.

"Živio!"

"Egon, kaj počneš tu? Prepozen si za malico."

"Nekaj bi te vprašal. Prideš danes na ples?"

"Kaj?"

"NA PLES!!!" sem zarjul.

Kam so šla nežna, šepetava vabila, da jih ni nikjer več? Sklonil sem se čisto k njenemu ušesu in dodal: "Veliko bi mi pomenilo." Proseče sem jo pogledal.

Dolgo je premišljevala, strašna koketa. Roka je kar naprej šla tok tok tok tok tok. Nazadnje je rekla: "Mogoče."

Bil sem presrečen, ker je sprejela moje vabilo. Pomahal sem ji in stekel proč.

Preskočil sem ograjo in v ušesih mi je še vedno donelo padanje žebljev.

Usedel sem se v gostilno in se nisem premaknil do večera. Stoli so se počasi polnili. Od nekega srednješolca sem nažical polovico sendviča. Vedno več znancev je sedelo okoli. Omizja so postajala popolna. V kotu si je Šerif otresal smetke s Stetsona.

Napetost v zraku je počasi rasla. Ljudi se je trlo. Stali so med mizami, po dva sedeli na stolih. Nekateri na mizah. Pijača je tekla v potokih. Prazne steklenice so se valjale pod nogami.

Pozdravljal sem na vse strani in komaj sproti praznil ponujene steklenice. Vročica petkove noči je napravila vse širokogrudnejše kot ponavadi.

Največ je bilo delavcev iz železarne, srednješolci so bili v manjšini. Nenadoma me je presunilo, da poznam vsakega po njegovi značilnosti, ne po imenu. Eden je znal žonglirati s cigareto, drugi je jedel kozarce. Najdalj pljuval med zobmi. Imel take luknje v zobeh, da je vanje lahko vtikal svinčnike. V modrostne zobe pa flumastre. Eden je najglasneje rigal. Najdalj prdel brez prekinitve. Nekdo je lahko eksal največ slivovke. Sledila je hierarhična lestvica po moči, pretepaštvu, letih v zaporu. Bil je nekdo, čigar intelektualne zmogljivosti so bile na ravni debila. Znal pa je našteti vse nogometaše vseh mogočih lig, tudi vaških, za dvajset let nazaj je izrecitiral strelce vseh golov na katerikoli tekmi, prekrške, sodnike in verjetno, čeprav ga o tem nisem nikoli povprašal, tudi imena vseh gledalcev na tribunah.

Njegov dosežek je bil občudovanja vreden že zaradi nepismenosti. Naučil se je vseh podatkov le iz pripovedovanja drugih. Pravzaprav, to ni niti tako težko, saj ne gre za zelo redko temo v določenih krogih.

Vsakdo se je trudil izstopati na svoj način. Po svojih najboljših močeh in zmožnostih. Biti drugačen.

Upam, da bodo Hadžipuziči kmalu poslali Cartiera.

Ibro se je prerinil skozi gnečo. V novi obleki in obutvi. Izpolnil je moja pričakovanja.

Kupil si je semiš jakno in hlače z resicami, ki so se v vodoravnih vrstah vlekle v decimetrskih presledkih od ramen navzdol. Na nogah ogromni špičaki z visoko peto. Sijoče zloščeni.

Na srce si je pripel plehnato Šerifsko značko. V trgovini z igračami so jo prodajali za mulce, ki se gredo kavboje in Indijance. Tudi klobuk je bil iz istega kompleta. Kartonast, prevlečen s sijočo modro plastiko.

Stopil je k Šerifovemu omizju. Gledal okoli in blažen nasmešek mu je lebdel na obrazu. Pomahal sem mu.

"Kaj je s Selimom?" sem poskušal prevpiti hrup.

"U redu! Danas je bio več na šihtu!" je zatulil nazaj in mi takoj poslal pivo.

Nov udar prihajajočih me je zakril.

Nekdo me je pozdravil tik ob desnem ušesu. Selim. Počepnil je k mizi. Gledala sva se v oči. Nekaj je govoril. Potiho. Niti besedice nisem mogel ujeti. Začutil sem grozo drseti iz trebuha navzgor ob hrbtenici. Planil sem pokonci in se divje prebil med telesi do stranišča. Zaklenil sem se v kabino in naslonil glavo na vrata.

Prihajal je napad. Prvi po nekaj letih.

Začel sem se tresti od strahu. Skrčil sem se kot zarodek, spolzel navzdol proti ploščicam na tleh. Padal sem. V strah. V nič. Ni me bilo. Nisem več obstajal. Bil sem v niču. Nebivanju.

Ven me je potegnil silovit udar groze. Hlipajoč ne ne ne ne ne ne ne sem planil pokonci in dojel prostor. Strmel sem v posrano školjko, dokler ni groza izginila. Potipal sem se. Se čutil pod rokami. Mokrega. Popolnoma prepotenega. Vtaknil sem glavo pod curek ledene vode. Pomagalo je. Obrisal sem si obraz v vijetnamko in se pridružil množici.

Zavedal sem se, da so napad povzročile Selimove oči. Spomnil sem se, kje sem jih že videl. Moje lastne oči. Takrat, ko sem se vzravnal in jih videl v ogledalu, preden sem ... Sranje! O, bog, mar bom moral biti zraven, ko bo šel nekdo po poti, ki sem jo jaz že prehodil?

"Kakav sam?" je zavpil Ibro in mi porinil pivo v roke. Celo steklenico sem izpil v enem samem požirku.

"Strašen," sem občudujoče priznal.

"Jesi li pozvao Ajšu?"

Šele tedaj sem se spomnil svoje včerajšnje obljube, točneje polobljube.

"Sem."

Ibro me je hotel poljubiti. V zadnjem trenutku je za menoj zazijal prazen prostor, da sem se lahko izmaknil. Še eno pivo se je znašlo v mojih rokah.

"Ti si pravi drug!" me je navdušeno tepel po ramenu.

Opazil sem opasač iz svetlo modre plastike, posut z zvezdicami. Tok za strašilno pištolo je bil prazen. Spodaj so bingljale tri resice. S črkami iz zlatih bleščic je pisalo LONESOME R1DER.

"Videčeš! Danas če biti ko nikad!" je preroško napol pel Ibro. Štirje korenjaki so se rinili proti izhodu in me odnesli proč. Zasidral sem se na drugem koncu šanka in dokončal poklonjeno pivo. Selima ni bilo videti nikjer.

Skozi množico sta se gnetla dva policaja. Vsakega pol metra koga legitimirala. Obrnil sem se proč in buljil v reklame in prepovedi, razobešene na zidu. Kradoma sem se obrnil, če sta že mimo. Spogledali smo se. Dvajset centimetrov narazen. Nič nista rekla. Kot da me ni. Gnetla sta se težit natakarici zaradi točenja alkohola mladoletnim osebam.

Res je imela Karla prste vmes. Jutri bom šel in se ji zahvalil. Prebil sem se na plano. Se poscal na zid gostilne.

Ples se je že pričel. Slišati je bilo godbo. Krenil sem proti šoli. Sto metrov poti.

Na vogalu je stal Selim. Gledal je predse s pogledom človeka, ki je videl vse, kar je sploh mogoče in ga nič več ne more presenetiti. Pristopil sem in prižgal cigareto.

"Čakam Ibra," je rekel.

"Je šel scat?"

Pokazal sem proti grmovju, ki je obraslo stranico stavbe. "Ne."

Globoko je vzdihnil in počasi izpustil sapo. "Kaj pa počne? Serje?"

"Parfumira se."

Pogledal me je, kot bi bil jaz kriv. Vsaj sokriv, mogoče.

"Selim, jaz se ne nadišavljam v grmovju. Sploh mi ni jasno, kaj se dogaja."

"Ibro je v gostilni poslušal tistega čupavega, kako mu že pravite ..."

"Hipuzla."

"Ja, tega. Razlagal je, da obstaja v Indiji vrsta žab, katerih sperma noro vzburi samice. Ko jo enkrat zavohajo, pretečejo kilometre do samca. Dodal je še, da so znanstveniki ugotovili isto pri ljudeh."

Spet je zavzdihnil.

Začel sem se režati. Škodoželjen, pokvarjen krohot.

"Hočeš reči, da se sedaj Ibro, tam na samem-pokazal sem z roko proti grmovju - maže z močefitom?"

"Ja, s spermo se bo namazal, je rekel."

"Kje?"

"Za ušesi."

Selim se ni pridružil smehu. Videti je bil ogorčen nad neumnostjo sveta. Nehal sem se režati. Veje grmovja so ritmično nihale.

Potegnil sem še zadnji dim in frcnil cigareto navzgor ob zidu. Zavzdihnil.

"Imaš prav. Res je bolj za jokat, kot za smejat. Tudi če to drži, je napaka nekje drugje. Če imaš enkrat deklico tako blizu, da te voha za ušesi, potem je vseeno, če si se tam namazal z močefitom. Tako je to."

"Saj si je kupil tudi parfum."

"Aha, katerega?"

"Edinega, ki so ga imeli v trafiki. Gori je narisana črna mačka, če sem prav videl."

Umolknila sva in opazovala množico, valečo se proti vhodu v šolo. Bas boben je monotono nabijal.

Tišino je pretrgal Selim.

"Misliš, da ga bo zlomilo?"

Mislil je na Ibra. Na njegov entuziazem, divje navdušenje, s katerim se je pripravljal na osvojitev Ajše. Oba sva vedela, da nima šans.

"Ne vem. Videti je kot človek, ki vse jemlje s svetle plati. Hudo bo, to je gotovo. Če ga to ne zjebe, ga ne bo nič."

"Najbolje bi bilo, če sploh ne bi prišla."

Spomnil sem se, da sem jo dopoldne sam povabil. Postalo mi je žal.

"Ja, res bi bilo najbolje, če Ajše ne bi bilo. Ampak: vsakdo se enkrat strezni. Prej ali slej."

Postrani sem pogledal Selima. Te besede bi lahko letele tudi na njegovo ljubezen do Nastje. Ni bilo videti, da je doumel.

Pogledal sem navzgor. Preko preperele odtočne cevi, v nebo. Bilo je posuto z zvezdami. Luni ni manjkal niti najmanjši košček. S ceste se je oglasil ženski smeh. Bila je Ajša v družbi dveh kolegic.

Selim je počasi spustil sapo iz pljuč. Vstopile so.

Iz grmovja se je prismejal Ibro.

"I ja sam si kupio parfem," mi je takoj zaupal.

"O, a res? Pokaži, katerega!"

Pokazal je. Steklenička je bila še polna. Mogoče je bil še čas, da ga pregovorim, naj takšno tudi pusti.

"Je li stigla?"

Zmigovala sva z rameni in zmajevala z glavami.

"Ajd, idemo unutra. Sigurno je več tu."

Šli smo, Ibro na sredi. Topotal je z ogromnimi petami in držal roki odročeni nad plastičnim opasačem. Vsak korak so resice na kavbojski obleki pospremile s tihim šelestenjem, podobnim zvokom metlic v počasnem jazz bluesu napol zaspalih barskih glasbenikov. Tik pred vrati sem zaostal za pol koraka in mu pokukal za ušesa. Lasje so mi preprečili videti nameravano.

"Šta je? Plašiš se uči?" me je vprašal, poln samozavesti. Absolutni šef. Upam, da ga ne bom spremljal domov.

"Gremo," sem rekel in prijel kljuko.

"Sačekaj malo!"

Potegnil je stekleničko iz žepa, odvil zamašek in pljusknil curek po laseh. Strašansko je zasmrdelo po poceni kemiji.

Prijel je ovratnik suknjiča in ga potegnil stran od prsi, zlil drugo tretjino noter. Ostanek je porabil za blagoslov pazduh in mednožja. Prazna steklenička je v loku odfrčala v noč.

"Sad možemo unutra."

Odprl je vrata.

Steklo je zažvenketalo po pesku.

Vstopili smo. Hodnik je bil založen z mizami. Na sredi, ob ozkem prehodu, je stal srednješolec in pobiral vstopnino. Pogledali smo skozenj, se prebili noter vštric. Odmaknili mize in na njih sedečega vratarja. Nič ni rekel. Pameten mladenič.

Zgnetli smo se čez hodnik v telovadnico. Nismo vstopili na plesišče. Stali smo v slačilnici, sodeč po obešalnikih in ogledalih. Skozi vrata smo opazovali množico. Nekje na sredi, se je zdelo, plešejo. Vsaj kolikor toliko so ritmično migali. Ob vseh štirih zidovih se je vlekel nepretrgan pravokotnik sedečih na telovadnih gredah.

Med neprestano premikajočimi se telesi, zbitimi drugo ob drugo, sem zagledal sedeti Ajšo in njeni dve prijateljici.

"Evo je! Došla je," je zajamral Ibro. Vsa samozavest je izpuhtela iz njega. Postal je mehak in kazalo je, da se bo pocedil med nama na parket.

"Šta ču sad?"

Oklenil se me je kot utapljajoči.

"Nič. Prosi jo za ples."

"Da, hoču. Samo da se malo smirim."

Prestopal se je. Tu in tam se je stresel in verjetno se bi res počasi umiril. Enkrat proti jutru. Sam sredi prazne telovadnice.

"No, daj."

Sunil sem ga v tok, ki se je počasi valil okoli plešočih. Povečini moški, ogledujoč si na gredah sedeča dekleta. Tržnica. Šel sem za Ibrom. Odrival sem komolce in hrbte ter počasi drsel naprej. Tik pred Ajšo se nama je pridružil Selim. Dokler nisem bil mimo, sem gledal nekam proti sredini. Nisem je hotel videti. Nočem biti Ibrov grešni kozel.

Ni je prosil za ples. Počasi smo obhodili telovadnico in skočili iz toka v slačilnico.

Zadosti mi je bilo teh cagavih šal. Odšel sem na stranišče. Čakal sem v vrsti pred kabino. Pokadil enega.

Opazujoč svoj curek, sem zagledal v školjki tri drobne, rjave kovance. Zapel sem si zadrgo. Nisem mogel odtrgati oči od njih. Na ves glas sem odpel Three coins in the fountain. Celo. Od začetka do konca.

Stopil sem iz kabine in vrsta se je spoštljivo razmaknila, da me spusti nazaj na hodnik.

Človek, ki tako poje, je zmožen vsake svinjarije. Ibro je slonel v slačilnici. Selima ni bilo.

Takole je raportiral: "Mnogo jih je več odbila. Samo jedan ples je plesala sa nekim i onda opet sjela. Mene čeka."

Pokimal sem mu in zaplaval v tok.

Med plešočimi sem videl Magdo z njenim tipom. Pozdravila me je. Odzdravil sem. To je vse, kar ostane.

Ob skladišču telovadnih blazin sem se ustavil. Prižgal sem cigareto in gledal skozi steklena vrata v sobico, kamor so postavili ojačevalce in opremo. Za kasetarjem so sedeli trije srednješolci in počasi srkali iz steklenice vino.

Nekdo se je zaletel vame. Obrnil sem se in se spogledal z mulcem v črni usnjeni jakni. Prsa posuta z bedži.

"Spizdi," je zasikal.

Pokazal sem mu jezik.

Nobenega pravega prostora za zamah ni bilo. Na to sem računal. Brcnil je in zgrešil. Podkovan škorenj je udaril ob zid.

Pogledal sem, odkod nenadoma toliko prostora. Stal sem sredi polkroga njegovih tovarišev. Lokalni punkerji. Mulci, povečini še v zadnjem letniku osnovne šole. Poznal sem jih le navidez.

"Egon!"

Klic je prišel z leve.

Padla sva si v objem. Šef krožka. Prijela sva se za rami in si opsovala mater.

"Imaš kakšen bend?" je vprašal.

Odkimal sem in obudila sva spomin ali dva. Mulci so si šepetali na ušesa in pesti so se jim povesile. Spoštljivo so me ogledovali. S Punkiem sva bila stara kamerada. Dostikrat so naju pretepli skupaj. Najhuje takrat, ko smo šli z bendom igrat v neko zakotno vas. Pred odhodom sem se pogovarjal s Hipuzlom, tudi on je imel svoje čase bend in so šli, vsi dolgolasi in bradati, špilat v taisto vas. Kratko pristriženi kmečki fantje so znoreli, ko so jih videli. Pretepli so jih kot vole. In potem, čez leta, smo šli mi. Ostriženi na krtačko, v usnju. Dolgolasi kmečki fantje so znoreli, ko so nas videli. Pretepli so nas kot vole.

Tako smo pomagali zaključiti majhen krogec v času.

Nenadoma se je skozi polkrog prebil Ibro. Ni gledal, koga je pohodil in odrinil. Ravno name je padel.

"Egon, pomozi mi!" je zahropel.

Punkerji so se spogledali in komaj zadrževali smeh.

Iz žepa Punkievega suknjiča je molel vrat steklenice. Pomignil sem mu. Podal mi jo je. Šnopc.

Ponudil sem jo Ibru. V enem samem požirku je potegnil tretjino. Vrnil sem steklenico lastniku. Ibro je lovil sapo.

"V redu?"

Pokimal je.

"Sad možem. Još samo nešto. Pogledaj, je li u liniji?"

Dva vrhnja gumba pri suknjiču sta bila odpeta. S prstom je kazal na gosto dlakovje, ki je sililo iz razporka.

"Kaj je v liniji?" sem vprašal.

"Ovo, jebi ga."

Še naprej je kazal na svoje oprsje. Na stik trupa z vratom. Nagnil sem se naprej in napel oči.

"Nič ne vidim. Misliš suknjič?"

"Ne, Egon, ma ne. Dlake. Zar ne vidiš? Kupio sam ih u Italiji. Dođe ti ko nalepnica. Samo ih zalepiš. Prodaju se na metar." Za ponazoritev besed je segel s prsti med dlake in jih potegnil stran. Res so bile nalepljene. Odvihale so se kot tapeta. "Kaži mi sad, jesu li u liniji. Neču da se obrukam."

"So, Ibro, lepo naravnost so nalimane."

"Egon, ja krečem!"

Podala sva si roki.

"Srečno, Ibro!"

Obrnil se je in stopil korak naprej. Poklical sem ga.

"Šta je?"

Položil sem mu roko na ramo. "Drži se!"

Pokimal je. Stisnil ustnici. Odšel.

Bruhnili smo v krohot. Vsi po vrsti. Na hitro sem razložil situacijo in poskakali smo na bradljo ob zidu. Nismo hoteli zamuditi niti sličice. Ibro se je prebijal proti Ajši, ki je ravnokar odklonila ples. Obe njeni kolegici sta že plesali. Stopil je prednjo in jo zakril s telesom. Napeli smo vratove. Ajša je vstala in odšla proti izhodu. Ibro je stal še minuto, nato pa krenil v našo smer. Pričakali smo ga z napetim molkom.

Se zgrnili okoli njega.

"No, kaj je bilo?" sem vprašal.

"Nisam mogao progovoriti. Otvarao sam usta i nijedna reč nije izašla. Bože!!" Zahlipal je. "Oooooo bože!!!!"

Stopil je k Punkieju in mu potegnil flašo iz žepa. Notri je bilo še približno pol litra prozorne tekočine. Nagnil jo je in ko jo je odložil, je bila popolnoma prazna. Stal je in gledal v smer svojega poraza. Spustil flašo. Zaropotala je po tleh.

Padel je kot spodsekano drevo.

Pobrali smo ga in položili na gred. Obraz smo mu pokrili s klobukom.

"Nisem vedel, da prodajajo dlake na metre," je Punkie prekinil tišino. Gledala sva se in nisva dobro vedela, ali naj se začneva smejati ali jokati. Mulci so čakali svojega šefa.

"Le kje najdeš takšne kalibre?" je nazadnje zmajal z glavo.

"Jebi ga, kje sva se pa midva našla."

Zarežal se je.

"Pustimo ga počivati v miru. Imaš tisto svojo kaseto s sabo?"

"Imam."

Vedno jo nosim s sabo na plese. Mogoče kdaj prav pride.

"Bi zamenjali glasbo?" sem nedolžno vprašal.

Vsi so bili za. Bas boben je še vedno tolkel. Čezenj je skovikal brezbarven ženski zborček.

Vstopili smo v skladišče blazin, trenutno disk-jockey kabino. Srednješolci so dvignili glave.

"Pojdite ven. Sem ni vstopa," je rekel eden. Sploh ne ukazovalno. Prej proseče.

Iz žepa sem vzel kaseto in jo dal Punkieju.

"Prva stran."

"Ja, se še spomnim."

Stopil je k kasetarju in ga izključil. Zamenjal je kaseti in začel vrteti mojo na začetku. Iz telovadnice se je slišalo huronsko žvižganje.

"Kaj pa delaš?" je zavpil srednješolec in zagrabil Punkieja za nadlahet. Ni se zasukal, od strani mu je razbil gobec. Druga dva so obdelali mulci. Kaseta se je ustavila.

V dvorani so žvižgali vedno huje.

Punkie je vključil kasetar. Začelo se je. Tresli smo se v ritmu. Skozi vrata je pokukal kolega na tleh ležeče trojice in odprl usta za vprašanje. Zaprli so mu jih s škornjem.

Drug v drugega smo tulili refren. Poplesavali na vibrirajočih nožnih prstih.

Prikorakala je gruča delavcev iz železarne.

"Kakvo je to sranje, jebo ti mater? Daj Šerfezija! Odmah! Jel čuješ?"

Slišali smo in se čudili. Koga hoče?

Punkie je pričel brskati po zloženih kasetah. Ni našel Šerfezija. Dal mu je eno po pički. Prijatelji poleglega niso bili videti zadovoljni. Levo in desno so se vsule batine. Punkerji so odbili napad in porinili delavce iz prostora. Okoli stoječi so pomislili, da gre za pretep na nacionalni bazi in se vključili še oni. Prebijal sem se proti izhodu. Cela telovadnica je postala eno samo pretepališče. Nekdo je planil name. Brcnil sem ga z vso močjo v jajca in pobegnil.

Nekaj metrov pred slačilnico sem zagledal Ajšo. Držala se je za roko z nekim lepotcem. Bežala sta v mojo smer. Navpično nad mano je bil montiran koš z leseno tablo. Ujel sem trenutek med bežečimi telesi, se odrinil in prijel za obroč.

Zanihal sem se. Lepotec je pribežal podme. Sprožil sem nogi, se spustil in mu zalepil podplat čez desno lice. Ni nastavil drugega. Zložil se je kot kravata v juho.

Nad menoj je zaškripalo in zacvililo. Koš je padel. Odrinil sem Ajšo. Lesene dile so se raztreščile ob parketu. Roke pretepajočih se so takoj pograbile kose in se razmahnile.

Prijel sem jo za roko, potegnil k sebi. Z levim sem jo objel okoli ramen in se prebijal proti izhodu. Voljno mi je sledila.

Slačilnica je bila ozko grlo med bežečimi iz telovadnice in med željnimi pretepa, ki so jurišali noter, da ne bi kaj zamudili. Pomikala sva se malo naprej, malo nazaj. Odvisno, na kateri strani je bilo trenutno več sodelujočih. Iz sredine sem se prebil do zidu in se počasi pomikal ob njem, držeč Ajšo za roko. Tu je bila gostota teles manjša, najhujši trki so bili v sredini prostora.

Zid je bil po vsej dolžini pokrit z ogledalom. Od stropa do tal. Boksar je hlipal naliman nanj.

"Umakni se mi! Spusti me ven! Kaj sem ti naredil? Hočem ven! Dosti imam tega sestanka!"

V mladih letih je bil vnet funkcionar, predsednik mladine. Brkati komsomolec. Včasih ga je pijača povrnila v mlade dni. Tako kot zdajle. Začudil sem se živahnosti nekdanjih sestankov. Za trenutek mi je postalo žal, da se nikoli nisem nobenega udeležil,

"Pusti me ven!" Povišal je glas. "Zadnjič te opozarjam, da me spustiš! Drugače te mahnem!"

Odsev v ogledalu ga je še naprej lovil. Boksar je pričel tolči. Nobene prave moči ni imel. Mehki roki zaradi pijače. Ogledalo je ostalo celo. Kakorkoli je eskiviral, fintaril in udarjal, vedno je zadel nasprotnika v pest. Odnehal je. Se naslonil nase in stokal. Mimo glave mi je priletela steklenica in odbila zgornji rob ogledala. Potegnila diagonalo navzdol. Videl sem se prepogibati in pačiti, polovici sta se majali. Spustil sem Ajšino roko. Stal sem pred ogledalom, levico v zrak, desnico na srce. Začel recitirati: "Mirror crack'd form side to side ..."

Ajša me je nerazumevajoče in z grozo gledala.

Malo sem pojamral čez pozabljeno vrstico in zato naslednjo končal glasneje: "... Lady Shalot cried!"

Druga steklenica je ogledalo dokončno razsula. Zdrobil sem se na koščke. Posul po tleh.

Čudno, da ne ljubijo preveč Lorda Tennysona v teh krajih. Obrnil sem se k Ajši, jo prijel za roko in se ji opogumljajoče nasmehnil. Stisnila sva se v kot in čakala. Dotok pretepanja željnih je poneha val. Smer gibanja skozi slačilnico se je obrnila. Bežeči so zmagovali.

Pokukal sem v telovadnico. Krasen, ogromen, megalomanski pretep. Tudi koš na naspromi strani je bil že v franžah.

V kotu na levi so štirje korenjaki nosili na rokah Ibra, ga zibali in butali z glavo ob zid. Od nekod je pridivjal Selim in začel tolči po njih.

"Greva!" sem zavpil Ajši in jo potegnil za seboj. Ob zidu sva se prek črepinj prebila tik do izhoda. Med potjo sem potrepljal Boksarja po rami, ga obrnil v pravo smer in zavpil, naj šiba ven, Krenil je kot buldožer. Vedrila sva v njegovem zavetju. Sredi hodnika je izgubil orientacijo in odjurišal na stranišče. Midva pa naprej. Hoteč iz stavbe.

Zunaj je zatulila sirena. Skozi vrata so se vsuli policaji. Drugačne uniforme, kot jih vidiš ponavadi. Dolgi pendreki. Mlatili so vsepovprek. Potegnil sem jo desno, navzgor po stopnicah. Prehod je bil zadelan s klopmi. Preskočila sva jih in v temi prišla na vrh.

Poslušal sem, če nama kdo sledi. Ni bilo slišati. So imeli dovolj dela spodaj.

Odrinil sem majhna kovinska vrata in znašla sva se na podstrešju. Skladišče stare šare. Polomljenih miz, transparentov, dekorjev raznih proslav.

Sedel sem na mizo. Pobrisal prah s podlahtjo še Ajši. Ponudil sem ji cigareto. Počasi sva kadila.

Po tretjem dimu se je vsul iz nje plaz besed. O norcih in manijakih, ki da nas obkrožajo. Prekinil sem jo in vprašal, če se spomni strašila v kavbojski obleki, ki jo je prosilo za ples.

"Ja, seveda. Ta je bil najbolj grozen. Gledam v tla in nenadoma se predme postavijo črni špičaki. Sploh nisem hotela pogledati navzgor. Čakala sem, da odide. Ni šel. Pogledam in ga vidim, sploh se ne spomnim več njegovega obraza, buljil je vame in odpiral usta. Kot riba. Najprej sem pomislila, da se mu je nekaj zataknilo v grlu. Da se duši. Potem se mi je zazdelo, da bo bruhal. Pobegnila sem. Kaj, če bi mi posvinjal komaj mesec dni staro bluzo in čevlje. Kupila sem jih v Italiji. Sem si rekla, moram imeti nekaj rdečega na sebi ..."

Razgledoval sem se okoli. Skozi veliko, okroglo lino sredi stene, brez šipe, je prostor modrila mesečina.

Ajša je predlagala odhod.

Ni imelo smisla. Počakati morava. Padla bi jim ravno v roke. Nisem se mogel znebiti občutka, da se me boji, hkrati pa jo privlačim.

Stopil sem k oknu in pogledal skozenj. Travnik in cesta pred stavbo sta bila posuta z maricami. Vmes nekaj rešilcev. En gasilni avto.

Bili so izvežbani, ni kaj reči. Marica je prislonila svoj zadek k vratom. Policaji so nametali vanjo udeležence plesa. Ko je bila polna do vrha, je odpeljala. Po tovor je prišla naslednja.

Napravil sem prostor Ajši. Naslonila se je na rob. Kukal sem čez njo. Do ramen dolgi lasje. Na levi zataknjeni za uho, padajoči na desni. Belina vratu jih je razdelila na dvoje.

Spodaj je vsakdo opravil pot skozi šipe. Sam ali s pomočjo. lbra so prinesli. Tepli so ga dalj kot druge. Klobuka ni bilo videti, tudi en škorenj je manjkal:

Selim je planil skozi vrata in udaril policaja. Modro ga je v trenutku prekrilo.

Skrenil sem pogled, na vrat pod mano. Tenke dlačice, ki so označevale konec lasišča in so se v majhnem trikotniku potegnile navzdol po hrbtenici.

Spodvil sem ustnici in jih sprejel mednje. Jih vzvalovil s konico jezika.

Zadrhtela je in se stisnila obme. Z rokami sem zakrožil po bokih. Z razprtimi dlanmi počasi preko celega hrbta do ramen. Ni nosila nedrčka.

Z jezikom čez zunanji rob uhlja. Nežno, kratko žaganje ušesne mečice med zobmi.

Dlani sta zdrseli navzdol po njenih rokah. Prsti so se nama v stisku prepletli.

Nagnil sem se prednjo, in poljubila sva se. Odpenjal sem gumbe. Poljuboval sem jo po ramenih in nadaljeval po sredini hrbta. Brada je odrivala tkanino pred sabo.

Bluza je padla na tla.

Majico sem odstranil pri povratku. Obrnila se je.

Slekel sem si vijetnamko in majico. Počasi sva se dotaknila s telesi. Glasba iz telovadnice je utihnila. Policaji so se torej prebili do sredine.

Spustil sem se na kolena: Z jezikom sam ji povrtal v popek. Medtem ji odpel kavbojke. Z zobmi tem potegnil hlačke do srede stegen. LOVE je pisalo na njih. Poljubil sem srčka, narisana poleg.

Z nosom sem se preoral skozi dlake nad zarezo. Prodrl vanjo z jezikom. Njeno vlažnost sem čutil na licih in bradi. V ustih okus po telesnih sokovih. Za spoznanje po urinu.

Igral sem se s ščegetavčkom. Zgrabila me je za uhlja in stiskala z nohti do krvi. Poredni fantje to zaslužijo.

Slišal sem njeno sunkovito in globoko dihanje. Razbijanje mojega srca. Včasih so se vmes zaloputnila vrata marice.

Slekel sem si hlače in gate. Prijel sem jo za zadnjico in jo dvignil v pravo višino. Z nogami se me je oklenila okrog bokov. Prodrl sem vanjo.

Prevrnila sva se in podrla ogromno rdečo kuliso. Velike črke iz stiropora so pod ritmičnim gibanjem presunljivo cvilile. Potegnil sem ga ven in jo naprej dražil s prsti. Nisem hotel, da mi prehitro pride.

Počakal sem, da je bila tik pred vrhuncem, preden sem se spet zaril vanjo. Zagrizla se mi je v palec. Telo se ji je napelo in z dolgim AAAAAAAAAAA je klonila. Potegnil sem ga ven in ga premestil niže, med stegna. Čvrsto ga je stisnila. Še nekajkrat sem porinil in špricnil po stiroporu.

Obležala sva objeta. S palcem sem risal po obrisu njenega telesa. Navzgor in navzdol. Počasi. Nežno.

Zunaj je bilo vse tiho.

Oblekla sva se in objeta kadila pri oknu. Travnik in cesta sta bila prazna. V zemlji so se poznali sledovi gum. Živa meja je obstajala le še za ostrovidce.

Zalučala sva čika v globino. Krenila k izhodu. Pogledal sem povaljane črke na kulisi. ZMAGA je pisalo.

Močefit mi je pomežiknil.

Po pritličju so se valjale razbite steklenice, kosi obleke. Kaplje krvi povsod, ponekod luže. Vmes kakšen zob. Proteza. Razbita očala. Vrata stranišča so bila sneta in raztreščena. Umil sem si obraz pod ledeno vodo. Nobene šipe ni bilo več v okvirih. Nočni veter se je ledeno poganjal po praznih hodnikih.

Ajša je krenila k vratom. Bila so zaklenjena. Prijel sem jo za roko in odpeljal v telovadnico. Črepinje so škrtale pod podplati. Prostor je smrdel po cigaretnem dimu in znoju. Skozi okna so vdirali žarometi železarne.

Brodila sva po razbitinah plesišča. Namesto košev so iz zidu štrleli le železni nosilci. Les, obit po zidovih, je odslužil bojnim namenom. Modrikasto bela svetloba je podelila prostoru nezemeljske dimenzije.

"Pojdiva ven. Strah me je," je rekla in me potegnila za roko.

"Bi plesala z mano?"

Prestrašeno me je pogledala.

"Počasen ples. Sentiš," sem pojasnil.

Gledala me je v oči in videti je bilo, da razmišlja, če sem popolnoma nor ali le deloma.

"Slišali naju bodo v blokih za šolo in poklicali policijo."

Pomirjujoče sem se ji nasmehnil.

Vzel sem kos deske s tal in stopil k vhodu. Desno ob oboku, ki je ločil slačilnico od telovadnice, je bilo stikalo za luč.

Udrihal sem po njem, dokler nista ostali le dve žički. S trsko sem ju poravnal. Centimeter narazen in rahlo naprej.

Ajša me je nerazumevajoče opazovala.

Držeč se za roki, sva se sprehodila nazaj do sredine telovadnice. Poljubil sem jo na lice in odšel h kabini z aparaturami. Na tleh je ležal Ibrov klobuk, pomečkan in pohojen. Zalučal sem ga v zrak. Slabo je letel.

Moja kaseta je bila še v kasetarju. Obrnil sem jo na drugo stran. Izklopil sem zvočnike in si nadel slušalke. Poiskal nameravan štiklc. Najbolj ogaben sladkor, ki prav pride ob določenih trenutkih.

Tako je s starimi hiti. Vsak ima svojo deklico. Ta je še ni imel. Dobival jo je sedaj.

Vključil sem zvočnike in pognal kasetar. Violine so zacvilile.

Kastriran glas je zapel. Stopil sem v telovadnico. Ajšina postava se je risala na kontrastu oken.

HEAVENLY SHADES OF NIGHTS ARE FALLING

Obraza nisem razločil.

IT'S TWILIGHT TIME

Objela sva se.

OUT OF THE MIST YOUR VOICE IS CALLING

Položil sem ji roki na hrbet in lice na lase. Zaplesala sva, polzeč s stopali po tleh. Odrivajoč črepinje, les in razbitine.

IT'S TWILIGHT TIME

Zajebal se je Descartes, in to hudo. Lahko obstajaš, čeprav ne misliš. Toplota telesa ob sebi. Vonj v nosnicah.

DEEP IN THE DARK YOUR KISS WILL THRILL ME

Mižal sem.

1T'S TWILIGHT TIME

Komada je bilo konec. Ostra električna kitara je odmaknila najina obraza narazen.

V luči, prižgani na hodniku, sta se črnili dve postavi, stoječi med vrati.

S kapama na glavah, pendreka in pištoli ob bokih. Ajša se je stresla in mi stisnila nadlahet.

Jaz pa nič. Še nisem prišel čisto k sebi.

Nepremično smo se gledali. Razločujoč drug drugemu le silhuete. Desni se je zganil.

Iz zvočnikov je grmel rock'n'roll.

Hotel je prižgati luč. Z roko je segel na stikalo in pričel opletati po zraku. Luč na hodniku je ugasnila.

Kratek stik. Lennon je tulil:

OOOOOOOOOOOOOO YOU TWIST SO FINE

Drugi policaj je prijel svojega tovariša in se mu pridružil.

Zborček v ozadju je ponovil:

OOOOOOOOOOOOOO YOU TWIST SO GOOD

Ubrisalo ju je po tleh.

Zgrabil sem Ajšo.

Zavpil: "Beživa!!!!" in stekel. Jo napol vlekel za seboj. Preskočila sva ležeča na tleh. Skozi slačilnico na hodnik. Še nekaj metrov do izhoda. Vrata so se odprla.

Ukopala sva se na mestu. Policaj.

Zunaj je stal parkiran patrolni avto.

Na vratih telovadnice se je pojavil eden od onih dveh in rjovel: "Drži jih!!!!"

Vstopajoči se je zganil. Oči se mu še niso privadile na temo. Sva že tekla. Po hodniku levo. Dva policaja za nama. Tretji je pritekel iz telovadnice.

Na desni so se vrstila vrata učilnic. Imela sva ravno toliko prednosti, da odpreva ena. Če so zaklenjena, sva v kurcu.

Ob borni svetlobi, prihajajoči skozi okna, se je bilo zelo težko pravilno odločiti.

Zgrabil sem kljuko. Predzadnja vrata. Odprla so se.

Skozi razred proti oknu. Prijel sem Ajšo pod pazduho in se odrinil. Doskočil na mizo. Se zasukal v zraku. Na hrbet skozi steklo.

Tiščeč njeno glavo na prsi.

Priletela sva na živo mejo. Se odbila na pesek. Čez okno je plezal policaj in tulil:

"Ujemi ju!!!!"

Veljalo je četrtemu, ki se je basal iz avta. Stekla sva ob stranici. Koraki za nama. Vseskozi ob živi meji. Skozi temo.

Med bloke. Ajša je hotela zaviti takoj k prvemu. Potegnil sem jo naprej. Vrata so zaklenjena ob tej uri.

Ena izmed zgradb ima pokvarjeno ključavnico, ki jo lahko odpreš z vsakim ključem, ne glede na obliko zobcev.

Policaji so zaostali. Niso pa odnehali.

Potegnil sem ključ iz žepa. V temi otipal ključavnico in odklenil. Pognala sva se po stopnicah. Za nama je škrtnilo.

Čakala sva, a niso prišli.

Kadila sva in drgetala od mraza. Popolnoma premočena sva se stiskala drug k drugemu. Ogrnil sem jo z vijetnamko.

Pokadila sva vse čike do konca.

Izpod oken strehe se je pričel plaziti dan. Po stanovanjih so zvonile budilke.

"Oče me bo ubil," je zastokala Ajša.

Pospremil sem jo domov. Vso pot skozi mesto. Ni me pustila do vrat. Le do vhoda v blok.

Odstranil sem ji drobec stekla iz las. Železarniška sirena je zatulila.

Stekla je po stopnicah. Se ozrla. Bilo jo je preveč strah, da bi se nasmehnila.

Naslonil sem čelo na steklo.

Prepoteni lasje so pustili masten madež.

S prstom sem potegnil črto in ga presekal na pol.

8.

"Nešto sam mamuran," je rekel Ibro in se z dlanmi prijel za obvezano glavo. "Juče sam previše popio."

Spustil je roki nazaj na mizo. Pri vsakem gibu je zastokal. Podplute oči so me opazovale.

Potegnil je iz steklenice. Zajamral.

Natakarica je prižgala luči. Gostilna je bila polna obvezanih glav in zagipsanih udov. Hipuzl je spal za sosednjo mizo.

"Obrukao sam se juče. Do daske, jebo ga."

Poskušal se je malce premestiti, a je takoj odnehal.

"Ni reči nisam mogao progovoriti. Lako je tebi, umeš se služiti jezikom!"

Spomnil sem se ščegetanja Ajšinih dlačic na jeziku in sklonil glavo. Zamomljal: "Ja ...ja ..." Srknil pivo.

Molčala sva. Globoko je zajel sapo in zavzdihnil.

"Nisam ja za nju. Kazao sam več. Moralo se tako završiti."

Bil je potrt. Ne tako zelo, kot bi pričakoval. Bolj v stilu jebiga, kaj hočemo.

Občudujoče sem ga pogledal. Takega karakterja ne potre nič. Varen je do smrti.

"Kaj je s Selimom? Si ga videl?"

"Bio je samnom kot lekara. Zbog bolovanja. Posle je nestao."

Železarna je obratovala z zmanjšano močjo. Polovica delavcev je bila na bolniški. Sedeli so v prenapolnjeni gostilni. Še govoriti se jim ni ljubilo. Včasih je kdo na glas zastokal. Neobičajen mir je vladal v prostoru. Penzionisti so se škodoželjno hahljali.

"Idem u krevet," je rekel Ibro in počasi vstal, se opotekel in spačil od bolečine.

Pozdravila sva se. Odjadral je proti izhodu. Zginil za vogalom. Hipuzl me je dregnil v hrbet.

"Greš z mano? V hribe?"

Pokimal sem.

Na planoti, ki je omejevala železarno z desne strani, je bila vas. Včasih smo šli v gostilno pod vrhom in se tam zapili.

Polomljen rumen spaček si je vzel precej časa za vžig. Med mučenjem mašine sta prišla mimo dva policaja. Pogledala sta me in nadaljevala pot. Zaledenel sem, čeprav je bila verjetnost, da so me včerajšnji preganjalci spoznali, zelo majhna. Bili smo le sence v temi. Spomnil sem se, da se še nisem zahvalil Karli, za njeno nedvomno posredovanje, ko so me odpeljali na policijsko postajo. To moram storiti čimprej. Jutri.

Motor je rjovel po vijugasti cesti, crkaval in stokal. A vseeno zdržal do gostilne.

Stala je na samem, sredi gozda. Za naslednjim ovinkom se je pričenjala vas. Hipuzl je zavohal moj denar, drugače me ne bi povabil s sabo. Bilo je OK. Nisem škrt, če ne gre drugače.

Podložila sva zadnji kolesi s kamni.

Iz žepa je potegnil košček pivnika in mi ga ponudil. Odklonil sem.

"Vzemi! Močan je! Iz Kalifornije."

Nisem vzel, kljub Kaliforniji, kjerkoli že to je.

Zmignil je z rameni in ga pogoltnil.

Koščen, brkat oštir je dremal za šankom. Usedla sva se v kot in naročila pijačo.

Trije kmečki fantje na drugem koncu so umolknili, dokler si naju niso dodobra ogledali. Nisva jim bila všeč.

Naslonjen ob zid, sam za mizo, je vaški hipi igral na kitaro. Kadarkoli sem prišel sem, je bil tu. Kitara je bila znamke Mercedes ali pa je nalepko pomotoma tako obrnil. Vedno je brenkal en in isti komad. Pa tiho prepeval.

I can't get no satisfaaion od Rollingov.

Zabaval sem se s preračunavanjem, kolikokrat je bil že nezadovoljen. Preigrava ga že vsaj deset let. Minimalno. Vsak dan. Tridesetkrat, recimo. Številka je bila gromozanska.

Hipuzl je potiho mrmral zraven. Ni se silil govoriti. Monologi o potovanjih po Indiji pri meni niso vžgali.

Drugo in tretjo rundo sem naročil hkrati. Gostilničar je bil tip natakarja, ki v tebi zbudi občutek krivde, da ga motiš.

Eden izmed trojice je krenil na stranišče. Spotaknil se je ob Hipuzlovo nogo, stegnjeno izpod mize. Brcnil je vanjo.

Hipuzl ni reagiral. Droga je že delovala. Mirno je povlekel nogo malce navznoter in prijel za kozarec.

Vaščan je odšel na stranišče. Pri povratku se je spet spotaknil. Napraviti je moral velik ovinek, da se mu je to posrečilo.

"Sedaj je dovolj! Opraviči se mi!"

Uprl je roki ob bok in se razkoračil. Lep stil. Pristen, domač.

Že ko sva vstopila, sem vedel, da bodo padle batine. Napolnila me je pomirjenost z usodo. So stvari, ki jim ne moreš ubežati.

Pridejo za tabo. Prej v dolini sva bila edina brez obvez in podpludb. Jutri bomo vsi enaki.

Hipuzl je gledal skozenj. Bil je nekje drugje. Vstal sem, se postavil mirno in pričel peti. Bandiero rosso. Ne navdušeno. Bolj žalostno.

Hipuzl me je posnemal. Objela sva se čez rame, se podpirala in pela. Pretepač je dobil okrepitev. Vsi trije so stali pred nama in naju osuplo opazovali. Čakal sem, kdaj jim bo dovolj godbe. Usekali bodo.

Nisem znal celega teksta. Manjkajoče dele sem pokrpal z No nos moveran.

Hipuzl je mislil, da spreminjava repertoar. Ni dobro ujel, kaj pojem. Brundati je začel neko drugo, prav tako špansko. No pasaran.

Če nam je že usojeno pasti, bomo padli s pesmijo na ustih. Po možnosti revolucionarno.

Kdor ne zna dobro teksta, lahko poje la la la la. Nemi naj odpirajo vsaj usta in tako dokažejo našo enotnost.

Nisem jih gledal. Zrl sem mimo njih, v okno. Nenadoma se mi je zazdelo, da vidim zunaj znan profil. Zatulil sem na ves glas. Zadonelo je kot grom.

"Kdo pravi, da je Nastja kurba?!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!"

Trojica se je spogledala.

"Kuuuuuurbaaaaa," je nežno zategnil Hipuzl, še vedno v španskem sentimentu.

Vrata so treščila ob zid. Podboje je zapolnil Selim. Prejle sem prav videl.

Vdanost v usodo je izginila. Napolnila me je borbenost.

"Razbij jim gobce!!!" sem zatulil.

Pretepači so navalili. Na naju. Ne po svoji volji sva se znašla v drugih linijah. Prve je zapolnil Selim.

Hipuzl je, sloneč na mizi, mlatil okoli s steklenico. Kamor je padlo. Pred njegovimi udarci sem se bil prisiljen umakniti naprej. Takoj sem dobil eno po nosu. Sesedel sem se in gledal kri polzeti med prsti. Megleni kolobarčki so mi plavali pred očmi. Nekdo me je pohodil. Pogledal sem navzgor, a razločil le obrise prerivajočih se teles. Vmes belino povoja, ovitega okoli Selimovega čela.

Odplazil sem se v kot.

Hipuzl je še vedno držal položaj. Žvižgajoča steklenica je risala polkrog okoli njega. Eden izmed napadalcev je vzel zalet. Pustil steklenico mimo, skočil naprej in z vso močjo brcnil, mereč v Hipuzlovo nogo.

V naglici je zgrešil, brcnil je v nogo mize in se prijel za razbite prste. Miza se je popeljala do zidu. Hipuzl, ki je ostal brez opore, se je zložil na tla.

Pretepač se je valjal po tleh in rjovel. Vstal sem. Vzel zalet. Skočil in pristal na njegovem trebuhu. Padel plosko čez Hipuzla.

Pohojeni je bruhal.

Preostala kmečka fanta sta pobegnila in pobrala ležečega s seboj. Vaški hipi je spet igral Satisfaction. Krčmar nas je sovražno opazoval.

Hipuzl je še nekaj časa opletal po tleh in rjovel od navdušenja. Ko se je umiril, smo šli.

Selim si je obrisal kri s členkov ob travo. Hipuzl se je zbasal v avto in ga vžgal. Odprl je vrata še za naju. Zenice so bile velike kot ping pong žogice.

Odklonil sem. Se raje sprehodim. Tudi Selim ni hotel prisesti. Hipuzl se je odpeljal, zibajoč se tik nad prepadom.

Zavila sva s ceste na bližnjico skozi gozd. Za vsak primer, če se pretepeni vrnejo z okrepitvami.

Še preden so se nama oči privadile na lunino svetlobo, sva se že izgubila. Brez zveze. Važno je bilo le iti vseskozi navzdol. Spotikala sva se ob korenine. Lovila prehitevajoče noge.

Gozd se je razrečil v majhno jaso. Prižgal sem cigareto. Selim se je usedel. Potipal sem travo. Bila je mokra. Sedel sem in čutil roso lesti v rit.

Daleč spodaj se je svetila dolga kača železarniških luči.

"Potreboval sem sprehod," je spregovoril Selim. Razmislek. Zvenelo je kot uvod. Nisem odgovoril. Čakal sem na nadaljevanje. Dolgo je molčal, preden je spregovoril: "Pizda, slabo je vse skupaj narejeno, slabo."

Presenečeno sem ga pogledal. Obveza se je svetila na obrisu. Pozno je spoznal. Pri njegovih letih bi mu moralo biti to že zdavnaj jasno.

"Ne verjamem v boga. Bom že moral začeti, če hočem najti krivca, ki me je tako zajebal. Nobenega talenta nimam in nobene nadarjenosti. Nobene možnosti, da se izvlečem iz dreka. Obsojen sem na železarno do smrti. Še veliko je takih, boš rekel. Gledam Ibra. Z vsem je zadovoljen. Drugi tudi. Edina skrb jim je nogomet. Mislijo, da sem nor, ker ne poznam vseh nogometašev na izust. Vseskozi me nekaj grize. Premišljujem. Ne morem nehati misliti. Hočem proč. Ven. Iz železarne, iz sebe. Delal sem že v Nemčiji."

Tega nisem vedel.

"Tovama kot ta. Isto sranje. Boljša plača. Edino to."

Vstal je in pričel hoditi v majhnih krogih. Njegov glas je bilo razločno slišati v tišini noči.

Zakril sem cigareto z dlanjo in potegnil. Gledal sem dlan, ki je zatrepetala v oranžni svetlobi.

"Včasih se mi zdi, da imam edini med onimi na šihtu možgane. Premalo, da bi se potegnil iz dreka in preveč za to, kar sem. Ravno dovolj za nezadovoljstvo. Nalagam koks in ne najdem smisla. Vsaka opica bi to bolje naredila."

Selim je bil v zapozneli puberteti. Brez dvoma. Postavljal je vprašanja, ki te žgo določena leta. Potem jih pozabiš in otopiš.

Nekateri s pokom, drugi s stokom.

"Pravijo, svoboden si. Daj odpoved in spizdi. Lahko je biti svoboden, če imaš polno denarja v žepu. Če lahko rečeš, sedaj me je prijelo iti v Rim, in greš. Kupiš karto za avion."

Pričelo me je zebsti. Vstal sem.

Selim je krenil po pobočju navzdol. Dohitel sem ga. Hodeč drug za drugim sva prišla na potko.

Nenadoma se je sunkovito ustavil. Zaletel sem se vanj. Obrnil se je. Njegov pogled se mi je zažrl v oči.

"Nočem biti tak kot drugi. Nočem. Crkniti in nič ne ostane za tabo. Nočem!"

Oči so žarele v mesečini. Bilo je videti, kot da gorijo. Stresel sem se. Ničesar ni bilo, kar bi mu lahko rekel. So stvari, ki jih mora urediti vsakdo sam.

Pogledal sem skozi krošnje. Nebo je napol zakrivalo nasprotno pobočje. Spomnil sem se Nudla, slonečega ob zidu bunkerja. Z drekci okoli.

Selim je že stopal naprej. Molče sva prišla v dolino. Psi so lajali.

Preko vrtov na cesto. Stanovanja v blokih so bila temna. Obstala sva na pločniku.

Se spogledala.

Krenila vsak v svojo smer.

Ustavil sem se in pogledal za njim. Široka ramena, ki se počasi oddaljujejo.

Mogoče je začutil pogled na hrbtu. Obrnil se je.

"Ah, tatio, ratio! Koliko sam zbog tebe prepatio!" sem polglasno dejal.

Ne vem, če me je slišal. Pokazal mi je hrbet. Železarniška ograja je metala nanj mrežasto senco. Dvigalo je zabrnelo.

9.

Poštar je metal pisma v nabiralnike. Pozdravila sva se in izmenjala nekaj vljudnostnih fraz. Ne, ne nameravam se vrniti nazaj na pošto. Na kozarček pa kdaj drugič. Sedaj imam opravke. Pokvarjeno se je zarežal. Pogledal navzgor, h Karlinim vratom. Poštarjem ne ostane nič skrito.

Pozvonil sem. Še enkrat. Ni je bilo.

Odprla so se vrata na nasprotnem koncu hodnika. Sivolasa, debelušna upokojenka z mrežico čez lase. Verjetno me je čakala.

"Šla je," je rekla.

Stopil sem bliže.

"Mislite, ven?"

"Odselila se je."

Pričakoval sem to. Vseeno boli, čeprav se pripravljaš.

"Kdaj?"

"Zgodaj zjutraj. Veste, ne morem spati ..."

"Ja, in?" sem zasikal.

"Pred pol ure so prišli delavci s kamionom in naložili vse iz stanovanja. So rekli, peljejo na odpad. S sabo je vzela le majhen kovček. Prijel sem ograjo in stisnil. Členki so pobeleli. Hotel sem oditi, ko je stara spet spregovorila.

"Pustila je sporočilo za vas."

Premolknila je in se odkrehala. Majhna mučenja prinašajo velike radosti.

"Rekla je, ponovila bom dobesedno: tam kot suknjič. To je vse. Nič drugega."

Vprašujoče me je pogledala in razganjalo jo je od firbca. S pestjo sem udaril po električni omarici.

Skočila je korak nazaj. Pripravljena takoj zapreti vrata. Omarica se je cvileč odprla.

Notri je slonela kuverta. Zalepljena z lepilnim trakom. Velik format. Poskušal sem jo parati po šivu. Zgubil sem potrpljenje in jo scefral.

Debel paket prepognjenih listov. Na vrhu majhen listič, ki mi je spolzel med prsti in padel na tla.

Sklonil sem se ponj in ga prebral že malo nad tlemi. Zbogom je pisalo.

Brez podpisa.

Razgrnil sem sveženj. Stara je stopila dva koraka naprej. Mogoče bo ujela kaj.

Prepoznal sem svojo pisavo. Moder kemični svinčnik. Nisem vedel, da je to pisanje v Karlini lasti. Nekaj časa sem ga obupno iskal. Pozneje sem se pomiril. Mislil sem, da se je izgubilo. Da ga ni več, tako kot večine oseb, ki so bile takrat zraven.

Prižgal sem papir na robu z vžigalico in ga razrahljal, da je laže zagorel. Luč je ugasnila. Nisem jo prižgal. Stekel sem mimo prestrašene upokojenke navzdol po stopnicah. Dolg trak plamena se je vlekel za mano in mi osvetljeval pot.

Ogenj me je ožgal po roki. Vrgel sem liste čez ograjo. Goreči koščki so počasi sedali v klet.

Zahotelo se mi je piti. V gostilni sem naročil pet piv hkrati, zložil steklenice v obliko olimpijskih krogov ter praznil eno za drugo. Obupno sem pogrešal Karlo. Stalnost sveta je izginila.

Predme je sedla Ajša in začela kar sipati besede.

"Oče mi je prepovedal izhod do nadaljnjega. Nikamor. Pobegnila sem s šihta. Hotela sem te videti. Kako si kaj?"

Pomigal sem natakarici za novo rundo. Prinesla je pet piv in sok. Ajšin glas mi je zvončkljal v ušesih. Polovica besed mi je ušla. Nisem odgovarjal. Ni je motilo.

Naslonil sem glavo na dlan in jo opazoval. Punčkasto lepa.

Nekaj drobnih mozoljev na licu. Verjetno od železarniške malice. Usta so se neprenehoma odpirala. Kazala zobe, včasih jezik. Vsako menjavo teme je poudarila z udarcem dlani po mojem komolcu. Mi skoraj odbila glavo.

"Nekaj moram storiti za svojo postavo. Kmalu bo prišel čas odhoda na morje. Misliš, da bi se morala začeti ukvarjati z body buildingom? Kaj praviš? Nekaj mišic mi ne bi škodilo. Bi ti bila všeč?"

Bum po komolcu. Opletanje moje glave se ji je zdelo pritrditev.

"Oooooooooh morje! Še vedno se dopisujem z vsemi tipi, s katerimi sem hodila na morju. Občasno, no. Lansko leto sem si rekla: tokrat pa nobenega. Nadela sem si tisto črna sončna očala. Nikogar nisem hotela videti. Malce jih privzdignem, toliko, le za pogled na uro, če je že čas kosila, ko ga zagledam. Tako je bil lep. Velik. S črnimi lasmi, skodranimi za ušesi. Mišičast. Ti nimaš skodranih las, tudi mišičast nisi, ampak vseeno. No. Spet sem ga srečala zvečer. Na sprehodu ob obali."

Spregovoril sem. Jezik je vijugal po svoje, komaj sem ga obvladal. "Igral je na kitaro. Ob polni luni."

Presenečeno me je pogledala. "Kako veš?"

Spraznil sem steklenico v enem požirku. Lopnila me je po komolcu in nadaljevala.

"Hotela sem pustiti vso kozmetiko kar doma. Potem pa sem se štirinajst dni mazala le zanj. Včasih si še piševa, veš."

Zajamral sem. Ooooooo Karla, kje si zdaj? Pa Magda? Pesnica s tistega literarnega večera v prestolnici? Mala stotnija deklic?

Komolec je javil nov udarec.

"Nimam sreče, vedno se zaljubim v kurbirje. Kako je to mogoče? Sami taki padajo name in jaz na njih. Misliš, da mi body building ne bi pomagal?"

Ničesar nisem mislil. Ne več. Hotel sem biti sam. Poslušati okoli sebe tišino, pretrgano s klokotanjem pijače po grlu. Malo miru. Nisem več zdržal. Njen glas mi je donel po glavi, kot bi bila iz pločevine. Šlo mi je na kozlanje. Moral sem jo odstraniti. Hitro. Spregovoril sem. Zloben glas. Pokvarjen. Med stisnjenimi ustnicami. Prvič sem jo pogledal v oči, odkar je prisedla. Vedel sem, odkod ta globina. Zaradi prostora zadaj.

"Hej, kaj mi to razlagaš? Me ne briga. Pofukal sem te. Bilo je fino. Sedaj pa spizdi. Nočem te več videti."

Utihnila je. Vendarle. Vedel sem, da delam napak. Da mi bo kasneje žal.

Oči so se ji razširile. Šele zdaj sem opazil, kako lepe obrvi ima. Ustnice so se našobile.

"Ti moram ponoviti? Spizdi!"

Po levem licu je pritekla solza. Se zalesketala v odsevu sonca skozi šipe.

Ajša je počasi vstala. Oči so se ji meglile s kopreno vode. Druga solza. Vedno več.

Stekla je proti izhodu. Strmel sem predse. S kotičkom očesa sem ujel zadnji nihaj vrat.

Naročil sem še eno rundo. Ozrl sem se.

Gostilna je bila polna. V kotu Šerif s svojo tolpo. Boksar je kinkal za mizo.

Posvetil sem se steklenicam. Ajšina solza mi ni šla izpred oči. Videl sem jo na Karlinem obrazu, na etiketah steklenic.

Bilo me je sram. Dogodek, ki bi ga najraje izbrisal, pa je storjen in ostane. Nisem mogel več nazaj.

Predme je sedel Nudl. Trajalo je, preden sem ga prepoznal. Tudi na njegovem licu sem gledal solzo.

"Gajbo!" sem zatulil natakarici.

Potegnil sem ves denar iz žepa, ga zvil v kepo in zalučal čez šank. Prinesla je celo naročje steklenic.

Nudl je nekaj govoril. Pila sva.

"Pizda, to življenje!" je vzdihnil.

Še enkrat sem z vso grozo doumel svinjarijo, ki sem jo storil Ajši. Zarjul sem, se zasukal, udaril s pestmi po prazni sosednji mizi.

Zvil sem se naprej in butnil s čelom ob les. Odprl sem usta in zagrizel.

Čutil sem pokanje furnirja pod zobmi. Z vso močjo sem stiskal čeljusti. Nekaj je počilo. Začutil sem okus po krvi.

Nekdo me je zgrabil za ramena in vlekel proč. Vedno več rok. V zornem kotu le opasači in kavbojke. Šerif in njegovi.

Spodbili so mi stol izpod riti in vlekli. Miza se je zapeljala za mano. Dva sta jo šla držat.

Potegnili so.

Obvisel sem jim na rokah.

Posadili so me na stol. Pljunil sem iverko, furnir, kri in zob. Šerif se je nagnil nadme.

Planil sem naprej in poskušal spet zagristi v mizo. V zadnjem trenutku jo je nekdo odmaknil.

Pritisnili so me ob naslonjalo. Šerif mi je primazal dve klofuti. Z leve in desne. Se spet sklonil in me pogledal v oči.

"Kako lepe škornje imaš," sem rekel.

Kljub situaciji ni mogel skriti ponosa. Kačje usnje in srebrne ostroge. "V takih so umirali kavboji," je pojasnil.

Dodal sem: "Iz sramu, ker nimajo druge obutve."

Pričakoval sem klofuto. Ni prišla.

Prezirljivo me je pogledal in se zarežal skozi zobe. "Vidim, da si že dober, yankee."

Odšel je sedet za svojo mizo. Kavboji so mu sledili.

Res sem bil že dober. Pljunil sem na tla. Potipal z jezikom. Desna zgornja štirica je ležala na tleh. Pričakoval bi trojko.

Verjetno zaradi vgraviranih in vdolbenih napisov na mizni plošči. Nudl je že imel zavihan levi rokav. Z britvico je izrezal ozek trak kože iz podlahti. Potegnil proč majhen konček, ki ga je držal z zobmi. Počasi je odmikal glavo, držal kožo napeto, sproti rezal pod trakom z britvico. Pljunil je špaget na tla.

"Pizda, to življenje," je rekel. Iskal je kos cele kože za nov rezanec. Cela roka je bila ena sama rožnata, slabo zaceljena rana.

Potegnil sem iz steklenice. S prvim požirkom opral usta.

Boksar se je zbudil in zagledal Nudla. Napravil je obraz, kot da bo bruhal.

"Ne prenesem tega! Ne prenesem!" je zastokal, padel na tla in začel plezati proti izhodu. Svoje čase se je bavil z alpinizmom. Mislil je, da je v navpični steni. Iščoč za vsako nogo in roko opore pri slehernem premiku je počasi lezel-naprej. Pod mojo mizo je vzdihnil: "Kako je strmo."

Pa je vseeno lepo napredoval.

Odbral sem polne steklenice iz vzorca na mizi. Veliko jih je bilo.

Čakal me je hud boj. Pričel sem.

10.

Vso noč sem se prebujal. Hodil kozlat in scat. Spet utonil v dremavico, v nov pregon mor. Trdneje sem zaspal šele ob prvih trakovih jutra, ki so lezli v sobo. Zbudil sem se sredi dopoldneva, ves morast in mačkast. Dolgo tuširanje in drgnjenje z milom mi ni pomagalo. Umil sem si zobe in pljuval kri.

Šel sem k zobozdravniku. Povprašal sem, kdo kje dela in se postavil pred prava vrata. Čakal sem dobro uro, preden sem prišel na vrsto. Sedel sem na stol in zobozdravnica se je sklonila nadme. Delala je z masko. Rjave oči.

Hotel sem reči, naj mi izpuli preostanek štirice, ki sem ga čutil pod jezikom. Ni mi pustila do besede. Zasadila je ukrivljeno iglo v zob na drugi strani. Poskočil sem.

"Boli," je mirno ugotovila. "Zaplombirali ga bomo. Ta pa mora ven. Ničesar ni mogoče narediti. Razklal se je v korenino."

Pobrskala je po škrbini in potegnila ven droban košček. Pomolila mi ga je pred oči.

"Les."

Nova ugotovitev.

"Fumir," sem zamomljal.

Ni se čudila.

Še malo je zbadala po zobeh in vprašala: "Vas boli?"

Zanikal sem.

"To dvoje torej."

Začela je montirati sveder.

Sestra je stopila k njej. Zašepetala je nekaj o nakupih, dobila dovoljenje in odšla iz ordinacije.

Še prej je zmešala polnilo za plombo.

Zobozdravnica me je opazovala ledeno, kot ribo pred seciranjem.

"Če bi uporabljal možgane, se ti take stvari ne bi dogajale," je rekla.

Hotel sem odgovoriti. Zatrla me je z vrtanjem.

"Pljuni."

Splakoval sem usta z vodo in pljuval.

"Stavit grem, Egon," je rekla, "da je bilo spet zaradi ženske."

"Ja."

Priznal sem.

"Človek bi mislil, da nimaš trohice možganov."

Spomnil sem se njenega imena. Končno. Brskal sem za njim celo uro, čakajoč pred vrati.

"Ana, mar res misliš, da je človek racionalno bitje?"

Porinila me je nazaj na stol.

"Ti že ne."

Sveder je zapel. Zazidala mi je luknjo. Brez predaha je pripravila injekcijo.

"Ne vem, čemu se tako trudim. Zaslužil si puljenje brez omrtvičenja in razkuževanje rane z žarečim železom. Po tistem, kar si mi storil."

Zabila je iglo v dlesen. Zaplesal sem po stolu.

"Počakaj deset minut."

Hotel sem oditi v čakalnico. Ustavila me je in rekla, naj počakam na stolu. Ubogal sem jo.

Naslonila se je na zid in me opazovala. Ni snela maske. "Egon, pizda si. Ne vem, kaj sem videla na tebi."

Molčal sem in razmišljal, če nisem mogoče storil napak, ko sem šel k njej pulit zob.

Pripravila je še eno injekcijo. "Odpri usta."

Še trije zbodljaji.

"Res ne vem, zakaj to delam."

Ustnica in lice sta postali mravljinčasti. Zabuhli, in zdelo se mi je, ogromni.

Zamomljal sem: "Si se potem poročila?"

"Ja."

"Imaš otroke?"

"Ja."

Ni bila klepetava. Obmolknil sem in čakal deset minut. Prijela je klešče.

Pogledala me je v oči in rekla:

"Zares ne vem, kaj mi je. Grem po zdravnika iz sosednje ordinacije. Ta je največji mojster za puljenje daleč okoli."

Šla je in se vrnila z nekim očalarjem. Starejši, plešast. Spominjal je na pruskega oficirja. Ogromen.

Prijel je klešče, stisnil, malce porukal in potegnil.

Še usrati se nisem imel časa od strahu, ga že ni bilo več. Zob je ležal v pljuvalniku.

Sestra se je vrnila.

"Naj ga natočim?" je vprašala.

"Ne, bo že prišel sam. Po potrebi."

Sestra je pogledala mojo zdravstveno izkaznico in hotela nekaj reči. Verjetno je mislila račun. Ana je odkimala. Spravil sem izkaznico v žep.

"Izpirajte si rano s kamilicami," je poslovno dodala.

Začela je odkimavati. Hitro sem stopil ven, preden bi rekla, da res ne ve, zakaj to dela.

Ko sem zapiral vrata, sem zaslišal njen glas.

"In vsaj en dan se, če le moreš, ne poljubljaj!"

Preden sem bil dokončno zunaj, sem ujel še presenečen pogled sestre. Pljuval sem kri in počasi stopal proti gostilni. Pogledal sem proti spletu cevi med kavperji. Selimov priljubljeni kotiček.

Bil je tam. Poklical me je.

Preplezal sem ograjo in stekel do skrivališča.

"Ibrovi bratje so poslali parfum zate."

"Res? Kje je?"

"V sobi."

Ni imel več obveze na glavi. Čez sredino čela se je vlekla grda brazgotina.

"Kje je Ibro?"

Gorel sem od nestrpnosti.

"Zjutraj je šel na šiht. Po malici se je odpravil k zdravniku. Ne vem, kje je sedaj."

Proseče sem ga pogledal: "Pojdi z mano po parfum!"

"Saj ti lahko dam ključe."

"Nočem stikati po tujem stanovanju. Pojdiva skupaj!"

Prikimal je.

Pustila sva čuvaja mimo, preskočila ograjo in stekla proti samskemu domu. Ne iz strahu pred pazniki. Vodila je moja nestrpnost. Tokrat sva oba plezala skozi okno.

"Sedaj je v službi najbolj zajeban vratar. Špicelj. Gotovo bi me ovadil, da sem pobegnil s šihta. Ne dela drugega, kot da vleče na ušesa, kdo prihaja in odhaja ter kaj se dogaja po sobah."

Po prstih sva se splazila do vrat. Poiskal je ključ in ga potiho vtaknil v ključavnico. Odprl vrata. Pokukal sem mu čez rame. Pred slikami Nastassje Kinski je stal Ibro, v svoji najboljši kavbojski obleki, in ga drkal. Slišal je šum in se ozrl. Okamnel je. Kurec mu je v trenutku ovel v dlani.

Selim je počasi stopal proti njemu. Ibrove oči so se širile v grozi. Selim je pričel tolči. Počasi. Kot stroj. Vsak udarec bi ubil vola, kaj šele Ibra.

Zbil ga je na tla. Nagnil se je nadenj in enakomerno udarjal. Kaplje krvi so pršele po sobi.

Kost je zahreščala.

Ubil ga bo, sem doumel z nenadno jasnostjo. Skočil sem k Selimu in ga poskušal povleči nazaj. Še opazil me ni.

Stekel sem k vratom, hoteč poklicati pomoč. Ibro že stokal ni več.

Ozrl sem se v krvavo kepo, ki je bila prej obraz.

Zgrabil sem prazno litrsko steklenico z mize. Držal sem jo v dvignjeni roki in razmišljal, kako močno naj udarim. Nisem hotel poškodovati Selima. Le zaustaviti.

Ibro se je vedno bolj spreminjal v rdečo želatino. Udaril sem.

Ni bilo videti, da je Selim sploh občutil udarec. Drugič sem zamahnil z vso močjo.

Zgrudil se je čez telo na tleh.

Stekel sem k vratarju in mu zavpil, naj pokliče prvo pomoč.

"Kaj in kako?" je hotel vedeti. Postavljal je vprašanje za vprašanjem.

Poskakoval sem pred okenčkom in ga končno poslal v rit. Stekel sem nazaj v sobo.

Selim je izginil.

V Ibrovem grlu je brbotalo.

Obrnil sem ga na bok in udaril po plečih. Izbruhal je malico in razbite zobe. Dlake na prsih so se odlimale in se zvile v svitek. Pričel sem ovohavati zrak. Smrdelo je po kozlanju in krvi.

Po potu. Še nekaj. Cartier. Sklonil sem se nadenj in ga povohal. Pred naskokom Nastje se je nadišavil z mojim parfumom.

Pogledal sem na mizo. Parfum je tam. Spravil sem ga v žep.

S kotičkom očesa sem zaznal odprto Selimovo omaro. Ven potegnjen spodnji predal.

Gledal sem vanj in razmišljal, kaj me moti. Nekaj je manjkalo. Paket pisem je bil notri, papirji tudi.

Pištola. Waltherja ni bilo več.

Stisnil sem kartonasti zavojček s saržerji. Mehko se je vdal pod prsti. Prazen.

Sranje! Oooooo0o sranje!

Panično sem se ozrl, kot bi pričakoval Selima skritega v sobi. Hodnik je bil prazen.

Skočil sem skozi okno. Nikjer nikogar.

Skupinica otrok je prikorakala izza vogala.

Stekel sem proti železarni, a se premislil. Nazaj k blokom. Selima ni bilo nikjer.

Ustavil sem se in prisluhnil. Strelov ni bilo slišati.

Ne še.

Zavijanje rešilnega avtomobila se je približevalo.

11.

Vstal sem še pred zvonjenjem budilk v sosednjih stanovanjih, se naslonil na umivalnik in od blizu opazoval svoj obraz. Bil sem videti pohojen. Pod očmi kolobarji.

Selima nisem našel. Ni ga bilo v nobeno gostilno, ki sem jo prešel. Nihče ga ni videl. Domneval sem, da je pobegnil v hribe. Če se je hotel ubiti, je to že storil. Če je hotel ubijati, ga je do sedaj že minilo. Vsaj upal sem. Ničesar ni bilo slišati o kakšnem umoru ali pokolu.

Čakal sem ga pred vhodom v železarno. Ni prišel. Šerif je povedal, da bo Ibro vsaj štirinajst dni v bolnici. Ni izdal, kdo ga je tako premlatil. Šel sem sedet v gostilno. Ničesar nisem mogel storiti. Sedeti tudi ne.

V ušesih mi je donel ritem Selimovih udarcev po Ibru. Spremenil se je v udarce pnevmatičnih kladiv. V godbo, ki so jo vrteli na plesu. V padanje paketov z žeblji pred Ajšo. Topotanje štemplja po njih. Ritem srca. Vse je bilo eno in isto sranje. Boksar je spal na nizkem in širokem radiatorju. Okoli poldne sta ga dva policaja odpeljala s sabo. Zaspano je mežikal okoli. Ni se upiral. Pokimal sem mu, a me ni spoznal.

Sirena je zatulila konec šihta. Šel sem na cesto. Dosti je bilo sedenja. Bil je pravi dan za odhod. Nebo brez oblačka.

Veter je vrtinčil droban prah po asfaltu.

Stal sem in se razgledoval po edinih treh minutah dneva, ko je v tem mestu gneča. Šolarji so odhajali iz šole. Delavci iz tovarne. Dolgonogo sem opazil že od daleč. Počasi sem se prebijal skozi množico, natanko na njeni poti.

Opazila me je. Ustavila sva se in se šla igrico, kdo bo stopil levo in kdo desno. Zasmejala sva se. Odprl sem usta. Hotel pričeti pogovor. S kotičkom očesa sem ujel Selima, ki je prihajal po pločniku. Z obžalovanjem sem pogledal Dolgonogo in se mu zrinil nasproti. Stala sva drug ob drugega. Bil je mrtvaško bled. Desni kotiček ust je valovil v kratkih trzljajih.

Začutil sem rahel sunek v trebuh. Nekaj koničastega.

Cev pištole.

"Vzemi," je rekel.

Prijel sem jo in zbasal v žep. Iz levice sem pobral še saržerje. Pogledal sem mimoidoče. Ni bilo videti, da je kdo kaj opazil. Selim je govoril počasi in utrujeno. Kot bi iz sebe iztisnil še zadnjo kapljo moči in propadel. Kot bi bilo vsega konec. Ko je dejanj konec, hočejo priti še besede na svoj račun. Sfukano telo jim ne more podeliti nobene energije in ostrine več.

- Šel sem mimo šole. Prejle. Čisto sam na pločniku. Z desnico na ročaju pištole, skrite v žepu. Odprla so se vrata in nenadoma je bilo povsod polno otrok. Telo se mi je kar samo obrnilo proti njim. Zrival sem se med prihajajočimi. Odbijali so se od mene kot žogice. Pridržal sem težka šolska vrata neki punčki. Nosila je ogromno risbo. Slon v sivih odtenkih. Počasi sem stopal navzgor po stopnicah v prvo nadstropje. Otroci so se dričali po ograji. Kričali. Vsaj zdelo se mi je tako. Nisem jih slišal. Noben zvok ni prišel do mene. Le usta so odpirali. Na vrhnji stopnici se je deklica obračala okrog sebe, loveč še drugo naramnico torbice. Pomagal sem ji. Nekaj je rekla in šla. Potegnil sem pištolo iz žepa in dvakrat ustrelil v torbo na hrbtu. Obesek, oblikovan kot medvedek, se je razsul v drobne kristale. Vse brez zvoka. Grobna tišina. Krenil sem po hodniku proti učilnicam. Bil sem čisto prazen. Nič nisem čutil. Medlo začudenje, zakaj tako bežijo, in nekje čisto na dnu občutek, da to ni tisto, kar hočem. Nisem se mogel zaustaviti. Telo ni bilo več moje. Ujel sem odpiranje vrat na desni. Še pogledal nisem tja. Odročil sem desnico in sprožil. Šel naprej. Skupina otrok je ušla po levi. Nisem se obračal. Kar je za mano, je varno. Moški v modri halji je skočil name. Se nasadil na cev. Štel sem stiske kazalca. Enkrat, dvakrat, trikrat. Na garderobni omarici so stali modri škorenjčki. Racman Jaka je mežikal. Prestrelil sem oba. Levega in desnega. Ujel sem zapiranje vrat. Nameril pištolo v les. Pritisnil na petelina. Ni trznila v roki. Zamenjal sem šaržer. Med hojo. Spustil praznega na tla. Ga brcnil z nogo. Ustrelil za njim in zgrešil. Okno je bilo do polovice pokrito z zaveso. Izpod nje sta kukala vršička čevljev. Pomeril sem pol metra nad njima. Ustrelil. Ukrotil pištolo. Tkanina je zaplapolala. Gledal sem luknjo v njej. Mimogrede sem opazil drobno telo, ki je odletelo skozi šipo v globino. Ustavil sem se na koncu hodnika. Zazdelo se mi je, da sem ujel senco skozi motno steklo straniščnih vrat. Dve krogli. Nisem šel gledat, če sem zadel. Odprl sem vrata pred sabo in vstopil. Učilnica je bila prazna. Na katedru model srca iz rdeče pobarvanega gipsa. Razletelo se je. Z dvema kroglama sem raztreščil lobanjo okostnjaka v vitrini. Stopil sem k oknu in pogledal navzdol. Čakal. Pripeljal je policijski avto. Za njim rešilec. Trije veliki, modro pobarvani kamioni. Luči so utripale v tišini. Občutek, da to ni tisto, kar hočem, je postajal vedno močnejši. Telo mi je ušlo. Naredil sem nekaj proti svoji volji, kar ne morem več izbrisati. Ne morem več nazaj. Policaji v čeladah in zaščitnih telovnikih so tekli v šolo. Dvignil sem pištolo in pogledal v cev. Najprej je bila le motna temna lisa na ozadju pripadnikov posebnih enot, ki so obkoljevali zgradbo. Izostril sem pogled nanjo in ozadje se je razblinilo v megli. Ne, to ni bilo tisto, kar sem hotel. Telo je nadaljevalo po svoje. Kazalec se že upognil. Ni me bilo več. Nisem obstajal. NIČ. NIČ. NIČ. Jaz NIČ. Nepopisna groza, kakršne še nisem doživel, me je potegnila ven. Znašel sem se sredi ceste. Obrnjen proti šoli. Otroci so se zaletavali vame. Pištolo sem še zmerom držal v žepu. Niso bežali. Igrali so se in lovili. Poskušal sem doumeti, kje sem. Vse so bile le sanje. Privid. In nenadoma me je napolnila radost, da sploh sem. Ni važno, kako in kje, da le obstajam. Dokler lahko. Bolje je živeti še tako usrano življenje, kot sploh nobenega. Izkušnja niča me še vedno tišči nekje zadaj. Umolknil je.

Te oči so bile moje. Takrat, v ogledalu. Pred leti. Hotel sem mu položiti roko na ramo in jo stisniti. Oba sva šla isto pot. Tudi Selim je mukoma porodil to, kar je vsakomur jasno.

Nekateri le teže zapopademo. Odšel je.

Mimo mene, navzdol po cesti. Za zadnjim iz kolone delavcev. Nikoli prej nisem opazil, da je grbast. Ali pa se je le tako držal. Dohitel je kolono in se pomešal med telesa. Se stopil z množico. Izginil.

Segel sem z desnico v žep, po cigarete. Otipal sem kovino in odmaknil roko, kot ob dotiku kačje sluzi.

Tekel sem.

Mimo železarne, med bloki. Dišalo je po kosilu.

Prečkal sem skladišče odpadkov, ruševine zapuščenih obratov. Skozi geto, mimo ciganskega naselja, sem se pognal navzgor ob reki.

Po pobočju se je spustil gozd in me sprejel vase. Spotaknil sem se ob korenino in se zvalil navzdol, na ozek pas mivke ob vodi. Pobral sem se in se usedel. Drobni valovi so butali ob podplate tenisk.

Opazoval sem vrbe žalujke na nasprotni strani. Veje so segale skozi gladino in tok jih je nosil s seboj.

Nikoli odnesel.

Položil sem pištolo na dlan in jo gledal. Nekaj v njeni grdoti me je privlačilo.

Bila je mrzla.

Zamahnil sem in jo zalučal v vodo. Malo čez sredino reke se je dvignil stožec. Tok ga je takoj spodnesel.

Zgrabil sem šaržerje v pest. Še enkrat zamahnil in posul več drobnih pljuskov po gladini. Izginili so, še preden sem jih utegnil prešteti. Prižgal sem si cigareto.

Izza krošenj, ki so uokvirjale trak neba, se je priplazil ogromen oblak rdečega dima.

Nisem se premaknil, dokler ni prišla k meni tema.

TRETJI DEL

Now there commes a time to every man

When he must turn his back on the crowd

When the glare of the lights gets much too bright

And the music plays too loud

When a man must run from the deeds he has done

Recalling those days with a sigh.

R. Williamson, 1968

12.

Voznik me je odložil pred železarno. Spremenila se je. V teh štirinajstih dneh, kar sem jo zadnjič videl.

Stal sem pred ograjo in gledal. Snemali so film. Ob mreži so postavil lesen stražarski stolp z žarometom in strojnico na vrhu. Po kupih starega železja so se potikali delavci, glede na okoliščine oblečeni v oblačila taboriščnikov.

Kamera je zabrnela.

Oficir SS je ustrelil onemoglo žensko v glavo.

Mimo je prikorakal čuvaj, tokrat izjemoma oblečen v nemško uniformo, s čelado in puško. Pristajala mu je.

Veselo sem se mu zarežal.

Pogledal me je sovražno in strupeno ter odkorakal v kader. Moral je biti lep posnetek. Na stara leta bo napravil kariero. V vrsti postrojenih taboriščnikov sem opazil Šerifa. Stetson je zamenjal za progasto čepico. Delal se je, da me ne vidi. Počakal sem odmor in ga poklical. Vrtel je čepico pred jajci in mencal. Brez škornjev in kavbojske obleke se je počutil golega in nemočnega. Razumel sem ga. Tudi jaz sem bil neka časa brez Cartiera. Nisem ga hotel mučiti; le povprašati po Selimu.

Ni ga videl. Že dva tedna ga ni bilo v službo in ne v samski dom. Danes pride iz bolnice Ibro.

Pozdravil sem ga in šel. Vrnil se je nazaj v vrsto.

Gostilna je bila na pol prazna. V kotu sta sedela lbro in Selim. V prijateljskem pogovoru. Res, ničesar ni bilo, kar bi Ibro lahko zameril. Veselo mi je pomahal. Prikimal sem mu. Nisem prisedel. Selim je povesil pogled. Hitel se je spet zaplest v pogovor o pičkah in nogometu. Odnesel sem pivo na polico vzdolž zidu. Nad njo se je po vsej dolžini vleklo ogledalo.

Opazoval sem njun odsev. Nisem ju ločil med sabo. Bila sta si podobna. Tako kot vsi sedeči za mizami.

Dvignil sem kozarec in zlil požirek v grlo. Zagledal sebe v ogledalu. Tudi na meni ni bilo drugačnosti. Razlike. Mirno bi se jim lahko pridružil.

Nisem prisedel. Vsak ima svoj blef in pozo, ki ga drži pokonci. Ni energija tisto, kar ostane. In ne drugačnost. L.e cinizem še služi lastnemu napuhu.

Polovico piva sem pustil v steklenici. Obrnil sem se proti izhodu. Sredi giba sva se za trenutek ujela z očmi. Jaz in Selim. Odprl sem usta, se takoj premislil in odnehal.

Če kateregakoli in kakršnegakoli stanja, fizičnega in emocionalnega, ne znaš ali ne zmoreš izraziti v treh kratkih povednih stavkih, je bolje, da odnehaš. Sploh ne poskušaš. Pustiš vse skupaj. Spizdiš.

Šel sem. Za nogami, ker mi pač rastejo iz riti. Ustavil sem se pred samskim domom.

Odrinil sem drsni pokrov kontejnerja. Zasmrdelo je.

Skočil sem na ohišje in se spustil noter. Prava poletna vročina, ki je trajala že dober teden, je zvarila svinjarijo v smrdečo, brezoblično brozgo.

Brizgnilo je pod podplati.

Notri ni bilo veliko smeti. Razpadale so stare usedline. Sklonjen sem brskal med praznimi konzervami. Koščki špeha. Olupki čebule. Med papirjem, v katerega zavijajo prodajalke salamo.

Ko so se mi oči privadile na temo, sem jo zagledal. Slonela je ob zadnji steni, kot bi jo kdo tja položil. Celostranska fotografija Nastjinega obraza.

Odfrcnil sem ji rezino žaltavo rumene slanine z brade.

Zraven so ležale tudi druge fotografije. Oba plakata. Na Tess še vedno kapljica Selimove krvi.

Vrnile so se tja, od koder sem jih prinesel. Opravile so svoje. Spraševal sem se, kaj mi je, da jih ne pustim dokončno crkniti. Nobenega smisla nisem videl v obujanju mrličev, pa sem vseeno vzel celostranski obraz s seboj.

Ven. Obsedel sem na pokrovu, bingljajoč z nogami čez rob.

Do kolen sem bil pošprican s svinjarijo. Ob udarcu pet po pločevini je čebula padla proč; dva fižolčka sta ostala. Mimo je prišla Dolgonoga v kratkih, bermuda hlačah in pisani majici, držeč se za roke z nekim lepotcem.

Videti je bil kot maneken iz reklame za parfum. Ki ga jaz uporabljam.

Govoril je naglas in se hahljal samemu sebi, Dolgonoga je gledala skozenj in me opazovala z zmesjo začudenosti in otožnosti, ki ji nisem vedel vzroka.

Šla sta mimo in že daleč, čisto na koncu ulice, se je tik pred ovinkom prek spremljevalčeve rame še enkrat ozrla. Zgrabilo me je, da bi stekel za njo. Pa sem obsedel.

Ne da bi pogledal navzdol, sem ob stegnih poravnal fotografijo. Topel veter je vrtinčil droban, rdeč prah med opustelimi samskimi domovi in zibal polivinilaste vrečke, obešene z oken. Železarna je hropla, rjula in piskala po prazni ulici.

Razprl sem dlan, še vedno strmeč predse.

Čutil sem vedno hitrejše nihanje papirja. Veter je pograbil Nastjo in jo, drseč z njo po asfaltu, odnesel s seboj.

Jo obračal in prepogibal. Plesal v vrtincih. Razigrano sta izginila za ovinkom.

Sedel sem in nekako še za kajenje nisem bil pri volji.

Bolestno jasno sem se zavedel, da je okoli mene, v zraku polno dejanj in besed, ki so se zagozdile med te hribe in ki upravljajo, vodijo in pod seboj dušijo ljudi, preslabotne za lasten način življenja. Spodobnost, morala in ustreznost, ki te napravijo normalnega.

Zarežal sem se in pogledal navzgor. Sonce me je zaslepilo.

Dvignil sem nogi.

Se prevrnil in čofnil v kontejner.

Smejal sem se že med padcem. Glasno in votlo, ne da bi dal zvok iz sebe.

Ležal sem in pustil krohot odmevati in se porazgubljati po lobanji. Ko je dokončno izginil, se mi je zdelo, da bi se spodobilo in bilo nadvse primerno, še, vsaj malce, jamrati. Nisem se mogel prisiliti tako daleč.

Potreboval sem trenutek odmika in samote. Nič nisem jamral.

Še mislil ne.

Le opazoval sem pravokotnik modrine nad sabo, dokler ni pričel bledeti in temneti.

Bil mi je na dosegu roke, a vseeno nisem udaril in ga razbil s pestjo. Vsakdo mora imeti kaj nedosegljivega.

KONEC